BÉNLI-BÁRI, A MACSKA
TÖRÖK NÉPMESÉK
EURÓPA KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST 1959
Az utószót és a jegyzeteket írta
EGYED EDIT
TEKERLÉMÉ
Se füle, se farka história, 
mely az olvasót bevezeti 
a török mese csodáiba
Valamikor réges-régen, mikor szitáltak a szalmában... Mikor kikiáltó volt a szamár, borbély a teve... Egyszer volt, hol nem volt... Megszámlálhatatlanok Isten teremtményei... Sok beszédnek sok az alja... Fusson, aki futni akar, szántson, aki vetni akar... Hívás nélkül jársz a szomszéd szőlejébe? Várj csak, megkapod majd, ami kijár érte...
Éppen háromszázegyedik évemet tapostam akkoriban, volt két cimborám: világtalan az egyik, meztelen a másik... Fogtuk a csövetlen, tusátlan, kakastalan puskánkat, elindultunk meg sem született nyúlra vadászni a cserjésbe, ami még ki sem sarjadt... Felmentünk a dombtetőre, néztük a mezőket, hegyeket... Megláttunk egy tavat, vadkacsák úszkáltak rajta... Közibük lőttünk a csövetlen, tusátlan, kakastalan puskánkkal. A kacsák lebukfenceztek. A vak megkereste, a meztelen zsebre tette őket. Nyeletlen, pengétlen, életlen késünkkel darabokra vágtuk, cibáltuk a kacsákat... Utána meg bográcsot keresgéltünk, hogy legyen miben megfőzni... Találkoztunk egy taknyos orrú, öreg boszorkánnyal, a feje akkora, mint egy üst, foga, mint az eleven békáé, szeme, mint a döglött békáé, az arca harmatos és puha, akár a kecskebőrtőmlő, hasa akár egy vizesdézsa, orra meg aprócska, akár a törökparadicsom. Csoszogott, rángatta a bugyogóját, csinos volt tetőtől talpig és fürge, akárcsak híres nevezetes csövetlen, tusátlan, kakastalan puskánk golyói.
– Öreganyó, keríts nekünk üstöt, hogy megfőzhessük a kacsákat!
Adott is egy üstöt, oldala volt, de feneke nem. Ágasfára akasztottuk a fülénél fogva. Három követ raktunk a földre, fölibe az üstöt, s alágyújtottunk. Az üst átforrósodott, a kacsák táncba kezdtek. A három kő meg háromfelé rángatta az üstöt. Mondom nekik:
– Ó, ti átkozott kövek! Talán bizony osztozkodni akartok az üstön?
S közibük vágtam egy üszkös fadarabbal. Hát mit látnak szemeim? Teknősbékákat raktunk az üst alá...
No, jómagam, a vak, meg a meztelen ember végre megettük a kacsákat. De én biz’ cseppet sem laktam jól, még csak a bajuszom hegye, a fülem alja sem lett zsíros; az orcám csak nem mosolygott... Ekkor megláttam egy diófát.
– Legalább valami édesség akad – mondom.
Fogtam egy tehénlepényt, s az ágak közé hajítottam... Mit látnak szemeim? A fa koronája hatalmas síksággá változott, de akkorára ám, mint Kirimoglu birtoka. Még csak most gyötört a gond! Honnan szerzek ökröket, hogy felszántsam ezt a rengeteg földet? Jó ideig keresgéltem, de ökör sehol... Elmentem egy faluba, hogy majd onnan lopok. A trágyalefolyó lyukon át bebújtam az istállóba. Teljes erővel lökdöstem, taszigáltam egy ökröt, hogy bújjék ki a lyukon. A feje csak átment, de aztán elakadt, sehogyan sem jutott tovább... Már cseppet sem bizakodtam...
Találtam egy csíkos macskát, meg egy másikat, egy feketét, s gondoltam:
– Ezek is megteszik.
Visszamentem velük a diófámhoz. Előkészítettem az ekét, az igát, meg mindent, befogtam a két macskámat, a feketét, meg a csíkosat. Azt akartam, hogy az eke elé fogva kapaszkodjanak fel a fára, de nekik csak nem akarózott... Fogtam magam, hogy csinálok egy létrát rozsszalmából... Csakhogy ekkor jött egy kurtafarkú sárga kutya, fifikus, akárcsak mifelénk a Mehmet Aga pásztora, aztán csak füle volt, a farka meg három darabból összefoltozva... Amint meglátta a járomban a két macskát, a csíkosat, meg a feketét, menten nekik ugrott. A macskák rémületükben ekéstül, mindenestül felkapaszkodtak a fára... Szántani kezdtek, én meg vetettem... Keveset munkálkodtam, meg sokat munkálkodtam... Megmunkáltam a hegyeket, völgyeket, és síkságokat... Hat hónapon, meg egy őszön át szántottam... Amikor visszafordultam, hogy megnézzem, mit végeztem, látom ám, hogy mögöttem már szőkül a búza, száraz, jó ideje beérett az aratásra. Fogtam egy sarlót, nekimentem a gabonatáblának és sarlóztam... Jó ideig sarlóztam, a derekam már belefájdult, belegörbült a munkába. Kicsit kinyújtóztam, hogy erőre kapjak, nézek jobbra, nézek balra, hát mit látnak szemeim? Egy róka futott mögöttem, szöcskéket kergetett. Mérgesen kiabáltam:
– Átkozott dög! Éppen eleget bajlódom, nem bírok már sarlózni, úgy fáj a derekam! Már csak te hiányoztál!...
Ezzel hozzávágtam a sarlót. A nyele alaposan belement a hátsójába, a róka futóra: no, az állat szaladt, a sarló sarlózott... Hamarosan egy árva szál gabona sem állt lábon... Én meg csak bámultam... Aztán meg elnyújtóztam az árnyékban.
– Hogyan kössem ezt mind kévébe? – egyre ezen törtem a fejem.
Ekkor hatalmas szél kerekedett, kévébe szedte a gabonát, szépen kazalba hordta.
– No, most aztán igazán jussom van egy kis pihenőre, egy cigarettára – mondtam magamban.
Kivettem az acélkakast, rá vágtam a kovára. Olyan gyönyörűségem telt a cigarettában, hogy mit sem vettem észre magam körűi. A tapló, ami égett, akár a magyalvessző, kiesett a kezemből... Egyszerre csak mit látok? Fekete füst terjeng a gabonám fölött...
– No, ez a vihar is csak bajomra tört ki... – mondtam magamban.
Ebben a pillanatban láng csapott fel a gabonából, az meg recsegett, ropogott, mintha ágyúkat sütögetnének körülöttem. Rémülten kiáltottam:
– Irgalmas ég! Micsoda csapást küldesz árva fejemre!
Szaladgáltam, hogy valahol vizet leljek...
Végül mégiscsak szerencsém volt ezzel a tűzzel: mindent elpusztított, csak a szemet nem. A szép, szőke gabona ott maradt egy halomban... Nem kellett bajlódnom a csépléssel.
– No, most rakhatom silóba – mondtam magamban gondterhelten.
Megkérdeztem a két macskát, a csíkosat, meg a feketét, hogy mitévő legyek.
– Alig tudom, hol áll a fejem – mondtam nekik. – Hogy csináljam, mint csináljam, hogy az egész halmot silóba rakjam? Találjatok ki valami okosat.
– Ennél aztán mi sem könnyebb, gazduram – mondták ők. – Bízd csak ránk.
No, mit láttak szemeim? Mezei egeret fogott az én két macskám.
– Mit akartok ezzel a hitvány egérrel?
– Gazduram, hisz’ azt akartad, hogy silóba kerüljön a gabonád. Bízd csak ránk...
Aztán nagy komolyan közölték a kis egérrel:
– Ha ti, egérnépség, nem hordjátok silóba ezt a gabonát, a fajtátokból még csak hírmondó sem marad! – Az egér rohant, hogy megvigye népének a hírt.
No, ezután mit láttak szemeim?
Egész ármádia egér jött. Nekiestek a munkának. Jó mély gödröt ástak a gabona alatt, s ebbe beleömlött az egész halom.
– Így hát Isten ezt a gondot is levette rólunk – mondtam magamban örvendezve.
Hogy kipihenjem fáradalmaimat, rágyújtottam a harmadik cigarettára. No, és mit láttak szemeim? Miközben elvetettem a gabonát, alighanem elejtettem egy görögdinnyemagot. Az meg szépen kihajtott, gyümölcsöt hozott. Hatalmas nagy görögdinnye termett, egészen fekete, akkora, mint egy kisebbfajta bivaly.
A sok munka után persze megszomjaztam. Fogtam a dinnyét, elővettem a nyeletlen, pengétlen, életlen késemet, belevágtam a dinnyébe, s a késsel együtt belementem jómagam is... Rögtön felegyenesedtem, hát mit láttak szemeim? Egy várost...
– Egek, micsoda szép város – gondoltam.
S milyen tiszták az utcái!
– Becsületesen meg kell mosakodnom, hogy a város tisztára söpört utcáin sétálhassak – mondtam magamban.
Bementem a hamamba: vízmedencét láttam, de sehol egy merítőedény... Egy asszony ült a medencénél, a feje födetlen. Megkérdeztem:
– Mi a neved, szépségem?
– Éminé – mondta.
Jól belenéztem a képébe: az egyiken fűzfabokrok nőttek, egész rétnyi darabon, a szélén vesszővel jól megtömött fészerek; a másikon meg felhők szálltak, por kavargott... Az egyik oldalon kovácsok verték a vasat, a másikon ónozok ónozták a rezet...
Odamentem az egyik ónozóhoz:
– Mesteruram – mondtam neki – taníts meg a tudományodra.
Ónozó lettem, fazekakat ónoztam. Olyan ügyesen dolgoztam, hogy a fazék füle mindig a kezemben maradt...
Otthagytam az ónozást, más után néztem... Orvos lettem. Olyan erős pirulákat csináltam, hogy ezernyi betegem pusztult el mérgezésben.
Én biz’ jó uraim, így éltem világom... Egyre lestem a hasznot és csak az adósságom szaporodott... Kocsis lettem, csutakoltam egy lovat, s mikor a tomporához értem, kitéptem a farkát.
– No, ezzel sem viszem sokra – mondtam magamban.
Megint csak azon törtem a fejem, hogyan is keveredjek ki az egészből, azaz hogy a görögdinnyéből. No és ekkor mit láttak szemeim? Hát nem elvesztettem a nyeletlen, pengétlen, életlen késemet? Kerestem jobbra, kerestem balra... No és közben összeakadtam egy öregemberrel, akkora szakálla volt hogy beborította az egész mellét.
– Bácsikám – mondtam neki – elvesztettem a nyeletlen, pengétlen, életlen késemet... Nem találtad meg véletlenül?
– Eb fia! A késedet követeled rajtam... Én az öszvéremet meg a tevémet vesztettem el, mindörökre...
Ezzel jól fültövön vágott. S én egyszeriben kiröpültem a dinnyéből...
Fölkantároztam a hangyát jól meghúztam a hét istrángot. Merő hazugság ám mindaz, amit eddig regéltünk! És most jó uraim, fordítsuk igaz szóra a mesebeszédet...
