Szentmihályi Szabó Péter:

101 rettenetes történet

Mini horror-gyűjtemény

A Füles Mellényzsebkönyvtára X. kötet

Ifjúsági Lap- és Könyvkiadó Vállalat (C) Szentmihályi Szabó Péter, 1989

- - - FURA HISTÓRIÁK - - -

Emberi jog

Nemrég egy amerikai diák több kalapácsütéssel végzett matematika professzorával, mert sok éven át megbuktatta őt. Most jó magaviselete folytán, mód nyílott arra, hogy a diákot feltételesen szabadlábra helyezzék, feltéve, hogy Írásos nyilatkozatot tesz, többé nem folyamodik hasonló módszerekhez. A vén diák - komoly, szakállas úr - emberi jogaira hivatkozással megtagadta a nyilatkozattételt. Kijelentette, hogy nem jogszerű kötelező ígéretet kicsikarni tőle olyan jövendő esetre, amikor újból igazságtalanság érheti.

Szerintem tökéletesen igaza van. Minden tanszercsomaghoz mellékelni kellene egy kalapácsot.

Addig is, amíg nem törlik el a matematikát mint tantárgyat.

Kísértés

Az oszlopszent már húsz éve állott az oszlopán, tizenkét méter magasban, egy régi, elfeledett császár szobrának helyén. A létra, melyen valaha felmászott oda, már régen elkorhadt, összedőlt, de jótét lelkek hosszú póznákon mindennap felnyújtották ételét és italát, s illedelmesen elfordultak, amikor az oszlopszent leguggolt, hogy halaszthatatlan szükségét elvégezze. A papok nem kedvelték az oszlopszentet, mert hívságos dolognak tartották, hogy ilyen magamutogató módon álldogál, sajnáltatja és csodáitatja magát. A keresztények pogány dolognak tartották az aszkézis ilyetén gyakorlását, a pogányok pedig egyenesen értelmetlen dolognak, sőt őrültségnek.

Az oszlopszent rossz idő esetén, ha megbizonyosodott arról, hogy senki sem látja, időnként lazított, sőt arra vetemedett, hogy a viszonylag széles talapzaton guggolva aludjék. Akkoriban még nem volt Guinness Rekordok Könyve, de az oszlopszent ismerte az előző rekordot: huszonöt év volt. Ha ezt nem dönti meg, egész eddigi teljesítménye hiábavalónak bizonyul...

A huszonötödik év végén járt már, egyetlen nap választotta el a rekord megdöntésétől, amikor az ezüstös holdfényben az a lány vetkőzni kezdett. Az oszlopszentben pedig felhorgadt a réges-rég eltemetett férfivágy, s alvajáró módjára elindult...

A nyakát szegett oszlopszentet nagy tisztelettel temették el, helyét azonban rögvest elfoglalta egy új vállalkozó. Elég sok pénzébe került annak a bizonyos vetkőzésnek a megszervezése.

Korrekt üzlet

Róbert Furlong a városka egyetlen főhivatású bérgyilkosa volt - többet nem tudott volna eltartani ez a néhány ezer polgár. Furlong korrekt üzletember volt, szolid árakkal dolgozott, diszkréten és teljes garanciával. Igazi művésze volt a szakmának, nem afféle ostoba, vérszomjas hentes, öltözéke is mértéktartó volt, akár egy temetkezési vállalkozóé - mellesleg ez is volt a fedőfoglalkozása. Árai is ezért voltak viszonylag olcsók, mert a temetés költségeit is hozzáadva, már megvolt a tisztes haszna.

A helyi rendőrség természetesen tudott Furlong tevékenységéről, de Furlong sosem hagyott nyomot, s kényelmesebb volt szemmel tartani egy jól működő hivatásost, mint vesződni több tucat ellenőrizhetetlen amatőrrel.

Történt egy napon, hogy Furlong élete legnagyobb dilemmája elé került, ugyanis egy-két óra elteltével előbb egy férj, aztán a feleség bizta meg házastársa feltűnésmentes likvidálásával. Furlong jól ismerte a házaspárt, s mivel megbizást sosem utasitott vissza, most itt állt a mindkét féltől beszedett előleggel és azzal a kinzó tudattal, hogy valamiképp mindkét ügyfelét becsapja, ráadásul nem is lesz kin behajtani a honorárium nagyobb részét.

Végül is nagylelkű döntést hozott: a csekély előleg fejében, pusztán emberbaráti gesztusból, egyszerre ölte meg mindkét megbizóját, s temetésüket ingyen vállalta.

Ettől kezdve Furlong helyzete megingott. Az emberek nem szeretik az érzékeny lelkű bérgyilkosokat. Néhány nap múlva adócsalásért letartóztatták, és nem akadt ügyvéd, hogy kihúzza a slamasztikából.

Emberkertészet

Az emberügyekben illetékes főkertész elgondolkodott. Áttanulmányozta alaposan a demográfiai jelentéseket.

-   Uraim - mondta az igazgatótanácsnak -, kénytelen vagyok szavazásra tenni a kérdést. Az emberiség túlságosan elszaporodott. Komolyan veszélyezteti az ökológiai egyensúlyt. Mindenképpen ritkitanunk kell.

-  Akkor minek a szavazás? - okvetetlenkedett az egyik igazgató.

-   A módszerekkel kapcsolatban - emelte fel a hangját a főkertész. - És persze megvannak a költségtényezők is. Elő tudunk idézni megfelelő számú földrengést, szökőárt, hurrikánt, tornádót, aszályt, vulkánkitörést, és igy tovább, de ez mind technikát igényel. Sokkal olcsóbb lenne, ha magukra az emberekre biznánk. Van két kitűnő jelöltünk. Bizonyos Hitler és Sztálin. Ha egy kicsit segitünk, minimális költséggel, akkor minden rendben lesz. Tehetséges emberek.

-   Akkor minek a szavazás? - ismételte meg a kérdést az igazgató. A főkertész vállat vont.

-   Akkor is kérem, vegyék jegyzőkönyvbe. Megtörtént.

Káin és Ábel

Káin és Ábel feltehetően ikrek voltak, állitja egy bibliatudós. Ráadásul feltehetőleg Ábel ölte meg Káint, és csak véletlenül sütötték Ábelra a Káin-bélyeget. Ádám és Éva megpróbálta rehabi1itáltatni Káint, de az Úr véleménye az volt, jobb el tusol ni az ügyet. Különben is, ki emlékszik erre sok ezer év múlva? Arról nem is szólva, hogy az egész emberiség Káin, azaz Ábel ivadéka.

Ivóvíz

Holdstock professzor vegyész volt, kitűnő vegyész, és veszedelmes őrült. A Pentagon egyik szupertitkos munkacsoportjának vezetője volt, s már a II. világháború alatt elkezdte azt a programot, amely most, úgy látszott, végre sikerrel kecsegtetett. A bemutató előadásra is a Pentagonban került sor, hatan állták körül a fürdőkádat, amely fontos szerepet játszott, nyilván a demonstrációban. Ezen néhányan diszkréten vihogtak.

Holdstock professzor rávillantotta szemüvegét a vihogókra. Kinyújtotta tenyerét, amelyen egyetlen fehér pirula volt csak.

- Uraim, ez az a fegyver, amelynek kifejlesztésén évtizedek óta dolgozom. Ez a fegyver hatásosabb mindenféle bombánál és rakétánál. Ez a vegyszer alkotóelemeire bontja a vizet, láncreakciót indit el és a folyamat mindaddig tart, mig a szer vizet talál. Elég egyetlen pasztilla, és a legnagyobb folyó is

sivataggá válik. Egy ellenséges országot órák alatt térdre lehet kényszeríteni. Vízhiány, értik, uraim? Szomjhalál.

A professzor belepottyantottá a pirulát a fürdőkádba. Mindenféle pezsgés nélkül, két másodpercen belül, a fürdőkád vize eltűnt. A fürdőkád száraz volt. Tökéletesen száraz.

-    Ha megengedi - mondta az egyik szakértő kételkedve, és mielőtt bárki megakadályozhatta volna, kihúzta a fürdőkád dugóját.

-    Ne! - kiáltotta vadul a professzor. De már késő volt. A vegyszer anyaga hatni kezdett a lefolyóban, végighaladt a csatornákon, a víztisztítón, a folyón, a tengeren.

Negyvennyolc órán belül tökéletesen száraz volt a Föld. Egy hét múlva minden szerves élet haldoklott.

-    Ugye megmondtam - ingatta fejét szomorúan Holdstock professzor, és kinézett a sárga porfelhőkre. Aztán kinyitott egy Cola-konzervet. Félretett vagy háromezer darabot.

Beszélgetés

Három öreg barát beszélget egy kocsmaasztal mellett.

-    Én legalább száz embert megöltem a háborúban, és büszke vagyok rá - mondja a katonatiszt.

-    Én legalább száz embert akasztottam fel, és büszke vagyok rá - mondja a hóhér.

-    Én legalább száz embert ítéltem halálra - mondja a bíró. - Mind az eszmét, a hazát szolgáltuk hűségesen.

-    Én csak négy fiúgyermeket szültem - szólal meg a kocsmárosné, és újabb söröskorsókat helyez a vendégek elé. - Szégyellem magam. Hogyan fogják az urak mesterségüket folytatni, ha a magunkfajta egyszerű emberek nem gondoskodnak kellő utánpótlásról?

Törvény nélkül

Az ősember bunkósbotja felemelkedett. Mindenki várta a törzsben, hogy lesújt a bűnösre, akit mindenki megvetett. Megölt egy asszonyt, aki nem akart kedvére tenni. Ahelyett, hogy csupán megverte volna.

- Megbocsátok neked - mondta az ősember. A bűnös remegve feltápászkodott. A törzs csalódottan felüvöltött. Nem lesz hús vacsorára. Az asszonyt már tegnap elfogyasztották.

Valahogy így kezdődhetett a civilizáció.

Modern horror

A New York-i metró egyik kocsijában vagyunk, ahol minden megtörténhet. Akárcsak a magyar metrón.

Egy kalapos öregember ül, és újságot olvas. Megáll mellette egy néger, kigombolja a sliccét, belevizel az öregember fülébe. Az öregember nem mozdul. Az emberek odapillantanak, majd elkapják tekintetüket.

-    Valakinek nem tetszik? - kérdezi a néger, visszagombolja a sliccét. Senki nem válaszol. Egy idő multán egy fehér odalép a négerhez, mintha át akarná ölelni. De csak a nyakát nyisszantja el a borotvával. A pengét beletörli a néger trikójába.

-    Valakinek nem tetszik? - néz körül, de senki nem válaszol. A padlón elég sok a vér, óvatosan kikerülik a felszállók.

A fehérember kiszáll. Három latin-amerikai fiatal követi. Alkalmas pillanatban a befutó szerelvény elé lökik.

-     Valakinek nem tetszik? - kérdezik kihívóan.

A kijáratnál körülveszi őket a rendőrség. Tűzpárbaj alakul ki, két fiatalembert lelőnek. A harmadik végül igen enyhe büntetést kap, lőfegyver engedély nélküli tartásáért.

S ha meggondoljuk, mindez csak azért, mert a metrón nincs illemhely rendszeresítve.

Minden más ok keresése erőltetett és kifejezetten alkotmányellenes.

Elevenen eltemetve

Roa, az indiai fakir mestere volt a korlátozott életműködés fenntartásának. Mindent tudott saját teste működéséről, és csaknem minden szervének munkáját akarati úton szabályozni tudta. Először napokig, később hetekig volt képes tetszhalotti állapotban pihenni, két méter mélységű föld alatt.

Roa minden idők leghosszabb idejét kivánta most igy eltölteni: kereken tiz esztendőt. Nem volt afféle fakirba bújtatott üzletember, nem akart kisérietén meggazdagodni, egyszerűen 'érezte', hogy képes lesz rá, és áldozatát Krisnának ajánlotta fel.

A világsajtó felfigyelt a döbbenetes rekordkisérletre, a nagy tévétársaságok élőben közvetítették Roa eltemettetését, s az első hónapokban itt-ott még visszatértek a dologra. Aztán kitört a sokak által megjósolt, de valójában lehetetlennek hitt újabb indiai-pakisztáni háború, amelyben Kina háborúba lépése Pakisztán oldalán döntőnek bizonyult. Mérhetetlen pusztitással járt ez az értelmetlen háború, amelyben még atomfegyvereket is bevetettek, s kis hiján világháborúvá fajult. Nem csoda, hogy Roa, a fakir végképp feledésbe merült, koporsója főié vastag betonréteg került, ebbe a betonteknőbe szállították az el temetetlen százezreket, a háború áldozatait.

Roa eltemettetésétől számítva éppen tíz esztendő múltán felébredt. Tökéletesen frissnek és tettrekésznek érezte magát, és hálát adott Krisnának, hogy teljesíthette elhatározását.

Megpróbálta kiásni magát, eljutott a betonréteg aljáig, aztán elfogyott az oxigén. Akarata utolsó megfeszítésével újabb tetszhalálba menekült. Száz év alatt a beton is elporlad.

A vécé

Linda Taylor már kislány korában rémálmokkal küszködött. Az egyik visszatérő álma az volt, hogy a csatornán keresztül egy patkány jön fel a lefolyón, egészen a vécécsészéig, és alkalmas pillanatban belemar az ő fenekébe. Emiatt mindig túl hamar fejezte be emésztési műveleteit, mondhatni elkapkodta az emberiség egyik legfontosabb nyomhagyási lehetőségét. A chicagói külvárosban, ahol felnőtt, másféle kibontakozásra amúgy sem volt mód.

Aztán egy statisztaszerep beleszólt az életébe. Linda Taylor filmezni kezdett, és Kaliforniában telepedett le. Sztár lett belőle. Hat hálószobája és négy fürdőszobája volt. Minden márványból - természetesen a vécékagyló is. És kettős rács alul - patkányok ellen. Bár Kaliforniában, különösen Beverly Hillsben nem nagyon fordulnak elő a patkányok, legfeljebb a színpadiak.

Linda Taylor nyugodtan ült marokkói stílusban épült, gyönyörű villájának egyik vécéjében, amikor valaki vagy valami belemarkolt a fenekébe.

Hogy rossz tréfa volt, vagy a rács mondott csődöt, nem lehet tudni. Linda Taylor szörnyethalt.

Egyetlen, távoli örököse - egy unokatestvér - mindenesetre tagadja, hogy köze lett volna a halálesethez. Mellesleg a bionika mérnökéről van szó. A bionika tudománya egyebek közt azzal foglalkozik, hogyan lehet a biológia "találmányait" technikai eszközökkel leképezni, utánozni. Például egy kéz mozgását...

A sebész

A sebészprofesszor köztiszteletben állt. Időtlen idők óta uralta a klinikát, a tudományos életet. Partizán volt, párttag, hívő ember, kitüntetések egész sorát birtokolta, nemzetközi konferencia, szimpozion nem létezett nélküle, de társadalmi szervezet sem lehetett meg ilyen elnökségi tag nélkül. Az egyetemen tanítványok nemzedékeit képezte, és televíziós portréműsoraiban (mert ötévenként készült egy) azt vallotta magáról, hogy boldog és elégedett ember.

Aztán a professzor súlyos beteg lett, s éppen saját szakterületének betegsége nyomorította meg. A műtét elkerülhetetlen volt. Az operációra a sebész legkiválóbb tanítványát jelölték ki.

Amikor a professzor ezt megtudta, papot hívatott. De a pap későn érkezett. A sebész szörnyethalt a rettegéstől, hogy saját tanítványa kezébe kerül.

A professzor temetésén sok száz hálás özvegy is részt vett. Csak ők tudták, mennyit köszönhettek neki.

Román mini-horror

Kohnescu és Grünescu találkozik Bukarestben. Hideg van, sötét van, nemcsak az utcán, hanem a lakásokban is. Hosszú, reménytelen sorok állnak kenyérért. Kohnescu és Grünescu is beáll a sorba, de az áramhiány miatt a pékség is bezár.

-   Hej, Grünescu! - sóhajt fel Kohnescu. - Emlékszel még Auschwitzra?

-   Már hogyne emlékeznék!

-   Micsoda idők voltak! Ott még a kerítésben is volt áram!

Libanoni horror

Már húsz éve lőtték egymást. A nagyapák már nyugdíjba mentek, aztán jöttek a fiúk, s most már az unokákon a sor. Ők már fegyverropogásban nőttek fel, megtanultak a falak mellett közlekedni és gyorsan beugrani a kapualjba a legkisebb gyanús jelre. A családok megszokták, hogy állandóan fogyatkoznak, és az asszonyoknak is elapadt a könnye. Egy város harcban állt, mindenki mindenki ellen. És csodák csodája, így is lehetett élni, dolgozni, s a fegyverropogás szüneteit a lakosok úgy élvezték, mint amikor felszakadoznak a felhők és kisüt a nap.

A baj akkor történt, amikor egy bátor tévériporter nekiszegezte a kérdést egyenes adásban az egyik vezetőnek,

-   De végül is miért folyik a küzdelem?

-   Nem tudom - vallotta be a vezető. - Mondjuk így: haladó hagyomány. Erre a harcosok eldobálták a világ minden égtájáról importált, költséges fegyvereiket, és összeölelkeztek. Ők sem tudták, miért lövik egymást.

Az eldobált fegyvereket élelmes kereskedők összeszedték, újra árulják másutt. Holnap legyenek a ti vendégeitek.

A marsall halála

A kiskatonák tudták, hogy igazságtalan háborút vívnak. A kiskatonák ezt általában tudják. A marsall felszabadító háborúnak nevezte, és aki kételyeinek adott hangot, azt golyó általi halálra ítélték. így aztán a kiskatonák összeszorított foggal harcoltak, nehogy hátulról lőjék le őket hazaárulásért - ahogyan ez már lenni szokott. És a bennszülöttek is összeszorított foggal harcoltak, és öldösték az idegen kiskatonákat, ahol csak lehetett, mert a saját földjükért küzdöttek, és ilyenkor nehéz figyelembe venni a hódítók személyes érzelmeit.

A marsallt igen bosszantotta, hogy az elsöprő légi és szárazföldi fölény ellenére a lázadók - ahogyan ő nevezte -, egyre közelebb nyomulnak a fővároshoz, ezért parancsba adta, minden bekerített egységnek harcolnia kell az utolsó emberig. Aki megadja magát az ellenségnek, áruló.

És a bekerített egységeket helikopterről semmisítették meg, nehogy megadhassák magukat, és megkapták utólag a haza hőse kitűntető címet. Otthon örültek is az édesanyák, mikor jött a postás!

Aztán a marsall nagy konvoj élén személyesen ment, hogy ellenőrizze a frontot. A konvojt bekerítették, és megjelentek a marsall helikopterei.

Soha nagyobb élvezettel nem teljesítettek még parancsot a kiskatonák! A legtöbb nyomjelző lövedék a marsall dzsipje körül pattogott.

Pedig a marsall hófehér gatyáját lobogtatta fehér zászló gyanánt. Szőrös ülepe a rengő hájakkal kiváló célpontnak bizonyult. Hősként temették otthon el, leforrasztott érckoporsóban. Mindenki örvendett, aki csak olvasta az újságban.

Horror vacui

Horror vacui. Az üresség rettegése. Éveken át birkózott ezzel az érzéssel a Hős, aki őrizte az emberiséget. Speciális megfigyelő holdján száguldott a Föld körül. Napelemei segítségével időnként módosította irányát. Jelezte az árvizeket, tüzeket, robbanásokat, segített elfojtani a helyi háborúk gócait. Mélységesen egyedül volt, de valahogy úgy, mint az Isten, özönlöttek hozzá hírek, az információk. És ő lebegett az emberiség felett, az egyetlen alkalmas ember, akit erre a bonyolult, lemondást követelő feladatra kiválasztottak és felkészítettek. "Ott van 0" - mutogattak a halvány csillagfényre, amelyben ott volt ő, örökké éberen. 0 volt a hatalom, a jóság, a gondviselés. Körülötte az üresség, belül az üresség. És az üresség félelme.

Aztán a kimenő rendszerben valami elromlott. Valami egészen apró, jelentéktelen dolog, talán egy érintkezési hiba, mellyel nem számoltak a konstruktőrök. 0 továbbra is hallotta a híreket, kapszuláiból bőven jutott élete fenntartására, de az ő üzeneteit immár senki sem hallotta. A földi ember, aki kapcsolatot tartott vele, szabadságra ment, aztán jobb állást kapott, a sustorgó magnetofontekercsek pedig teleíródtak mélységes csenddel, a kozmosz elektrosztatikus zörejeivel.

És a Hős nem hiányzott senkinek. Ott feledték, fenn az égen. Időnként még bizonytalanul mutogatták egymásnak az idősebbek, vizslatták az Őr apró lámpását, aztán a számítógép-rendszer is leírta a műholdat, mint használaton kívüli egységet.

Még hosszú évekig élt odafent Ő, aki Istennek hitte magát. Élt saját anyagcseréjének körforgásában, itta desztillált vizeletét, és hallgatta a Föld híreit, amelyben többé egyetlen szó sem esett a Hősről.

A zsarnok halála

A zsarnok tele volt jóindulattal népe iránt, de mivel a nép mindig hálátlan, a zsarnok nagyon vigyázott saját életére. Nem bízott senkiben, saját családtagjaiban legkevésbé, hiszen ők ácsingóztak legközelebb a trónushoz, az öröklés sorrendjében. Nem bízott orvosaiban sem, akárcsak testőreiben, bármennyire jól megfizette őket. Ezért, amikor híres külföldi orvosok ritmusszabályozót ültettek szívébe, a hatalom csúcsán álló száz embert is kötelezett arra, hogy hasonló műtétnek vessék alá magukat. Aki nem vállalkozott rá, halállal lakolt.

Így hát a zsarnok kreatúráinak szíve egy ritmusra vert a Gazdáéval, ezt egy parányi rádióvevő biztosította, és mindenkinek tudnia kellett: ha megáll a Gazda szíve, akkor száz bizalmasának szíve is utolsót dobban.

Ha közvetlen családtagjaira gondolt, ez néha elszomorította, de azzal vigasztalta magát, ennek így kell történnie, elég az, hogy egyetlen fia szíve majd tovább dobog. Fiáé, akit idegen országban neveltetett álnéven, s aki csak a végrendelet kihirdetésekor tudja meg, hogy a Birodalom kormányzója és örököse lesz...

Aztán a zsarnok gyógyíthatatlan beteg lett. Az orvosok gondosan titkolták előle a betegség természetét, súlyos kábítószerekkel szüntették fájdalmait, majd valósággal elrohadt agya és mája. De az ügyes vastüdő, a bonyolult gépek életben tartották, s az ügyes technikusok, mérnökök még akkor is életben tartották a Szívet, amikor körötte a test már levált és megszűnt létezni.

A Zsarnok szíve egy ütemre dobogott alattvalói szívével, egyetlen fia pedig úgy halt meg, hagy soha nem tudta meg, kinek a gyermeke volt. És ezért talán boldognak is tarthatjuk őt.

A mélyhűtött ember

John F. Rosenkrantz III. multimilliárdos gyógyíthatatlan beteg volt, s utódai nem lévén, egész vagyonát arra áldozta, hogy túlélje az emberiséget. Mint a korabeli lapok erről bőségesen be is számoltak, Rosenkrantz atombiztos óvóhelyet építtetett, benne önfenntartó energiarendszerek egész sorával, s olyan raktárral, mely a világ legnagyobb áruházainak teljes készletével vetekedhetett. Testét még élő állapotban fokozatosan, több hét alatt lehűtötték, szervezetének minden rezdülését a legfejlettebb számítógépes technika ellenőrizte és korrigálta.

Fényűző föld alatti lakosztálya falait öt volt feleségének aktképe díszítette, valamint az öt világvallás legismertebb szimbólumai, mert John F. Rosenkrantz biztosra akart menni, és valamennyi számottevő istenség jóindulatát meg kívánta nyerni tervéhez.

A parancs szerint a föld alatti termet csak a Rosenkrantz-alapitvány bizottsági tagjainak együttes és egybehangzó igenlő véleménye alapján lehetett megnyitni és csakis akkor, ha az alapító betegsége gyógyíthatóvá válik.

Évezredek teltek el, emberek milliárdjai születtek és haltak meg. És eljőve Armageddon, eljőve a végítélet napja. És a halottak feltámadának, és az igazak felsorakoznának az Úrnak jobbja felől, a bűnösök pedig örök kárhozatra taszíttatának.

És a feltámadottak örök, romolhatatlan testi alakjukban éltek boldogan a mennyekben.

John F. Rosenkrantzról azonban valahogyan megfeledkeztek. Miképp a Föld nevű bolygóról is, amelynek méhében öt aktkép és az öt világvallás szimbóluma társaságában várja a feltámadást.

Nekrológ

P. S., a nekrológíró olyan újságíró volt, mint a többi széles e világon. Versekkel kezdte, novellákkal folytatta, aztán jöttek a riportok, az interjúk, és végül kikötött a nekrológoknál. Remek nekrológokat tudott írni, szinte kapásból, igaz, megvolt hozzá minden anyaga. Gondosan, szeretettel, naprakészen ápolta információit, sőt, néhány éve számítógépre is vitte a világ legfontosabb tízezer emberének adatait. Meghozatta a legújabb általános és szakmai Ki kicsodákat, adott arra, hogy az elhunytak meleg és pontos méltatást kapjanak, amelyet a hírügynökségek is gond nélkül átvehetnek.

P. S.-t a kollégák dögkeselyűnek nevezték, és az idő múlásával egyre jobban hasonlított is egy keselyűre.

És a nekrológok egyre jobbak lettek, egyre pótolhatatlanabbak, egyre naprakészebbek. A rendőrség csak a húszadik eset után kezdett komolyabban érdeklődni P. S. iránt, amikor is kiderült, a nekrológok olyannyira naprakészek, hogy P. S. előbb tudott a halálhírekről, mint az elhalálozott közvetlen hozzátartozói.

A bizonyítási ügy hosszadalmas volt, és meglehetősen kínos, maguk a hozzátartozók is mindent elkövettek, hogy eltussolják. Nem lett belőle szenzáció. P. S. zárt intézetben fogalmazza tovább rendkívül szakszerű nekrológjait. Legkevesebb nyolcvan kiváló személyiséget segített a túlvilágra, csaknem önzetlenül.

Írók, művészek, politikusok! Óvakodjatok a nekrológíróktól!

Fű

A fű talán a Föld leggyakoribb, legigénytelenebb és leginkább lenézett növénye. Ráadásul gyomokkal vegyesen nő, és sokan hajlamosak úgy tekinteni rá, mint egyfajta gyomra. Pedig hát csak ahol még a fű sem nő, ott becsülik igazán... Megköti a talajt, visszatartja a nedvességet, és egyszerűen - szép, mint minden isteni teremtmény.

Aztán történt egy napon, hogy a világsajtót bejárta egy kép. Egy kutyát ábrázolt, amelynek szőre helyett 'fű nőtt'. Szép, zöld fű. A tudományos vizsgálatok szerint egy sajátos mutáció keletkezett, a fű szimbiózisban él az állattal, örökzöld, és nagyjából pótolja az elhullott szőrzet funkcióit, azzal a különbséggel, hogy saját fotoszintézise révén részben önellátó, illetve hozzá is járul a kutya anyagcseréjéhez.

A többség mindössze biológiai érdekességnek tekintette az egészet, vagy kacsának, komolyan csak akkor figyeltek fel maguk a tudósok is, amikor az első ember képét mutatták a televíziók. Az első emberét, akinek haja és szőrzete helyett dús pázsit burjánzott.

Az illetőt elkülönítették, de úgy látszik későn, mert a fűbetegség az influenzához hasonló gyorsasággal terjedt. Sokan öngyilkosok lettek, amikor megpillantották önmagukat a tükörben, vagy szeretteiket egyik napról a másikra elzöldülni látták, de amikor kiderült, hogy a dolgot meg lehet szokni, együtt lehet élni vele, a zöld lett a divat.

Az emberek csöndesebbek, szelídebbek, megértőbbek lettek. A fodrászok fűnyírógépeket vásároltak, a hölgyek sajátos fűfrizurákat hordtak, a szerelmesek néha lelegelték egymás fejét.

Tíz év múltán már kiközösítették azokat a páriákat, akiknek fején haj nőtt. Szerencsére kevesen voltak.

A végtelen lépcső

Ha egy százemeletes felhőkarcolóban elromlik a lift, vagy tartós áramkimaradás van, akkor - el lehet képzelni - igen nagy a baj. Egy ilyen felhőkarcolóban sok-sok ezer ember lakik, illetve dolgozik.

Heyward úr egy tetőteraszos luxuslakásban tengette nyugdíjas éveit, a századik emelet fölött. Tökéletesen gépesített háztartásában nem volt szüksége személyzetre, bár vagyoni helyzete lehetővé tette volna akár ötven személy alkalmazását is. A tetőkertben egzotikus növények között kék fürdőmedence bújt meg, s ha valahová el kellett sürgősen mennie Heyward úrnak, hát ott volt a helikopter, amelynek kezeléséhez olajkutató korában szerzett képesítést.

Aztán jött az a bizonyos, elképzelhetetlennek hitt áramszünet. Nem rövid, hanem tartós szünet: az egész nagyváros sötétségbe borult. Irányfények nélkül felszállni a helikopterrel életveszélyes lett volna, bár odalent a gépkocsik ezreinek reflektorai enyhítették a sosem tapasztalt, fenyegető sötétséget.

Heyward úr üldögélt a sötét és süket lakásban, aztán bekapcsolta elemes zsebrádióját, hogy tájékozódjék a helyzetről. A bemondók minden állomáson izgatottan vartyogtak valami erőmű-robbanásról, amely az egész keleti parton megbénította az életet, s felszólították a lakosságot, csak végszükség esetén hagyják el lakhelyüket, mert a bűnözök máris akcióba léptek, s megkezdődtek az áruházi fosztogatások. Mivel a telefonhálózat is csődöt mondott, a mentők, a rendőrség és a tűzoltók sem juthatnak el sehová, a kormány a körzetben szükségállapotot rendelt el.

Aztán a bemondó hangja elcsuklott, közölte, hogy az áramszünet miatt a rádióadásokat sem tudják folytatni, az aggregátorok nem tudják biztosítani a szükséges áramot.

Heyward úr elkezdte hallgatni a távolabbi adókat, amelyek tánczenét és érdektelen helyi hirdetéseket sugároztak, aztán unatkozni kezdett. Olvasni próbált egy pislákoló zseblámpa fényénél, de a táncoló betűk nem tudták lekötni figyelmét.

Beteges kényszert érzett, hogy más, érző és szenvedő emberi lények közé kerüljön. Bekopogtatott szomszédaihoz, de azok vagy nem tartózkodtak otthon, vagy féltek ajtót nyitni, így hát nekiindult a vészkijárat meredek lépcsősorának. Sok-sok ezer lépcső, valahol olvasta, mennyi, de már el fel ejtette.

Mindegy, nekivágott. Valaha, ifjúkorában sokat gyalogolt a texasi olajmezőkön, amelyek azóta is szorgalmasan termelték neki a dollármilliókat. Eleinte szinte élvezte a dolgot. Senkivel sem találkozott: ez kissé elszomorította, de aztán már ezt sem bánta. Az első tíz emeletet meglepően gyorsan és jól győzte szusszal, ekkor még számolta a lépcsőket is. Később elemlámpája pislákolni kezdett, majd teljesen felmondta a szolgálatot. Most már vaksötétben botorkált, egyre inkább elvesztette a fonalat, hányadik emeleten is járhat, s a lépcsők számát is összezavarta. Talán félúton lehetett, amikor feladta, és visszafordult. Fölfelé már jóval nehezebb volt. Szíve riadtan zakatolt. Imádkozni kezdett, hogy mielőbb visszaérjen lakása védelmébe. Végigfutott agyában eddigi élete, átkozta magát, miért bízott ennyire a gépekben, a civilizációban.

Leroskadt, kezével bordáit nyomogatta. Aztán elsötétült előtte a halványan pislákoló belső világosság is.

Később kigyúlt a vészvilágítás, búgva megindultak a liftek. De a vészlépcsőt senki sem használta. Jöttek a patkányok... A karbantartók csak néhány lerágott csontot találtak.

Szeretkezés közben meghalni a legjobb

Ezzel a jeligével lehetett válaszolni arra az újsághirdetésre, amely gyönyörteli halált ígért jutányos áron életunt öregek számára. Sokan otromba tréfára gyanakodtak, de kiderült, nagyon is komoly üzletről van sző. A "Come and Go" cég tíz tapasztalt örömleányt alkalmazott, akik garantáltan halálba hajszolták a jelentkező öregurakat. A hatóságok tehetetlenül álltak az ügyben, hiszen ez a gyilkosságnak (avagy az öngyilkosságnak) olyan sajátos esete volt, amelyet precedens híján nem minősített a büntetőtörvénykönyv.

Viszont jelentkezett a Nőszövetség, és tiltakozott az egyoldalú szolgáltatás ellen, amely csak férfiaknak szólt. A "Come and Go" vezetői csábítóan magas bérért szerződtettek tíz fiatal férfit is, akik idős hölgyek számára biztosították volna a boldog és végső beteljesülést.

Ekkor kezdett a cég veszteséges lenni, sőt, az első halálesetek után egyre nehezebb volt új munkaerőről gondoskodniuk.

Mert a fiatal férfiak egymás után haltak meg, A hullamerevség által megőrzött arckifejezésükből ítélve korántsem boldogan.

Rettentő magány

Johannes T. Kulp hatvannégy éves prózaíró volt. Gazdag, világhírű, elégedett. Nem írt sokat, egy-egy regényén hosszú évekig dolgozott, és sosem akart a tömegek kedvence lenni. Vigyázott arra, egyetlen sora se legyen aktuális vagy politikailag elkötelezett. 0 az örök emberi dolgok megfigyelője kívánt lenni, csupán enyhén éreztetve mérhetetlen szellemi fölényét, műveltségét és élettapasztalatát. Agglegény maradt, pontosan azért, hogy így is óvja függetlenségét. Több nemzetközi elismeréssel honorálták nemes kívülállását, s hatvannégy éves korára megkapta a legmagasabb elismerést is: az irodalmi Nobel-díjat. Ennek feléből Kulp-alapitványt hozott létre, és évente néhány híresebb egyetem meghívásának eleget téve fejtette ki véleményét Thomas Mannról, Tolsztojról, Faulknerről, akiket saját írásművészetéhez legközelebb érzett.

Johannes T. Kulp levelezését titkára, egy tehetséges ifjú költő intézte: ő válaszolt az interjút kérő újságíróknak, a pénzt kunyeráló régi barátoknak és a rajongó sznoboknak, akik autogrammot kértek a nagy írótól. Kulp úgy érezte, hatvanötödik születésnapját emlékezetes módon illik megünnepelnie. Egyszer ő is viszonozza már az emberek iránta megnyilvánuló érdeklődését és szeretetét: nagy, közös ünnepre hívja valamennyi barátját, tisztelőjét, olvasóját, az egész világ minden tájáról. Hirdetéseket tétetett közzé valamennyi jelentős lapban, amelyekben minden Kulp-rajongót meghívott városának főterére, egy születésnapi bankettra. Tízezer embernek terítettek, ötszáz pincér állt glédában a megfelelő pillanatban, húszezer palack jégbe hűtött pezsgő várakozott a szomjas, éljenző torkokra

Johannes T. Kulp fehér szmokingot öltött az alkalomra, kicsit megvárakoztatta sofőrjét, hogy pontosan tíz percet késsen a bankettről, hadd törjön fel izgatott, csodálkozó morajlás a szeretetteljes tömegből, hadd villanjanak a vakuk és ágaskodjanak a riporterek, akik természetesen csak néhány percig maradhatnak a helyszínen. Hiszen ez bensőséges találkozás lesz tisztelőinek sokaságával, talán az utolsó ilyen, hiszen emberek vagyunk - állapította meg némi rezignált leereszkedéssel.

Kiszállt az autóhói, várta a felcsattanó tapsot, a nyüzsgést, de csak a pincérek sorfala állt fehéren, mereven, az asztalok végeláthatatlan sora, a terítékek.

A titkár sietett elé, sápadtan, zavartan.

-   Uram - kezdte.

-   Mi történt? Mi ez? Hol vannak?

A titkár széttárta karját.

-   Nem értem, Kulp úr.

-  Valami tévedés történt? Elnéztük a dátumot, vagy...

-   Nincs tévedés, uram. Minden tervszerűen intéződött. Csak nem jött... nem jött senki.

Kulp arca elvörösödött, majd egészen lila lett. Közelebb lépett a pincérekhez. Észrevette, hogy mindegyik zsebrádiót tart a füléhez.

-   Mi ez? Mit hallgatnak?

-   Meccs van, uram. Világbajnokság - válaszolta a pincér, szinte üvöltve, mert közben is hallgatta a közvetítést.

-   Meccs! - kiáltotta Johannes T. Kulp. - Meccs!

Ott helyben megütötte a guta. A mentők is késtek, ők is a rádiót hallgatták.

De Johannes T. Kulp temetésén sokan voltak. Aznap nem volt világbajnoki mérkőzés.

A lovag és a hölgy

Michel de Courtenay lovag halálosan szerelmes volt Yvonne kisasszonyba, a vidék leggazdagabb kereskedőjének egyetlen leányába. Yvonne kisasszonyt ugyan csak messziről láthatta, de rögvest beleszeretett és illendő módon megkérte kezét. Az apa nem utasította vissza, de azt ajánlotta, csatlakozzék a lovag a Szentföldre induló hadakhoz, tüntesse ott ki magát, s ha rangban és dicsőségben megerősödve visszatér, Yvonne az övé lehet.

Michel de Courtenay lovag tehát keresztesvitéz lett. Hét évig perzselődött a napon, három súlyos sebet kapott; megszámlálhatatlan szaracént ölt meg, fogságba esett, sikerült megszöknie, a király bárói rangra emelte és nagy birtokkal jutalmazta kitartását és hősiességét.

A lovag valóságos diadalmenetben érkezett haza, és szerelme változatlan tűzzel égett a szépséges Yvonne iránt. Az ő álomképe adott neki erőt a viszontagságok elviseléséhez. Fájdalommal tudta meg, hogy Yvonne atyja közben elhunyt, vagyonát széthordta a rokonság. De Yvonne megvárta őt.

Michel de Courtenay lovag oltárhoz vezette szépséges aráját, kinek a fátyol alól is kivillant hosszú, szőke haja, s kitetszettek ingerlően kerekded formái.

Aztán elkövetkezett a nászéjszaka, amelyről a lovag immár tíz esztendeje álmodozott. Igaz, koldusszegény volt már Yvonne, de végre az övé, csak az övé.

És Yvonne szemérmesen levetette hosszú, szőke parókáját, kivette melltartójából a töméseket, ki pattantotta fűzőjét, hogy szétomlott zsírpárnás dereka, és hiányos fogsorával rámosolygott a hűségés lovagra, ki az iszonyattól azonnal szörnyethalt.

Sakk-matt

A sakkvilág nemzetközi mestereit egyre-másra érték a megmagyarázhatatlannak tűnő balesetek. Általában egyedül haltak meg, tanúk nélkül, erőszaknak semmi jele nem volt, csupán fejük alsó része roncsolódott szét.

Már harminckét nagymester költözött így át az örök sakktáblák mellé, amikor az Interpol szakemberei elé került az ügy. A sakk ugyan elég sok embert érdekel, de ilyesfajta terrorcselekmények mindeddig nem fűződtek e nemes elmejáték történetéhez, úgyhogy Krüger felügyelő is tanácstalan volt. Ráadásul az Interpol voltaképp nem több, mint egy nemzetközi bűnügyi adatbank, nincs felhatalmazása a helyszíni nyomozásra, de emberei sincsenek hozzá.

Krüger felügyelő tudott és szeretett is sakkozni, de leginkább csak saját fiával, Peterrel, aki tízéves kora ellenére már komoly ellenfélnek számított. Esti sakkozás közben a felügyelő előhozakodott saját problémájával, bár többnyire nem beszélt otthon hivatali ügyekről. A kisfiú elgondolkodva hallgatta.

-  Mondd, el tudsz te képzelni valakit, aki sakkőrülteket gyilkol? - kérdezte Petert.

-   Igen. Egy másik sakkbolondot - válaszolta Peter. - Mit gondolsz, én nem tudtalak volna megölni, amikor rendszeresen megvertél?

Krüger nevetett, de másnap eszébe jutott ez a mondat: Végtére is a sakk csata, szabályozott, civilizált háború. Ha valakit megvernek, nagy lelkierő kell hozzá, hogy a vereséget elfogadja.

Számítógépbe táplálta a harminckét áldozat összes játszmájának fellelhető adatait. Aztán megvizsgálta az összes lehetséges hasonlóságot a játszmák körülményei között.

Harminckét nemzetközi nagymester. Mindegyik játszott egy bizonyos amerikai Fishmannel. Rick Fishman egyre előrébb rukkolt a nemzetközi ranglistán, s ehhez nagymértékben hozzájárult az is, hogy pálya- és versenytársai egyre kevesebben voltak.

A gyanú alapos volt, de semmi sem támasztotta alá. A halálesetek Rick Fishman igazolt távollétében történtek, sokszor több ezer kilométerre igazolt tartózkodási helyétől.

Fishman legközelebbi mérkőzése a berlini világbajnoki selejtezőn volt várható. Krüger felügyelő odautazott, és kapcsolatba lépett a helyi rendőrséggel.

A nézők között a második sorban foglalt helyet, és árgus szemekkel figyelt. Fishman közepesen játszott, ellenfele hamarosan bemattolta. Fishman udvariasan kezet fogott vele, meghajolt, és táskájából egy díszesen faragott sakk-készletet vett elő. Ezzel ajándékozta meg ellenfelét.

Krüger felügyelő intett a detektíveknek, akik odarohantak, és megbilincselték Fishmant ellenfele és a közönség minden tiltakozása ellenére.

Aztán tűzszerészek érkeztek, és óvatosan elszállították a sakk-készletet.

-   Igazad volt, édes fiam. A sakkőrült sakkőrülteket gyilkolt - mondta később Krüger felügyelő Peter fiának. - Ez a Rick Fishman ütésre robbanó plasztiktöltettel látta el a sakkfigurákat. A megajándékozottak otthon kipróbálták a készletet... És ki az, aki nem csapja oda a szokásosnál erősebben a sakkfigurát, ha bemattolja ellenfelét? Csakhogy ezúttal Fishmantől kaptak mattot.

Távirányitás

Leslie McNamara a világ legtermékenyebb sci-fi szerzője, a Guinness Rekordok Könyvében bérelt helye van, legutóbbi teljesítményét alighanem ő maga sem lesz képes túlszárnyalni: elektronikus szövegszerkesztőjével hat óra harmincegy perc alatt hozta létre legújabb regényét, 'A Phobosz árnyéká'-t. Ez azt jelenti, hogy McNamara kétszáz oldalas könyvéből percenként fél oldallal készül el. 'A Phobosz árnyéka' egyébként egy olyan civilizációról szól, ahol minden megszülető állampolgár fejébe parányi adóvevőt operálnak, s egy központi számítógép irányítja fejlődésüket, biológiai ciklusukat, sőt gondolkodásukat, vágyai kat i s.

A regény megjelenése után két nappal McNamara író urat diszkréten őrizetbe vették, s a biztonsági szolgálat fekete egyenruhás, mogorva tisztjei hallgatták ki.

-   Ön államtitkokat fecsegett ki bűnös könnyelműséggel - állapította meg az elhárítás főnöke.

-   Kérem szépen, én még katona sem voltam, s még sohasem fényképeztem le egyetlen laktanyát sem - védekezett riadtan a cingár alkotó.

- Akkor az ön adóvevője romlott el. Ritkaság, de előfordulhat. A technikusok majd megvizsgálják, ne aggódjon - mondta a főnök, és intett a fehér ruhásoknak.

A rutinoperáció kiderítette, valóban apróbb hibáról volt csupán szó. De ha már úgyis belebabráltak a szerkezetbe, kicsit állítottak a biológiai cikluson i s.

Azóta McNamara két-három napig is el piszmog egy kéziratoldallal, ezt az öregedéssel és a nagyobb műgond igényével magyarázza.

A műfordító rémálma

Sz. Tibor középkorú műfordító alkotóházba vonult, hogy egy ezer oldalas regény fordításának utolsó száz oldalával megbirkózzék. Sz. Tibor szorgalmas és lelkiismeretes fordító volt, munkáját művészetként és szolgálatként élte meg, s évei előrehaladtával egyre kritikusabb lett mind önmagával, mind az eredeti írói teljesítménnyel kapcsolatban. Aggályosan vizsgálta át a már elkészült mondatokat, lapszéli jegyzetekben tette szóvá az eredeti szöveg kétértelműségeit és hanyagságait, majd borzadva tapasztalta, hogy fordítása egyre jobban eltér az eredeti szövegtől, immár nemcsak stiláris változtatásokat eszközöl, hanem frappánsabb jelzőket alkalmaz, módosít a cselekményen és párbeszédeket iktat be a megfelelő helyeken. Meghasonlott lélekkel utazott vissza Budapestre az elkészült kézirattal, s mivel nagyon kellett a pénz, ebben a formában nyújtotta be a regényt a kiadóhoz, állandóan várva a botrányt. Ám a kontrol 1 szerkesztőnek is sürgősen kellett a pénz, s mivel Sz. Tibor fordítása igen gördülékeny és tetszetős volt, a tényleges szövegösszevetés elmaradt. A regény megjelent és óriási sikert aratott, jóval nagyobb feltűnést keltett, mint írója saját hazájában. Sz. Tibor ekkor levelet írt a szerzőnek, feltárva előtte őszintén rettenetes bűnét. A szerző kedvesen és elnézőleg válaszolt, sőt felkérte Sz. Tibort, az újabb, eredeti nyelven megjelenő kiadásba vezesse át ezeket a korrekciókat. Sz. Tibor határtalan örömmel fogadta a feloldozást és az új megbízatást, ismét alkotóházba vonult, és a rá jellemző műgonddal kezdte 'visszafordítani' saját fordítását. Munka közben azonban ismét úgy vélte, még van mit finomítani a szövegen, s valóban: a jellemek, a történet szálai egyre inkább eltértek nemcsak az eredeti, hanem a fordításban módosult szövegtől is. Nehéz szívvel adta postára a terjedelmes átdolgozást, immár nemzetközi irodalmi botránytól tartva.

Csakhogy a szerző éppen külföldi felolvasó körúton tartózkodott, titkára pedig minden kommentár nélkül eljuttatta a szöveget a kiadóhoz. A második kiadás most már a szerző hazájában is elsöprő sikert aratott, hetekig vezette a bestseller-listát, és íróját még abban az esztendőben Nobel-díjra jelölték, majd, tekintettel idős korára, a stockholmi bizottság mag is ítélte a magas kitüntetést az irodalmi világ teljes egyetértésével, hiszen az idős szerző páratlan megújulási képességről tett tanúbizonyságot.

A szerző hamarosan elhunyt, de még megérhette legnagyobb művének harmincadik kiadását, összesen tízmillió példányban.

Mindezt Sz. Tibor mesélte el az alkotóházban, egy kis esti vodkázás közben.

-   Tudod, az egészben az a legbosszantóbb, hogy még az átdolgozásért járó honoráriumról is megfeledkezett a szerző - emelte rám a műfordító szomorú teki ntetét.

-   Most úgy érzem, van egy Nobel-díjam. De ki hinné el? S ami a legbosszantóbb: a második kiadás fordítását nem nekem adták, hanem egy szerencsétlen kezdőnek.

-   És most? Tart még ez az... átdolgozási mániád? - kérdeztem óvatosan.

Sz. Tibor vállat vont.

-  Azt hiszem, kigyógyultam belőle. Sőt, bevallom, azóta igyekszem minden regényt kicsit rosszabbra fordítani, mint amilyen az eredeti. Nem vágyom még egy Nobel-díjra.

Levitáció

A levitáció a test érintés nélküli felemelése, a test felemelkedése misztikus extázisban. Szent emberek az ima perceiben állítólag több méter magasra is felemelkedtek: ilyenkor a földi test mintegy a lélekkel azonosul, és csaknem légneművé válik.

Godolfo, Jerez papja már húsz esztendeje próbálkozott a levitációval. Nem élt ugyan teljességgel bűntelen életet, hiszen szolgálójával hált és paráználkodott, továbbá hirtelen haragjában feljelentette az inkvizíciónál fivérét, kit halálra kínoztak, de hitéhez hű férfiúként meggyónta vétkeit és ráérő idejében sűrűn sanyargatta elhízott testét. Különösen a korbácsütéseket kedvelte, amelyeket a szemrevaló szolgáló, Ambrosia mért pőre hátuljára.

Godolfo, bűnei ellenére, vagy annál is inkább, szent akart lenni. S még életében jelt akart kapni szentségéről, ez a jel pediglen egyedül a levitáció lehetett volna, hiszen a Szentszék - tudvalevő - többnyire néhány száz év próbaidő után avatja szentté azokat, akik fennmaradnak a gyarló emlékezet rostáján.

Godolfo tehát fogcsikorgatva imádkozott, s közben figyelte, súlyos teste egy kicsinykét is elszakad-é az anyaföldtől, közelebb kerül-é az áhított mennyhez. De a hájas térdet keményen nyomta az imazsámoly, és Ambrosia hiába leselkedett kintről, sikerül-e már Godolfo atya terve, hiszen egy szolgáló előtt nem maradhat rejtve egy szentéletű ember semmilyen vágya.

Nyilván az ördög súghatta meg az atyának, hogy ha a felemelkedés nem megy Isten csodája által, hát megy majd emberi ravaszság útján. Godolfo sok hónapos munkával szerkesztett hevederekből és lécekből egy kész üléket, amely őt imádkozás közben majd a harangtorony fölé emeli, s a vasárnapi misére tóduló tömeg saját szemével láthatja a "csodatételt". Terve szerint a szerkezet kellő idő után leengedi őt a részeges sekrestyés közreműködtével, s az őt ünneplő tömeget már a szószéken fogadhatja...

Elérkezett a nagy nap, Godolfo atya fel szuszogott a csigalépcsőn, magára öltötte a hevedereket, s mivel a sekrestyés szokás szerint késett, nagyot fohászkodva kilendítette magát a párkányon, s az ellensúlyos csigaszerkezet nyikorogva felhúzta őt a torony tetejére.