A TÖRÖK EMBER ÉS A KUTYA
A világot Isten teremtette, a hetedik égben lakozó nagy Allah.
Mert hét rétege van az égnek és hét a földnek.
Az egek fényességében laknak a péri tündérek, a föld sötétjében a rossz szellemek.
És harcol az ég fényessége a föld sötétségével, harcol a péri a devvel. A péri felrepül az egekig, a dev alészáll a föld sötét mélyébe. Hegyek állnák útját a périnek, de a jó szellem eljut az érchegyekhez, az ezüsthegyektől az aranyhegyekhez. A föld mélye a rossz szellemek lakóhelye, beomlott kút pókhálós nyílása a kapujuk. Fekete juh viszi le őket a hétrétnyi mélységbe, fehér juh gyapjába kapaszkodva szállnak fel a föld színére.
Périnek is, devnek is hatalma van az ember felett, ők voltak tanúi a föld új lakója, az ember teremtésének.
És midőn megjelent Allah új teremtménye, megjelent az ősgonosz is. Kaján irigység tőlté be egész valóját.
Hogy rontást hozzon a teremtő művére, a hótiszta embertestet kárhozatos nyálával mocskolta be.
Az ördög nyála éppen a hasa közepén érte az embert.
De meglátta ezt az emberi faj védelmezője, a jóságos Allah, kiszakította az emberből és földre dobta azt a húsdarabot, melyre az őrdög nyála freccsent. Így támadt az ember testén a köldök.
A földre dobott húsdarab pedig, melyhez hozzátapadt az ördög nyála, a föld porában életre támadt, s így az ember után megjelent a földön a kutya is. Létét felerészt az embernek, felerészt az ördögnek köszönheti.
Ezért van az, hogy a mohamedán nem bántja ugyan a kutyát, de házában nem tűri meg. A kutya emberi húsból való, ezért a jó mohamedán megvédelmezi, de mert testében az ördög kárhozatos nyála keveredik a föld porával – megveti. A kutyában emberi vonás a hűség és a ragaszkodás, de ördögi a vadság és a düh.
A világon sehol nem szaporodott el a kutya úgy, mint a mohamedánok között, hiszen ott az ő ellensége a védelmezője, oltalmazója is, mert a moszlim könyörületes.
VILÁGSZÉPE
Egyszer volt, hol nem volt... Isten útjai kifürkészhetetlenek... Élt hajdanában egy padisah. A föld kerekén nincs talpalatnyi hely, melyet be nem járt, nincs város, amit nem látott, nincs király, kit le nem igázott. Ezt a hatalmas padisahot egyszer súlyos csapás érte: elvesztette a szemevilágát. A földkerekség minden tájáról ágyához siettek az orvosok, de nem volt segítség, a padisah szemevilágát egyik orvos sem tudta visszaadni. Végül egy dervis jött hozzá:
– Felség, csak egy orvossága van a te bajodnak, csak akkor gyógyulsz meg, ha olyan földnek porát teszed a szemedre, melyet még nem taposott lovad lába.
A padisah szomorúan sóhajtott e szavak hallatára, s csak a fejét csóválta:
– Bajos lenne ilyen földet, ilyen port találni.
A dervis suttogva mondott szavai futótűzként terjedtek el a palotában meg az egész városban. Volt a padisahnak három fia, s a legidősebb így szólt apjához:
– Apám, útrakelek, s megkeresem a földet, melynek pora gyógyír lesz szemedre.
Apa és fia elbúcsúztak. Az ifjú herceg elindult, hogy lova hátán bejárja a világot. És jól figyeljetek szavamra derék urak, szép hölgyek; egy napon visszaérkezett az ifjú herceg meg a kísérete. A herceg egy maroknyi földet hozott atyjának. A padi sah így szólt:
– Fáradt lehetsz, fiam. Honnan hozod ezt a földet?
– A Hétszerhét-hegy mögül, a Szemnemlétta Dombról.
– Hej – sóhajtott a padi sah – ifjúságom szép napjaiban fácánra vadásztam ott.
A maroknyi főid tehát nem volt jó semmire.
Ekkor jött a másodszülött herceg.
– Búcsúzzunk el, atyám – mondta.
Ő is útrakelt, hogy meghozza apjának azt a marék földet, mely visszaadhatja szemevilágát. Elmúlt egy nap, elmúlt kettő, majd három és még mindig semmi hír nem jött a hercegről. Egy szép napon aztán visszatért ő is.
– Jó hírt hozok, apóm – így köszöntött be – megtaláltam a földet, mely visszaadja szemed világát. Megjártam a Hétszerhét Szakadékot, amögött sötétlik a legeslegmélyebb szakadék, annak is a legaljáról hoztam ezt a marék földet. Ember nem járta messzeségben, szem nem látta mélységben kutattam utána. Rajtam kívül nem járt még ott emberfia, ezt biztosan tudom.
– Nem jól tudod, fiam – mondta a padisah – ifjúságom szép napjaiban vadkacsára vadásztam ott.
Már senki sem bizakodott abban, hogy a padisah valaha is újból látni fog.
Egyszer aztán a legfiatalabb herceg állt apja elé:
– Apám – mondta – én is nekivágok a világnak, megpróbálom megszerezni a földet mely gyógyír lenne szemedre.
– Hiú ábránd lenne, édes fiam – mondta a padisah – kerek e világon nincs talpalatnyi hely, melyet nem taposott volna lovam lába.
A herceg azonban nem hallgatott apjára. Csókkal búcsúztak egymástól. A fiatal herceg egyenest az istállóba sietett. Ott kiválasztott egy csikót, mely különb volt az összes többinél.
– Ebből lesz a hozzám méltó paripa – mondta a herceg.
Külön kötötte a lovat, s szigorúan meghagyta, hogy negyven napon át mazsolával ás árpával etessék.
Az ifjú herceg azt is megparancsolta a szolgáknak, hogy egy nagy darab ugart negyven nap, negyven éjszakán át szünet nélkül öntözzenek. A negyvenedik napon, mikor a herceg kiment az istállóba, hogy megnézze a lovát, az már vadul toporzékolt, türelmetlenül nyerített, olyan volt, akár egy ifjú oroszlán. A herceg a hátára ült, kivágtatott a negyven napon át öntözött ugarra, s oly gyorsan, oly vadul száguldozott a sáros földön, hogy a paripa patkója porfelhőt kavart a csupasár ugarból.
– Az ilyen ló méltó hozzám! Patája nyomán por kavarogjon a sár felett is – mondta a herceg.
Ezzel megsarkantyúzta s vágtatott egyenest előre.
Hegyeken át, völgyeken át, zivatarban, napsütésben vágtatott, nem rettent meg szakadéknál, nem pihent az árnyas fánál, derék lova vitte, vitte, s egyik éj a mást követte. Mikor harmadszor is leszállt az éj, az ifjú herceg éppen egy síkságon lovagolt. Megpillantott valamit, mely a messze távolban csillogott, villogott. Az ember azt hihette volna, hogy a nap egy darabkája hullott a földre, az csillog így a sötétben.
– Vajon mi lehet ez? – ámult a herceg.
Mikor közelebb éri a csillogó-villogó valamihez, látta hogy egy lehullott madártoll ragyog a földön vakító fénnyel. Felvette a tollat, ide-oda forgatta, nézegette,
– Magammal viszem – mondta. – Még jó hasznát vehetem.
Ebben a pillanatban titokzatos hang szólította:
– Herceg, hagyd azt a tollat! Ha magaddal viszed, balsorsodat viszed.
A herceg ügyet sem vetett e szavakra. Zsebébe csúsztatta a csodaszép tollat, újból lóraszállt, s ment tovább.
Még sokáig, nagyon sokáig, ki tudná megmondani hány napig lovagolt. Lovas és a ló végül egy városhoz érkezett. Az ifjú herceg megállt egy fogadó előtt, öregasszony volt a fogadó gazdája. Az öregasszony így szólt a herceghez:
– A fogadóban nincs már hely.
Az ifjú herceg ekkor egy marék aranyat adott az öregasszonynak, s az mindjárt másként beszélt.
– Isten hozott, édes fiam, kényelmes helyet kapsz te is, a lovad is, de még a kutyád is, ha veled együtt útrakelt.
Úgy esett hogy ennek az országnak a padisahja akkor este kidoboltatta:
– E napon senki ne merjen világot gyújtani, ha besötétedett!
A herceg pihenőre tért, s mikor levetkőzött a ragyogó tollat kivette dolmánya zsebéből s a falmélyedésbe tette, a lámpa helyére. Mikor leszállít az éj, a padisah maga járta be a várost és meglátta, hogy az egyik fogadó ablakán át ragyogó fény árad az utcára. Jól megjegyezte magának ezt a fogadót ezt az ablakot. A padisah emberei másnap mentek, hogy magukkal vigyék azt, akinek ablakából nappali fény áradt az éjszakába. Az ifjú herceget a padisah elé vezették. A padisah így szólt hozzá:
– Miért nem engedelmeskedtél parancsomnak? Hogy merészeltél az éjszaka lámpát gyújtani?
– Ó, nagy padisah – válaszolt az ifjú herceg – idegen vagyok én ebben az országban. Nagyon fáradt voltam, korán lefeküdtem. Nem lámpa fénye áradt ki az éjszakába, egy toll csillogott-villogott a szobámban. Útközben találtam, magammal hoztam.
– Nekem adnád? – kérdezte a padisah.
– Szívesen, felség – válaszolt a herceg.
S átadta a padisahnak a tollat. A padisah elbűvölten nézte a ragyogó tollat, olyan öröme telt az ajándékban, hogy megbocsátott az idegennek. A csodálatos toll meg bevilágította az egész palotát, körös-körül vaksötét éjszaka volt, de a fejedelmi hajlék fényárban úszott. A padisah örömében egyre mondogatta:
– Nálam boldogabb ember nincs is az országban!
Egy napon a nagyvezír meghallotta a padisah szavait:
– Nálam boldogabb ember nincs a föld kerekén!
A nagyvezír ekkor így szólt a padisahhoz:
– Aligha van... Csakhogy... egyre azon gondolkozom, vajon milyen lehet a madár, melynek tolla ily csodaszép... Bárcsak felségedé lenne!
– Hogyan juthatnék hozzá?
– Aki megtalálta a tollat, megkeresheti a madarat is, ha felséged megparancsolja neki – válaszolt a nagyvezír.
A padisah magához hívatta a herceget.
– Keresd meg a madarat, melynek szárnyából kihullt ez a toll, mert ha nem, a fejeddel játszol – mondta neki.