Miután himbálózása megszűnt, félénken kinyitotta szemét, s körülnézett, várván a feketébe öltözött templomi népet. De csupán valami sárgásbarna, tajtékos falat látott, mely egyre gyorsabban közeledett Jerez felé, s a fal előtt rémült fekete pontok futottak, majd elnyelte őket a mozgó fal.

Két nappal korábban iszonyú felhőszakadás volt a hegyekben, s a leszakadó áradás minden képzeletet felülmúló özönvízként zúdult a falura.

Godolfo atya tágranyitott, hitetlenkedő szemmel nézte végig, amint az áradat elsöpri a kis falut. Csak a harangtorony állt sok évszázados kőlábán keményen.

Godolfo atya imádkozott híveiért, s csak később jutott eszébe: önmagáért is fohászkodnia kell. Mert segítség nélkül onnan le nem jön, ahová a gőg és nagyravágyás fel parancsolta. Három napig szenvedett, a hevederek egyre mélyebben vágtak húsába; a keselyűk egyre közelebb köröztek.

A mocsárrá változott Jerezt csak két hét múltán közelíthették meg a király katonái. Már messziről látták az égre rajzolódó tétemet odafönn. De csodáról senki nem beszélt.

A bezárt szoba

Nagy, vidéki ház volt, ahol G. felnevelkedett. Nem járt iskolába, mert beteges természetű volt, és anyja a széltől is óvta, apja pedig elég gazdag volt ahhoz, hogy magántanárokat szerződtessen mellé. G. már ötéves korában klasszikus szerzőket olvasott eredetiben, és hétéves korában állandó munkatársa lett több nemzetközi matematikai szakfolyóiratnak. Szülei büszkék voltak rá, teljes joggal. Tízéves korára tökéletes felnőtté vált, valódi szörnyeteggé. Tizenkét éves volt, amikor először megbüntette szüleit, rájuk zárta az ajtót a nagy ház egyik félreeső szárnyában. A szülők nevettek, gyermeki csínyként fogták fel a dolgot. De a cselédek egyre-másra mondtak fel, szöktek meg, csak G. egykori dajkája maradt velük, aki bálványozta az úrfit.

A szülők egyre gyakrabban találták magukat a bezárt szobában, s egyre többet nevetgéltek azon, milyen akaratos az ő csodálatos gyermekük. De abban a bezárt szobában mindenük megvolt - G. a legdrágább játékokat hozatta meg nekik.

G. gyakran elnézte, hogyan játszanak egyre töpörödő szülei a babákkal, vasutakkal, ólomkatonákkal. Néha odahívta a tükörablakhoz a dajkát is, hadd gyönyörködjék ő is a megható látványban. A szakállas öregúr szívesen játszott az építőkockákkal, a valamikor szép asszony pedig babákkal múlatta idejét.

-   Csak nehogy elfeledjen írni is a papa - mondta G. a dajkának eltűnődve. - A csekkeket alá kell írnia, míg nagykorú nem leszek. Ugye, mama?

-   Igen, kisfiam - mondta a dajka, és borotválkozni kezdett.

- - - KÍSÉRTETEK - - -

Szellemmozi

A régi filmek szerelmesei egymásnak adogatnak egy címet, egy kis mozi címét Párizs egyik külvárosában. Itt olyan régi filmeket játszanak, amelyek csupán egyetlen kópiában léteznek, s a filmográfiákban nem is szerepelnek. A helyárak rettentő magasak, de megéri, mert olyan nagyszerű színészek játszanak együtt, akikről fel sem jegyezték, hogy valaha is találkoztak.

A mozitulajdonosok, a filmkritikusok is érdeklődni kezdtek, tisztességtelen versenyt és szemfényvesztést emlegettek. Egy szemfüles riporter megpróbált utánajárni a dolognak, titokban hangfelvételeket és fényképeket is készített az egyik előadáson, ahová sikerült bejutnia. Otthon azonban bosszankodva tapasztalta, hogy egyik felvétel sem sikerült. Végül az adóhivatal is felfigyelt a vállalkozásra, és saját detektívjét küldte ki.

A kis mozi azonban örökre bezárt. A vetítőhelyiségben ugyan találtak egy özönvíz előtti gépet, amelyről azonban a szakértők megállapították, hogy legalább fél évszázada nem használták.

Egy bulvárlap felröppentette a teóriát, amely szerint régi, játszani vágyó filmszínészek kísértetei tréfálták meg a nagyérdemű közönséget. A hihetetlen, de tetszetős elmélet ellen szól azonban, hogy a jegyek árát nagyon is valódi pénzben szedték be. És vajon mire kellhet földi pénz a szellemeknek?

Talán új, félreeső mozi helyiséget bérelnek másutt? Vagy színházalapításra gondolnak?

Csontváz a szekrényben

Lord Francis, Ashley lordja összes vagyona egy száztíz szobás kastély és a hozzá tartozó park volt Kelet-Angliában. Nagybátyja, akitől a rangot is örökölte, végrendeletében kikötötte, hogy a kastély és a park nem adható el, vagy amennyiben fenntartása meghaladná unokaöccse lehetőségeit, az egész örökség szálljon a norwichi árvaházra.

Lord Francis álnéven közepes detektívregényeket írt, de az ódon kastély valósággal zabálta a pénzt: sosem jutott egyről a kettőre, míg amerikai rokona, Jack fel nem ajánlotta, hogy kétszázezer dollárral kisegíti, amennyiben lord Francis hozzájárul, hogy a kastélyból játékkaszinó legyen. Lord Francis tanácskozott az ügyvédjével, s kiderült, semmilyen jogi akadálya nincs a kastély ilyesféle bérletének. Megkötötték a szerződést, lord Francis pedig a park közepén álló nyárilakba költözött, amely nevével ellentétben télen is kényelmes és tágas otthonnak bizonyult.

Lord Francis hamar nyakára hágott a pénznek, de soha nem tette be a lábát a kaszinóvá átalakított ősi kastélyba, csak éjszakánként hallgatta a vidám zsibongást. Egyre gyötrőbb lelkiismeret-furdalása támadt, hogy kijátszotta nagybátyja végakaratát. Sámuel bácsi álmában többször is megjelent - ilyenkor hideg verítékben fürödve ébredt. Egy alkalommal Sámuel bácsi oly életszerűen korholta, hogy lord Francis félálomban bemászott az egyik szekrénybe a jelenés elől .

Aztán valaki kívülről ráfordította a kulcsot a vaskos, XVIII. századi szekrényajtóban. Lord Francia határozottan Sámuel bácsi kuncogását vélte hal 1ani.

A fiatal lord csontvázára csak évek múltán találtak rá.

Akinek nem volt árnyéka

T. Z. harmincöt éves volt, szép, napos időben sétáltatta a kutyáját a Belvárosban, amikor észrevette, hogy kutyája árnyékot vet, ő azonban nem.

Ide-oda lépkedett, forgolódott, de sehogyan sem sikerült árnyékot vetnie. A kis epizódról feleségének sem mert említést tenni, annyira bizarr volt, de egész éjszaka ezen gondolkodott. Munkahelyén tréfásan szóba hozta a dolgot, mire egyik kollégája el fintorodott.

-   Ostobaság! Akinek nincs árnyéka, az nem él. Az valami szellem. Kísértet. T. Z. egyre zaklatottabb lett, végül kénytelen volt elmenni az

ideggyógyászatra. A pszichiáter figyelmesen meghallgatta, készített vele néhány tesztet. Aztán a fehér fal mellé állította T. Z: t, és ráirányította a lámpát.

-   Nézze csak! Ugye, hogy van árnyéka! Tudja mit, körülrajzolom a körvonalait. Holnap úgyis szünetel egy darabig a rendelés, festetünk. Na, lássuk csak!

A pszichiáter vastag filctollával körberajzolta T. Z. árnyékának kontúrjait. Aztán diadalmasan rámutatott a rajzolatra.

-   No, látja, uram? Nincsen magának semmi baja! T. Z. megnézte az árnyrajzot.

Valami csontvázszerű rémséget látott, körülötte leomló lepellel. Felüvöltött.

Aztán a pszichiáter is észrevette, mit rajzolt. Iszonyodva hátrálni kezdett.

T. Z. és a pszichiáter ezen a napon örökre eltűnt. Csak a furcsa árnyékrajz látható továbbra is, mert a helyiség festésére mégsem maradt pénz.

A páciensek érdeklődve nézik. Van, aki tisztes távolból, és a bátrabbak hozzámérik saját árnyékukat. Előfordul, hogy stimmel.

Aki feltámadott

G. Péter feltámadt halottaiból. Elhangzott a gyászbeszéd, betették a kriptába (mert módos család volt), és tort ültek fölötte annak rendje-módja szerint. G. Péter pedig feléledt tetszhalálából (mindig ezek az orvosok!), és volt annyi lélekjelenléte, hogy kivárta a nappalt, amikor a kőtáblák résein fény szűrődött be. Nagy erőfeszítéssel kibontotta az egyik kőtáblát - szerencsére a betonozást későbbre halasztották volt.

G. Péter kissé kábultan támolygott haza. Pontosan tudta, mi történt vele, s hálát adott Istennek, hogy adott neki még egy lehetőséget.

Végrendeletében ugyan minden családtagjáról illendően gondoskodott, de úgy érezte, hátralevő életében még többet tehet értük, még inkább ki fogja érdemelni embertársai bizalmát és szeretetét.

A család először szétfutott, mint akik kísértetet látnak, majd, amikor megértették, hogy. valóban G. Péter az, aki csodálatos módon visszatért közéjük, igen mogorvák lettek. Hagyták, hogy lepihenjen a feltámadott...

G. Péter ismét a kriptában ébredt fel. De most már hiába várt a nappali fényre. A kőlapokat vastagon, erősen lebetonozták. Gondos, szerető kezek.

A kísértetvonat

Amit Greg Whyler halálos ágyán előadott, egy orvos, egy pap és egy közjegyző jelenlétében, sosem került nyilvánosságra, csupán egy hallgatózó ápolónő adta el a sztorit egy nem túl szavahihető újságírónak, aki ugyan leadta a cikket, de nem sokkal utána meghalt, akárcsak az ápolónő. A Whyler-végrendelet pedig hétpecsétes titok, ami csak azért különös, mert Európa egyik leggazdagabb műgyűjtőjéről van szó, és e vagyon eredetéről. íme a történet:

"A fiatal Greg Whyler lakás és munka nélkül égy kis állomás peronján húzta meg magát, mivel igen hideg volt, és - ami Angliában ritka - hó is esett. Karácsony este volt, nem jártak a vonatok, az állomásfőnök is családjával ünnepelt. Pontosan éjfélkor Whyler felébredt a vonat zajára. A vonat megállt, vidám urak és hölgyek szálltak le, kissé régies öltözékben, sajátos fény öntötte el a környéket, Whyler első gondolata az volt, hogy filmforgatás kellős közepébe csöppent. Valaki észrevette a magányos alakot, maguk között tanakodtak, majd felinvitálták a vonatra. Étel 1 el-ital1al kínálták, s végigvezették a szerelvényen, mely olyan volt, akár egy mozgó múzeum, vagy az is volt talán.

Whyler észrevette, hogy az idegenek az állomás váróterméből a vonatra vittek néhány egészén köznapi tárgyat, például a vaskályhát, a padot, a bekeretezett menetrendet. Aztán megkérték, válasszon emlékül bármit, ami tetszik neki a vonatmúzeumban. Whylert érdekelte a festészet, néhány ügyes másolatot választott olasz reneszánsz festők műveiről. A vásznakat gondosan összetekerték, átadták neki, aztán a vonat különös mormogással kihúzott az állomásról.

A festmények valódiaknak bizonyultak: Whyler gazdag ember lett. Az idegeneknek csupán egyetlen kívánságuk volt: soha ne vessen keresztet."

Állítólag Greg Whylert nem oldozta fel a pap.

Disneyland

Aki járt a kaliforniai Disneylandban, bizonyosan emlékszik az ottani Elvarázsolt Kastélyra s a kellemesen váltogatott elektronikus borzalmakra. A kétszemélyes kocsikban való utazás egyik legemlékezetesebb epizódja az utolsó, amikor a tükörben mindenki megpillanthatja a technika jóvoltából mellérendelt "védszel1emet" - mókásan kövér vagy sovány figurákat, melyek elképesztően élethű módon 'ott vannak,' mellettünk és mögöttünk. Aztán, az utazás végeztével, a szellemalakok szétfoszlanak, az utasok pedig zavartan vigyorogva ki szál 1nak.

Jelentem, az én szellemalakom nem maradt otthon. Valahányszor borotválkozom, megjelenik mögöttem, és kihívóan vigyorog. Amerikai importszellem? Vagy mindenkinek van ilyesmije, csak nem illik beszélni róla? Kérem, értesítsenek, mielőtt.. .

Egyébként biztonsági borotvával dolgozom. Ez nálam elvi kérdés.

Csak egyetlen éjszakát!

A brit lapokban hirdetés jelent meg, mely szerint kétezer fontot kap az a személy, aki egy kísértetjárta skót várkastélyban egy teljes éjszakát el tud tölteni anélkül, hogy segítségért folyamodna, A brit alattvalók többsége csöndes mosollyal, lapozott tovább, még a munkanélküliek és a lecsúszott szerencsevadászok sem éreztek késztetést, hogy vonatra üljenek egy nyilvánvaló ugratás vagy blöff kedvéért, bár azt sem tartották kizártnak, hogy valamilyen skót utazási iroda folyamodott ilyen ócska trükkhöz.

Joy Clareson magányos vénkisasszony volt, kedvenc hobbija a madarak megfigyelése és fényképezése, akit a véletlen éppen a lyndale-i kastély közelébe vetett egyik madárleső túrája során. A helybéli fogadóban olvasta a hirdetést, s miután amúgy is túl drágának találta a szállást, megtudakolta a kastélyba vezető utat a helybéliektől, s minden óvatos lebeszélés ellenére nekiindult a meredek ösvénynek. Alkonyodott, a völgyet már enyhe köd lepte be, a tömör és kerek vártornyok viszont pompásan kirajzolódtak a rózsaszín égbőlton.

Joy Clareson elég csúnya, csontos, izmos nőszemély volt ahhoz, hogy ne veszélyeztessék mohó férfi vágyak, szűz maradt, és már régen bele is törődött abba, hogy egyedül éli le életét, egy kis magánbank pénztárosaként. Szülei korán elhunytak, testvérei sem voltak, külföldön sosem járt és nem is kívánkozott sehová. Szürke szeme állhatatosan, félelem nélkül méregette a két embernél is magasabb, boltozatos kaput, s a kopogtató mély visszhangot verve dördült a vastag tölgyfán. Csak ekkor vette észre a kézzel festett, régies betűjű feliratot: VENDÉG, NE KOPOGJ, LÉPJ BE!

Joy Clareson vállat vont, lenyomta a kilincset, az ajtó nyikorogva megnyílt, váratlan szélroham tört ki, meglengette a nő hosszú, seszínű haját. Biztonságérzete most kissé megingott, minden erejét igénybevette, hogy visszazárja a kaput. Már komolyan sötétedett, vaktában indult el, nem is próbált villanykapcsoló után nyúlni, oly hitelesen középkori volt ez a vár. Ám hirtelen villanyfény gyulladt, és a bátor hölgy a lovagteremben találta magát. A kandallóban hasábfák ropogtak, és egy végtelenül hosszú asztalon egyetlen, gazdag teríték volt, hideg sülttel, sajttal, cipóval és borral. Joy Clareson egy darabig szólongatta a kastély urát vagy urait, aztán győzött az éhsége, letelepedett az asztal mellé, és falatozni kezdett. Később elálmosodott. Most már megtalálta a kapcsolókat, s nem esett nehezére, hogy találjon egy kényelmesnek ígérkező hálószobát. Hátizsákját a medvebőrrel letakart ágyra dobta, majd amúgy ruhástól lefeküdt, és magára húzott egy vastag, enyhén füstszagú, igazi skótkockás plédet.

Másnap reggel Joy Clareson a plédre tűzve talált egy csekket kétezer fontról, és a lovagteremben egy kiadós angol reggelit. Joy Clareson elfogyasztotta a reggelit, becsukta maga mögött a kaput, és a legközebbi bankban beváltotta a csekket. Kétezer valódi fontot kapott érte, szóval győzött. Eltöltött egy éjszakát egy valódi skót kísértetkastélyban, és jól járt.

Joy Clareson kilenc hónap múlva egészséges fiúgyermeknek adott életet. Évente kapott egy kétezer fontos csekket, szép, régies, szálkás betűkkel kitöltve.

Az okos szemű, szép, áttetsző arcú kisfiú anyja öröme lett. 0 is szerette a madarakat. Csak éppen beszélni tanult meg soha.

A kacagó kísértet

Dr. Attlestone, a kaliforniai Pasadena város tisztességben megőszült halottkémje már sok száz, talán sok ezer hullát is látott életében, számára aligha szolgálhatott meglepetéssel sem baleset, sem bűnügy áldozata. Aki látott már agyonégett, megcsonkított vagy a vízben félig feloszlott hullát, annak nehéz vidám dolgokat mutogatni ezen a szánalmas sárgolyón. Dr. Attlestone materialista volt, szívből gyűlölte a vallásokat, amelyekre úgy tekintett, mint az emberi ostobaság és szenvedés vámszedőire, és mélyen megbotránkoztatta az amerikai adótörvény, mely a különböző egyházaknak teljes mentességet biztosított. Hasonló megfontolásból utálta az okkult történeteket, a spiritizmust és a kísértethistóriákat, épp ezért különösen feldúlta, amikor egy pasadenai szállodában három hét alatt öt halálesethez hívták ki. Az öt halott mindegyike futó vendég volt, más-más korú és foglalkozású, ám lidércesen hasonló, megmagyarázhatatlan volt haláluk oka. Eltorzult arcuk nem a halál grimaszát viselte, hanem minden kétséget kizáróan az önfeledt kacagás nyomait. A helyi lapok kiszimatolták az ügyet, és azonnal felröppentették a kacagó holtak esetének szenzációját. Dr. Attlestone bosszús volt, mert a pasadenai rendőrkapitánynak csupán azt a korántsem szakszerű orvosi véleményét adhatta, hogy az áldozatok, ha ugyan egyáltalán ilyesmiről lehet beszélni, röhögőgörcsben hunytak el, illetve a tartós és túlzott nevetés következtében beállott szív- és érrendszeri zavarokban, melyeket feltehetően fulladásos rohamok kísértek. Erre a szakvéleményre Jennings kapitány is majdnem röhögőgörcsöt kapott, és a doktor szakmai önérzetében sértve úgy döntött, végére jár a bosszantó rejtélynek. Álnéven bejelentkezett a szállodába, s némi borravalóval elérte, hogy az elővigyázatosságból már lezárt szobát kinyissák számára - azt a szobát, melyben már öten meghaltak a röhögéstől.

Előtte azonban alaposan kikérdezte a gondnokot a szállodáról és különösképp magáról a szobáról. A gondnok nemrég dolgozott itt, csak annyit tudott, hogy a tulajdonos európai ízlés szerint rendeztette be a szobákat legjobb tudomása szerint nemrég cseréltette ki az emeleti szobák bútorait egy tönkrement angol szálloda ódon darabjaival.

Dr. Attlestone is megállapította, hagy hangulatos György-korabeli berendezése van a szobájának, még faburkolat is kicsit szúette, faragott tölgyből készült eredetinek látszott. Elővette zsebkését, hogy meggyőződjék a feltevésről, s ekkor hallotta meg a kacagást egészen közelről, hogy ősz haja meglebbent a fagyos lehelettől. Gyorsan hátrafordult, a nyitott kést maga előtt tartva, de senkit sem látott, csak a kacagás ismétlődött meg, ismét a háta mögül. Dr. Attlestone az asztalra dobta zsebkését, és káromkodott. Előhúzta revolverét, melyet a háború óta nem kellett használnia. És maga is szárazon felnevetett. Mulatságos volt valahogy ez a bújócska, és a háta mögött fel-felhangzó kacagás is egyre jókedvűbb volt; nem érződött belőle semmi rosszindulat.

Amikor másnap a szobapincér megtalálta dr. Attlestone holttestét, a gondnok azonnal értesítette Jennings kapitányt. A szegény doktor eltorzult arcán is az a rettentő, görcsös vigyor ült.

"A röhögőgörcs" - mormogta a kapitány, és a halottkémért akart üzenni, aztán bosszúsan legyintett.

Később előkerítették a tulajdonost is, aki megerősítette mindazt, amit már a gondnok is elmondott: A szoba teljes berendezését Igen olcsón, Angliában vásárolta meg, az angol szállodás is egy kastélyból vásárolta a bútorokat. Azt mesélte, hogy a kastély utolsó örököse utód nélkül halt el, s mendemondák jártak a család őséről, aki valamelyik Henrik király udvari bolondja volt, s állítólag tréfáival kísértette leszármazottait.

Jennings kapitány sem volt babonás ember, de kacagni sem volt kedve. A kérdéses szállodai szoba teljes berendezését lefoglalta, szétverette és el égettette. A kacagó kísértet azóta nem gyilkolt, de azóta is folyik a per a szállodatulajdonos és Pasadena város között a kártérítés összegét illetően.

Az persze teljes képtelenség, hogy a régi bútorokkal együtt "importálták" volna Amerikába a kacagó kísértetet. Az is valószínűtlen, hogy egy jól fejlett kísértetre bármilyen hatást gyakorolhatna a tűz. De Jennings kapitány azért 1 eselejteztette még az egyenruhát is, amit aznap viselt, amikor belépett abba a bizonyos szállodaszobába.

Ha most azt mondanám, hogy a pasadenai egyenruha-raktár gondnoka megmagyarázhatatlan módon, arcán merev vigyorral halt meg, úgysem hinnék el.

Az új pasadenai halottkém sem hiszi, de azért eltűnődik időnként.

- - - ÖRDÖGÖK, BOSZORKÁNYOK - - -

A seprőnyél

Sir Roger Helms, a régész nevét azóta ismeri a világ, amióta híres tévéelőadás-sorozatát közvetítették a nagy műholdas adók "Az emberiség múltja" címen. Helms egész életét a régészetnek szentelte, és az előadások után végre nemcsak híres, de gazdag is lett. A sorozat könyvalakban is megjelent, csaknem egymillió dollár volt a tiszteletdíja, s úgy érezte, hetvenéves korára megérdemel egy kis pihenést.

Sőt nemcsak egy kis pihenést, hanem egy kis szerelmet is. Ha pedig valaki híres és milliomos is, nem nehéz találnia hölgyet bármilyen célra. Sir Roger azonban a tudományos világ felháborodására és a pletykalapok legnagyobb örömére feleségül is vette a mindössze húszéves Renée Foxot, aki felszolgáló volt egy kis dél-franciaországi szállóban, és csinos keblein és popsiján kívül semmi értékeset nem mondhatott magáénak. Ám húszéves korban ez untig elég...

A mézeshetek elteltével (melyekről számos találgatás és intim pletyka született) Sir Roger visszatért a walesi ásatásaihoz, de Renée oda is elkísérte. Ekkor találta meg Sir Roger az egyik női sírban azt a megdöbbentően jó állapotban maradt seprőt, amelynek nyelére rúnaírással a WICCA szót vésték, s mely a régi nyelven boszorkányt jelent.

A kis Renée addig könyörgött, amíg Sir Roger neki nem ajándékozta a különös leletet (melyre egyébiránt aligha lett volna joga), s az újdonsült Mrs. Helms a seprőt hálószobájában akasztotta fel.

Ami a történetből hátra van, azt persze a botránylapok alaposan kiszínezték és végigcsámcsogták. Mi csak a tényeket adjuk közre.

Az idős régész holttestét egy walesi szántóföldön találták meg, a nyakát törte. Az orvosszakértők véleménye szerint igen magasról esett le, teste alatt a bemélyedés a földben körülbelül hat-hétszáz méteres magasságot tételez fel. Mindez éjszaka történhetett, egy szántóvető paraszt talált a hullára, másnap reggel.

Mrs. Helms vallomása szerint mélyen aludt, s csupán reggel vette észre férje eltűnését. Nem tett bejelentést a rendőrségen, hiszen férje gyakran küzdött álmatlansággal, és ilyenkor nagy sétákat szokott tenni.

Sir Roger nem tudott repülőgépet vagy más repülő alkalmatosságot vezetni, motorzajt amúgy sem hallottak a csöndes környéken.

Az ügyet kénytelenek voltak lezárni.

Renée Helms a gyászév leteltével férjhez ment egy híres popsztárhoz. A bulvárlapok találgatják, mikor tanul meg ő is 'repülni'.

Az inkvizítor halála

Az inkvizítor a boszorkányság szakértője volt. Mindent tudott a boszorkányokról, és egyáltalán nem félt tőlük. Valójában nem is hitt hatalmukban, hiszen ezek a szerencsétlen férfiak és nők nyomorult képzelgők voltak, akik bizonyos szerek hatására látomásokat láttak és azt hitték az ördög szolgái lettek. De az egyház nem engedhette meg, hogy a Nyáj szétszakadjon ilyen nyomorultak miatt, és meg kellett büntetni őket, nem azért, hogy fölöslegesen szenvedjenek, hanem hogy más nyomorultakat megmentsenek a hamis tanoktól. Mint amikor gyomot irt a sarló. Néha nemes növény is kárt szenved. De azért a gyom kiirtása a fontos. Márpedig az eretnekek, boszorkányok, ördöggel cimborálok az emberiség nyomnövényei. Kiirtandók.