Szegény fiú nem tudta, mitévő legyen. Nemet mondani azonban mégsem mert. Ment, hogy felnyergelje a lovát, s az istállóban bánatosan sóhajtozott. Egyszer csak megszólalt a paripa:
– Ugye herceg, megmondtam, hogy bajt hoz rád ez a toll!... Nem hallgattál rám, s most itt a haj!... De most már a becsületed forog kockán, mennünk kell, hogy megkeressük a madarat. És most jól figyelj rám: azonnal menj a padisahhoz, kérj tőle egy jó zsíros öszvért. Azután indulunk a Kaf-hegyhez. A madarak királya hullatta el ezt a csodálatos tollat. Évenként egyszer a hegy tövében hívja össze alattvalóit. Hamarosan megint összegyűlnek ott. Mikor odaérünk, levágod az öszvért, feldarabolod, és szétszórod a hegy lábánál. De a bordákon rajt hagysz egy kis húst. Bebújsz az öszvér bordái közé, a nagy fa árnyékában, ott senki sem fog meglátni. A madarak összegyülekeznek. Legutoljára a királyuk érkezik meg. Beszélgetnek, tárgyalnak majd. A király végül engedélyt ad népének a lakomára, s akkor a madarak nekiesnek a hegy tövében szétszórt húsdaraboknak. A király az öszvér csontjaira telepszik majd, s csőrével belevág a bordán maradt húsba. Ekkor te megragadod, s mielőtt egy hang is kijönne a torkán, szárnya alá dugod a fejét. Azután rögtön nyeregbe pattansz, s egy perc késedelem nélkül elvágtatunk.
Így beszélt a paripa.
A herceg követte tanácsát, majd az öszvérrel együtt útra-keltek. Időben a Kaf-hegy tövébe értek. A herceg a sűrűben rejtette el a lovát. Aztán megölte és földarabolta az öszvért. Jómaga elrejtőzött a csontvázban, a bordák között, amelyen lova tanácsa szerint rajta hagyta a húst. Kicsit később seregestül érkeztek a madarak a hegy lábához. Csicseregtek, turbékoltak, szárnyukkal verdestek. Egyszerre aztán csönd támadt, majd halk suhogás hallatszott. A herceg az ég felé tekintett s látta, hogy lebegő uszályként valami csodálatos fényesség ereszkedik lefelé. Behunyta szemét – ezt is a lova tanácsolta – nehogy mindörökre megvakuljon a madár tollazatának tüzes fényétől. A madarak királya csöndesen leereszkedett népéhez, egy ideig beszélgetett alattvalóival, majd engedélyt adott nekik a lakmározásra. A madarak nekiestek a húsdaraboknak, királyuk meg az öszvér csontvázára telepedett s csőrével a bordák közé vágott. E pillanatban megragadta az ifjú herceg, a madár szárnya alá dugta a fejét a lovára pattant s elvágtatott. Hamarosan a padisah palotájához értek.
A madár láttán a padisah azt sem tudta, hova legyen örömében. Kegyelemben elbocsátotta a herceget. A palota fényárban úszott. Ekkor a padisah megkérdezte nagyvezírét:
– Van-e nálam boldogabb ember a föld kerekén?
– Mindez nagyon szép – válaszolt a vezír. – Csakhogy... felséged palotája valahogy szegényesnek tűnik egy ilyen csodálatos madárhoz. Milyen szép is lenne egy elefántcsontpalota! Madár és hajlék mily jól illenék egymáshoz!
– De ki építhetne számomra elefántcsontpalotát? És hol lelhetnék annyi elefántcsontot?
– Aki megszerezte felségednek a madarat szerezze meg az elefántcsontot is! – mondta a vezír.
Azonnal üzenet ment a fogadóba... A padisah tudatta óhaját az ifjú herceggel. Szegény herceg nagyon nekibúsult. Ekkor megszólalt a ló:
– Hozzád méltatlan lenne a megfutamodás... Készülj az útra. Kérj a padisahtól rakival telt korsókat meg egy szakasz katonát. Az Elefántok Erdejébe megyünk. Az erdő közepén van egy tó. Delenként, mikor legrekkenőbb a napsütés, ide járnak inni az elefántok. Az összes rakit beleöntöd a tó vizébe. A katonákkal együtt elrejtőzöl a fák között. Az elefántok holtrészegek lesznek, ha isznak a tó vizéből. Akkor aztán kiléphetitek agyaraikat.
Az ifjú herceg mindenben lova tanácsát követte: a rakival telt korsókkal meg a katonákkal együtt elindult az Elefántok Erdejébe. Mikor a tóhoz értek, beleöntötte az összes rakit. Délben, a rekkenő hőségben megérkeztek az elefántok. De alighogy beleszagoltak a vízbe, riadtan hátráltak mindahányan. Amint a hőség fojtogatóbb, rekkenőbb lelt, az elefántok egyre nehezebben bírtak szomjukkal, s végül mégis ittak a tó vizéből, s mindahány részegen nyúlt el a tóparton. Ekkor kitépték agyaraikat. Pár katona előresietett, hogy megvigye a padisahnak a jó hírt. Azonnal munkába kezdtek, állványoztak, létrákat támasztottak a palotának, a falait elefántcsonttal borították, arannyal szegélyezték, s a termekbe aranyozott elefántcsontburkolatot raktak. A padisah gyémántos aranykalitkát csináltatott a madárnak, s a kalitkát a palota legszebb termébe vitette, ő maga örömtől sugározva trónjára telepedett, s hívatta a nagyvezírt.
– No, mit szólsz mindehhez? Vajon van-e nálam boldogabb fejedelem a föld kerekén?
– Felség, hálád boldogabb fejedelem nem lehet. Csakhogy... Valaki hiányzik az elefántcsontpalotából... Hiányzik a Világszépe.
– Vajon van-e élő ember, aki nem kívánja maga mellé Világszépét? Én is szeretném megszerezni feleségül... A földkerekség minden királya megpróbálta elrabolni, s mind kudarcot vallott... Hogyan sikerülne nekem az, ami soha, senkinek sem sikerült?
– Az, aki megszerezte a csodálatos madarat meg a tömérdek elefántcsontot, ha akarja, Világszépét is ide tudja hozni – válaszolt a vezír.
 Azonnal küldöncök mentek az ifjú herceghez, s tudatták vele a padisah akaratát.
– Hát ez már sok – méltatlankodott magában az ifjú herceg.
Gondterhelten ment a lovához, s az így beszélt neki:
– Hercegem, alávetjük magunkat ennek az új próbatételnek, utána békességünk lesz s visszatérhetünk hazánkba. A földet, melyet keresel, melyet még nem taposott atyád lovának lába, éppen Világszépe kertjében találod meg. Két legyet ütünk egy csapásra: elraboljuk Világszépét és megszerezzük a gyógyító földet atyád szemére.
A herceg lóraszállt s vágtatott napokon meg napokon át. Lovas és ló végül megérkezett Világszépe kertjéhez. Hajnali fény derengett az ég alján, mikor a ló így szólt a lovashoz:
– Szállj le, hercegem. Menj be a kertbe. Törj le hét tüskés rózsafagallyat. Világszépe minden pirkadatkor kiül kertjébe, hímes vásznat szövöget. Óvatosan settenkedj mögéje, ragadd meg a hajánál fogva, majd verd meg a rózsafagallyakkal. Addig üsd, míg nem kiáltja, hogy „elég!” Akkor, és csakis akkor, vedd a karodba, ülj vele nyeregbe.
A herceg bement a kertbe, ahogy lova tanácsolta, levágott hét rózsafa gallyat. Ekkor megpillantotta a szőttese fölé hajló Világszépét, a haja világolt, mint a hajnalfény. Mögéje settenkedett, hajánál fogva megragadta, s ütni kezdte a tüskés gallyakkal. Világszépe végül felkiáltott:
– Elégi Elég! Rendelkezz velem! Hiszen már régen vártam egy ilyen derék vitézre!
Ekkor mindketten nyeregbe szálltak, s a padisah elefántcsontpalotája felé vágtattak. Mikor megérkeztek, a herceg a padisah elé vezette foglyát, jómaga pedig visszatért a fogadóba. Keblébe rejtve ott volt az a maroknyi gyógyerejű föld is, melyet Világszépe kertjéből, a szövőszéke alól hozott. Az ifjú herceg nyugodtan pihenőre tért.
Világszépét meg bezárták az öreg padisah háremébe. Amint leszállt az éj, a padisah kopogott ajtaján.
– Világszépe, nyiss nekem ajtót, hadd időzzem veled!
– Menj az utadra, öreg szamár! – hangzott a válasz. – Még mit nem képzelsz, a te korodban! Ha azt akarod, hogy kedves legyek hozzád, hozasd ide kancáimat! A Hétszerhét-Tengeren túl, egy szigeten legelésznek. Megfiatalodsz, ha megfürdesz kancáim tejében, és akkor, de csakis akkor, beeresztlek hálószobámba!
– De vajon ki tudná idehozni a kancákat? – kérdezte a padisah.
– A vitéz, aki engem elrabolt – válaszolt Világszépe.
Tudatták a herceggel a padisah legújabb óhaját. A herceg ismét lóraszállt, s hamarosan elérte a Hétszerhét-Tenger partját. Ekkor megszólalt a paripa:
– Ölj le negyven bivalyt, nyúzd le a bőrüket, s húzd rám mind a negyvennek a bőrét. Utána rejtőzz el a bozótban. Én majd egy nagyot nyerítek. Ekkor a tengerek nagy csődöre kiemelkedik a habokból. Harcolni kezdünk egymással, ő sorra letépi rólam a bivalybőröket, egyiket a másik után. A negyvenediknél ereje már fogytán lesz. Ekkor rádobod nyergemet, s a hátára pattansz, ő azonnal a habokba veti magát, s a szigetre visz, ahol a kancák legelésznek. Kiválasztod közülük a pejt meg az almásderest, s idehozod mind a kettőt. Elvisszük őket a padisahhoz.
Minden úgy történt, ahogy a ló megmondta. A herceg ráhúzta lovára a negyven bivalybőrt, jómaga meg elrejtőzött. A paripa felnyerített, a csődör előbukkant a habokból. A két állat megmérkőzött... A herceg aztán felnyergelte a csődört, nyeregbe pattant, a habok közé vágtatott s átúsztatta az óceánt... A szigetre érve megragadta a két kancát, a pejt meg az almásderest és a padisahhoz vitte őket.
A padisah még aznap este kopogott Világszépe ajtaján:
– Szultánám, a kancák istállómban vannak már. De ki feji meg őket?
– A vitéz, aki elrabolt engem – válaszolt Világszépe. – Borítsa fejére a kendőmet, kenekedjék meg illatszeremmel, akkor meg tudja fejni a két kancát.
Hívatták a herceget. Úgy tett, amint Világszépe meghagyta, s ment az istállóba fejni: az almásderes tejét aranyvederbe, a pejét meg ezüstvederbe csorgatta. A teli vedreket beküldte Világszépének. Világszépe levetkőztette a padisaht és mosdatni kezdte a pejparipa tejével. Ahogy mosdatta, dörzsölte, a padisah bőre, búsa cafatokban mállott le testéről, s végül csak egy halom csont maradt belőle.
– Vigyétek és ássátok el ezt a szemetet – adta ki a parancsot Világszépe.
Azután megmosdatta a herceget az almásderes tejében, hogy az is sebezhetetlen és örökéletű legyen, akárcsak jómaga.
Világszépe és a herceg egybekeltek, negyven nap, negyven éjszakán át tartott a menyegzőjük.
Békés boldogságban élhettek volna, de az ifjú herceget gondok gyötörték. Mikor Világszépe ezt észrevette, megkérdezte:
– Miért vagy oly szomorú?... A padisah trónjára kerültél, feleségül kaptad Világszépét... Mért vagy mégis boldogtalan?
– Ó, királynőm. Jómagam is padisah fia vagyok – válaszolt az ifjú. – Hét éven át mindent elszenvedtem, csak hogy megszerezhessem a gyógyírt apámnak. Most szüntelenül ő van az eszemben.
Világszépe nem kérdezősködött tovább, megkezdte az úti előkészületeket, s nemsokára elindultak a herceg hazája fele.
Napokon át mentek, mendegéltek, megpihenni árnyas patakpartra tértek, lombsátor volt a hajlékuk, tulipán a fejealjuk. Mikor aztán a herceg szülővárosa közelébe értek, küldöncöket menesztettek a palotába, hogy mielőbb megvigyék a jó hírt. A vak padisah alig-alig hitte el, hogy legkisebb fia épségben, egészségben tért vissza. De a herceg máris megérkezett, apjához sietett s így szólt:
– Meghoztam a szemed orvosságát, atyám...
– Hol találtál rá, édes fiam?
– A menyed szövőszéke alatt – válaszolt a herceg.
– Hát feleséget is hoztál? Ki légyen az?
– Világszépe!
A padisah boldogan dörzsölte be két szemét a gyógyerejű földdel, s menten visszanyerte szemevilágát. Ismét megünnepelték a menyegzőt, negyven napon, negyven éjszakán át tartott a dínom-dánom, áldozatokat mutattak be, helvát kapott, aki csak arrafelé tévedt, örvendezett, boldog volt apraja, nagyja... Bárcsak mindnyájunknak megadná a sors...
EGY APA ÉS HAT LEÁNYA
Egyszer volt, hol nem volt... Egy bizonyos városkában csöndesen, szerényen éldegélt egy szegény ember meg a hat leánya. Telt, múlt az idő...
Egy szép napon elment a mi emberünk a kávéházba. Ahogy ott letelepedett, oda kiáltott neki az egyik vendég:
– Hé! Adj’ isten, hat fehérnép apja!
A mi emberünk meg csak pirult szégyenében, egy kukk nem sok, annyit nem tudott mondani. Egyre csak az őt ért sértésen rágódott. Még akkor sem ment ki a fejéből, mikor hazaért. A legidősebb lány elébe ment a kapuba,
– Miért vagy olyan szomorú, apám? – kérdezte.
– Mert egy bizonyos ember ezt meg ezt mondta nekem, édes lányom.
– No nézd csak, mi bántja az apánkat... És én még azt képzeltem, talán kérő jelentkezett értem...
No, erre egy helyett két gond gyötörte emberünket.
Öt nap egymás után így esett: ő elment a kávéházba, az a másik ember meg mindig ezzel fogadta:
– Hé! Adj’ isten, hat fehérnép apja!
S ő egy árva szóval sem tudott visszavágni. Hazament, valamelyik lánya mindig megkérdezte, hogy mi bántja, s mikor az apa megmondta, mindig, mindegyik lányától ugyanazt a választ kapta:
– És én még azt képzeltem, talán kérő jelentkezett értem...
S ettől még jobban nekibúsult.
A hatodik napon, mikor hazatért, legkisebb lánya kérdezte:
– Miért vagy szomorú, apám?
– Hát édeslányom, így meg így áll a dolog...
S elmesélte neki töviről hegyire.
– Most már ne búslakodj, apám – mondta a lánya. – Holnap este, mikor szokás szerint a kávéházba mész, s az az ember megint rád köszön, hogy „Adj’ isten, hat fehérnép apja”, válaszold csak neki, hogy „Fogadj’ isten, hat fekete kutya apja!”
Mert hogy annak a bizonyos embernek hat fia volt...
A lányok apja másnap este megint elment a kávéházba. A másik megint csak ráköszönt:
– Hé! Adj’ isten, hat fehérnép apja!
– Fogadj’ isten, hat fekete kutya apja! – vágott vissza emberünk.
– Az enyéim legények! Azok még az Aranyalmát is el vehetik a bej fiától. Bezzeg a te lányaid...
A hat lány apja erre már egy szót sem tudott mondani. Megint csak évődött, búslakodott, úgy ment haza.
– No, apám, hogy s mint volt? – kérdezte a legkisebb lány.
– Az az ember megint csak rám kiabált, hogy „Adj’ isten, hat fehérnép apja!” Én meg visszafeleltem neki, hogy „Fogadj isten, hat fekete kutya apja!” Akkor aztán ő odavágta, hogy „Az enyéim fiúk, ők még arra is rászánhatják magukat, hogy elvegyék a bej fiától az Aranyalmát. Bezzeg a lányaid! Talán bizony ők is meg mernék próbálni?” Hát ezt mondta nekem, s én nem tudtam mit válaszolni.
– Ne búsulj, apám. Én igenis meg tudom szerezni az Aranyalmát. Menj csak el holnap is a kávéházba. Amikor az az ember megint rád támad, mondd neki nyugodtan: „A legkisebb lányom is el tudja hozni az Aranyalmát” – és ne ijedj meg, ha hetvenkedik, fogadj vele akármilyen nagy summába! Ha Allah is úgy akarja, nem fogsz pirulni miattam.
Másnap este a lányok apja megint csak elment hazulról, hogy találkozzék az ellenlábasával. A két ember hamarosan összeszólalkozott, s egy-kettőre olyan parázs vita kerekedett, hogy a kávéház valamennyi vendége beleszólt, s végül hajba kaptak, ahányan voltak. Az őrjárat csinált rendet. Börtönbe vitték a mi két emberünket. De még ott is marakodtak, egymást ócsárolva hetvenkedtek.
Végül is megegyeztek, hogy törvénybe mennek, a bíróságot kérik, hogy döntsön vitájukban. A bírák előtt aztán előadták ügyüket, majd mindketten elfogadták a döntést, hogy egyiknek a fia, másiknak a lánya próbáljon szerencsét, induljon el az Aranyalmáért. Ez a próba majd eldönti, kinek van igaza, kinek nincs.
A legkisebb lány fiúruhát öltött, fiúnevet kapott: Alinak nevezték el. A bírák szigorúan meghagyták a legénynek, őrizkedjék attól, hogy egy kisujjal is hozzányúljon a lányhoz, akivel elindul szerencsét próbálni. A fiatalok eztán lóra szálltak, s útnak indultak.
A legény most már fiúnevén szólította útitársát, s egyre-másra mondogatta:
– Ali Sagdics így, Ali Sagdics úgy...
Szép csöndesen poroszkáltak, pompás kávét iszogattak, bodor füstöt eregettek, tulipántot és jácintot szedegettek...
Egy szép napon folyópartra értek, éppen a folyó hídjához. Mindkettőjük lova megállt, tapodtat sem mozdult tovább. Minden biztatás, minden noszogatás hiába. No, nekikeseredett a kél fiatal, s mit tehettek volna egyebet, elhatározták, hogy visszafordulnak. A lány így szólt a legényhez:
– Én kicsit visszamaradok, de ne várakozz rám, rögtön utolérlek.
Úgy is tett, elmaradt a legénytől. Hirtelen jó ötlete támadt:
– A lovam egész biztosan meglátott valamit itt a híd előtt, attól ijedhetett meg, mert különben szép nyugodtan tovább ment volna. Talán többre megyek, ha bekötöm a szemét.
Úgy is tett. Ezután a híd elé járt a lovával, ott jól ráhúzott a korbáccsal, s a paripa nekiiramodott, végigvágtatott a hídon.
Az innenső parton közben lassan elindult a legény, s egyszer csak hátrafordult, hogy megnézze, jön-e már útitársa. És mit látott? A lány egyre távolodott a túlsó parton. A legény utána kiáltott. A lány meg egyre csak integetett, hogy jöjjön ő is. A legény visszafordult, megint csak megpróbált átjutni a hídon, de a paripa megmakacsolta magát, nem lépett a hidra. Nagy mérgesen addig ostorozta lovát, míg az felfordult. Gyalog nem mehetett tovább, hiszen hosszú út állt előtte. Csak nézte, hogyan tűnik el útitársa, míg ő megszégyenülten fogta döglött lova nyergét, s hazaindult.
A lány meg jó ideig lovagolt, míg csak le nem szállt az alkony. Akkor megpillantott a távolban egy kis falut, pár házból állt az egész.
– Itt fogok éjszakázni – határozta el.
Amint a faluba ért, az egyik ház kapujában meglátott egy öregasszonyt. Szegény magányos teremtés volt: se férje, se gyereke.
– Öreganyám, Isten szegénye vagyok, befogadnál-e ma éjszakára? – kérdezte.
– Szívesen, édes lányom – válaszolt az öregasszony.
A lány elmesélte neki, mi járatban van. Azt is megmondta, miért kelt útra, nem hallgatta el, hogy meg akarja szerezni az Aranyalmát a bej fiától. A jó öreg ekkor egy kiskutyát, meg egy kis élesztőt adott a lánynak.
– Soha meg ne válj a kutyától – mondta. – És jól figyelj a szavamra: lovagolj csak tovább, nemsokára tenger állja el utad. Az élesztő felét dobd a tengerbe. A tenger kettéválik, utat nyit neked. Ha már a túlsó parton leszel, hamarosan rátalálsz a bej fiának hazájára. De jól vigyázz! Nehogy elveszítsd a maradék élesztőt!
– Így lesz, öreganyám – mondta a lány. – Mindenben a tanácsodat követem.
Ezzel útnak indult.
Hamarosan tengerpartra érkezett. Beledobta az élesztő felét, a tenger azonnal kettévált, s a mi Ali Sagdicsunk kényelmesen keresztüllovagolt rajta, mintha sima úton menne. Amint a túlsó partra érkezett, a tenger ismét összezárult. A lány egy nagy palota előtt állt, a palota kapuja előtt meg ott sétált a bej fia.
A fényes öltözékül legény ámuldozva nézte a hajléka felé közelgő csodaszép lovast s a ló mellett ugrándozó kiskutyát... Az utas elé lépett, istenhozottal köszöntötte, elmondta mindazt a szépet és kedveset amit az illendőség ilyenkor megkíván, majd a nevét kérdezte:
– Ali Sagdics a nevem – válaszolt a lány.
A bej fia az édesanyjához sietett a palotába.
– Anyám – mondta neki – vendégünk érkezett egy Ali Sagdics nevű lovas, akinek a tekintete olyan, akár egy leányé. Szépsége elbűvölt. Azt hinné az ember, hogy valóban lány. Mit csináljak, hogy megtudjam, leány-e vagy legény?
– Ennél aztán mi sem könnyebb, édes fiam – válaszolt az anyja. – Este, mielőtt nyugovóra térne, rózsaszirmokat hintünk a lepedőjére. A lányok sokkal tüzesebbek, mint a legények. Ha lány a vendégünk, elhervasztja mind a rózsaszirmot s mi tudni fogjuk, mihez tartsuk magunkat.
Ali Sagdics kiskutyája végighallgatta a beszélgetést. Ez pedig olyan állat volt hogy megértette az emberi beszédet. Rögtön úrnőjéhez sietett és jelentette neki a hallottakat.
A bej fia maga szolgálta ki a vendéget semmit sem bízott a szolgákra. Este, mikor eljött a lefekvés ideje, így szólt a lányhoz:
– Eljött az éjszakai pihenő órája, Ali Sagdics. Mosakodj meg, pihenj le...