Az egyik kivégzett boszorkány után maradt egy kis tégely. Bűnjel, melyről ő maga is megfeledkezett, különben a boszorkánnyal együtt semmisítették volna meg. A boszorkány kínvallatása során azt állította, hogy ezzel a kenőccsel kente be tagjait, ekkor felrepült, s találkozott uraival, az ördögökkel.

Az inkvizítor egy rosszkedvű, magányos éjszakán nem tudott ellenállni a kíváncsiságnak. Kissé undorodva kinyitotta a tégelyt, beleszagolt. Igen kellemes illata volt a kenőcsnek. Megérintette, majd bekente vele bal kezét. Könnyűnek érezte. Aztán a másikat. Már-már súlytalan volt felső teste. Aztán lábát. Lassan felemelkedett, a mennyezetnek ütődött. Lágyan eltolta magát, kihussant az ablakon.

- Szerelmetes fiam! Már régen vártalak - mondta Belzebub, és szőrös keblére ölelte az inkvizítort.

Testére vasárnap hajnalban lelt a harangozó. Az inkvizítor hullája a harangkötél hurkán csüngött alá, mint egy nagy, fekete varjú. De hogyan mászott fel olyan magasra?

Az ellenséges erő

V. érezte, ólomsúllyal nehezedik rá az ellenséges erő. Éppen az irodájában ült, az aznapi bevételt számolta, amikor elkapta ez az érzés. Volt már egy kisebb infarktusa, azt hitte, megérkezett a következő... a legvégső. Egész testében kiverte a verejték. A gyógyszeres üvegcse után kaparászott a zsebében, de hirtelen eszébe jutott: a másik zakója zsebében felejtette. Ettől váratlanul megkönnyebbült, és mintha valami megvilágosodás érte volna, tudta, hogy ez nem betegség, hanem az ellenséges erő, a gonosz erő, amely mintha vigyorogva párbajra szólítaná. "Add meg magad, sokkal erősebb vagyok nálad" - szólalt meg fejében a hang, furcsa rezonanciával.

"De hát ki vagy?" - kérdezte szótlanul, rettegve minden mozdulattól.

"Tudod te jól" - suttogta a hang, és V. tudta.

"Menj az ablakhoz, nézz le" - parancsolta a hang.

V. odabotorkált az ablakhoz, lenézett. Egy összeroncsolt emberi test feküdt ott lent, emberek gyűrűjében.

"Igen. Te vagy az. Menj."

V. kilépett az erkélyre, megborzongott. Ügyetlenül átlépett a rácson. Visszanézett. Egy szélroham szétzilálta a bankjegyeket.

"Menj!" - sürgette a hideg hang.

V. elrugaszkodott.

"De hát miért?" - jutott eszébe.

Szinte lebegett, úgy simult bele a már ott fekvő árnyalak körvonalaiba. A parancsoló hang most felkacagott, s ez volt utolsó földi emlék. "Mert mindent akkor kell abbahagyni, amikor a legjobban megy:"

Hologramok könyve

Peter Gray Casey úgy gyűjtötte a hologramokat, mint más a ritka növényeket vagy bélyegeket. Mintegy leltárba akarta venni a világot, annak-minden értékét - és csúfságát. Tökéletesített eljárásával sikerült 'teljesen' körül járhatóvá tennie optikailag a felvett tárgyakat, majd 1989-ben megkapta a fizikai Nobel-díjat a dinamikus hologramok elvi tételeinek kidolgozásáért. Még ugyanebben az évben kiállította első állat- és ember-hologramjait, melyek bizonyos értelemben maguk is 'éltek', azaz hologramba zárva is kétségkívül mutattak bizonyos önálló él etjei eket, például a nappali és éjjeli ciklusoknak megfelelő viselkedést. Casey hologramjai felhördülést keltettek a biológusok, a filozófusok, sőt utóbb a csillagászok körében is, amikor sikerült elkészítenie több bolygó hologramját. Ekkor azonban Casey már a létező világ, katalógusán dolgozott, vagyis olyasmin, ami kimondva és leírva az őrülettel határos: 'kozmikus' holografikus eljárás alapjait vetette meg, mellyel a világmindenség működő mását; modelljét zárhatta volna örök rabságba.

Peter Gray Casey úgy érezte magát, mint az első fényképész; akik megörökítették Isten teremtését, s már-már ők is istennek érezték magukat. A 'Hologramok könyve', ha egyszer elkészül, nemcsak megőrzi a létező világot, de tökéletesebb is lesz annál, mert romolhatatlan. Mint ásványzárványban konzervált ősrégi virág, a létező mindenség dinamikus képei akkor is működnek majd, ha eredeti példányuk már elenyészett, alávetve az idő eróziójának.

Casey önmagát akarta végül megörökíteni, ezért töltött egy teljes hónapot magányosan laboratóriumában.

Amikor rátaláltak, már halott volt - a boncolás semmiféle halál-okot nem tudott felderíteni. A távoli örökösök birtokába került viszont a 'Hologramok könyve': utolsó oldalán látható volt Peter Gray Casey, amint laboratóriumában dolgozik. Dolgozik, dolgozik, és titokzatosan, kissé fájdalmasan mosolyog.

És mosolyogni fog akkor is, amikor ebben a dimenzióban már nem lesz lakható vi1 ág.

És persze rettentően egyedül lesz. Lehet, hogy ezt nevezik pokolnak.

A pokol bugyrai

Charles Gross tudta, hogy el fog kárhozni, s azzal a beletörődéssel lehelte ki lelkét, hogy a gyermekkorában hallott ijesztgetések szerint válogatott kínzásokkal gyötrik majd az ítéletig, s persze azután is, mindörökkön örökké, így hát a túlvilágon nem is próbált szót érteni a repkedő őrangyalokkal - ő már régen elkergette sajátját - hanem megadóan belépett a POKOL feliratú kapun, ahol jóval kisebb volt a tolongás, mint Szent Péter aranykapuja előtt.

Egy hölgy felvette adatait, majd kijelölte szálláshelyét. Nagyon kellemes lakosztály volt, és hamarosan kiderült, az ellátás is kiválónak bizonyult. Néhány nap múlva Charles Gross bejelentkezett Belzebubhoz, és udvariasan a főördög értésére adta, hogy felkészült: kész megkezdeni a rá szabott büntetések 1etöltését.

-   De hiszen már elkezdte, Gross úr - mosolygott finoman Belzebub, és végigsimította selymes, fekete szakállát.

-   Nem értem, uram - mondta Charles Gross tétován.

-  Ön pokolra ítélte önmagát, és mi méltányoljuk önismeretét. S mivel krónikus hiányunk van megfelelő személyzetben, számítunk az ön együttműködésére. A kötelező vizsgák letétele után akár segédördög is lehet önből.

Charles Gross lassan felállt, kinézett az ablakon. A mennyország kapuja előtt szánalmasan tipródtak az önjelölt üdvözültek.

-   Rendben van. És mit kell majd tennem?

-   Csak amit már a Földön elkezdett. Pompásan csinálta - mosolygott Belzebub.

A viaszférj

Én, Mi randa Huesped kubai állampolgár utolsó vallomásomban írom az alábbiakat, remélem, hogy ép elmém birtokában.

Férjemet, Alonsót kezdettől fogva ki nem álltam, különösen azóta nem, hogy milicistának állt, és egész nap együtt ivott a többi semmittevővel. Mindennap részegen és büdösen feküdt az ágyba, és olcsó nők szagát éreztem rajta. Felneveltem négy gyermeket, de egy napon úgy éreztem, nem bírom tovább. A régi babona szerint ügyetlen kézzel megformáltam viaszképmását, és erős gyűlölettel Alonsóra gondolván szurkálni kezdtem. Hamarosan súlyos betegségbe esett, és az ördög magához vette. Gyermekeim önálló életet élvén elköltöztek, én pedig Alonso után csekély özvegyi járandóságból éltem.

Akkor kezdett el az a viaszfigura nőni. És egyre jobban hasonlított az én uramra, akit ily módon elemésztettem.

Rátiportam és kidobtam a szemétre, de másnap a küszöbön találtam, megijedtem és behoztam, kendőbe takartam, a ládába tettem.

Harmadnap az ágyán feküdt, akkora volt, mint egy csecsemő, és mintha lélegzett volná. Rácsaptam baltával, belül is fehér volt, mint a gyertya.

Erre megnyugodtam kicsit, de azért magamra zártam az ajtót, és szóltam a fiamnak, aki látogatóba jött, de kinevetett. De azért kidobattam vele az ólba azt a viaszdarabot, ami szerintem már gyermek nagyságú.

Most bejött Alonso, milicista egyenruhában, viaszfehéren, megint részeg. Leült a konyhaasztalhoz. Ha most megszurkálom, talán annak a bábunak fájni fog, és nem jön vissza. De késsel szurkálom meg, ahogyan rögtön az elején kellett volna.

Mit csinálsz, mama, mondta a fiam, akit most soroztak be a milíciába. Én meg csak sírtam.

Lilith

A pusztai betyár szép szál legény volt, de igen fáradt. Három napon át hajszolták a pandúrok. Méghozzá éppen a ló miatt, melyen most is ügetett. A debreceni szolgabíró lova volt szegény pára, de már ő is támolygott a fáradtságtól, csak úgy szakadt róla a tajték. A legény leszállt a lóról, úgy érezte, egy tapodtat sem mehet tovább, míg nem alszik kicsit. Három teljes napon át lovagolni nem lehet büntetlenül. Tűzet akart rakni, de a kova és acél kicsúszott elgémberedett kezéből. Úgy eldőlt; mint a zsák, még pisztolyát sem helyezte keze ügyébe. Ha a pandúrok most rátalálnak, úgy verik bilincsbe, hogy a betyár fel sem ébred.

Fél napig aludt, s amikor kinyitotta szemét, csodaszép leány állott előtte, s rámosolygott, Igen hiányosan volt öltözve, nem csoda, hogy a betyárban felgerjedt a férfivágy. De a lány, akit Lilithnek hívtak, előbb jóllakatta, megitatta a férfit, s csak azután hagyta, hogy kedvét töltse vele. Egy, álló napig tartott a szerelmi torna: a betyár régen volt nővel, és ilyennel még sosem, aki nem csupán hagyta magát, hanem maga is minden praktikát ismert, mellyel a szerelmi gerjedelem a férfiban fenntartható.

Éjféltájt ébredt a legény, lehelő lova neszezésére. Mellette ott pihegett, szerelemtől jóllakottan Lilith. A betyár kéjesen nyújtózott: ekkor hallotta meg a pandúrok halk beszédét.

Keresztet vetett, pisztolyáért nyúlt. Ekkor Lilith felriadt, s a hold ezüstös fénye megvilágította arcát, mely átváltozott rút, ráncos, ótvaros-fekélyes, gonosz vénasszony-arccá. Lilith rikácsolni kezdett.

- Ostoba fráter! Baklovag lehetett volna belőled, kezes paripám lehettél volna, ha nem vetsz keresztet! Most kereshetek új hátast! - kászálódott fel, s mire a pandúrok odaértek, s bilincset raktak a legényre, már nyoma sem volt.

A titok nyitja

"Mindenki előtt van egy zárt ajtó, a többi nyitott. Aki a nyitott ajtókon megy mindig át, boldog lesz, de elveszíti büszkeségét. Aki a zárt ajtó titkát kutatja, boldogtalan lesz, de büszkén hal meg, akár megnyílik előtte az ajtó, akár nem."

Ezt a gondolatot találták John L. Hopkins tudományos naplójának élén. Hopkins naplójából kiderült, egész életében egyetlen zárt ajtó titka foglalkoztatta. John L. Hopkins kutatásának tárgya az volt, az újkori történelem kiemelkedő tudósainak felfedezései milyen összefüggésben állnak a tudósok életkorával.

Az elmélet lényege szerint a Föld vagy a világegyetem titkos erői, valamiféle istenek vagy gonosz szellemek, figyelemmel kísérik a Földön folyó tudományos kutatásokat, és minden nekik nem tetsző témát vagy irányzatot a kutatásban élenjáró tudósok likvidálásával zárnak le.

Ennek a titkos erőnek lett volna az elmélet szerint kiemelkedő földi ügynöke maga Sztálin is, aki a világtörténelem során a legtöbb tudós haláláért felelős, ha ugyan ezt a felelősséget a "túlvilágon" nem éppen javára írták...

Minden esetre John L. Hopkins megmagyarázhatatlan körülmények között halt meg, a naplóit feldolgozó személy hasonlóképpen, most tehát a sor rajtam van, azután pedig rajtad, Tisztelt Olvasó. Mert most már Te is ismered a Hopkins-elméletet, a titok nyitját.

A macska

Az elégetett boszorkány után csak egy fekete macska maradt. El kellett volna pusztítani őt is annak rendje-módja szerint, de melyik hóhérsegédnek van kedve naphosszat macskát hajkurászni azért a kis pénzért? így hát csak a jegyzőkönyv szerint pusztították el, a valóságban a bíró pincéjében talált menedéket. Annál a bírónál, aki elítélte a boszorkányt, s akire minden ingatlan vagyona szállt. A rossz nyelvek szerint csupán azért ítélték el azt az özvegyasszonyt, hogy a szegedi bíró portája mellett ne csúfságoskodjék az a nyomorúságos kaliba, melyben Örzse néni éldegélt.

A pince egyik szárnyában boroshordók voltak, a másikban gabonát és fát tároltak. Ez utóbbi terület hemzsegett az egerektől és patkányoktól, s itt bizony bőven volt dolga is, élelme is a macskának, melyet gazdája után Örzsének szólongatott a bíró szolganépe. Ők megismerték a macskát, s el nem árulták volna a világ minden kincséért sem, ki babonaságból, ki igazságérzetből.

A borospince kulcsát a bíró magánál tartotta, és szívesebben ment maga le naponta borért, mintsem hogy megkockáztassa szolgái lopását - éktelenül fukar ember volt őkelme, mint általában a gazdagok. így történhetett meg azon a késő estéli órán is, amikor a bíró gyertyával és lopóval a kézben borért indult.

Másnap reggel találtak rá. A pincében még lábközépig állt a bor. A bíró borba fulladt, szörnyen kidülledt szeme nyitva maradt holtában is. A legnagyobb hordó csapját nyithatta ki, s talán elcsúszott a bortól iszamos padlón... ki tudja?

A hordó csapján állati karmok nyoma látszottak.

A halhatatlanok

Gábriel de Cluny előkelő családból származott, szülei papnak szánták, ám őt mindennél jobban érdekelték a titkos tudományok, a Sátán evilági ígéretei. Amikor először hallott a Halhatatlanokról, nem akart hinni a szóbeszédnek, hiszen minden isteni és emberi törvény szerint a testnek egyszer át kell lépnie a halál küszöbén, hogy a földi kolonctól megszabadult lélek a vakító, örök világosság felé szárnyalhasson. Hallott a Próbatételekről is, melyeket a kiválasztottaknak ki kell állniuk, de semmi sem tántoríthatta el a mohó kívánságtól, hogy maga is Halhatatlan legyen, egyike azon keveseknek, kik valójában az emberi történelmet irányítják, diadalmasan és bölcsen uralkodva a tiszavirág-életű nemzedékek sorsa felett.

Teljes családi vagyonát arra áldozta, hogy a Halhatatlanok nyomára bukkanjon, s elnyerje a közvetítők bizalmát. Beavatására egy párizsi templom altemploma alatt került sor, egy fekete bársonnyal borított falú teremben, melynek közepén csontvázakból rakott oltár állt, s a levegőt édeskés hullabűz töltötte be. Mezítelenre vetkőztették, ruháit elégették az oltáron, majd alvadó emberi vérben kellett megfürödnie, s aranykehelyből vért innia. Homlokára és nemi szervére vértől iszamos szalagot kötöttek, mellére és hátára lefelé fordított kereszteket karcoltak, majd az oltárból nehéz, fojtogató füst áradt szét, és Gábriel de Cluny elveszítette eszméletét.

Midőn magához tért, azonnal érezte: immár Halhatatlan. Bölcsesség és erő áradt szét benne, úgy látott le tér és idő különböző síkjaira, mint gyermekkorában a harangtoronyból nézte szánalommal a földet túró parasztokat. A félhomályban csak a csont-oltár izzott vörös fénnyel. Végigpillantott volna pőre testén, de NEM VOLT TESTE! Érezte tagjait, minden szervét, de nem voltak tagjai, szervei, csak az a tudat volt, melyet emberi létezésében Gábriel de Clunynek hívtak.

Rettenet fogta el, ide-oda csapódott a síkok között, mint a hálóban vergődő rovar, miközben fantomszerű lények rajzottak körülötte, szánakozó vagy gúnyos sóhajokkal. "ÍGY VAGY HALHATATLAN, ÉS EZ AZ ÁRA" - suttogta hidegen, egy testetlen és időtlen hang, a Gonosz Hangja.

"Nem! Nem!" - sikoltott fel Gábriel de Cluny, és kiröppenve a hálóból, szövevényes folyosókon át a szabadba jutott. Érezte, ismét teste van, tüdejét fulladásig töltötte a porszagú, forró levegő. Nem Párizsban volt, hanem valamely vad, trópusi tájon. Villogó lándzsák és handzsárok vették körül a föld alatti barlangból kibúvót. "Öljétek meg, ez is egy hitetlen eb!" - hangzott idegen nyelven a mondat, melyet fakuló mindentudásában még megértett Gábriel de Cluny; aztán rövid és értelmetlen halhatatlansága egyetlen döféssel véget ért.

- - - VÁMPÍROK - - -

A KANNIBÁL

A nagy visszavonuláskor Arnold Schwabe tizedes néhány társával együtt egy barlangba szorult. Társai az éhségtől elpusztultak, ő viszont életben maradt. Megölte és apránként elfogyasztotta Kohl őrmestert, akit mindenki utált, de akinek kövérsége most hasznos körülménynek bizonyult. A bajtársak húsából Arnold Schwabe nem tudott volna enni, de Kohl őrmestert szinte élvezettel fogyasztotta el .

Amikor a front végre tovább ment, és az idő is megenyhült, Arnold Schwabe kijött a barlangból. Jól érezte magát, csak kissé meghízott. Nehezen szedte a levegőt.

Csatlakozott csapattestéhez, s nem értette, miért tisztelegnek neki hideg arccal azok is, akikkel korábban jóban volt.

Csak amikor borotválkozni akart, akkor tudta meg a rettentő igazságot.

A borotválkozótükörből Kohl őrmester arca nézett rá. Mintha még kacsintott is volna.

Belelőtt a tükörbe. S mikor nyilvánvalóvá vált, hogy Kohl őrmester minden tükröt vagy üveget szétlő, melyben megpillantja önmagát, leszerelték.

Aztán hazament. A felesége kidobta.

Kénytelen volt megelégedni Kohl vén boszorka feleségével. És tésztaképű gyermekeivel.

Aztán megszokta. Mindent meg lehet szokni.

Vámpírok éjszakája

Ludovik Schranz kamaszkorában fedezte fel, hogy ő is vámpír. Azt persze nem tudhatta, korábban is az volt-e, avagy eleve vámpírnak született - egyáltalán kétséges, mihez kezdhet egy vámpír tejfogakkal... Éjszakai kicsapongásaira nappal csak homályosan emlékezett, áldozatait fel sem ismerte, és sokáig merő képzelgésnek tartotta saját vámpírságát is. Érettebb korában pszichiáterhez is fordult, de a pszichiáter mosolyogva felvillantotta jócskán megnőtt szemfogait, és megnyugtatta, sokkal többen vannak a vámpírok, mint bárki is hinné, csak a legtöbb vámpír szűk családi és baráti körben tevékenykedik, beosztóan él a rendelkezésre álló véranyaggal; másrészt a legtöbb vámpír tökéletes alvajáró módjára viselkedik, és éber állapotban egyáltalán nem emlékszik szörnyűséges tettei re.

Ludovik Schranz rendben elvégezte középiskolai, majd egyetemi tanulmányait, s egy vidéki leánynevelő intézet tanára, majd igazgatója lett. Pirospozsgás, egészségtől duzzadó, joviális külsejű férfi volt, a kisvárosi tekebajnokság állandó győztese, s a városka hölgyei éppúgy éltek-haltak érte, mint az intézet kissé sápadt, karikás szemű tanulói. A leányok időnként felfedezték nyakukon a tűhegyes fogak nyomát, de Ludovik Schranz számára oly sok vér állt rendelkezésre, hogy egy-egy leánykára legfeljebb félévenként került sor, így senki sem panaszkodott, s a szülőknek sem tűnt fel semmi. Talán ilyen felhőtlen vámpírboldogságban élhette volna le kiszabott földi életét (az örök kárhozat előtt), ha Ludovik Schranz bele nem szeret egyik kedves kis tanítványába. Mivel a szerelem kölcsönösnek bizonyult, Schranz úr beadta lemondását, mivel bőven volt megtakarított pénze, s a szűzies leánykának is derék hozományt ígért atyja, egy magas rangú katonatiszt. Szerelme annyira komoly volt, hogy eltökélte, végképp felhagy vámpír-életmódjával. Természetesen Velencébe készültek nászútra Ilsével - mert így hívták a szende leányzót -, és Ludovik Schranz kimondhatatlanul boldognak érezte magát. Szinte már nem is hiányzott neki a vér, a bódult éjszakai kiruccanások szédült gyönyöre.

Már több hónap telt el, és Schranz ujjongott: sikerült 'leszoknia'! Kicsit sápadtabb lett, kicsit kevésbé ruganyos, de végre emelt fővel járhatott az utcán. Olyan volt, mint a többi rendes ember.

Velencében, a nászéjszakán Ludovik Schranz úgy érezte, végképp jó útra tért. Ilse csodálatos nőnek bizonyult, s az általa kínált gyönyörök messze felülmúlták a vámpírok lopott, véres csókjainak kéjét.

Másnap észrevette saját nyakán az összetéveszthetetlen sebhelyet, de nem tudta, nem akarta elhinni, ami történt.

Mindenesetre Ilse egyre pirospozsgásabb és életvidámabb asszonyka lett, Ludovik Schranz pedig egyre sápadtabb és félénkebb férj.

Temetésén az egész leánynevelő intézet részt vett, és sokan megsiratták. A szende leányok többsége a nyári melegben is sálat viselt - állítólag mostanában ez a divat.

A vérfarkas

Éjszaka volt, sűrű köd terjengett, és a mélyebb helyeken már fagyott. Az orvosnak át kellett vágnia az erdőn, hogy odaérjen betegéhez, az öreg erdészhez, aki a lányát küldte érte. Megpróbált kocsival menni, de az erdei ösvénynél kénytelen volt felhagyni az istenkísértő vállalkozással: a deres füvön kipörögtek a kerekek, és félő volt, hogy szakadékba zuhan a gépkocsi. Bosszankodva lépdelt a lány nyomában, orvosi táskáját szorongatva. Melegebben kellett volna felöltöznie, még a végén megfázik, s mindez az öreg Ruyters miatt, akin már úgysem lehet segíteni, legalább négy-öt halálos betegsége van, Isten zavarban lehet, melyik formában vegye el életét.

Zseblámpájával maga elé világítva észrevette az erdész lányának lábát. Múlik az idő, igazán csinos, felnőtt leány lett Ágnesből, igazság szerint az öreg Ruyters nem is olyan öreg, csak az alkohol roncsolta így szét testét-lelkét.

Rávilágított karórájára: éppen éjfél volt. Szörnyű félelem hasított belé, most döbbent rá, hogy holdfogyatkozás van; egyike azon napoknak, amikor... És ez a lány nem érdemli...

Nyersen rárivallt a lányra, siessen előre, mindjárt megy ő is, tudja az utat, a kocsiban felejtett valamit. Futva indult vissza a kocsi felé, de érezte, már késő. Üvöltve tépte le magáról ruháját, eldobta táskáját. Nyaka, nyelve duzzadni kezdett, hátán szőr burjánzott elő, fogai helyett erős agyarak villantak ki. Négykézlábra ereszkedett, torkából üvöltés gerjedt. Már nem fázott. Szimatolva elindult visszafelé, saját nyomain.

Reggel fáradtan, jóllakottan ébredt a csengőszóra. Egy rendőrtiszt kereste, és kezében ott volt az orvosi táska.

-   Igen, az enyém - mondta a doktor. - Ágnesnek kölcsönöztem, hogy beadja az injekciót az öreg Ruytersnek. Mi történt?

-  Valami vadállat széttépte szegény leányt - mondta a tiszt megrendülten.

-   Rettenetes - mormogta az orvos. - Tegnap rosszul éreztem magam, el is indultam Ruystersékhez, de aztán nem tudtam tovább menni.

-   Jobb lesz, ha eztán puskát is visz magával, doktor úr - jelentette ki a rendőrtiszt. - Ruyters egyébként jól van, az imént közöltem vele a gyászhírt, fel sem fogta a nyomorult.

-   Igen, igen, magam is gondoltam rá - vette át táskáját az orvos.

-   Tudja, csak egyet nem értek, doktor úr. A halottkém szerint az a vadállat előbb letépte Ágnesről a ruhát, és csak aztán tépte szét. Hát lehetséges ez?

-   Minden lehetséges, uram, ezen a szomorú világon - dünnyögte az orvos, és szórakozottan dörzsölgette csuklóján az apró, megalvadt vérfoltot.

Drakula feltámadása

Drakula lepillantott lakótornyából a várudvarra. Elégedett volt: ma is tizenkét oláh parasztot húzatott karóba, csupa rebellis pórt, aki nem volt hajlandó feláldozni asszonyát vagy lányát, esetleg mindkettőt. Pedig Drakulának sok vér kellett, nemcsak fürdött a friss vérben, de az volt egyedüli étele-itala is.

Drakula megtizedelte népét, de nem aggódott emiatt: a félelem derék alattvalókat faragott a titkon lázadókból is.

Amikor meghalt, hosszú napokig nem mertek testéhez nyúlni, oly friss és életerős, vérrel teli volt. Temetése előtt titokban karót vertek át a szívén, hogy soha többé ne szívhassa az emberek vérét. Az oláh parasztok minden imádságuk után az ördöghöz is fohászkodtak a biztonság kedvéért, tartsa Drakula herceget, minden románok fejedelmét a pokolban, soha többé ne merészkedjék Isten szabad ege alá.

Drakula minden fohászt hallott odalent, s a készséges ördög-famulusok mindet feljegyezték. Hetedízig bűnhődnek majd az árulók.

Mert akkor még feltámad Drakula herceg, s akkor Románia kondukátorának fogják nevezni. A friss vérrel telt új testét rendjelekkel fogja ékesíteni Kelet és Nyugat - így ígérte a Sátán. És lőn.

A Nemzetközi Vámpírszövetség alapszabálya

1.A Nemzetközi Vámpírszövetség független, demokratikus érdekvédelmi szervezet, melynek célja

a)        az információk áramlásának elősegítése saját területén,

b)        a kívülállók megnyerése a vámpírizmus céljainak,

c)        tagjai politikai, gazdasági, jogi védelme.

2. A szövetségnek egyéni és csoportos tagsága is lehetséges. Kettős tagság is elismerhető a Vörös Kereszt, Vörös Félhold illetve különböző véradó szervezetek viszonylatában.

3. Egyéni tag lehet minden olyan 18. életévét betöltött személy, akit két tagunk ajánl és aki hitelt érdemlő módon tudja bizonyítani, hogy hetenként legalább egyszer saját beszerzésű emberi vért fogyaszt.

4. Elhatároljuk magunkat a konzervált vér fogyasztóitól.

5.A szövetség vezetőségét az igazgatótanács alkotja. Minden tagország képviselteti magát a tanácsban. Az igazgatótanács titkos szavazással elnököt, főtitkárt és kincstárnokot választ saját kebeléből.

6. A kincstárnok gondoskodik a tagdíjként juttatott vértartalékok őrzéséről és a donorok számítógépes nyilvántartásáról.

7. Pártoló tagság is lehetséges azok részére, akik ugyan nem vámpírok, de egyetértenek célkitűzéseinkkel.

- - - JÓSOK - - -

A tenyérjós

Az őrök vándor tenyérjóst fogtak el Bokhara utcáin, és az emír elé vezették. A tenyérjós vacogott rémületében, mert a mohamedán hit szigorúan tiltotta a jóslás minden fajtáját.

Az emír kegyesen fogadta, sörbettel kínálta, majd megkérte, néki is jósoljon. A jós térdrehullva vizsgálta az emír mindkét tenyerét, s elkezdte:

-     A bal tenyér az élet lehetőségeit, a jobb a megvalósulást mutatja...

-    Elég! - szakította félbe az emír, s az őrökhöz fordult. - Vezessétek el ezt az embert, s mutassátok meg neki a lehetőséget és a valóságot.

És nem sokkal ezután megmutatták a tenyérjósnak saját levágott bal és jobb kezét.

A sors-regény

Arnim Kymbell korán érő, csöndes gyermek volt, egy sötét lakásban élt özvegy édesanyjával, és ezoterikus regényeket írt, melyek megjelentetésére sohasem talált kiadót. Anyja özvegyi nyugdíjából éltek, s abból a csekély keresetből, melyet Arnim Kymbell újságkihordásból szerzett. Sohasem gondolt a házasságra, s ha nem restellte volna elhagyni édesanyját, legszívesebben szerzetesnek állt volna be valamilyen nyugalmas kolostorba, melynek régi és értékes könyvtára van.

Arnim Kymbell minden pénzét a sarki antikváriumban költötte el, igazán csak könyvek között érezte jól magát. Egy napon különös könyvre bukkant, 'Sors-regény' volt a címe, és amint belelapozott, egészen rosszul lett: a könyv főszereplőjét Arnim Kymbellnek hívták.

Hazavitte a könyvet, és az első fejezetek elolvasása után nyilvánvalóvá vált, hogy a könyv őróla, az ő életéről szól. Kis történések, parányi lélekrezdülések krónikája volt ez, mintha valaki előre lejegyezte volna legtitkosabb gondolatait. Anyjának azonban nem merte megmutatni a regényt, és arra sem gyűjtött össze elég bátorságot, hogy 'előrelapozzon' a könyvben, akárcsak a másnapra, a következő évre.

Lehet, hogy mindenkiről írtak egy ilyen könyvet, csak nem mindenki jut hozzá 'saját' sors-regényéhez. Hogy ő ilyen szerencsés lett, ez a kiválasztottság érzésével ajándékozta meg. Megnőtt az önbizalma is: kéziratait elküldte neves kiadóknak, és csupa kedvező választ kapott. Édesanyja is örült: az egyik kiadó nagy előleget is átutalt a szerződés mellé. Aztán Arnim Kymbell hirtelen beteg lett. Az orvos hümmögött, ágynyugalmat rendelt, de Kymbell érezte, egyre gyengébb: már szólni sem tudott. Anyja az ágya mellé ült, és elkezdett felolvasni abból a könyvből, mely bejelölve hevert fia éjjeliszekrényén. Ármin Kymbell nem tudott tiltakozni.

Anyja nyugodtan, lassan olvasott, nem nézett fia arára, egyre jobban kidülledő szemére. Arnim Kymbell megpróbálta felemelni kezét, de nem volt rá képes. Csak hallgatta, amint anyja a regény utolsó mondatait is felolvassa:

"Arnim Kymbell megpróbálta felemelni kezét, de nem volt rá képes. Csak hallgatta, amint anyja a regény utolsó mondatait is felolvassa. És Arnim Kymbell, a világhír küszöbén, iszonyú kétségbeesésben, magányosan, ki szenvedett."

Az egyiptomi pap

Krisztus előtt 525-ben Egyiptom végleg elbukott: a perzsa hadakat sem erő, sem varázslat nem tarthatta vissza többé. Az utolsó uralkodó, az ifjú III. Psamtik fáraó kétségbeesve kereste fel a főpapot, tanítómesterét, az agg bölcset, a szaiszi Nabót. Könyörögve kérte, mentse meg Egyiptomot. Nabó sajnálkozva mutatott szét: a papok, a gazdagabb polgárok már elmenekültek, ő maga is most égette el feljegyzéseit, a felbecsülhetetlen értékű titkos tekercseket pedig titkos helyre falaztatta.

- Én is gyűlölöm a perzsákat, de a sors könyvében meg vagyon írva, hogy ők győzzenek. Ám ők is el fognak bukni, és uralmuk végét siettetni lehet. És ki öletheti meg a legtöbb perzsát? Saját vezérük. Ezért tehát semmin se csodálkozz, ha Kambüszész király majd megjelenik. Maradj itt, fiam, és nem lesz bántódásod.

Psamtik fáraó tehát helyén maradt, s példája nyomán a nép is bevárta a hódítókat. Kambüszész király kegyelmesen bánt az egyiptomiakkal, s amikor Psamtik fáraót elé vezették, csókra nyújtotta kezét.

Amint Psamtik megalázva a zsarnok keze fölé hajolt, észrevette a gyűrűt. A főpap, a szaiszi bölcs gyűrűjét.

És a barbár király a főpap hangján üdvözölte, s úgy szólt hozzá, mint fiához.

És a perzsák ura nem takarékoskodott a perzsa vérrel, míg az egyiptomiakat kímélte és óvta.

A babonás tenyérjós

D. Z. már akkor elismert tenyérjós volt. amikor a szakmát csak titokban lehetett űzni Magyarországon, hiszen gyanús burzsoá áltudománynak számított. Ennek ellenére állítólag Rákosi Mátyás is időnként érte küldetett egy nagy fekete gépkocsit, és D. Z. borzadállyal vizsgálgatta a kövér, rózsaszín tenyeret, mely sok gyilkosságról és hosszú száműzetésről beszélt gonosz egyértelműséggel. Szerencsére Rákosi ritkán kérdezte saját közvetlen sorsáról, inkább egészségi állapota felől érdeklődött, D. Z. pedig - sajnos - igen hosszú életet látott. A sorsvonal kusza lefutású volt, ez általában bűnöző életformát jelent, és a Szaturnusz-dombon ért véget vékony, párhuzamos vonalakkal, mely nehezen megszerzett állást, irigyelt pozíciót mutat.

A tenyérjósok általában nem szívesen vizsgálják a saját tenyerüket és sorsukat, D. Z. pedig, bármily hihetetlen is, sosem vizsgálta meg saját tenyerét, hiszen önmagát aligha áltathatta volna holmi kegyes hazugsággal saját életét és halálát illetően. Sőt egyre inkább az a kényszerképzet kerítette hatalmába, hogy az lesz halálának pillanata, amikor szemügyre veszi saját tenyerét. Ezért hát kesztyűben aludt, dolgozott és mosakodott, úgy is ismerték a szakmában: "a kesztyűs D. Z.".

Történt, hogy D. Z. óvatlanul valami kellemetlent mondott Rákosinak, aki akkoriban már inogni érezte trónusát. Rákosin látszott, hogy haragszik, és akire ő megharagudott, az nem örvendett általában tartós egészségnek.

Miután D. Z.-t elütötte a villamos, még élt. A mentőorvos lehúzta D. Z. kesztyűjét, és a tenyérjós ránézett saját tenyerére. - Stimmel - kiáltott fel, és jobblétre szenderült.

- - - BOSSZÚÁLLÓK - - -

Az átok

Joshua Pierce gonosz ember volt, és az Amerikai Egyesült Államok elnöke akart lenni. Ebben még nincsen semmi különös: legalább is nincs semmi kizáró ok. Joshua Pierce egész életét ennek a célnak a szolgálatába állította. Közvetve vagy közvetlenül számos embert tett tönkre és semmisített meg fizikailag és lelkileg, beleértve az áldozatok számába első feleségét és három gyermekét. Joshua Pierce ráadásul egy népszerű felekezet véresszájú hitszónoka volt, valódi szent ripacs és menő adócsaló, állítólag száz Rolls-Royce és tíz különrepülőgép állott minden pillanatban rendelkezésére, s akkora testőrség,amellyel még Sztálin vagy Hitler sem boldogult volna.

Joshua Pierce szentbeszédeit rendszeresen közvetítette a televízió, és ezek a show műsorok biztosították népszerűségét is, hiszen ezek a valódi vallásosságtól oly idegen látványosságok a primitív lelkek sokaságát szerezték meg ördögi egyházának. De csak addig tartott szerencséje, míg nem találkozott Hobart Drullal. Hobart Drull koldulási célzattal kereste fel a Pierce-alapitványt. Jámbor alkoholista volt, de akik ismerték, féltek tőle. Csak ránézett egy emberre, és mondott neki valamit. Jót vagy rosszat - de általában teljesült. Hobart Drull húsz dollárt kért, és nem adtak neki. Joshua Pierce éppen ott volt, amikor elutasították. Hobart Drull ránézett, és csak ennyit mondott: - Fogsz te még tüsszögni, fiam!

Hobart Drullt persze rögtön kidobták a testőrök. De Joshua Pierce elkezdett tüsszögni. Az orvosok szénanáthára gyanakodtak. Semmi sem segített. Pierce széttüsszögte saját szentbeszédeit, és a választási kampány során már az első fordulóban valósággal kiröhögték. Joshua Pierce nem lett amerikai elnök. Húsz dollárt spórolt rajta.

A terrorista

A terrorista mélységesen hitt az Ügyben. Senki sem születik terroristának. Inkább orvosnak érezte magát, aki végrehajt egy bonyolult operációt, s közben a gyógyulás érdekében feláldoz bizonyos ép szöveteket is. Igyekezett nem gondolni a személyes tragédiákra, amelyeket a repülőgép felrobbantása okoz. Háromszázhúsz utas, tizenkét fő személyzet. A gép az óceán felett fog robbanni; kilencezer méter magasan. Senki sem fog életben maradni. A robbanószer fent van a fedélzeten, a kitűnően álcázott szobrok mindegyike tele van plasztikkal, s egy drót köti össze őket az időrögzítő szerkezettel. Pontosan éjfélkor robban, amikor a legtöbben alszanak. Ez kissé megvigasztalta. Mire felébrednének, már mindennek vége.

A terrorista jelentést tett főnökének az akció beindításáról, majd haza indult a családjához, hiszen foglalkozását tekintve repülőgép-szerelő volt, józan életű családapa, szerető feleséggel és három szép gyermekkel megáldva.

Otthon egy üzenetet talált feleségétől. Kellemes meglepetést akart szerezni férjének, s előrement a víkendházat előkészíteni, azzal a járattal, amelyik...

A terrorista öngyilkos lett, de mindenki úgy hitte, csak azután, hogy világgá szállt a hír háromszázhúsz utas haláláról.

A halottkémnek voltak kételyei az időponttal kapcsolatban, de ezeket nem rögzítette jegyzőkönyben. Végtére is miért lenne bárki is öngyilkos egy tragédia bekövetkezése 'előtt'?

A család egyébként lekéste a gépet: torlódásba kerültek az autópályán. A terrorszervezet jelentős segélyt utalt át.

Szamurájok

Tomojuki az utolsó szamurájok közül való volt, tisztelet övezte, de azért a háta mögött gúnyolódtak is rajta, hiszen hosszú béke lett, és a lőfegyverek egyre pontosabban és gyorsabban öltek. Márpedig lőfegyverrel ölni nem művészet, még íjat kézbe venni is szolgáknak való, nemhogy puskát. Tomojuki sok embert ölt még, de csak becsületes párharcban, és ezért nem volt rossz a lelkiismerete. Kis udvarházában egyedül éldegélt, korán özvegységre jutván, gyermekei szétszéledtek a nagyvilágban. Tomojuki maga gondozta kertjét, megtermelte a néki legszükségesebbet, húst nem fogyasztott, legfeljebb halat, ha sikerült a halászat a tengerben. Öreg korára a tenger szerelmese lett, éjszaka hallgatta a hullámok mormolását, nappal gyönyörködött a mindig más és mindig mégis ugyanolyan habok költői játékában. Rövid verseket is írt, nagy gonddal, néha hónapokig ízlelgetve egy-egy szót, és mérhetetlen elégedettség töltötte el szívét, ha úgy érezte: tökéleteset alkotott. Hosszú kardját övébe szúrva viselte, de kihunytak belőle a küzdelem vágyai, s hüvelyéből is csak azért vonta elő hetenként egyszer; hogy a finom pengét megolajozza, s így védje a párás és sós tengeri levegő ártalmaitól.

Egy napon négy rabló tört rá, abban a balga reményben, hogy minden szamuráj gazdag ember. Tomojuki hagyta, hogy megkötözzék, és felkutassák az egész házat, elvei szerint egy szamuráj nem verekedhet nemtelen szolgákkal a maga védelmében. Amikor azonban a csalódott és dühös rablók kínozni kezdték, hogy adja elő a kincseit, elveszítette türelmét, és élemedett kora ellenére megszabadult kötelékeitől, s néhány halálos csapást mért rájuk kezével és lábával. Amikor ráébredt, hogy mit követett el szamuráj létére, imádkozott ősei istenéhez, és végrehajtotta a szeppukut, a rituális öngyilkosságot.

Az amatőr gyilkos

Az amerikai gengszter Brazíliába kényszerült: éppen a századik gyilkossága ütött ki balul. Joe Caravaggio otthagyta ujjlenyomatát egy kínai vázán, melyet megcsodált a 'kivégzés' után. Ő nem tekintette gyilkosnak magát, legfeljebb ítéletvégrehajtónak. Sosem firtatta a maffia parancsait, és lám, a maffia most is kimenekítette az Államokból, és megvásárolta neki ezt a szép birtokot. Megbarátkozott a környék uraival, és szemet vetett az egyik leggazdagabb birtokos, Carlos Schmidt szépséges leányára, Carlára.

A magas, izmos olasz-amerikai ex-gengszter hamarosan belopta magát a sudár, szőke Carla szívébe, aki hőst látott Joe-ban, akit az FBI ügynökei hiába üldöznek.

Carlos Schmidt nem nézte jó szemmel ezt a kapcsolatot, de elkényeztetett leánya kedvéért sokáig türelmes volt a nagyhangú gengszterrel szemben. De amikor Carla kijelentette, hogy hozzámegy Caravaggióhoz, bármi történjék is, Carlos Schmidt határozott. Vacsorára hívta a maffiózót, és úgy beszélt vele, mint jövendő vejével. Joe két testőre a személyzet gondjaira bízva evett-ivott, s hamarosan ők is lerészegedtek, akár gazdájuk.

- Száz embert öltem meg; és éppen a századiknál buktam le - dadogta Joe ittasan, s töltött magának a különös aromájú francia konyakból. Carlos Schmidt hűvösen nézett a gengszterre. - Amatőr gyilkos vagy, fiacskám. Én sok-sok ezer embert öltem meg, mégis itt vagyok. Kari Schmidt Oberstum... - elharapta a szót, mert Joe Caravaggio arccal az asztalra bukott.

Amikor magához tért, egy texasi börtön siralomházában volt. Az FBI ugyanis kapott egy névtelefont. A telefonáló közölte, hogy a dallasi repülőtér egyik hangárjában találnak egy érdekes csomagot.

A csomag egy koporsó volt. És a koporsóra szép, aranyos betűkkel rá volt írva Joe Caravaggio neve. És a koporsóban a híres gengszter, kómaszerű álomban.

Az ujjlenyomatokat még ebben az állapotban ellenőrizték. Megvizsgálták a koporsót is - nemes brazil fából készült. A névtelen telefonáló külföldies akcentussal beszélt.

Joe Caravaggio kivégzése előtt egy nappal levelet kapott Brazíliából. Csupán egy fénykép volt benne. Egy kínai váza fotója, s fajta egy kézzel firkantott szó: AMATŐR!

Carlos Schmidt pedig egy ideig a néhai Joe testőreivel táplálta kedvenc alligátorait.

Az eleven szobor

A szabadkőművesek a katedrális altemplomában tanácskoztak éppen, amikor az egyik őrszem jelentette, hogy a nagyherceg emberei körülvették az épületet. Régi ellenségeskedés dúlt a nagyherceg és a titkos szervezet között, s úgy látszott, a nagyherceg elérkezettnek látta az időt arra, hogy lecsapjon a szabadkőművesekre; akik mind a francia forradalom eszméit vallották, még mesterük, a katedrális kanonokja is: ezért válhatott az altemplom titkos gyülekezőhelyükké.

-   Ti elmenekülhettek a titkos folyosón keresztül - nyugtatta meg Aurelius mester, a kanonok, szabadkőmíves társait. - Én majd szép csendben misézem, mire a nagyherceg emberei betörik a kaput. De előbb még tudni akarom, ki az áruló közülünk. Mert az nem mehet ki innen élve, ti is tudjátok.

A szabadkőművesek sápadtan összenéztek. A mester az oltárszekrényhez lépett, misebort vett elő, a szent kehelybe töltötte, latinul mormolt néhány mondatot, majd a bort a hosszú kőasztalra loccsantotta.

-   Maradjatok ülve, barátaim. Aki előtt a bor lefolyik, az a mi szövetségünk árulója!

Mindenki a borcsermelyre szegezte pillantását. A csermely tétovázott, majd megindult Henrik, a rőfös felé, s lassan, egyenletesen kötényébe kezdett csöpögni.

- Kegyelem! Nem pénzért tettem! A nagyherceg megfenyegetett, hogy egész házam népét megszeplősíti, ha...

Ekkor két éles penge ütközött össze nyomorult szívében.

A mester parancsára a tetemet meghengergették friss vakolatban, majd meszet freccsentettek rá, s a katedrális északi tetőfaragványai mellé fektették, ahol a város védőszentjeinek szobrai is pihentek a tető újracserepezésének befejeztéig.

Amikor a nagyherceg katonáival együtt betört az altemplomba, Aurelius kanonok már az oltár előtt misézett, kezében a szent kehellyel. A katonák visszahőköltek, a nagyherceg parancsára mindent átkutattak, de sem szabadkőmívesekre nem akadtak, sem pedig áruló nyomot nem találtak.

A nagyherceg kénytelen volt megkövetni Aurelius atyát, és a katedrális helyreállítására nagyobb összeget ajánlott fel.

Henrik rőfös eltűnéséről megemlékezik a korabeli krónika: állítólag jelentős adósságai elől szökött külhonba.

Henrik rőfös "eleven szobrát" százharminc évvel később döntötte le egy nagy szélvihar. A középkori malter időtállónak bizonyult. A szobor héja alatt lelt emberi csontváz több régészt és műtörténész képzeletét megindította. Egyes elméletek szerint a középkori templomok tetején álló kőszobrok még tartogathatnak meglepetést. Többen rituális emberáldozatról beszélnek a lelet kapcsán - de csak a helybéli szabadkőmíves páholy tagjai ismerik az igazságot, s most már Te is, rémüldöző Olvasóm.

Vadnyugat

Amikor Oklahoma Bilit elfogták, tizenkét rendbeli gyilkosságot tudtak rábizonyítani, ebből hatot tanúk szeme láttára követett el: kiirtotta a Raymond család összes férfi tagját.

A bíró megkérdezte, miért tette ezt. Oklahoma Bili azt válaszolta, hogy biztos tudomása szerint Raymond-kéz ölte meg apját, ezért lett őbelőle földönfutó, s most már nyugodtan hal meg, hiszen igazságot szolgáltatott.

A bíró is ezt tette, amikor kötél általi halálra ítélte Oklahoma Bilit, aki siralomházba került, megbékélve az isteni és emberi törvényekkel.

Aztán kapott egy fülest, hogy mégsem Raymond fiú volt apja gyilkosa. Ezen annyira felháborodott, hogy megölte informátorát, majd kitört a börtönből, s megölte az egész Williams családot, mivelhogy biztos tudomása szerint Williams-kéz ölte meg apját. Miután elfogták, csupán annyit mondott, hogy most már tényleg nyugodtan fog meghalni, hiszen igazságot szolgáltatott. A bíró kissé ingerülten hegyezte meg ítélethirdetés után:

-   Bili, most már igazán abbahagyhatná ezt az egészet! A kórházi jelentés szerint a maga apja ágyban halt meg, és az alkohol végzett vele! Ezt magának is tudnia kellett!

A cowboy elvörösödött.

-  Tudtam, tudtam, de hát nem volt szebb az én változatom?

Hetedíziglen

G. tudta, hogy kik hurcolták el. és pusztították el a családját. Amint tudott, megfizetett nekik a háborúban - és utána is, de a lelke nem volt még nyugodt. Hazatért, és azt is megtudta, kinek a feljelentése alapján történt mindez. S. volt az, a házmester, akiből az új rendszer - mint igen sok házmesterből - hatalmasságot csinált. S. most egy másik városban élt, köztiszteletnek (vagy közutálatnak) örvendett, népes családjával együtt, kiknek szintén bőven jutott az árulás jutalmából abban a tartományban.

G. tehát abban a városban vállalt munkát, és S. úr minden lépését szemmel tartotta. Az természetesnek tetszett, hogy meg kell ölnie, de ezt nem tartotta G. igazságos bűnhődésnek. Úgy döntött, utoljára öli meg. Előbb a családját, s legvégül S. urat, a spiont.

G. úr lassan, de alaposan dolgozott. Gyilkosságait gondosan balesetnek, tragikus véletlennek álcázta - megvolt ehhez a gyakorlata a háborúból. Nem siethetett túlságosan, mert ez mindenképpen felkeltette volna a hatóságok figyelmét. Teltek az évek. S. úr megrokkant, nyugállományba vonult, s egyedül nevelte unokáját, népes családja egyetlen tagját, akit a sors - ő úgy tudta - meghagyott még neki. G. maga is megöregedett, megcsömörlött a sok kiontott vértől, s elhatározta, felhagy a bosszújával. Ekkor ölte meg valaki S. úr unokáját, kegyetlenül és értelmetlenül. Kilétére sosem derült fény. A rendőrségi nyomozás megindult, és a gyanú G.-re terelődött, aki makacsul tagadott. Semmit sem tudtak rábizonyítani, hiába szembesítették a megtört S. úrral.

- Nem én öltem meg az unokáját - mondta G. neki.

De S. úr nem hitt neki. Ez volt G. számára a legszörnyűbb.