És mikor a lány kiment a szobából, a bej fia rózsaszirmokat szórt az ágyába, majd maga is pihenőre tért.
Csakhogy Ali Sagdics nem feküdt ágyba, A lepedőt meg a takarót összegyűrte kicsit, s az egész éjszakát végigcigarettázta.
A bej fia kora reggel jött, hogy megnézze, felkelt-e már Ali Sagdics, s mikor látta, hogy már fel is öltözködött, fogta az ágyat s kivitte... A rózsaszirmok éppoly frissek voltak, mint este, mikor leszedték őket.
Sietett édesanyjához, s mindent elmondott neki.
– Most mitévők leszünk? – kérdezte.
– Mégis megtudjuk, hogy vajon leány-e – mondta az anyja. – Hallgass rám: vidd el vendégünket a vásárba. Útközben taszíts rajta egy nagyot. Ha lány, menten elfutja szemét a könny, mert a lányok nem bírják könny nélkül a durvaságot. Mikor aztán a vásárban lesztek, vidd őt az ötvösök, az aranyművesek bódéja felé. Ha lány, egész biztosan megakad a szeme a drágaságokon s vásárolni akar.
A bej fia így is tett. Útközben öklével – mintha csak véletlen lenne – olyan erősen állon vágta a lányt, hogy annak menten kiesett egy foga. Ali Sagdics azonban egyetlen könnyet sem ejtett kihúzott a zsebéből egy gyöngyszemet s a kihullott fog helyére illesztette, majd így szólt:
– Ugyan, semmiség!
Azzal mentek tovább, míg az aranyművesekhez nem értek. Ali Sagdics semmiképpen nem akart ott elidőzni.
– Mi keresnivalónk van itt? Mutasd meg inkább a késesek sátrát tudod, útközben elvesztettem a késemet másikat kell vennem...
Elmentek a késesekhez, Ali Sagdics vásárolt magának egy szép kést, s az övébe tűzte. Azután visszamentek a palotába. A bej fia mindent elmesélt az édesanyjának...
– Hej, de nagyon szeretném tudni, hogy ki is ő! Vajon leány, vagy legény? – sóhajtozott.
Mire így szólt az édesanyja:
– Hát fiam, most már csak egy van bátra. Hívd meg a fürdőbe, ott aztán igazán mindent megtudsz.
A bej fia mindjárt a lányhoz sietett.
– Volna-e kedved eljönni a hamamba, Ali Sagdics?
– Szívesen megyek. Épp az előbb jutott eszembe, hogy jólesnék egy fürdő. Még rajtam az út pora, jó lenne illendően megmosakodni.
Elmentek a hamamba. Az előcsarnokban a bej fia egy-kettőre levetkőzött, Ali Sagdics azonban egyre csak húzta az időt. A legény sürgette:
– Igyekezz már...
– Jaj, ez az átkozott szabó! – mondta a lány. – Milyen kényelmetlen ruhát varrt nekem... És milyen szűkek a gomblyukak! Kész kínszenvedés kigombolni... Menj csak, ne várj rám, majd a fürdőben találkozunk.
Amikor a bej fia bement a fürdőbe, Ali Sagdics nem vesztegette az időt, a zubbonya zsebéből kivette az Aranyalmát, pár szót írt, s a papirost az Aranyalma helyébe tette. Aztán nyeregbe ugrott s szélsebesen elszáguldott.
A tengerpartra ért. Beledobta az öregasszonytól kapott élesztő maradékát. A tenger kettévált, s Ali Sagdics átlovagolhatott rajta... Egyenesen az öregasszonyhoz ment, köszönetét mondott neki, s visszaadta a kutyáját. Ezután megtelefonálta apjának a jó hírt, hogy megszerezte az Aranyalmát. Fogadtatására összesereglett az egész környék: nagy csapat muzsikussal mentek elibe. A lány, mikor közelükbe ért, felmutatta a csodásán fénylő Aranyalmát. A községházáig kísérték a legkisebb lányt; szidták, csúfolták a hat fiú apját, aki azt sem tudta, hova legyen szégyenében, hogy ilyen jeles tettet vitt véghez annak az embernek a legkisebb lánya, akit ő oly sokáig csúfolt. A kormány urai pedig pénzjutalmat adtak az apának is meg a lányának is... És mindnyájan nagy örömben, boldogságban éltek 
És most elmondjuk, mi történt a bej fiával, akit a hamamban hagytunk. A bej fia bizony sokáig várakozott, de hiába... Akkor aztán kijött a vízből, hogy utánanézzen, vajon mit csinál Ali Sagdics, de hiába tette érte tűvé az egész fürdőt, sehol nyomát sem lelte...
– Alighanem megbántottam valamivel – gondolta.
Öltözködni kezdett. Amikor elő akarta venni a zsebkendőjét, hogy megtörölje az arcát, egy papírdarabka akadt a kezébe, A papiroson pár szó:
„Nyáron jöttem, ősszel megyek
Szűzen jöttem, szűzen megyek.”
S alatta a cím: ennek meg ennek a lánya, ebben és ebben az országban, ebben és ebben a városban, ilyen utcában, ilyen szám alatt... A bej fia ezután keresgélni kezdett a zsebében, s rájött hogy eltűnt belőle az Aranyalma. Hazasietett s mindent elmondott az édesanyjának.
Egy boszorkányt hívattak a palotába. A bej kertjében akkoriban egész sereg galamb meg gerlice röpdösött turbékolt. Megfogtak két gerlicét, s odaadták a boszorkánynak. Odaadták neki a lány címét is, hogy keresse fel.
– Rá fogsz ismerni az egyik első fogáról, mert az gyöngyből van – mondta neki a bej fia. – Ha megtaláltad, add neki ezt a két gerlicét.
A boszorkány ekkor felült az olajos korsójára, aztán huss! egy szempillantás alatt a lány hazájába ért. Egyenest a lány háza felé indult. Mikor a két idősebbik lány meglátta a gerléket, megszólították az öregasszonyt:
– Milyen szép gerléid vannak, öreganyó? Eladnád őket?
– Szívesen kötnék veletek üzletet, de minek nekem a pénzetek?... Azé lesz a két madár, aki a legszebben nevet – mondta az öreg.
Az meg ugye tudnivaló, hogy a leánynép könnyen nevet... Csak úgy csilingelt, úgy nevetett ez a kettő is... A legkisebb lány éppen aludt, fent az emeleten... A nővérei kacagására ébredt fel. Lement, s mikor meglátta a két gerlét, így szólt az öregasszonyhoz:
– Milyen szép gerlicék! Éppen ilyeneket láttam a bej kertjében is... Nem adnád el nekem mind a kettőt, öreganyó?
– Nem eladók, édes lányom... De ha szépen rám nevetsz, neked adom őket.
A lány jólélekkel felnevetett, az öreg meglátta a szájában csillogó gyöngyöt, s rögtön tudta: éppen ezt a lányt kereste. Nekiadta a két gerlicét.
– Te nevetsz a legeslegszebben a világon. Tiéd a két gerlice, leányom – mondta, – Csak nagyon vigyázz, nehogy egyszerre etesd meg mind a kettőt, mert akkor soha nem szoknak a házhoz – figyelmeztette s ezzel elment.
A leány enni adott az egyik gerlicének, a másikat éhen hagyta. Késő éjszaka a jóllakott gerle így szólt az éheshez:
– Gyerünk, testvérkém, repüljünk el.
– Könnyű neked, te jóllaktál. De én? Bezzeg én egy árva szemet sem kaptam! Dehogy röpülök el éhesen!
Így aztán a másik is maradt.
A legkisebb lány meg követte az öregasszony tanácsát: hol az egyik gerlét, hol a másikat hagyta éhen... Így tartott ez negyven napon át... A negyvenegyedik napon azonban mind a kettőnek egyszerre adott enni.
Éjfélkor a két gerlice felemelte az alvó lányt az ágyáról, s elvitték a bej fiához.
A bej fia epekedve várta kedvesét. A gerlék egyenest a karjába repítették. A legénynek nem volt szíve felébresztem a lányt, hajnalig ott altatta karjában. Mikor a nap felkelt ahány galamb, ahány gerle a kertben, mind turbékolni kezdett. A lány, azt hitte, álmodik.
– A nővéreim kacagnak... akár a bej kertjében a gerlicék...
A bej fia ekkor gyöngéden felébresztette:
– Nyisd ki a szemed! Nézd csak, hol vagy!
A lány körülnézett s azt sem tudta, hova legyen ámulatában.
A palotában volt már az imám, minden készen állt az esküvőre: nem vesztegették az időt hamarosan elvégezték a szertartást... Aztán negyven napon, negyven éjszakán át tartott a lakodalom.
A dúsgazdag bej pompás rőfösüzletet adott az ifjú házasoknak. S ők boldogságban, jólétben éltek, s még ma is csupa gyönyörűség minden napjuk.
HIZIR
Egyszer volt, hol nem volt... Volt egyszer egy padisah. Ez a padisah egy napon kihirdettette a városában:
– Aki megtalálja és hozzám vezeti Hizirt, annak minden kívánságát teljesítem.
De vajon ki találhatna rá Hizirre? Senki még csak hírt sem hozott róla a padisahnak.
Élt abban a városban egy szegény ember, akinek egész fészekalja gyereke volt. Azt mondta ez az ember a feleségének:
– Asszony, előbb-utóbb éhen halunk valamennyien. A legokosabb, ha elmegyek a padisahhoz, s azt mondom neki, hogy én igenis meg tudom találni Hizirt. Negyven nap haladékot kérek tőle meg azt, hogy gyermekeimnek legyen mit enniük, míg felcseperednek. Ha meg a negyven nap elmúltával felköttet a padisah, mert nem tudtam betartani az ígéretemet, hát sebaj! Legalább nektek meglesz a mindennapitok, legalább ti békében élhettek.
Az asszony nagyon szerette az urát. Le akarta beszélni erről a tervről, de az ura makacsul kitartott mellette. Elment a padisahhoz:
– Nagy padisah, én meg fogom találni Hizirt. Csak negyven napot adj nekem rá, s ígérd meg, hogy negyven napig gondoskodsz a családomról.
A padisah ráparancsolt csűreinek, raktárainak felügyelőjére, hogy lássák el a szegény embert mindennel, amit csak kér. A szegény ember negyven napon át hordta családjának a finomabbnál finomabb ennivalókat, ruhákat, összehordott annyit, hogy a családja soha többé ne lásson szükséget.
A padisah a negyvenegyedik napon meghagyta katonáinak, hogy vezessék elébe a szegény embert.
– Hol van Hizir? Rátaláltál? – így ripakodott rá, mikor elibe vezették.
– Nem, felséges padisah – válaszolt a szegény ember, majd így folytatta: – Megmondjam az igazat? Még csak nem is gondoltam arra, hogy keressem Hizirt. Csak azért mondtam, hogy megkeresem, mert a legnagyobb nyomorúságban voltam, s gondoltam, így legalább negyven napon át el tudom látni a családomat.
A padisah mellett ott állt három minisztere. Egyiket megkérdezte:
– Mit csináljunk ezzel az emberrel, aki arra merészkedett, hogy becsapja a padisahot?
– Hasogassuk darabokra, s ahány porcikája, annyi henteskampóra aggassuk.