Az amulett

Az amulett, amelyet Henri de Chartres keresztesvitéz egy halott beduin nyakáról vágott le, nem aranyból készült, hanem faragott csontból. Valami ördögfejecske lehetett, szeme egy-egy egészen apró, vörös kő, picit kinyújtott nyelve ugyancsak. Henri de Chartres saját nyakába akasztotta az amulettet, az ezüstkereszt mellé. Egy alkalommal, éjszaka, arra ébredt, hogy az amulett zsinórja rettentően szorítja a torkát, már-már fojtogatja: alig tudta kioldani a többszörös csomóra kötött, bőrszíjat. Kicsit csodálkozott, mert határozottan emlékezett: az ördögöcskét annak idején könnyen nyakba lehetett akasztani. Azt is észrevette, hogy a kis vörös kövek sötétben szinte izzanak. Nem akart az amulettől megválni, de többé nem viselte, hanem zsákjába dugta a többi, ugyancsak a Szentföldön zsákmányolt gyűrű, lánc, kösöntyű mellé. Ebből a zsákmányból odahaza, Franciaországban szép birtokot vásárolt, vitézségéért bárói címet kapott, és a de Chartres család terebélyesedett és gyarapodott Henri báró halála után is, évszázadokon át. Az amulett pedig ott hányódott sok régi lim-lom között a hatalmas, örökké hűvös kastély padlásán. Ott hevert egy görbe szaracén kard is, mely csodálatosképpen megőrizte fényét és hajlékonyságát is. Ott hevert békésen, századokon át, de ugrásra készen.

Henri de Chartres ifjú bankár, a híres család tizenharmadik leszármazottja e néven a nemzedékek láncában, éppen álarcosbálra készült, melyet menyasszonya szüleinek kastélyában rendeztek. Eszébe jutott a padlás, ahol gyermekkorában nemegyszer kószált, és a sok régi ócskaság, amit odafent megcsodált. Felment a nyikorgó csigalépcsőn, s a padlás szúette gerendái alatt, a félhomályban megvillant az amulett-ördög vörös szeme.

Felvette, megcsodálta a furcsa faragványt, elmosolyodott, mert mintha nyelvet nyújtott volna az ördögöcske. Gondolt egyet, nyakába akasztotta a keskeny bőrszalagon függő csecsebecsét, majd kézbe vette a tompán villogó, görbe kardot. Mintha áram ütötte volna meg, karja elzsibbadt, de nem tudta eldobni a kardot. Kábultan lehunyta szemét, sivatagi táj jelent meg előtte; kiáltások, egy ismerős, torokhangú nyelven, fém ütődött fémhez, kürtök hangja...

A keskeny bőrszalag valamiképp egyre szorosabb lett a torkán. Bal kezével odakapott, megpróbálta meglazítani, majd végső kétségbeesésében a kard hegyét akarta a szíj alá feszíteni, hogy elvágja. Aztán megbotlott valamiben...

Hosszú ideig folyt a nyomozás a rejtélyes halálesetben, a vizsgálóbíró csak hetek múltán békélt meg az öngyilkosság verziójával. Mert a bűnügyi krónikákban hiába is keresne bárki olyan esetet, amikor egy öngyilkosnak sikerül 'teljesen lefejeznie' önmagát.

De a padlás porában csak Henri úr lábnyomai voltak láthatók, és a holttest mellett talált csontamulett sem nyújtott támpontot a baleset megértéséhez.

A de Chartres családnak ily módon magva szakadt.

A vizsgálóbíró időnként megnézi a kardot és az amulettet a város bűnügyi múzeumában. Néha kinyújtja a kezét, szeretné megérinteni.

De szerencsére üveg alatt őrzik.

A bíró kilencvenkilenc halála

L. egy dél-amerikai diktatúra (maradjunk ennyiben) hírhedt vérbírája volt. Kilencvenkilenc felkelőt juttatott akasztófára, amikor nyugdíjazták. Nemsokára megdőlt a diktatúra, a kivégzett felkelőket immár forradalmároknak nevezték, és díszes közös Pantheonban temették el őket. L. bíró ekkor már családjával együtt Svájcba költözött, ahová gonosz ítéleteinek búsás jutalmait már korábban szorgalmasan átutalgatta. Mivel német eredetű családból származott, kiválóan beszélt németül, és a tiszteletre méltó külsejű, ősz, finom öregúrról senki sem, gondolta volna a svájci kisvárosban, hogy veszélyesebb a közönséges gyí 1 kosoknál.

Aztán egy szép napon L. titkára sápadtan nyújtott át egy spanyol nyelvű, gépírásos levelet, melyben udvariasan közölték L. bíróval, hogy pontosan kilencvenkilenc nap múlva meg fog halni. L. nevetett, de azért megkettőzte testőrségét és dél-franciaországi kastélyába költözött, mely a svájci villánál sokkal jobban volt védhető illetéktelen látogatók ellen. De már a második napon kigyulladt a gépkocsija, igaz, csak a titkára sérült meg könnyebben. Minden napra jutott egy merénylet, de legalább egy fenyegető telefon vagy levél. Pedig ekkor már a francia rendőrség is vigyázott L.-re, aki egyre kialvatlanabb, fáradtabb, öregebb és betegebb lett. Feleségét autóbaleset érte, egyetlen lányát pedig a gondos őrizet ellenére megmérgezték egy előkelt német magáni ntézetben.

L. ama bizonyos ki 1encvenki1encedik napon elkészítette végrendeletét, meggyónt, megáldozott. A napi postával érkezett egy névtelen, gépírásos levél is, mely egyetlen mondatból állt: "A magunk részéről befejeztük, többé nem háborgatjuk."

A bíró felnevetett. Aztán a szívéhez kapott, és meghalt.

Kutyáélet

V. gróf egyedül élt az ősi kastélyban, süket szolgájával és vénséges kutyájával. V. gróf korán megözvegyült, fia Amerikába költözött, és évek óta semmiféle hírt nem adott magáról, a neki címzett levelek "ismeretlen helyre költözött" bélyegzővel érkeztek vissza. V. gróf egymás után adogatta el földjeit, ingóságait, bútorait, a regi ékszereket, s most már csak a kastély néhány szobáját használta, a nagyobb termek fűtetlenül tátongtak és porosodtak. A süket szolga, Simon hetenként egyszer befogott a rozoga homokfutóba, bekocsizott a városba élelemért, s meghozta az előző heti újságokat. A vén grófot a környéken bolondnak tartották, és talán az is volt egy kicsit, hiszen Bob, a kutya bizonyult leghűségesebb hallgatójának, ám válaszolni csak farkcsóválással és értelmes tekintetével tudott. V. gróf nem bánt jól Bobbal, sőt bizonyos értelemben rajta töltötte ki gyűlöletét, melyet a világgal szemben érzett. Simont, a szolgát nem merte bántalmazni, hiszen a gróf már évek óta nem mozdult ki kastélyából, s aligha lett volna képes önmaga gondozására.

Amikor Bob véletlenül összetört egy értékes vázát, melynek árából hónapokig élhettek volna, V. gróf iszonyatosan megverte, majd egy hétig nem adott neki enni. Simon, a szolga néha vetett neki valami maradékot, de őt alapjában véve közömbösen hagyta az állat szenvedése, a büntetés mértékével pedig egyetértett.

V. gróf egyik éjjel heves szívdobogásra ébredt majd iszonyú fájdalom telepedett egész mellkasára. Segítségért próbált kiáltani, de csak gyönge hörgés hagyhatta el ajkát. Tudta, hogy meg fog halni, és hirtelen megvilágosodott előtte, mennyire ostobán élt, visszautasítva minden egyszeri, gyönyörű lehetőséget, amit a sors még kínálhatott. Homályosan látta, hogy Bob figyeli, hirtelen szerette volna megkövetni az ebet, legalább őt mindazért, amit ellene és a világ ellen vétett. De a kutya szeméből nem olvashatott ki sajnálatot, inkább alig elfojtott káröröm parázslott benne.

Aztán a gróf tagjai megvonaglottak, minden elsötétült előtte. Amikor magához tért, különös módon a földön fekve találta magát. És tekintete önmagára esett, ott fent az ágyon, kezét illedelmesen összekulcsolta, benne feszülettel, körülötte gyertyák égtek. Rettentő félelem kerítette hatalmába. De ekkor nyílt az ajtó, belépett a fia, mögötte Simon csoszogott.

-   Fiam! Édes fiam! - próbált a gróf kiáltani, de csak vinnyogás, nyüszítés tört ki belőle, amint fia felé kúszott.

-  Végre! - mondta a fiatalember a tetemre pillantva, aztán belerúgott a kutyába.

-  Vigye innen ezt a dögöt! Vitesse el a sintérekkel! A sintérekkel - ismételte meg hangosan.

A süket szolga vigyorgott, hogy megértette, és letaszigálta a kutyát a pincébe, addig is, míg a sintérek zöld kocsija megérkezik.

"Mintha csak megéreztem volna, hogy ütött az óra" - borzongott meg a fiatalember, és tűnődő pillantást vetett apja határozottan kutyaszerű arcára.

- - - SZÖRNYEK - - -

Zombi

Egy német utazó, kinek titkos megbízatása az volt, hogy felmérje a valaha Németországhoz tartozó nyugat-afrikai államok politikai helyzetét, expedíciója kezdetén sorozatos balszerencsével járt. Elvesztette több emberét, teherhordói elszöktek vagy meglopták, majd rablók támadtak rá. A német konzul azt a különös tanácsot adta neki, kérjen védelmet egy helyi varázslótól. Az utazó kínjában vigyorgott, de mivel jobb neki sem jutott eszébe, valóban úgy cselekedett, ahogyan a konzul mondta. A varázsló sok pénzt kért, mert szerinte az utazó több loát is megsértett, s nagy nehezen kiderült, a loák valami homályos helyi istenségek.

-  Adok melléd egy hűséges szolgát, és amíg ezen a földön vagy, nem eshet bántódásod - jelentette ki a varázsló, majd némi hókuszpókusz után előhívott egy nem túl bizalomgerjesztő feketét, s gondjaira bízta a németet.

Rudolf Schröder megfogta, ha nem is Isten, de az egyik loa lábát ezzel a szolgával. Minden sikerült, amióta mellé szegődött, s bár Schröder kissé maga is tartott tőle, ámulattal szemlélte, hogyan térnek ki a néger szolga útjából a rablók, tolvajok, de még az állig felfegyverzett, sarcra éhes katonák és rendőrök is. Feltűnt neki, hogy társaságában a szolga sem nem eszik, sem nem iszik, de ezt is valamilyen babonaságnak tulajdonította, vagy a fehérekkel szembeni ellenszenv egyik megnyilatkozásának. Vaskos anyag gyűlt össze irattáskájában és magnófelvételein a német tőke és hatalom afrikai lehetőségeivel kapcsolatban, s lényegében befejezte küldetését. A hajóhoz, mely a kikötőben várta, a néger vitte ki csónakon alkonyatkor. Schröder revolvere markolatára csúsztatta kezét, hirtelen rossz előérzete támadt. A fekete szolga szinte csukott szemmel evezett, és vigyorgott. Ez a vigyor volt a leghátborzongatóbb, mert Schröder a szolgát sosem látta vigyorogni.

A néger most letette az evezőt. Már egészen közel volt a hajó, az égre rajzolódott pompás sziluettje.

-   Tovább nem vihetlek, uram - mondta a fekete, és ismét komor lett az arca, mert eltűnt fogai fehérsége.

-   Hogyhogy nem? - háborodott fel a német. Előrántotta revolverét. - Evezz tovább, különben meghalsz!

-   Már halott vagyok én régen, uram. Zombi. Élőhalott. A varázsló azt parancsolta, hogy vigyázzak rád, amíg ezen a földön vagy. Most már nem vagy ezen a földön.

Schröder rálőtt a négerre, rálőtte a teljes tárat.

-   Mondtam, hogy már halott vagyok - vigyorodott el újra a néger, és a német nyaka felé nyújtotta két hatalmas kezét. - És most már te is zombi leszel, uram.

A lövések hallatán a német hajóról reflektorozni kezdtek, de csak egy hatalmas feketét láttak, amint lassan evez csónakján a part felé, lábát valami sötét tömegen nyugtatva.

-   Csak egy halász - mondta a másodtiszt. - Nyilván a parton lőttek. A víz nagyon messzire viszi a hangot.

A kis szörnyeteg

A felvilágosodás óta sokan hajtogatják, hogy az ember eredendően jónak születik, csak a társadalmi körülmények, a nevelés folytán válhatik rosszá. A kis Paul esete ennek az állításnak némiképp ellentmondani látszik...

A kis Paul feltehetőleg szörnyetegnek született. No nem testileg, hiszen lányosan szép, angyali szőke gyermek volt, és az esze is vágott. Grófi családba született, méghozzá népes famíliába - hét testvére volt, s ő a legkisebb, a dédelgetett kedvenc.

Idős szülei mindent megtettek neki, s mindent kívánságára cselekedtek, hiszen óriási vagyonuk volt.

Csakhogy a kis Paul már ötéves korában megértette, hogy ebből az óriási vagyonból az ő jussa lesz a legkisebb és legbizonytalanabb, hiszen testvérei mind felnőnek s elveszik a részüket, amikor ő még mindig valamelyik előkelő magánintézetben tanul.

És a kis Paul módszeresen elkezdte irtani vetélytársait. Az egyik vízbe fúlt, a másik leesett egy magas szikláról, a harmadik halálos áramütést szenvedett.

Itt a kis Paul néhány szünetet tartott, mert a rendőrség túl feltűnőnek találta ezt a családi tragédiasorozatot. Tízéves korában végezte be munkáját. A negyedik testvér közlekedési baleset áldozata lett: kerékpárjával autó elé kanyarodott. Az ötödik... nos, ez ismét felhívta a hatóság figyelmét magára - a toronyszobából esett ki az ablakon, csillagászati távcsövével a kezében. A hatodik testvér öngyilkos lett: mérget ivott, s öngyilkosságát egy búcsúlevél valószínűsítette, bár a kézírás hitelességét a szakértők vitatták. A hetedik testvér, Amerikában halt meg, gépkocsija gyulladt ki és robbant fel. Ezt az öreg szülők már nem tudták elviselni: belehaltak a fájdalomba.

A kis Paul, betöltvén huszonegyedik életévét, immár elérkezett a várva várt pillanathoz: teljes jogú örökös lett. Úgy érezte, megdolgozott érte.

Már csak a formaság volt hátra, hogy a közjegyző tanúk jelenlétében kihirdesse Paul szüleinek végrendeletét.

A gróf minden vagyonát egy árvaházra hagyta, s fiának kizárását a végrendeletből egy szörnyű, ám megalapozatlan gyanúval indokolta. A szülei tudták, vagy sejtették, ki sújtott le gyermekeikre.

A kis Paul revolvert rántott, megsebesítette a közjegyzőt, rálőtt a tanúkra i s.

Zárt intézetben halt meg, idős korában, annak az árvaháznak a jóindulatából, melyre a grófi vagyon szállott.

A kis Paul ott nyugszik már a családi kriptában, szülei és hét testvére mellett. Vagyis hogy ott sem nyugszik: éjszakánként ijesztő kiáltozást hallottak a kriptából a temetőőrök.

S egy napon összeaszott csontvázat találtak az őrök a családi kripta előtt. Először sírrablásra gyanakodtak, aztán az ügyet lezárták. Ám a temetőőrök azt rebesgetik, a kis Pault saját családja vetette ki a kriptából.

A csontvázat egyébként szabályellenesen a temető árkában földelték el.

Azóta nyugalom van a grófi kriptában, örök nyugalom.

Homunculus

Miután Albert Kerr megkapta az orvosi Nobel-díjat genetikai kutatásainak eredményeiért, elsősorban az ivartalan szaporítás területén végzett munkájáért, úgy határozott, ezentúl kedvteléseinek él. Vásárolt egy apró, lakatlan szigetet Mikronéziában, házát és laboratóriumát a legkiválóbb ausztráliai szakemberekkel építtette fel, majd szinte teljesen eltűnt a tudományos világ, szeme elől. A 'Ki kicsoda' nemzetközi kiadása 1981-ig tartotta számon adatait, melyekből kitűnt, hogy Albert Kerr nőtlen és nincs számon tartható kedvtelése.

Azt a legelszántabb riporternő, Lucy Nash is csak akkor derítette fel, hogy mivel foglalkozott Alfréd Kerr két teljes éven keresztül, amikor már késő volt.

Lucy Nash egy indonéziai újságírótól hallott először az Elátkozott Szigetről, melyet a bennszülött halászok, de még a környéken garázdálkodó kalózok is babonásan elkerültek. Az újságírónő bérelt egy motorcsónakot, s videókamerával felfegyverkezve partra szállt a szigeten, mely megdöbbentő képet nyújtott, mintha tornádó pusztította volna el. A pálmafákat az ismeretlen erő tövestől kitépte, az egykori lakóház és laboratórium pedig határozottan úgy festett romjaiban, mintha eltiporták volna őket. Ez a valószínűtlen hasonlat akkor vált igazán félelmetessé, amikor Lucy Nash a tengerparton néhány másfél méter hosszú lábnyomot talált. Mezítelen, ötujjú láb nyomai voltak, mintha emberi lábtól származtak volna. Lucy Nash lefotózta a nyomokat, bár rossz ízű tréfának vagy ijesztgetésnek vélte őket, hiszen ilyen lábnyomokhoz nyolc-tíz méteres testmagasság tartozott volna. Talán éppen e mókás lábnyomokkal ijesztette el Albert Kerr a kíváncsiskodókat. Lucy Nash azonban egyre kevésbé találta mókásnak ezeket a nyomokat, amikor a romok között is találkozott velük.

Közelről nézvést még inkább úgy tetszett, mintha széttiporták volna Albert Kerr házát és laboratóriumát, s ami még ennél is meglepőbb volt, a pálmák, dísznövények zöldje itt is hiányzott, mintha sáskák rágtak volna le mindent gondosan. Az újságírónő sehol sem találta meg Albert Kerr holttestét, csupán néhány vérrel szennyezett feljegyzés-töredéket, feltehetően a tudós naplójának néhány sorát. Egy elmázolódott sorban Paracelsus neve volt kiolvasható, majd valamiféle szörnyű recept eleje: "zárjunk negyven napon át lombikba férfimagot; hagyjuk rothadni, amíg meg nem mozdul, fel nem éled... ezután egy emberhez hasonló forma alakul ki... gondosan, vérrel tápláljuk... nőni kezd, egyre jobban, ekkor..."

Egy másik töredéken pedig: "... Uram Isten, valóban szinte szemlátomást növekszik... az én fiam néz le rám... félek... még nem érti, amit mondok... gőgicsélése oroszlánüvöltés..."

Lucy Nash szenzációs riportját még a botránylapok sem közölték, olyannyira zavarosnak és hihetetlennek tartották. Különösen a cikk azon találgatásait bélyegezték abszurdnak, melyek szerint a tudós óriás-homunculusza megnővén felfalta atyját, s minden ehetőt a szigetecskén, majd kínzó éhségében nekivágott a tengernek.

Mikronézia szigetvilágának babonás lakói azonban azóta is suttognak egy gyermekképű óriásról, mely (vagy 'aki') átgázol a tengerszorosokon, s két harapással eltűntet egy felnőtt embert.

A gonosz

És elindult a legkisebb királyfi, hogy megvívjon a gonosz sárkánnyal, mely minden évben száz szűz lányt és száz nemes ifjat követelt étkül. A királyfi fel volt szerelve mindenféle fegyverrel, és nem egyedül indult, hanem egész sereggel. Behatoltak a barlangba, bombát vetettek a sárkány fészkébe, lángszóróval kifüstölték, benzinnel leöntötték, meggyújtották, hamvait széttaposták, írmagja se maradjon a szörnynek. A királyfi békét hirdetett, bőség és igazságosság korát.

A királyfinak megtetszett a sárkánybarlang, ott rendezte be rezidenciáját.

És egy napon így szólt testőreihez:

- Nem minden volt rossz abban, amit a sárkány cselekedett. Minden kornak vannak haladó hagyományai.

És a királyfi is kivetette adóját a népre, eléhajtották a száz szűz leányt meg a száz nemes ifjat.

És a királyfi egyre jobban hasonlított a gonosz sárkányra. De azért Szabadi tónak nevezték, s azt mondogatták, még mindig ő a kisebbik rossz: legalább közülük való.

A loch-nessi szörny

Edgár Bonaventura azért vált el feleségétől, mert Mary nem hitt a szörnyben, pedig házasságuk kezdetén úgy tett, mintha érdekelné a probléma. Bonaventura bankár volt, ősei Itáliából települtek át a zsidóüldözések elől a hűvös Angliába, s a férfi vonásai híven tükrözték ezt a vérkeveredést. Az angol nők figyelmét azonnal felkeltette a zárkózott, dúsgazdag férfiú, akinek duzzadt ajka ígéretes érzékiségről árulkodott, sok dioptriás szemüvege pedig becézhető és gyámolítható gyöngeségről. A nőket azonban egytől egyig kiábrándította, hogy Edgár Bonaventurával tartósan csupán egyetlen témáról lehetett csevegni, ez pedig a loch-nessi szörny létezése volt.

Edgár Bonaventura gyermekkora óta gyűjtötte a szörnyre vonatkozó cikkeket, nyilatkozatokat, dokumentumokat, s felnőtt korának csaknem minden nyarát a Loch Ness mellett töltötte, egy jól felszerelt lakókocsiban, mely egyben megfigyelő állomásként és laboratóriumként is szolgált. Bonaventura elnöke volt az edinburghi székhelyű Loch Ness Társaságnak, és több skót város és egyesület választotta díszpolgárává, illetve tiszteletbeli tagjává, hiszen nincs olyan elvetemült és hazafiatlan skót, aki tagadni merné a Szörny létét, már jól megfontolt idegenforgalmi érdekekből is.

Edgár Bonaventura sosem feledte azt az első nappalt és éjszakát, melyet a néptelen, sivár tájjal körülvett 'loch' mellett töltött. A tó csaknem fekete vizének felszíne hul1ámtalanul tiszta és nyugodt volt, mint a Sátán freudi értelemben vett ösztönélete, de e feszült nyugalom mögött ott rejtezett az ígéret, hogy "a kristálytükör meghasad", és Leviatánként felbukkan, hullámok glóriás tajtékjában, az Ősállat, a Lény, a Szörnyeteg, mintegy az emberiség kollektív tudatalattijából merülvén fel.

Természetesen mindenki látott már bizonyos híres felvételeket a szörnyről, ezek hitelességét azonban kezdettől fogva vitatja a tudomány, mely azóta ultrahangos szondázással és mélytengeri búvárok kamerájával is próbálta tisztázni a nyári uborkaszezonban is csak a pihentebb agyúakat izgató kérdést: lehetséges-e, hogy egy ilyen mély tengerszemben fennmaradjon és szaporodjon valamiféle nagytestű, történelem előtti ősgyík?

A bankár felszereléséhez tartozott a tökéletes éjszakai felvételt biztosító, sötétben is látó videókamera, mely a legkisebb mozgás vagy fényváltozás esetén automatikusan vételre kapcsolt. Bonaventura most is egy teljes hónapot töltött a helyszínen, s az elkövetkező hetekben türelmesen kiértékelte a sok-sok órás nappali és éjszakai felvételeket, az ígéretesebb részleteket rögzítette, kinagyította. Már a huszonhetedik éjszaka feldolgozásánál tartott, amikor a képernyőn, az ezüstösen csillogó víztükör kísérteties felszínén gyűrűzni kezdett a Hold fénye, majd kiemelkedett Nessie, a Szörny, félbolond ősrégészek és botcsinálta biológusok álma, s tíz hosszú másodpercig egyenesen a kamerába bámult szemhéj nélküli, levesestányér nagyságú, foszforeszkáló szemével, melyből, úgy tetszett, végtelen erő, bölcsesség és gonoszság áradt.

Edgár Bonaventura csaknem lefordult a székéről. Kimerevítette a képet, mielőtt még újból eltűnt volna Nessie a habokban, s kiment, hogy feltegyen egy kávét. Kipillantott az ablakon, odakint a megszokott, szemerkélő londoni eső viharossá fajult, villámok cikáztak Hampstead előkelő dombvidéke fölött. Aztán vakító villanás után fülsiketítő mennydörgés következett, a világítás megszűnt. A férfi visszarohant videókészülékéhez. A monitor sötét volt, enyhe égésszag érződött.

A biztosító természetesen megtérítette a kiégett elektronikus eszközök árát.

Ám Edgár Bonaventura öngyilkosságát senki sem értette: sikeres bankár volt, hobbija pedig ártalmatlan őrültség.

A múmia

Aki járt a londoni British Museumban, az bizonyára emlékszik a fal mellett sorakozó impozáns múmia-gyűjteményre is. Nemcsak a díszes, festett koporsók, hanem a bebalzsamozott, vászontekercsekkel körülbugyolált holttestek is láthatók. Ezek nagyrészét csak röntgen segítségével vizsgálták, mert fennáll a veszélye annak, hogy a tetemek a huszadik századi mérgezett levegővel érintkezve elporlanak.