A szegény ember mellett e pillanatban megjelent egy gyermek. A miniszter válaszát hallva megszólalt:
– Ki-ki a származása szerint...
A padisah megkérdezte a második miniszterét, hogy mit kell tenni azzal, aki fejedelmének hazudott:
– Nyúzzuk meg elevenen, utána tömjük ki szalmával – válaszolt a második miniszter. – Ez jó lecke lesz a világ számára, s ezentúl senki sem merészeli becsapni a fejedelmet.
– Ki-ki származása szerint – csendült fel újból a gyermek hangja.
A padisah harmadik miniszterének is feltette a kérdést az meg így válaszolt:
– Felség, ezt a szegény nincstelen fickót az éhség kényszerítene arra, hogy hibázzon. Felséged méltósága és nagylelkűsége nyilván úgy kívánja, hogy bocsátassék meg ennek a szegény embernek a bűne.
A gyermek ismét megszólalt:
– Ki-ki a származása szerint...
A padisah ekkor megkérdezte a gyermeket:
– Voltaképpen ki vagy? Valahányszor a három miniszterem véleményét kérdeztem, te mindegyikük válaszára megjegyezted: „Ki-ki a származása szerint...” Mit jelentsenek e szavak?
– Mindjárt megtudod, felséges padisah – mondta a gyermek. – Az első minisztered apja hentes, ítélete származására vall. A második minisztered apja kárpitos volt: ez látszik ítéletén. A harmadik minisztered miniszter fia, ítéletével bebizonyította, hogy méltó rangjára és származására, én pedig azért jöttem ide, hogy ez a szegény ember meg ne szégyenüljön előtted: én vagyok Hizir, akit keresel, s ez a te harmadik minisztered a hozzád méltó tanácsadó...
Szólott s egy szempillantás alatt eltűnt. A padisah hiába küldte utána tisztjeit, azok még csak nyomát sem lelték.
A padisah rögtön lefejeztette a két miniszterét, a harmadikat megtette legfőbb tanácsadójává. Mindenféle földi jóval elhalmozta a szegény embert, aki nagy boldogan hazatért, s ezentúl családjával együtt jólétben, békességben élt e földön.
CSILLAGJÓS
Volt egyszer egy asszony, annak az asszonynak volt egy ura. Nem vetette fel a pénz a házukat, de valahogy azért csak eléldegéltek. Javakorabeliek voltak mind a ketten, de az embert már megőszítette az idő meg a sok gond, és negyvenöt éves létére kilencvennek látszott.
Egyszer fürdőbe indult a mi emberünk felesége, s amint a hamamhoz ért, látta ám, hogy akkora a sokadalom, hogy csak nagy üggyel-bajjal juthat beljebb. Híre kelt ugyanis, hogy ezen a napon a csillagjós felesége is ott lesz, és a sok kíváncsi mind látni akarta a híres ember feleségét. Muzsikától volt hangos az utca mire a fürdő elé ért, és a sok nép megtisztelte jövetelét, udvariasan előre tessékelték őt is meg a kísérőit is. Sokan kísérték, mivelhogy áldott állapotban volt.
A szegény ember felesége meg csak nézte, hogy a másik asszonynak milyen megtiszteltetésben van része, nagyon bántotta, hogy őt kutyába sem veszik, s mikor este hazaért a fürdőből, nagy mérgesen így szólt az urának:
– Ember! Vagy csillagjós leszel te is, vagy itthagyom a házad!
– Ejnye, asszony – válaszolt a mi emberünk – a kenyerünket csak megkeresem valahogy... Aztán értek ehhez is, ahhoz is, de hogy mi fán terem a csillagjóslás, azt bizony nem tudom. Hiszen jóformán annyit sem tudok leírni, hogy só meg kenyér, hát akkor hogyan tudnák olvasni a csillagokban!
Az asszony csak nem hallgatott az okos szóra, váltig hajtogatta, hogy vagy csillagjós lesz az ura, vagy elmegy a háztól.
Az ember meg nem szívesen vált volna meg a feleségétől, mert nagyon szép teremtés volt.
No, búslakodott szegény feje eleget... Elment hazulról, nagy szomorúan ült a kávéházban, Odament hozzá a szomszédja s megkérdezte, mi búsítja. A mi emberünk meg rendre elmondta, mi bántja.
– Ne búsulj – vigasztalta a szomszédja – majd én segítek a bajodon.
Ez a szomszéd jól ismerte a fürdősasszonyt, mert hogy az volt a szeretője. El is ment hozzá, tanácsot kért tőle, hogyan segíthetne a mi emberünkön.
– Mondd meg neki – tanácsolta a fürdősasszony – hogy holnap jöjjön ide a fürdő elé, hozzon magával papírt meg tintát meg tollat, aztán firkáljon mindenféle ákombákomokat, mintha írástudó lenne. A többit én eligazítom.
No, nem tudta ugyan a mi emberünk, hogy mi is az az írás, meg hogy, hogy is kell kézbe venni a tollat, de azért csak elment a bazárba, vett egy tollat meg egy törött findzsába tintát, aztán szerzett egy ócska asztalt s odaállított a fürdő elé.
A járókelők mind hodzsának nézték.
Ezen a napon is eljött a csillagjós felesége, a fürdősasszony meg, miközben szappanozta, lelopta ujjáról a gyémántos gyűrűt, s eldugta a szemétben. Indult a csillagjós felesége hazafelé, de egyszerre csak észbekapott ám, hogy elveszett a gyémántos gyűrűje... Sikoltott nagyot, jajveszékelt, hogy nem megy haza a gyűrű nélkül. No, lett nagy lótás-futás a fürdőben! Mindenki a gyűrűt kereste.
Egyszer csak megszólalt a fürdősasszony:
– Úrnőm, egy hodzsa ül a kapu előtt, úgy hallottam, járatos az elveszett holmik megtalálásában. Tőle kérjünk tanácsot, mitévők legyünk...
Szaladtak a hodzsáért, elmondták neki, hogy elveszett a csillagjós feleségének a gyűrűje. A hodzsa meg úgy tett, mintha most hallana először a csillagjós feleségéről is meg a gyűrűről is, fogta a tollat s mindenféle ákombákomokat rajzolt a papirosra. Aztán megszólalt:
– A szemétben keressétek, ott lesz a gyűrű.
– Lám, ez eszünkbe sem jutott – mondta a ravasz fürdősasszony.
Ezzel küldte a szolgálókat, azok meg menten hozták a gyémántos gyűrűt.
A csillagjós felesége gazdagon megjutalmazta a hodzsát és boldogan hazatért.
Alig múlt el pár nap, eltűnt a padisah feleségének a gyűrűje is, ellopta az egyik szolgálója. Tűvé tették érte az egész palotát, s amint javában keresték, kutatták, a csillagjós felesége jött látogatóba. Legott elmesélték neki az eltűnt gyűrű dolgát, ő meg elmondta, hogy hogy s mint volt az ő gyűrűjével, milyen egy-kettőre rátalált egy bizonyos hodzsa. Nosza, szolgákat szalajtottak a fürdő elé a hodzsáért, s vitték a padisah palotájába.
– Hodzsa – mondta neki a padisah felesége – elveszett a gyűrűm, reggelig találd meg, mert ha nem, a fejeddel játszol.
Szegény hodzsa nagy kétségbeesésében Allahhoz fohászkodott, Allah segítségéért rimánkodott.
– Segíts jóságos Teremtőm, mert ha nem, holnap kezedben lesz a lelkem.
A tolvaj szolgálólány meglátta a nagy buzgón imádkozó hodzsát, s úgy megrémült, hogy egész éjszaka nem hunyta le a szemét.
– Legjobb lesz, ha mindent bevallók a hodzsának és a segítségét kérem – gondolta magában. Máris szaladt a hodzsához, térdre borult előtte, bevallotta, hogy ő lopta el a gyűrűt s egyre rimánkodott, segítse ki nagy bajából.
– Allah könyörületes volt hozzám – gondolta a hodzsa s így szólt a szolgálóhoz:
– Ha mindent bevallasz, valahogy csak segítek rajtad.
A szolgáló rendre elmondta, hogyan lopta el a gyűrűt és hova dugta el.
– Most eredj – mondta erre a hodzsa – nyelesd le egy libával, a libának meg törd el a lábát, a többivel ne törődj.
Reggel a padisahhoz hívatták a hodzsát s az nagy merészen így beszélt:
– Felség, egész éjjel virrasztottam s a csillagokból azt olvastam ki, hogy valami szárnyasjószág körül kell kutatnom a gyűrű után. Ami tyúk, kakas, liba, pulyka van a palota körül, azt mind tereltesd össze a kertben.
Összeterelték a sokféle baromfit, s a padisah meg az udvari emberek is a kertben várakoztak, A hodzsa meg papírt vett az egyik kezébe, tollat a másikba, ákombákomokat firkált, aztán nézte a lábasjószágot, nézte az ákombákomot, s mikor végre megpillantotta a törött lábú libát, megszólalt:
– Felség, fogasd meg ezt a sánta libát, vágasd le, ennek a gyomrában lesz a gyűrű!
Levágták a libát, felbontották s a gyomrában megtalálták a gyűrűt.
A palota népe meg csak ámuldozott a hodzsa nagy tudománya felett.
Közben a padisahnak egy szöcske tévedt a kezébe. A padisah jól összeszorította a markát s így szólt a hodzsához:
– No, hodzsa, azt találd ki, mi van a kezemben!
Szegény hodzsának még a lélegzete is elakadt a nagy ijedtségtől, már azon volt hogy töredelmesen bevall mindent a padisahnak, de mielőtt fennhangon szólt volna, csöndesen így mormogott:
– No, te szöcske, egyet ugrasz, kettőt ugrasz, harmadszorra mégiscsak kézre kerülsz...
Ekkor a padisah kinyitotta a markát, hát kiugrott belőle a szöcske.
Elámult a sok ember, de legjobban mégis a mi emberünk.
Bölcsességének híre menten bejárta az egész várost.
Kinevezték a padisah legfőbb csillagjósának, palotát meg vagyont kapott a nagy tudományáért, s feleségével együtt boldogan élt, míg csak meg nem halt.
BÉNLI-BÁRI, A MACSKA
Volt egyszer egy szegény, nagyon szegény lány. Fiatal volt és szép, de nyomorúságos viskóban éldegélt. Valahányszor imádkozott, mindig felfohászkodott:
– Édes Istenem, ne hagyd, hogy meghaljak, míg nem laktam negyvenszobás házban!
Volt abban a városkában egy lakatlan negyvenszobás ház. Senki, de senki nem akart beleköltözni, mert valahány lakója akadt, mind otthagyta egy hét alatt. Úgy beszélték, hogy kísértetjárta hely.
Egyszer a ház gazdája közhírré tétette, hogy egy aranyért eladná. A kikiáltó napokon át hirdette, amit rábíztak, de csak nem jelentkezett vevő. Egyik nap eljutott abba az utcába is, ahol a szegény leány lakott. A lány meghallotta a kikiáltó szavát, az utcára szaladt, odahívta és így szólt hozzá:
– Szeretném megvásárolni a házat.
A kikiáltó ránézett, aztán gyanakodva válaszolt: – Hogy te egy negyvenszobás házat akarsz vásárolni?... Alighanem bolondot akarsz csinálni belőlem... – ezzel otthagyta.