Lewis T. Brock amerikai egyiptológus azonban ama kiváltságos kutatók közé tartozik, akik megkapták az engedélyt egy különösen sérültnek látszó múmia "boncolására", mely egyébként a kiváló brit egyiptológus, Hugh Finney gyűjtéséből került a múzeum tulajdonába még 1921-ben. Hugh Finney-nek egy ásatás során veszett nyoma Kairótól nem messze még abban az évben.

Lewis T. Brock kutatásának eredménye annyira megdöbbentő volt, hogy a múzeum igazgatósága úgy döntött, nem hozzák nyilvánosságra az ügyet. Brock minden kétséget kizáróan megállapította, hogy a múmia valójában Hugh Finney holtteste - ezt később orvosok és antropológusok is megerősítették. Hogy a tudós miként került oda a múmia helyére, milyen bűntény áldozataként, az ma már ki deríthetetlen.

A legzavaróbb azonban Brock azon állítása, hogy Finney holttestét négyezer évvel ezelőtti eljárással, és anyagok segítségével mumifikálták. Agyát és belső szerveit a szokások szerint eltávolították. A kérdést tehát úgy is fel lehet tenni: kinek volt szüksége Hugh Finney agyára? Talán az "eredeti" múmiának?

A Zohár

-    Ez a legfontosabb kabbalisztikus munka, gyermekeim - mondta ünnepélyesen Slomo Álkábec, akiről tudták, hogy Spanyolországból menekült ide, Száfedbe.

Felmutatta a gondosan másolt kódexet.

-    Ebben minden benne van. Zohár, azaz világosság. Fényt ad a múltnak, jelennek és jövendőnek.

Az egyik tanítvány felnyújtotta a kezét.

-    Kérdésem volna, rabbi. Ha abban a könyvben minden benne van, miért nem lapozunk oda, ahol mostani kérdésünkre rögtön megoldást lelünk.

A rabbi elmosolyodott.

-    Kézenfekvő kérdés, gyermekem. De a bölcs ember csak olyan kérdést tesz fel, amire maga is tudja a választ. Aki a Zohárban túlságosan előrelapoz, kihull az időből.

A tanítványok összenéztek, finoman mosolyogtak.

Amikor a tanító kiment, otthagyta a Zohárt. A tanítványok előrelapoztak. Olvasni kezdtek, mohón, türelmetlenül.

Nemsokára különös érzés vett rajtuk erőt. Egy zárt, kerekeken guruló házikóban zötykölődtek. Aztán idegen kiáltásokat hallottak. Megértették, ki kell szállniuk a zárt szekérből. A legjobb tanítvány ismerte az idegen írást. Lassan betűzte.

-A... U... S... C... H... W. . . I... T. . . Z...

A filmrendező

-   Mondja, milyen kaszkadőrökkel dolgozik? - kérdezte az újságíró a híres rendezőtől.

-   Hogy érti ezt? - kérdezte a rendező, és szivarra gyújtott.

-    Hát feltűnt, hogy a filmjeiben a gyilkosságok milyen életszerűek. Trükknek semmi nyoma...

-    Nincs is semmi trükk, barátom. És kaszkadőrök sincsenek - válaszolta a rendező egykedvűen. - Kér még egy whiskyt?

-   Köszönöm. Elég. Na de hát akkor...?

-    A statiszták olcsóbbak. Mindig vannak becsvágyó statiszták. Közlöm velük, hogy éppen nincs erre meg erre a jelenetre megfelelő kaszkadőr. De dupla gázsit fizetek, ha valaki megpróbálja.

-   És?

-    És mindig akad egy-két balfék, aki azt hiszi, meg tudja ép bőrrel csinálni. Száz közül egynek, ha bejön. Nos, aztán bekövetkezik a sajnálatos baleset a forgatáson. De akkor már szalagon van. És ez a lényeg.

-Mi lesz, ha megírom? - kérdezte az újságíró, és nagyot kortyolt italából.

-Senki sem hinné el. Különben is, maga az első, akinek feltűnt...

Az újságíró kissé rosszul érezte magát, de otthon még leírta a cikk címét: 'A filmrendező.'

Bolondok

D. T. már harmincöt éve volt a bolondokházában. És meg is szokta. Mindent meg lehet szokni harmincöt év alatt. D. T. nem volt közveszélyes, de - mint az orvosok mondották -, önálló életvezetésre alkalmatlan. Matematikával foglalkozott, csillagászattal, filozófiával. A pszichiáterek szívesen beszélgettek vele. Sokat tanult tőle bárki, akinek ebben a bolond világban tanulni volt még kedve. D. T.-t tulajdonképpen már rég kiengedték volna, ha nem tart ki elmélete mellett, mely szerint hamarosan eljő a Nagy, Fekete Nulla, és ítélkezik mindenek felett.

Aztán eljött a Nagy, Fekete Nulla, és letesztelte az egész emberiséget egyetlen másodperc alatt. Szűrőjén csak D. T. akadt fenn. Ő lett a Nagy, Fekete Nulla földi helytartója. És az egész emberiséget bolondnak nyilvánították, mert nem hitt a Nagy, Fekete Nullában.

D. T. rezzenéstelen arccal fogadta ezt is, csak belül mosolygott. A világért sem árulta volna el, hogy nemsokára jön a kis, piros egyes.

Az Ö. S. L.

-Tudod te, mi az az Ö. S. L.? - kérdezte Harvey nyomozó Cooper nyomozótól.

-    Hogyne tudnám! Tele van a hirdetéseikkel minden újság. Öngyilkosokat Segélyező Liga. Rengetegen hívják őket. Amolyan lelki segélyszolgálat. Öntevékeny társadalmi csoport. Miért, te is hívni akarod őket? - vigyorgott Cooper.

-    Kedvem volna megpróbálni. De szeretném, ha te is ott lennél a lakásomon. Meghívlak egy pizzára és egy üveg vörös borra.

- Részemről oké. Valami beugratás?

-    Olyasféle - dünnyögte Harvey. - Tudod, megnéztem az öngyilkossági statisztikákat New Yorkban, az elmúlt két hónapra kivetítve. Amióta az Ö. S. L. működi k.

- Javult, mi?

-Ahogy vesszük. Kétszer annyi a sikeres öngyilkosság. Komoly javulás, mi? Másnap Harvey nyomozó felhívta a lakásáról az Ö. S. L. irodáját. Kedves női hang kezdett beszélgetni vele. Megkérdezte a nevét, címét, és szóval tartotta mindaddig, míg az Ö. S. L. munkatársai oda nem értek.

Kis híján sikerült kilökniük az ablakon Harvey nyomozót. Cooper pedig kis híján lelőtte őket.

-    Csak segíteni kívántunk az öngyilkosoknak - nyilatkozta letartóztatása után az Ö. S. L. vezetője. - Végtére is szabad országban élűnk, nem?

Az esküdtszék felmentette az Ö. S. L. munkatársait, vezetőjük pénzbírságot kapott.

Az Ö. S. L. hirdetései ismét megjelentek. Tessék nyugodtan tárcsázni a megadott számot!

Vérzékenység

Amikor a harmadik férfi is a trópusi vérzékenység sajátos jeleit mutatta, anélkül, hogy bármelyikük is megfordult volna a trópusokon, dr. Withall némi töprengés után a rendőrséghez fordult.

-   Mégis, miből gondolja, hogy ez ránk tartozik - kérdezte az elcsigázott rendőr hadnagy. - Még csak az kéne, hogy betegségekkel is mi foglalkozzunk...

-    Nézze, hadnagy úr, ez egy rendkívül ritka tünet. Honi körülmények között csak mérgezés okozhatja. Mégpedig igen lassan, gondosan adagolt méreg. Ez a szer a vértest-képződést lassítja, s végső soron azzal jár, hogy a beteg egyetlen apró sebből is elvérezhet, mivel a véralvadást visszafordíthatatlan módon gátol ja...

-    Ezt már elmondta, és felfogtam - sóhajtott a hadnagy. - De miből következtet arra, hogy ez ránk tartozik?

-    Csak azt tudom, hogy ezt a mérget afrikai varázslók használják ellenségeik lassú el emésztésére. S mivel e három férfi hozzám fordult, mint a trópusi betegségek szakértőjéhez, kötelességemnek tartottam, hogy jelentsem az ügyet. A többi már nem rám tartozik - fejezte be mondandóját az orvos, és kissé sértődötten távozott. Sosem volt nagy véleménnyel a rendőrség szellemi képességeiről, de ennyi ostobaságot már nem tudott elviselni.

A hadnagy iktatta a jelentést, de kötelességszerűen lefuttatta a számítógépen a három beteg adatait. Mind gazdag üzletember volt, de Afrikában sosem jártak. Ez utóbbi tény részben megnyugtatta, részben töprengésre késztette. Másnap kiküldött egy nyomozót a három férfi ellenőrzésére. Kiderült, hogy mind agglegények, s rendszeresen találkoznak csütörtök délutánonként egy negyedik barátjuknál, mivel szenvedélyes bridzselők. A negyedik férfi Barry Glenn volt, egy rokkant gyarmati tisztviselő. A hadnagy utánanézett Glenn gyarmati múltjának: hosszú évekig Afrikában dolgozott. De hát miért akarná valaki meggyilkolni barátait, kártyapartnereit?

A hadnagy diszkréten elbeszélgetett a három üzletemberrel, s kiderült, emberbaráti okból mindhárman Barry Glenn javára végrendelkeztek, családjuk nem 1 évén.

Barry Glenn pedig kissé türelmetlen örökösnek bizonyult.

Azóta Glenn már tíz évet lehúzott életfogytig tartó börtönbüntetéséből. Három áldozata még él, de örökös rettegésben, mert már ők is tudják: egy tűszúrás is végezhet velük.

Fel támadás

És megszakadtak vala a sírok, a temetőárkok, és milliószám keltek ki ropogva a csontvázak, és fényességes felhő támada, és a csontok köré izom és hús nőtt vala, és együtt vala a Kiválasztottak Serege. Villogó szemek, dagadó bicepszek, szőrös mellkasok, és tetoválások mindenféle nyelven. Majomemberek, zsoldosok, útonállók, rablók, hóhérok, kalózok, keretlegények, kéjgyilkosok, katonák, rendőrök, csendőrök, börtönőrök, nyomozók, bírák, politikusok.

Gyilkosok. Családirtók, feleség- és gyermekgyilkosok. Bérgyilkosok.

-   És a többiek? - kérdezte a szakértő.

-   Rájuk nincs szükségünk, csak ezekre - intett a főnök a Sereg felé, mely immáron készenállt. - Ők az emberiség színe-java. Ők testesítik meg az agresszív ember lényegét. Kiváló harcosok lesznek belőlük.

És a Naprendszer sátáni légiói megkapták a fegyvereket, s elfoglalták ál 1ásai kat.

így kezdődött az Armageddon hadművelet.

Garfield

Amikor Peter Hays ajándékba kapta Garfieldet, a fekete macskát, egyáltalán nem örült, bár korábban kedvelte a macskákat. Garfield sárga szeméből valami konok rosszindulót sugárzott, olyannyira, hogy Peter Hays nem is engedte be a lakásba. Erős szúnyoghálót szerelt a külső ajtóra, s elfordítható kallantyúval zárta be maga után. Azonban Garfield már az első este bejutott, s alaposan megdézsmálta az ebédlőasztalon felejtett húst és sajtot. Peter Hays undorodva dobra ki az összerágcsált ételt, s megpróbálta elkergetni Garfieldet. De a macska nem tágított a ház környékéről, pedig újdonsült gazdája valóságos kőzáporral tisztelte meg, Balahányszor "lőtávolba" került. Mindketten érezték, ez már háború.

Peter Hays tökéletesítette a zárat, de hiába: a macska valami furfanggal ezt is kinyitotta. Peter Hays egy idő után kénytelen volt csukott ablak és ajtó mellett aludni, de minden reggel talált valami nyomot, mely arra mutatott, hogy Garfield legyőzte a nehézségeket, és behatolt a házba. Peter Hays egyre jobban elhanyagolta munkáját és rokonainak, ismerőseinek sem volt hajlandó másról beszélni, mint Garfieldről, a macskáról, "aki" megkeseríti életét. Egy alkalommal Peter Hays szomszédja feljelentést tett a rendőrségen, hogy éjszaka lövéseket hallott, de a kiküldött járőr mindent rendben talált Peter Haysnél. Kivéve azt, hogy szeme sárgásán villogott, és arcát meglehetősen sűrű, fekete szőrzet fedte. Ezek a tények azonban nem kerültek bele az eseménynaplóba, sem pedig az, hogy Peter Hays időnként nyávogott beszéd közben.

Szabad országban élünk, senki nem tilthatja meg nekünk a nyávogást - mondogatta Peter Garfield Hays rokonainak és ismerőseinek.

Cor cordium

A római angol követ feljegyzései között a következő furcsaságot találtam, melyet alább minden kommentár nélkül adok közre:

"Shelley, a költő ügyében a firenzei angol követ intézkedett, én viszont évekkel később találkoztam Livornóban egy matrózzal, aki meglehetősen ittasan, nagyobb társaság füle hallatára eldicsekedett, hogy egy felukka parancsnokaként ő is részese volt Percy Bysshe Shelley és barátja, Williams tengeri szerencsétlenségének. Az előzményekhez hozzátartozik, hogy a másik önkéntes száműzött angol költő, Byron hajója, a Bolivár is megjelent a környéken, sőt Byron angol kapitánya, Trelawny irányításával újították fel Shelley hajóját, a Don Jüant. Különben Byron és Shelley ebben az időben sokat veszekedett. 1822. július 8-án, hétfőn délelőtt indult Shelley, Williams és egy hajósinas Livornóból Lerici felé. Ami feltűnő, hogy Byron embere, Trelawny is velük ment volna, de a révőrség visszaparancsolta, mert állítólag nem voltak nála az egészségügyi papírok. Ekkor tűnt el a Don Jüan, a legtöbbek hite szerint viharban, és csak jó egy hét múltán találták meg Shelley halaktól szétrágott holttestét Viareggio közelében, zsebében Szophoklész drámáival és Keats verseivel. A Don Jüant szeptemberben emelték ki a tenger mélyéből, oldalán erős ütés és horzsolás nyomaival. Ez persze zátony vagy szirt műve is lehetett. Shelley testét a tengerparton égették el augusztusban, sírkövére a Szívek szíve (Cor cordium) felirat került. Eddig a mindenki által ismerhető tények.

Nos, ez a fent említett olasz matróz azzal dicsekedett, hogy ő Trelawny kapitánytól száz angol fontot kapott, hogy kövesse a Don Jüant és süllyessze el. Száz angol fontért abban az időben remek hajót lehetett kapni, Shelley a Don Jüant nyolcvanért vette. Trelawny pedig vagyontalan ember volt, pénzt és megbízást csakis Lord Byrontól kaphatott erre a nemtelen célra. Amikor ezt az olaszt felháborodva felelősségre vontam, hogyan állíthat ilyen aljas dolgot egy angol főnemesről (még akkor is, ha személy szerint lord Byron önhittségét és pökhendiségét sosem szenvedhettem), az illető személy erősködött, hogy igazat mond, és azt is hozzátette, hogy ez az angol lord is költő volt, vagyis vetélytársa Shelley úrnak, és szerinte ez a beteges féltékenység késztette lord Byront a terv, illetve a merénylet kitervelésére.

A magam részéről mindezeket sehol sem jelentettem, tekintettel a dolog teljes képtelenségére és bizonyíthatatlanságára; bár később Viareggio környékén hasonló pletykákat hallottam mások szájából is."

Az asszony füle

Az Asszonynak sok hibája volt, már sokszor elhatározta, elválik tőle, vagy a formaságokat mellőzve, egyszerűen lelép. De alapjában véve lusta és béketűrő ember volt, és nem táplált illúziókat a női nem felől. "Egyik olyan, mint a másik."

Az Asszonyon kívül voltak más közeli nőismerősei is, de azokkal sem boldogult jobban.

A Férfi idős korára nőgyűlölő lett, pontosabban: nem érdekelték már a nők. (Szerencsére a férfiak még kevésbé.) Egyre jobban elhatalmasodott rajta az érzés, hogy a nők 'egészen' más lények, mint a férfiak. Nem pusztán ugyanannak a fajnak más nembeli képviselői. Nem. A nők - idegenek. Vagy a férfiak azok. De a nők mindenképpen azért vannak a férfiak mellett, hogy állandóan zaklassák őket, s megakadályozzák abban, hogy az élet teljességét élvezzék és megértsék.

A nagy felismerést azonban egy ártatlan, és sokféleképp értelmezhető mondat hozta meg.

A Férfi valamit szólt a fürdőszobában lévő Asszonyhoz, aki visszakiabált:

-   Nem hallom, mit mondasz, épp kezet mosok!

A Férfi ezt mormolta válaszképpen:

-   Miért, tán a tenyereden hordod a füledet?

És ebben a pillanatban döbbent rá, hogy 'valóban'. Pedig igazán sosem tűnt fel eddig. Ettől volt bizonyára olyan 'idegenszerű'.

Tovább nem gondolkodhatott, mert szájára két tenyér kulcsolódott, közepén egy-egy fül kagylóval. És meghallgatta a Férfi utolsó sóhajtását.

Gombóc

-  A szakácskönyv szerint így kell csinálni, anyu! - mondta a Lány.

-   Jó, akkor csináld, ahogy akarod! - mondta az Asszony.

A Lány egyre több krumplit, lisztet és vizet használt fel, hogy a tojásról már ne is beszéljünk.

A gombócok közepébe sárgabarack került.

Aztán a forró víz, aztán a prézli.

- Ehetetlen! - jelentette ki az Asszony az első, legnagyobb gombócról. A Lány dühös lett, kihajította az ablakon.

Aztán a többi, kisebbet is, mert azok is ehetetlennek bizonyultak, így jött létre a Naprendszer.

Hogy a bolygóknak valóban sárgabarack lenne a töltete, az még tudományosan vi tátott.

De hogy a bolygók nincsenek kimagozva, az egyértelmű.

Mi jelenleg a prézliben élünk. És rettegünk a feltörő sárgabaracktól.

Fekete-fehér

George Bush amerikai elnök megbízta George Davenportot, a Tudományos Koordinációs Bizottság elnökét, hogy dolgozzanak ki egy titkos munkacsoport közreműködésével olyan eljárást, mely egyszer s mindenkorra kiiktatja a faji kérdést az Egyesült Államok történetéből. A faji kérdés kiiktatása természetesen egészen más megoldásokat követel egy diktatúrában, mint egy demokráciában. Sajnos, gondolta néha George Davenport, aztán továbbadta a megbízást a chicagói Institute of Biochemistry számára, harmincmilliós dolláros támogatással, amennyiben egy éven belül kimunkálják a megfelelő humánus módszert.

Egy héttel az éves határidő lejárta előtt Davenport meghívást kapott Mark Croyftól, a biokémiai intézet vezetőjétől, aki személyesen irányította a kutatásokat.

Három fekete macskát mutatott az elnöknek. A három macska egy bizonyos táplálék felvétele után szemlátomást fehéredni kezdett.

- Fehéret tudunk csinálni minden feketéből - jelentette ki magabiztosan Croyf, és két hónap haladékot kért. Megkapta.

Aztán a CIA és az FBI tudtával és támogatásával minden lakossági víztározóba megfelelő mennyiséget juttattak az új bőrszínező készítményből.

Néhány napon belül az Egyesült Államok minden vízivó polgára megváltoztatta bőrszínét. Minden feketéből fehér lett.

Sajnos, fordítva is megtörtént a baj. Az Amerikai Egyesült Államok népességének mintegy 83 százalékát alkotó fehérek viszont visszavonhatatlanul feketék lettek. Beleértve George Davenportot és George Bush elnököt. Ő lett egyébként az USA első fekete elnöke. De valahogy nem örült neki igazán. Mark Croyf viszont fehér maradt - ő elvből nem fogyasztott vizet, csak whiskyt. Azóta is körözi az FBI. Csupa fekete.

A halottidéző

Krisztina megölte a férjét. Mindenki sajnálatos, tragikus balesetről tudott, és Krisztina sem volt egészen bizonyos, valóban szándékos volt-e az a hirtelen kormánymozd ulat ott a 125-ös úton, mellyel a Fordot neki vezette egy betonoszlopnak. Tény, hogy veszekedtek egész úton, és János kiállhatatlan volt, mint mindig. János odahaza neves újságíró volt, de itt, Amerikában sehogyan sem tudta megvetni a lábát, talán a nyelvi problémák miatt, talán a kapcsolatok szűkössége folytán. így hát mindketten Krisztina varrótudományából éltek. A többnyire elhízott amerikai nők rajongtak Krisztináért, aki ihletett művészként tudott ügyes szabással és megfelelő színű és mintájú anyagokból olyan ruhákat alkotni, melyek elfedték, elfeledtették a fatörzsderekakat és elefántlábakat i s.

Gyermektelenek voltak, ez bizonyos mértékig megkönnyítette áttelepülésűket, de túlságosan egymásra is utalta őket. János egyre mogorvább, ingerlékenyebb és féltékenyebb lett, mindenért Krisztinát okolta, pedig hát elsősorban az ő kedvéért jöttek ki, hiszen János otthon azt hitte, egy-két éven belül híres, ha ugyan mindjárt nem Pul1itzer-díjas újságíróvá küzdi fel magát.

János halála után Krisztina csaknem minden nap elhajtott a baleset színhelye mellett, s bár távoli rokonai kedvesen hívták, költözzék hozzájuk, egyszerűen nem tudta elhagyni 'a tett színhelyét' és a közeli kis temetőt, ahol amerikai szokás szerint egyszerű, szögletes kődarab hirdette János végső nyughelyét.

Egyre gyakrabban álmodott Jánossal, aki véres, szemrehányó arccal állt, és azt suttogta vértelen, merev ajakkal: "Add vissza az életemet!"

Krisztina elment a helyi könyvtárba, kikölcsönzött egy halom mágiával és varázslással, halottidézéssel foglalkozó szakkönyvet.

A legtöbb homályos tanács nevetségesnek vagy haszontalannak tetszett: honnan szerezzen olyan pelenkát, melyet háromszor használtak keresztelésnél, vagy hogyan juthatna hozzá abortált állat bőréhez, medvebőrtáskához vagy döglött mérgeskigyóhoz?

A veszett kutya nyáláról, a sárkány szeméről vagy a hiúz beléről nem is szólva... így hát annál a bölcs tanácsnál maradt, melyhez kellékek nem tartoztak, egyszerűen csak azt ajánlotta, szüntelenül gondoljunk arra a személyre, akit fel akarunk idézni, imádkozzunk érte és csak az örömteli együttlét pillanataira összpontosítsunk. Ez nem esett Krisztina nehezére, és néhány napos gyakorlás után már szinte teljes egészében visszaállt a képzeletbeli közösség Jánossal. Még bevásárlás közben is párbeszédet folytatott halott férjével, egyre jobban 'érezte' ottlétét, növekvő jelenlétét és megbocsátó szeretetét. Az emberek Krisztina szüntelenül mozgó ajkát látva bolondnak hitték, de János megvigasztalta, s azt a rejtelmes kijelentést tette, hogy már nem kell sokáig várnia.

Valóban: az összpontosítás kilencedik napjának szürke hajnalán Krisztina arra ébredt, hogy valami vagy valaki mocorog a fürdőszobában. Jeges rémület fogta el, és valami szörnyű bizonyosság. Megpróbálta azt hinni, csak álmodik, de már meg is jelent János, frissen borotvált arcán rosszalló mosollyal, mely Krisztina szokásos lustaságának szólt.

-   Behozzam a kávédat? Ma én is bemegyek a városba, ha ugyan beviszel egy munkanélkülit. Valaminek utána kell néznem a könyvtárban...

Az asszony motyogott valamit. Később, mintegy véletlenül, megérintette János karját. Hús-vér, izmos kar volt. János kérdőn pillantott rá: Krisztina zavartan hátrált, agya lázasan járt. "Itt van, él, és nem emlékszik semmire. Lehetséges ez? És a halotti bizonyítvány? Ott van a fiókban, legfelül..."

-   Gyere már! - harsant fel a férfi hangja ingerülten. - Én ráérek, de te mindig el piszmogod az időt!

Krisztina összerezzent, bűntudatosan megfordult. Délelőttönként egy varrószalonban dolgozott, János megmagyarázta, hogy ez kell a nyugdíjhoz, de az igazi keresetét a magánmegrendelőktől kapta.

Krisztina némán vezetett, időnként szeme sarkából rémült pillantást vetett Jánosra, aki valódibbnak tetszett, mint valaha; és szünet nélkül ócsárolta feleségét amiatt, hogy otthagyta reggelijét, s így előbb-utóbb súlyos gyomorbántalmakkal kell majd számolnia.

A 125-ös úton önár helyreállították a megsérült betonoszlopot, de az asszony megismerte, melyik volt az 'övé'.

Néhány perc múlva ott volt az országúti járőr, de már nem lehetett eloltani a felrobbant kocsi tüzét.

"Egy holttest, egy nő. Ugyanannál az oszlopnál, igen. Utasa nem volt."

- - - MAGYAR HORROR - - -

Kossuth szelleme

1994. március 19-én a szolgálattevő angyal megállt Kossuth Lajos előtt.

-   Kossuth úr - holnap Lesz száz éve, hogy Ön testi valójában elhunyt. Az idevágó szabályok értelmében Önnek holnap eltávozási engedélye van, szellemalakban látogatást tehet a Földön.

-   Köszönöm - biccentett Kossuth. - Élek az alkalommal. Annál is inkább, mert odalent azt hiszik, a kísértetek szabadon kószálhatnak, amikor csak kedvük tartja.

-   Szépen is volnánk! - mondta az angyal. - Hagynunk kell a még életben lévőket, hogy testi valójukban nyugodtan munkálkodjanak.

Március 20-án este, jóval a kimenő lejárta előtt, már meg is jött Kossuth. Kedvetlenül válaszolt az angyal kíváncsi faggatózására.

-   Az ország kisebb, piszkosabb és csúfabb, mint valaha. A török nem végzett annyi pusztítást, mint ez a modern kor. Az emberek össze-vissza hazudoznak egymásnak, mocskos szavakat használnak, még az is tönkrement kezük alatt; amit mi építettünk. Fulladoznak a füstben, betonkaptárakban élnek, hagymázos vetített képeket bámulnak csekély szabadidejükben. És minden vágyuk, hogy valamiképp visszaédeskedjék magukét az osztrák sógorhoz. Most éppen Béccsel készülnek közös világkiállításra. No hiszen, mivé lett Budapest - azt ugyan mutogathatják! - dörmögte Kossuth, de azért elhatározta, hogy ha Széchenyivel találkozik, juszt is dicsérni fog mindent. Végtére is respublika van odalent, de hogy ilyen nehéz legyen népköztársaságban élni, azt senki meg nem mondta volna!

A kerítés

Pap Sándor szegény magyar átlagpolgár volt. Korán elhalt szüleitől szerény házacskát örökölt, s egyedül élt benne. Nem is lett volna semmi baj, ha a környék nem válik hirtelen divatossá. Mindenütt megjelentek az újgazdagok, s fittyet hányva minden érvényes törvénynek és jogszabálynak, valóságos palotákat emeltek Pap Sándor háza köré, mely ház most már egyenesen viskónak látszott ilyen környezetben.

Pap Sándor mindezt még jó szível eltűrte volna, mi mást is tehetett, csak azt nem szívelte, hogy most már az ő kertecskéjébe boldog-boldogtalan belát. Szeretett volna egyedül lenni, tisztes szegénységben, s ha már az újgazdagok tévéinek, rádióinak, lemezjátszóinak és videóinak hangját nem zárhatta ki, legalább a procc kastélyok hivalkodó látványától meg óhajtotta kímélni magát.

így hát kerítést kezdett építeni, egyre magasabbat. Minden fizetése, minden megtakarított pénze erre ment rá. Értett az ilyesmihez, szenvedélyévé is vált a dolog. Persze feljelentették, de ő tudta, nincsen semmiféle jogszabály, amely a kerítés magasságát meghatározná. Az újgazdagok tehetetlenek voltak.

A kerítésnek hamar híre ment. Országos nevezetesség lett belőle. Aztán külföldről is jöttek riporterek. A kerítés bekerült a rekordok könyvébe is. Kilencvenhat méter magas volt már, amikor összedőlt. Pap Sándor is ott lelte halálát. De boldogan halt meg: az újgazdagok házai is megroggyantak. Ezt még látta zuhantában.

Hol a pokol?

M. Z. magyar állampolgár elhalálozott, aztán annak rendje-módja szerint sorban állt először a mennyország bejáratánál, ahol természetesen elutasították. Nem volt érvényes vízuma. Nem volt befogadó nyilatkozata. Nem tudta bizonyítani, hogy politikai meggyőződéséért üldözték. M. Z.-t egy másik, lényegesen hosszabb sorba irányították, impozáns, díszes kapu volt, rajta több világnyelven, így magyarul is: POKOL.

M. Z. sóhajtott, vállat vont. Egy kelet-közép-európai polgár hozzászokik az ilyesmihez. A sor viszont igen gyorsan haladt, a tisztviselők udvariasak és rugalmasak voltak, csupán néhány kérdésre kellett válaszolni, közben frissítővel kínálták a beutaltakat, majd elegáns prospektusból választhatott mindenki lakóhelyet, illetve, amennyiben ezt kívánta, együtt élhetett korábban elhunyt családtagjaival.

M. Z. nem állhatta meg, hogy fel ne tegye a kérdést:

-   Mondja, uram, ez valóban a pokol?

A tisztviselő finoman mosolygott.

-   Nem, kérem, ugyanis a feliratot csak hagyománytiszteletből őriztük meg. Ez afféle átmeneti menekülttábor a mennyország előszűrőjeként. A pokol intézményét felsőbb utasításra már régen áttettük a Földre, ahonnan érkezni méltóztatott. Ön és sorstársai már leszolgálták büntetésüket. Gratulálok.

Elmajmosodás

Meg lehet figyelni, hogy Magyarországon mindenki elmajmosodik. Ez már a külföldi tudósok figyelmét is felkeltette.

Leginkább a politikusok és a televízió műsorvezetői viselik az elmajmosodás jegyeit. Testtartásuk, gesztusaik önmagukért beszélnek. De a magyar ember is egyre görnyedtebb lesz. Sokan az általmos fáradtságnak és reménytelenségnek, sokan a hiányos táplálkozásnak tulajdonítják e jelenséget. És a magyar ember egyre szőrösebb. A nők is. Sőt! A nyugdíjas korosztálynál egyenesen zavaró. Mert középkorú nőknél a kis bajusz, szakáll még sikkes is lehet. De a mel1 szőrzet...

És az sem közömbös, hogy a magyarok egyre gyakrabban használják fogsorukat. Megmarják egymást a vita hevében. Autóbuszon, közterületen, parlamentben. És vicsorognak, és makognak. A televízióban is. Leginkább ott.

Persze állítólag a környező szocialista országokban még riasztóbb a helyzet. Ott már négykézlábra is álltak. Csak egy-két országban emelkednek fel. Az ütemes taps idejére.

Magyar-svéd horror

Egy szibériai falucskában, Barguzinban vodkaszállítmányt vártak Moszkvából.

Óriási sor állt a bolt előtt. Valahogy egymás mellé sodródott egy aggastyán és egy középkorú ember. Németül beszéltek egymással.

-  A nevem Petőfi Sándor. Itt Alekszander Petrovics néven ismernek. Valaha híres magyar költő voltam.

-   Örvendek. Szeretem a magyarokat. Lényegében miattuk vagyok itt. Svéd diplomata vagyok. Azaz voltam. A nevem Wallenberg.

-   Nagyon örülök. Tudja, Wallenberg úr, rólam azt hiszik Pest-Budán legalábbis is, hogy hősi halált haltam Segesvárott, a mai Romániában.

-   Rólam meg azt hiszik, hogy Budapesten lelőttek vagy egy moszkvai börtönben sínylődöm.

-   Milyen jó nekünk!

-   Egyet értek. Mindezt Sztálin elvtársnak köszönhetjük.

-   A magyarok és a svédek Istene éltesse! Úgy látszik, ma sem érkezett vodka. Meghívom egy kupicára.

-   Inkább kettőre. Holnap vizsgázom marxizmus-leninizmusból.

Közlemény

A Mars Unió ezúton közli a Földlakókkal, hogy Albánia, Kína és Románia kormányainak felhívására internacionalista segítséget nyújtottak a Földnek és helyreállították a rendet. Az elvakult ellenforradalmi ellenállás gócainak felszámolása után ismét virágzó építőmunka bontakozhat ki a Földön. Kérjük, hogy az életben maradtak sürgősen jelentkezzenek a helyreállítási műveletek mielőbbi elkezdéséhez. Legalább háromszáz földlakót várunk a hagyományos marsi szeretettel.

A kémek korán halnak

Még a hidegháború idején történt, hogy az egykori német elhárítótiszt őrnagyi rangban beépült a KGB-be, majd elárulta előéletét és felettesei tudomásával beépült a CIA-be, ezredesi rangban, ahonnan felettesei tudomásával, beépült a KGB-be, ahonnan felettesei tudomásával beépült az izraeli titkosszolgálatba, tábornoki rangban, ahonnan beépült az egyiptomi elhárításba, szintén tábornoki rangban. Többször kicserélték önmagával, átoperálták, hogy ne ismerjék fel saját felettesei, a nevezett hazák hőse kitüntetéseket megszerezte, jelenleg több nyugdíjat is élvezne egyszerre több fővárosban, ha egy részeg autós el nem üti véletlenül Budapesten. Pedig álöltözete szinte tökéletes volt: özv. Weiszmüller Rudolfnénak volt öltözve.

Maffia

A maffia már mindenütt ott volt, és otthon volt. Beférkőzött a csendőrségbe, a hadseregbe, a bírók és ügyészek közé, a helyi elöljáróságokba éppúgy, mint a minisztertanácsba. A maffia ott volt valamennyi párt vezetői között. Voltak maffiózók a Kremlben, a Fehér Házban, Jeruzsálemben és Kairóban, sőt Pekingben is. A maffia uralta a nagy nemzetközi bankházakat, a japán tőzsdét, bábjai uralkodtak Dél-Amerika és Afrika népein.

A maffia vezetői - az öt kontinens öt 'capó'-ja - összegyűlt, hogy megvitassák a kialakult helyzetet. Az egész világ az övék volt, szőröstül-bőröstül. Most már legfeljebb ötük között dőlhetett el, ki a legerősebb. Öregek voltak, mérhetetlenül gazdagok, és semmi kedvük sem volt a további küzdelemhez.

Donatello, a rangidős tűnődve megjegyezte: - Azért ne higgyék, uraim, hogy teljes a győzelmünk. Van még egy hely, ahol mindent újra kezdhetnénk... Egy kis ország, Európa szívében, ahol egy nagyon erős maffia működik évtizedek óta...

Kiváltották a magyar vízumot. Reménykedjünk, hogy sikerül nekik!

Magyar Robinzon

Robinzon C. János úgynevezett ejtőernyős volt, vagyis a Párt (akkor még csak egy volt!) hűséges bólogatásaiért felelősséget vállalt érte minden poszton. Aztán történt, hogy a Párt (akkor már több volt!), nem vállalt felelősséget semmiért, és ledobta hűséges bólogatóit, ahová csak tudta. Robinzon C. János volt tűzoltóparancsnok, KISZ KB munkatárs, színházigazgató, villamosipari vezérigazgató, főszerkesztő, MSZMP osztályvezető, könyvkiadói igazgató, televíziós elnökhelyettes és vezérőrnagy - már senki sem emlékszik, milyen sorrendben, ő maga sem. Mindig ott volt, ahová a Párt helyezte, és képviselte az Irányvonalat. Robinzon C. János hűséges volt és megbízható. Megszokta hogy magas fizetést húz, hogy különféle kiváltságok illetik, szolgálati (?) fegyverét hetenként leolajozta, akárcsak feleségét.

Ám butasága idővel oly terhes lett, hogy ezt hűsége sem tudta ellensúlyozni. Mivel még messze járt a nyugdíjkorhatártól, kénytelenek voltak illedelmesen megszabadulni tőle. A nagyköveti állások Ruanda-Burunditól Nyaszaföldig betelvén, csak egyetlen puszta szigetecske maradt a számára: ide helyezték el kereskedelmi ügyvivőnek.

Ott üldögél Robinzon C. János fehér ingben, nyakkendőben, kék öltönyben, egy csóré pálmafa tövében, és fegyverét olajozza. Amikor nem olajoz, bankszámláját ellenőrzi.

Lada Samaráját BMW-re szeretné cserélni.

Nyugodjon békében! Amíg Péntek, Szombat és a többi bennszülött partra nem száll. Mert számukra még a Létező Szocializmus is zsíros falat.

Az óriás és a törpe

- Az igazság mindig kiderül - mondta Bal la nyomozó, és letörölte a sörhabot fekete bajuszáról. - Csak általában túl későn - tette hozzá. - Mint például a Bal 1a-ügyben. Még a háború előtt történt. Kiraboltak egy bankot, több százezer pengő volt a zsákmány, és megoldatlan maradt az ügy - egészen a hetvenes évekig, amikor felújították az épületet, mármint a bank épületét, és a kéményben egy csontvázat találtak. A szakértők szerint nem gyermek, hanem törpe volt, és a koponyáját egy fentről lehulló tégla vagy kődarab zúzta be. Negyven évig rejtőzött ott a csontváz, és azért maradt meg épen, mert a kéményt a háború után nem használták, talán áttértek a gázfűtésre, nem tudom. A Balla-ügyben én nyomoztam, úgyhogy eszembe jutott az eltűnt törpe esete, Balla Kálmáné, aki varietékben lépett fel bátyjával, Károllyal, aki viszont a természet csodájaként valóságos Herkules volt, és két méter magas. A csontok alapján valószínűsítették, hogy a kéményben valóban Balla Kálmán lelte halálát, de persze a pénznek, a zsákmánynak nyomát sem lelték, el is porladhatott annyi idő múltán. Nekem is csak később jutott szembe: ki látott már bankrablót táska nélkül? Márpedig a táska vagy koffer maradványainak meg kellett volna maradnia! így jöttem rá, hogy a törpe gyilkosa az óriás volt, Balla Károly. Bizonyára kötéllel felhúzta a pénzzel teli táskát, majd leejtett néhány téglát az öccse fejére. Aztán a pénzen hajójegyet váltott, s Amerikába ment. Cirkuszt alapított. Utánanéztem... De akkor már a testvérgyilkos is halott volt. Különben is, régen elévült, utólag bizonyíthatatlan ügy - vont vállat a nyomozó. - Csak a családnak, az örökösnek okoznánk kínos órákat, ha elkellene tűnődniük a legendás Balla-vagyon eredetén. Engem is csak azért érdekelt, mert az a törpe... a nagybátyám volt.

Horror-hirdetések

Közepes méretű asszony tárolására alkalmas mélyhűtő ládát garanciával vásárolok.

Vannak felesleges hullái? Vásároljon szövetkezetünktől patkányokat. Csontot is megeszik! Szolidaritás Kisszövetkezet.

Lánykollégiumba keresünk liliomtipró gondnokot. Csak nőtlenek jelentkezését várjuk. Gyermektartásra külön biztosítás!

Büntetésvégrehajtó Intézet keres másodállású hóhért, szerény gyakorlattal. Magánpraxis is lehetséges.

Hat férjet már önhibáján kívül elvesztett, csinosnak mondott özvegyasszony keresi idős, jómódú férfi ismeretségét házasság céljából. "Mérgez a magány" jeligére.

Romániai üdülőhely szívesen lát magyar turistákat kedvező áron. Retúrjegy nem szükséges.

Magyar-amerikai horror

"Az Egyesült Államok elnökének történelmi látogatása Magyarországon 1989. július 11-13.

Bush Elnök örömmel készül arra az alkalomra, amikor köszönteni fogja a Kossuth téren megjelent hallgatóságot.

1989. július 11. V., Kossuth tér. A legjobb helyek már du. 5.30-tól elfoglalhatok. A program kb. 6.40-kor kezdődik. Érkezés az Alkotmány utca felől."

"Kérem, biztosítsanak egyet a legjobb helyek közül. 5.30-kor elfoglalom. Lehetőleg az Alkotmány utca felé nézzen. Lee Harvey Oswald, Jr."

"Helyet biztosítottunk. Parlamenttel szemben, a Mezőgazdasági és Élelmezésügyi Minisztérium tetején. Bevált hely. Gerő Ernő Társaság."

A befalazott láb

Magas ház épül itt, egy Béla nevű egyén építi már vagy három éve, minden építési szabálynak fittyet hányva. Palotát épít, jobbára egymaga, fürdőnadrágban. Rejtély, miből él, miközben dolgozik, még nagyobb rejtély, hogy miből épül a ház. Béla, kit szorgalmas zajkeltése miatt családilag fakopácsnak neveztünk el, beépíti előlünk a kilátást, talán ezért is haragszunk rá igazán. Pestiesen szólva: beleépítkezett a pofánkba. Három év alatt Béla feltehetően elfeledte anyanyelvét, családját csak akkor látja, ha eljönnek megtekinteni a Művet. Talán új gyermekei is születtek, akiket nem ismer.

Néhány napja már elkészült a tető, és Béla elkezdte téglával berakni a tetőtér külső falát. Barnára sült, meztelen lábát kilógatta ott a fal tetején, s a láb - magyar proletár lába - mintegy jelképesen lenyúlt, belógott az alant elterülő körkilátásba.

Csak úgy a harmadik napon tűnt fel, hogy még mindig ott a láb. Vitatkozni kezdtünk, valóban láb-e, s ha igen, feltétlenül Béla láb-e. Lehet ugye egy segédmunkás ott felejtett lába is, lehet műláb, lehet valami cégér - nem illik az ilyesmit firtatni, ezek a Bélák goromba emberek. Ha valami baja lenne, bizonyosan kiáltana. Lehet, hogy ül és olvas, ott a tetőtérben, és elmélkedik. A lába meg befalazva. Neki így kényelmes.

Szívesen mutogatjuk a Lábat vendégeinknek is. Bár mostanában már erősen foszlik róla a hús.

Életerő

Dr. Kovács életerős ember volt, szolgált mindkét világháborúban, fegyvert fogott 56-bon, ült érte hat évet. Volt gyáriparos és segédmunkás, kulák és kitelepített, disszidens és étteremtulajdonos. Ha sikerült volna megőriznie személyi okmányait, félezernél is több személyi, munkavállalói és tagsági igazolványt mutathatott volna fel Szent Péter kapujánál.

Szent Péter már többször küldetett is érte, hiszen kilencven felett minden nap ajándék, száz fölött pedig már csak nyűg a hozzátartozóknak. Dr. Kovács azonban fittyet hányt korára, minden nap megitta három liter borát, hatodik feleségét nyűtte, és diófacsemetéit gondozva készült a második száz esztendőre.

Szent Péter már három angyal-követet küldött Dr. Kovácsért, de a követek nem tértek vissza a Földről, Dr. Kovács pedig továbbra is élt és virult, és dédunokái érdekében bonyolult telekügyletekbe kezdett a Marson.

Szent Péter végül úgy döntött, maga megy el a renitens földlakóért. Egyszerű, bajuszos, ősz parasztemberként kopogtatott be dr. Kovács takaros házának ajtaján.

-   Mi a hosszú élet titka, Kovács úri - tudakolta Szent Péter a házigazdától már borozgatás közben, s lopós pillantásokkal méregette a szökevény angyalok által előadott hastáncot a fürdőmedence feletti teraszon.

-  Önkéntes rendőr vagyok - húzta ki magát dr. Kovács.

Kis Ambrus kandallói

Kis Ambrus tanár elhatározta, hogy kandallót épít. Beszerezte a megfelelő szakkönyveket és anyagokat, és rádöbbent, hogy a szakember által hatvanezer forintra becsült munkát egy hét alatt kényelmesen el tudja végezni. A kandalló elkészült, és a szomszédok csodájára jártak. Klinkertégla borítása, márványból készült párkánya a legelőkelőbb angol ízlést is kielégítette volna. Kis Ambrus egymás után kapta a megrendeléseket, úgyhogy felmondta állását, és azt cselekedte, amit a felső- és középszintű vezetők már több évtizede: kontármunkát végzett. De velük ellentétben: magas színvonalon.

A megrendelők elégedettek voltak Kis Ambrus munkájával. Évente tíznél több kandalló építését nem vállalta soha, hiszen megözvegyült, s egy magányos férfinak évi adómentes hatszázezer forint több, mint elég.

De hát mindenkinek vannak irigyei és rosszakarói. Egy névtelen feljelentés nyomon az adóhivatal kezdte firtatni a kandallóépítés körülményeit. Egy ráérő tisztviselő számítógépbe táplálta a megfelelő adatokat, majd azt az utasítást adta a gépnek, hozza összefüggésbe bármely más adattal, amely az országos adatbázisban fellelhető.

'Ahol Kis Ambrus kandallót épített, a megrendelő néhány napon belül megözvegyült.'

-   Tökéletes huzat, uram. Tökéletes égést biztosít! - dicsekedett Kis Ambrus az adótisztviselőnek, aki voltaképpen azért jött, hogy leleplezze a csalásokat.

-   Drágám, rendeltem egy kandallót. Egy nagyon derék ember készíti majd el, önköltségi áron - közölte aznap este a tisztviselő feleségével. - Minden elég egy ilyen kandallóban. Még a csont is.

-   Miért éppen a csont? - húzta el száját az asszony. De a tisztviselő csak mosolygott.

A tetszhalott

A Költő szörnyű fejfájásra ébredt, és különös zajokra. Hallgatta a beszédet: róla volt szó. Olyan szépeket mondtak róla, mint életében soha. Klasszikusnak, lánglelkűnek, a nemzet oszlopának nevezték. És a beszédet éppen ősellensége tartotta, az az ember, aki ott gáncsolta el, ahol csak lehetett. Most barátjának nevezte magát, és időnként szipogva fojtotta el kitörő könnyeit.

Először ki akarta nyitni a szemét, felülni, mámorosan felkiáltani: "Élek!"

Résnyire kitekintett a világba. Ott állt özvegye és két szép gyermeke, arcukon fájdalommal, de megkönnyebbüléssel is. Végre élhetik saját életüket, megszabadulva az örökös írógép-kopogástól, s a különböző irodalmi díjak mind távolabbi reménységétől.

A Költő halványan elmosolyodott, lehunyta a szemét.

- Teszek nekik egy szívességet - gondolta.

És tényleg meghalt.

Magyar horror

1945-ben született, amikor hazája elvesztette a háborút és megszállták és felszabadult. 1956-ban tapasztalta, hogy kitör a forradalom, amely voltaképpen ellenforradalom volt, de 1989-től kezdve népfelkelés. 1968-ban tapasztalta, hogy az internacionalista segítségnyújtásnak nincsenek határai, és a létező szocializmus nem feltétlenül emberarcú. 1977-ben mindenki örült, hogy felépül a Bős-Nagymarosi vízi erőmű. 1988-ban már nem annyira. 1989-en kiderült, hogy 1956-ban mégis forradalom és szabadságharc volt, de szomszédaink egyáltalán nem örültek annak, hogy kiderült. 1990-ben talán elítélik azokat, akik tegnap rehabilitálták Nagy Imrét és társait. 1995-ben talán rehabilitálják azokat, akiket korábban elítéltek, mert rehabilitálták Nagy Imrét és társait. Minderről a régi vicc jut eszembe, amikor is Kovács megkérdezi Szabót:

-   Mit gondolsz, 2000-ben hogy fogják hívni a Lenin körutat?

-   Fogalmam sincs. Hogy fogják hívni?

-   Ja, te ennyire nem bízol a rendszerben? Természetesen ugyanúgy.

Tartalom

- - - - FURA HISTÓRIÁK - - -

- Emberi jog

- Kísértés

- Korrekt üzlet

- Emberkertészet

- Káin és Ábel

- Ivóvíz

- Beszélgetés

- Törvény nélkül

- Modern horror

- Elevenen eltemetve

- A vécé

- A sebész

- Román mini-horror

- Libanoni horror

- A marsall halála

- Horror vacui

- A zsarnok halála

- A mélyhűtött ember

- Nekrológ

- Fű

- A végtelen lépcső

- Rettentő magány

- A lovag és a hölgy

- Sakk-matt

- Távirányitás

- A műfordító rémálma

- Levitáció

- A bezárt szoba

- - - - KÍSÉRTETEK - - -

- Szellemmozi

- Csontváz a szekrényben

- Akinek nem volt árnyéka

- Aki feltámadott

- A kísértetvonat

- Disneyland

- Csak egyetlen éjszakát!

- A kacagó kísértet

- - - - ÖRDÖGÖK, BOSZORKÁNYOK - - -

- A seprőnyél

- Az inkvizítor halála

- Az ellenséges erő

- Hologramok könyve

- A pokol bugyrai

- A viaszférj

- Lilith

- A titok nyitja

- A macska

- A halhatatlanok

- - - - VÁMPÍROK - - -

- A KANNIBÁL

- Vámpírok éjszakája

- A vérfarkas

- Drakula feltámadása

- - - - JÓSOK - - -

- A tenyérjós

- A sors-regény

- Az egyiptomi pap

- A babonás tenyérjós

- - - - BOSSZÚÁLLÓK - - -

- Az átok

- A terrorista

- Szamurájok

- Az amatőr gyilkos

- Az eleven szobor

- Vadnyugat

- Hetedíziglen

- Az amulett

- A bíró kilencvenkilenc halála

- Kutyáélet

- - - - SZÖRNYEK - - -

- Zombi

- A kis szörnyeteg

- Homunculus

- A gonosz

- A loch-nessi szörny

- A múmia

- A Zohár

- A filmrendező

- Bolondok

- Az Ö. S. L.

- Vérzékenység

- Fel támadás

- Garfield

- Cor cordium

- Az asszony füle

- Gombóc

- Fekete-fehér

- A halottidéző

- - - - MAGYAR HORROR - - -

- Kossuth szelleme

- A kerítés

- Hol a pokol?

- Elmajmosodás

- Magyar-svéd horror

- Közlemény

- A kémek korán halnak

- Maffia

- Magyar Robinzon

- Az óriás és a törpe

- Horror-hirdetések

- Magyar-amerikai horror

- A befalazott láb

- Életerő

- Kis Ambrus kandallói

- A tetszhalott

- Magyar horror