A lány nem mert makacskodni, szomorúan nézett a tovasiető ember után.
A ház tulajdonosa este megkérdezte a kikiáltótól, hogy jelentkezett-e már vevő. Amikor megtudta, hogy senkit, de senkit nem csábít az ajánlat, nekibúsultan mondta:
– Hát kutyának sem kell a házam? Még csak kíváncsiságból sem kérdezősködött senki?
– A kutyának sem kell – válaszolt a kikiáltó. – Egyetlen vevő sem akadt, hacsak nem az a szegény lány, aki alighanem tréfás kedvében volt, azért mondta, hogy ő bizony szívesen megvenné. Nincs annak a szerencsétlennek annyija sem, hogy kenyeret vásároljon magának és kedvére jóllakhasson!... Én bizony nem vesztegettem az időmet azzal, hogy szóba elegyedjek vele!
– Rosszul tetted! Rögtön menj el a lányhoz, fogd a holmiját, s vele együtt vidd a házamba. Eladom neki. Negyven nap múlva is kifizetheti az árát, az egy aranyat.
A kikiáltó elment a lányhoz, s így szólt hozzá:
– Szerencséd van. Teljesült a vágyad, negyvenszobás ház gazdája leszel. Gyere, máris odaviszlek.
Egy birkabőr volt a szegény lány minden vagyona, no meg egy csorba korsó. Nem váratta sokáig a kikiáltót, egykettőre elindultak és hamarosan megérkeztek a negyvenszobás házba. A kikiáltó ott elmondta a szegény lánynak, hogy mit izen neki a ház gazdája, aztán ment a dolgára.
A szomszédok, mikor látták, hogy egy szépséges, magányos teremtés költözködött a hírhedt házba, mind odasiettek, hogy üdvözöljék, ízletes vacsorát vittek neki, s minden jót kívántak új otthonához. A lány azt sem tudta, hova legyen örömében.
Minthogy nagyon ájtatos volt, most is felkészült az esti imára, meg akarta köszönni Allahnak, hogy ilyen nagy szerencsében részeltette. Mikor a rituális mosdást végezte, könnyű lépteket hallott, majd látta, hogy egy fekete, egészen fekete macska jön befelé.
– Milyen jó hozzám az ég! – gondolta a lány. – Teljesítette álmomat, negyvenszobás házban lakom, s most még ezt a szépséges állatot is ideküldte, hogy ne legyek egyedül. Gyere, Feketém, gyere, Isten hozott! – mondta a macskának.
Az ölébe vette, cirógatta, dédelgette.
Együtt szépen megvacsoráztak. A lány aztán fekhelyet készített a macskának a birkabőrön, a kabátjával betakargatta.
– Az ég küldött hozzám. Kedves vendég vagy nálam, azt akarom, hogy jól töltsd az éjszakát – mondta.
Jómaga a padlóra feküdt.
Másnap jó korán felébredt, s látta, hogy a macska máris elment. Mikor lehajolt a macska fekhelyére, hogy rendet csináljon, mesebeli fénnyel csillogó követ pillantott meg a birkabőrön, megcsodálta, de nem tudta, mihez kezdjen vele, fogta hát, s feltette a polcra.
Így ment ez két héten át. A Fekete Macska minden este megjött, minden este együtt ettek, mert a jó szomszédok ezentúl is minden este hoztak vacsorát. A lány napközben soha nem látta a macskát, de a ragyogó kő minden reggel ott volt a fekhelyén...
Egy nap aztán így szólt magában a lány:
– Pár garast talán megérnek . Eladok egyet.
Fogta magát, elvitt egy követ a sztambuli Nagy Bazárba, s megmutatta az egyik ékszerésznek. Ez meg, mikor a szegény lány kezében meglátta a szikrázó drágakövet, ijedtében ugrott egyet, majd kiabálni kezdett:
– Takarodj innen! És ha nem akarsz bajt hozni magadra meg mindnyájunkra, ne mutogasd senkinek!
A szegény lány egy szót sem értett az egészből, szégyenkezve távozott a Nagy Bazárból, egyszer csak észrevette azonban, hogy szalad ám utána az ékszerész.
– Lányom – szólt hozzá, mikor utolérte – az imént nyers szavakkal elkergettelek, mert ahogy a rongyos ruháidat meg ezt a csodálatos követ megláttam, hirtelenében azt képzeltem, hogy loptad.
S ekkor az ékszerárus elvitte a lányt a feleségéhez, s töviről hegyire elmagyarázta neki, hogy s mint gondolja a teendőket. Az asszony pompás ruhákba öltöztette a szegény lányt.
Ezután fényes hintóba ültek és lalák meg szolgálólányok kíséretében a Nagy Bazárba hajtattak, s egyenest az ékszerárushoz mentek. A lány úgy tett, ahogy meghagyták neki: elővette a szikrázó drágaköveket s így szólt az árushoz:
– Mehmet effendi, lenne olyan kedves és eladná nekem ezt a követ?
– Örömmel állok szolgálatára, úrnőm – válaszolt az ékszerárus.
Ezzel fogta a követ, elment, hogy összehívja a többi ékszerárust és megbeszéljék az üzletet. Mikor visszatért, így szólt:
– Úrnőm, felbecsültük a követ. Ha a Nagy Bazár minden ékszerárusa minden pénzét összeadja, akkor sem tudjuk kifizetni az árát.
– Beérem annyival, amennyit adhatnak érte – mondta a lány.
No, a Nagy Bazár minden ékszerárusa kiürítette az erszényét, a pénzesládáját, s két kocsit megraktak arannyal. A szegény lány egyszeriben az ország leggazdagabb lánya lett.
Soha többé nem akart elválni a derék Mehmet effenditől meg a jólelkű feleségétől, elhatározták hát, hogy ezentúl hármasban laknak a nagy házban, melynek valamikor oly gyalázatos híre volt.
A macska ezentúl is minden este megjött, virradóra eltűnt, s fekhelyén minden reggel ott szikrázott egy drágakő. Most mar minden este arany ágyat vetettek neki.
Már harminckilenc napja volt, hogy a lány beköltözött új hajlékába. Szólott a szolgáinak, hogy eresszék be hozzá a kikiáltót; ha majd jön s keresi azt a szegény lányt, aki megvásárolta a házat.
A negyvenedik napon jött is a kikiáltó, de mikor meglátta a fényes házat, a szolgákat, azt hitte, hogy nem jó helyen jár. Megkérdezték tőle, kit keres, ő meg elmagyarázta. Ekkor bevezették a ház úrnőjéhez, aki nem egy, hanem kétezer aranyat adott neki és még ráadásul ezer arany borravalót, s most már igazán magáénak mondhatta a házat.
A lány persze közben nagyon szerette volna megtudni a macska jövés-menésének a titkát. Esténként gondosan bezárt minden ajtót, de akárhogy vigyázott, a Fekete Macska nyomtalanul eltűnt minden virradóra...
Ekkor elhatározta, hogy meglesi.
– Ma éjszaka nem fogok aludni – határozta el.
De már kora este mély álom fogta el, s reggelre megint csak nyomtalanul tűnt el a macska.
A következő este megvágta az egyik ujját, és sót hintett a sebbe. A fájdalom ébren tartotta. Éjfél után a macska csöndesen felkelt, leugrott az ágyáról, felugrott az úrnőjéhez. Az úgy tett, mintha aludnék. A macska megcsókolta a két orcáját, leugrott az ágyról, az ajtóhoz sietett, s az magától felnyílt előtte. A lány meg ki az ágyból, egyenest a macska után. Amikor a kertfalhoz értek, látta ám a lány, hogy az is magától szétnyílik a macska előtt. Egy másik kertbe jutottak. Ebben a kertben gyümölcs helyett drágakő termett a fákon, a macska innen hozott minden este egyet-egyet úrnőjének. A fák mikor meglátták a macskát, felkiáltottak:
– Bénli-Bári, elaltattad az egyik kedvesedet s most indulsz a másikhoz!
A lány leszakított egy drágakövet, s keblébe rejtette. A fák ekkor menten elnémultak. Ezután megint egy másik kertbe értek, itt gyöngytől, gyémánttól roskadoztak a fák. A kert mélyén fehérfalú ház. Mikor a ház elé értek, Bénli-Bári megrázta magát s fiatalemberré változott, szép volt és erős, akár egy oroszlán. Belépett a kapun. A lépcsőn csodaszép asszony sietett elibe. Bevezette Bénli-Bárit az egyik szobába. Ott kettesben asztalhoz ültek, ettek, ittak, beszélgettek. Kis idő múlva a csodaszép asszony valami itallal kínálta Bénli-Bárit, ez ivott, s azonnal mélyén aludt. Az asszony ekkor fogott egy nyársat, vörösre izzította, s rányomta az alvó talpára, hogy lássa, elég mélyen alszik-e, azután átment a másik szobába. A lány észrevétlenül követte.
Hatalmas termetű, csúf néger várakozott itt.
– Jól megvárattál, mondhatom. Nem tudtad otthagyni hamarabb?
S ezzel dühös féltékenységgel nekiesett az asszonynak, szidalmazta, ütötte, verte.
A lány rögtön megértette, miről van szó, s jobbnak látta, ha gyorsan elillan. Kiosont a házból, s útközben látta, hogy éppen ideje volt már, hogy hazatérjen, mert a szétnyílt kertfalakon egyre szűkebbre és szűkebbre zárult a nyílás.
Másnap este, mikor a macska megérkezett, a lány szokása szerint simogatni kezdte.
– Isten hozott, Feketém – mondta.
Majd csipkelődve hozzátette:
– Nos, hogy vagyunk, Bénli-Bári?
Ezt hallva a macska haragosan felugrott, fenyegetően morgott. A lány most már haragosan folytatta:
– Akár tetszik, akár nem, most már mindent elmondok... 
S elmesélte neki, hogyan szegődött a nyomába, s mit látott az éjszaka.
– És ha nem hiszel nekem – fejezte be – nézd meg a talpadat, majd meglátod az izzó vas nyomát.
A macska – azt már úgyis sejtitek – a périk királyának a fia volt. Megrázta magát, s ismét daliás ifjúvá változott.
– A feleségem tehát megcsal, méghozzá a saját lalámmal... Máris indulok, megbüntetem őket, bosszút állok rajtuk, amint érdemlik. De te, te csak hét év múlva láthatsz viszont, mert hét évnek kell elmúlni ahhoz, hogy újra megtehesd az utat, amit tegnap este végigjártál.
Ezzel eltűnt.
Múltak a hetek, a hónapok, az évek... A hetedik esztendőben azt mondja a lány Mehmet effendinek meg a feleségének:
– Ti még sohasem kérdeztétek, vajon asszony vagyok-e vagy lány...
– Nem is jutott eszünkbe – mondta az ékszerárus meg a felesége. – Igazán nem volt szép tőlünk.
– Nekem ugyanis férjem van – folytatta a lány. – Hosszú útra ment, hét esztendeig tart. De egy hónap múlva visszatér.
Múltak a napok. Mintha csak az egész háznép esküvőre készülődött volna. A lány tudta, hogy a tengeren át fog érkezni az, akit férjeként szeret, és ezer arany jutalmat ígért annak, aki elsőnek pillantja meg a messzi távolban feltűnő hajót. Az egész környék a tengert leste, mindenki elsőnek akarta meglátni a vitorlákat.
Egyszer aztán a látóhatáron felbukkant egy hajó, csillogott villogott, akár a drágakő. A környék minden lakója a tengerpartra futott, hogy mielőbb láthassa az úrnő férjét. Az ifjú partraszállt, magával hozta kincseit, a csodálatos drágaköveket, melyekhez hasonlót még nem látott emberszem. Egyenest a ház szelámlikjába tartott. Hívatta az imámot, hogy megújíthassa házassági esküjét.
– Ennek így kell lenni – magyarázta meg a kíváncsiaknak – hiszen oly sokáig távol voltam a feleségemtől, oly sok éven át jártam idegenben!... Az ember esendő, lehetséges, hogy valahol, valamikor mondtam valamit, ami semmissé tette első eskümet.
A város népe nagyon is helyeselte ezt a bölcs megfontoltságot, és az imám két tanú jelenlétében összeadta a fiatalokat.
– Lám, a férj éppen olyan kegyes, mint a felesége, igazán méltó a nemes hölgyhöz – gondolták a vendégek.
Bénli-Bári és szép jegyese így ülték meg esküvőjüket. Bőven kijutott nekik minden örömből, ami csak kijuthat földi embernek. Allah legyen mindannyiónkhoz ily kegyes.
A FEKETE TYÚK
Volt egyszer egy szegény, nagyon szegény teherhordó. Olyan szegény volt, hogy még a száraz kenyeret sem tudta megkeresni a családjának. Egy napon, mikor már betevő falatot sem tudott adni a gyerekeinek, a felesége hamuból sütött pogácsát, hogy azzal verjék el éhségüket.
Sokáig éltek ilyen nyomorúságban és a szegény ember végül is nem bírta tovább, elhagyta az otthonát, a feleségét meg a gyerekeit és a hazáját, s elment messze, idegenbe. Városról városra, faluról falura járt, völgyeken, hegyeken át kóborolt. Egy napon összetalálkozott egy dervissel, aki megkérdezte:
– Honnan jössz, hova tartasz, édes fiam? És miért vagy oly szomorú?
A szegény ember elmesélte nehéz sorsát elmondta azt is, hogy eljött hazulról, hátha tud a sorsán fordítani. A dervis ekkor így szólt:
– Kérj tőlem amit akarsz, teljesítem a kívánságod.
– Egyetlen kívánságom csak az, hogy gazdag légy és boldog.
– Abból neked nem lesz hasznod. Kívánj valami mást.
De a mi emberünk egyre csak ezt kívánta, s a dervis végül így beszélt hozzá:
– Édes fiam, fogd ezt a fekete korbácsot. Menj egyenest tovább, ott azon az úton. Mikor már jó darabot mentél, egy magas hegy tövébe érkezel. A hegytetőn egy házat látsz majd. Egyenest menj be a kapun. Bent a házban az egyik kereveten mélyen alvó világszép asszonyt látsz majd, Üss rá a korbáccsal. Erre ő megkérdezi tőled, mit kívánsz. Te meg így felelj: a fekete tyúkot akarom. Azt pedig nem akarja neked adni. Felajánl majd valami egyebet, valami csábítót kincset gazdagságot de te ne fogadj el semmi mást, csak a fekete tyúkot.
Így beszélt a dervis, aztán megveregette emberünk vállát jó utat jó szerencsét kívánt neki s eltűnt válaszra sem várva.
A szegény ember mihelyt magához tért ámulatából, tovább sietett. Ment egyenest azon az úton, amit a dervis mutatott neki. Sokáig ment kóborolt begyeken át, völgyeken át, sötétedő éjszakában, hajnalfényben vándorolt.
Végre magas hegy tövébe érkezett. A hegytetőn szép ház, bejáratán vastagon a pókháló, s a falakból dohos, penészes illat áradt. A szegény ember bement a házba, az egyik kereveten mély álomba szenderült szépséges, de olyan szépséges asszonyt pillantott meg, hogy a szegény ember azt gondolta magában: sokat vesződhetett, fáradhatott Allah, míg, ilyen hibátlan szépet remekelt. A szegény ember bizony jó ideig nem mert ráütni, de aztán eszébe jutott a düledező viskó, a család nyomorúsága, nélkülözése, s ekkor elszánta magát, összeszedte minden erejét és nagy vitézen lesújtott a fekete korbáccsal. A világszép asszony felébredt.
– Ó, te bátrak bátra – mondta – alázatos szolgálólányod vagyok. Uram vagy, parancsodra várok.
– Csak a fekete tyúkot kérem tőled – válaszolt a szegény ember.
– A fekete tyúkot?... Sokkal különbet adok neked... Mindent megkaphatsz, amit csak akarsz: aranyat, gyémántot, smaragdot... Ugyan, mit is kezdenél egy fekete tyúkkal?
– Csak a fekete tyúkot akarom.
– Könyörgöm, uram, parancsolóm, ne kívánd tőlem a fekete tyúkot... Rabnőd leszek, ha akarod.
– Csak a fekete tyúkot akarom – ismételte a szegény ember.
S a világszép asszony sírva-jajgatva odaadta a fekete tyúkot. A szegény ember azonnal útnak indult vele, hogy mielőbb övéihez érjen.
Útközben azonban akár akarta, akár nem, egyre ez motoszkált a fejében:
– Milyen ostoba is vagyok. Mit kezdjek ezzel o fekete tyúkkal? Valami mást kellett volna kérnem a Világszép asszonytól... No, de egy tyúk sem kicsiség, legalább egyszer jó ebédünk lesz... Később megint eljöhetek a Világszép asszonyhoz, s kérhetek tőle valami hasznosabbat is.
Hazaérve így szólt a feleségéhez:
– Most nem tudtam egyebet hozni, csak ezt a tyúkot.
Aztán elmesélte neki, hogy s mint jutott hozzá. Az asszony beletörődött:
– Hát azért köszönöm – mondta – de remélem, legközelebb aranyat hozol. Az mégis sokkal többet ér... Most tegyük rosta alá a tyúkot nehogy elszökjön. Holnap majd levágjuk és megfőzzük.
Az ember bólintott... Aztán pihenőre tértek.
Másnap reggel jókorán észrevették, hogy a rosta alatt megtojt a tyúk. Ekkor így szólt az ember:
– Nem olyan sietős megölni, hiszen tojik. Megyek a piacra, eladom a tojást az árán pedig megveszem a mai kenyerünket. A tyúkot majd holnap esszük meg.
Az asszony beleegyezett. Az ember a tojással elment a piacra, s kiáltozni kezdett:
– Vegyenek friss tojást!
Éppen arca ment egy késis, megállt a szegény ember előtt fogta a tojást, ide-oda forgatta, alaposan megnézte, majd megkérdezte:
– Mit kérsz ezért a tojásért?
– Adj érte amit jónak látsz – válaszolta emberünk.
– Adok érte száz arany fontot.
– Bolond vagy? Vagy talán belőlem akarsz csúfot űzni?
– Adok érte kétszázat!
– Kora reggel nincs jobb dolgod, mint ez az ostoba tréfa?
– Adok érte ötszázat!
– Menj már innen, gonosz lélek... Van nekem elég gondom...
– Tessék, itt van ezer arany, de aztán legyen vége az alkunak... – mondta a késis.
S mikor a szegény ember látta, hogy a pap korántsem akart csúfot űzni belőle, átvette a temérdek pénzt, de egyre csak ámuldozott, hogy egy tyúktojásért ilyen mérhetetlen sok pénzt kapott. Mindjárt sejtette, hogy valami titok lappang váratlan szerencséje mögött.
– Valahányszor ilyen tojásod lesz eladó, gondolj rám. Ezt az árat mindig megfizetem érte – mondta búcsúzóul a késis.
A szegény ember megígérte, hogy csak neki adja el, ha máskor is lesz ilyen tojása, azután bejárta az egész piacot finom húsokat, főzelékeket, meg ráadásul szép ruhákat vásárolt, hogy legyen mibe öltözködnie családjának. Fogadott egy teherhordót, mindent hazaküldött a feleségének, s aztán elment, saját magának is vett egy szép ruhát meg puha prémeskabátot.
Mikor az ennivalókkal, ruhaneművel megrakott ember bekopogott a szegényei házba, az asszony ámuldozva nézte a rengeteg drága holmit, A teherhordó megmondta neki, hogy ezt mind a férje küldi. Az asszony meg ezt gondolta magában:
– Biztosan a gazdag sógoromé ez a sok drágaság. Ez az idegen nem tudhatta... Majd kiderül.
De akárhogy is volt, a holmikat be kellett hordani a házba. A gyerekek közben sírtak, jajgatlak, mert éhesek voltak, s mohó tekintetüket le nem vették a szobában felhalmozott finomabbnál finomabb ételekről. Egyre ennivalóért könyörögtek az anyjuknak, az meg alig tudta őket lecsendesíteni.
– Várjatok, csak várjatok – mondta – hamarosan hazajön apátok, hoz majd kenyeret... Ez itt mind a nagybátyátoké, nem szabad hozzányúlni...
No de közben megérkezett a mi emberünk a szép új ruhájában meg a prémes kabátjában. A síró-rívó éhes gyerekek láttán rákiáltott a feleségére:
– Miért nem adsz enni a kicsinyeknek?
Aztán mindent elmesélt az asszonynak. Az meg azt sem tudta, hova legyen örömében, az ura nyakába borult, együtt örvendeztek szerencséjüknek, együtt adtak hálát Allahnak, hogy végtelen irgalmából ilyen kincshez jutottak.
A mi emberünk másnap is meg ezentúl minden reggel vitt egy-egy tojást a piacra, A késis minden reggel kifizette érte az ezer aranyat... Így lelt a szegény teherhordóból a vidék leggazdagabb embere.
Akkor aztán elhatározta, hogy Mekkába zarándokol. Mielőtt elindult volna a bosszú útra, lelkére kötötte a feleségének, hogy vigyázzon a gyerekekre, mint a szemefényére.
Miközben ő messze járt, a késis megbetegedett, s legény fia járt helyette a piacra. Egyik nap mint a másik megvette a csodálatos tojást, megfizette érte a kialkudott árat. A hajdani szegény ember felesége beleszeretett a késis fiába, annak is megtetszett az asszony, egyre gyakrabban találkoztak s hamarosan egymásba szerettek.
Egyszer aztán úgy fordult, hogy a késis fia nem ment el az asszonyhoz. Az meg majd kisírta érte a szemét, aztán elküldött hozzá valakit, hogy izenné meg, miért nem jön. A ravasz legény tudatta az asszonnyal, hogy csak akkor megy el hozzá, ha ezentúl ezer arany font helyett százért is megkaphatja a csodálatos tojást. Az asszony beleegyezett, mit meg nem tett volna a szeretőjéért! A késis fia megint eljárogatott hozzá.
Így ment ez egy ideig. De aztán a legény megint csak elmaradozgatott, az asszony megint nekibúsult, s megint csak elküldött hozzá valakit. A legény tudatta vele, hogy csak akkor megy, ha ezentúl ingyen is megkapja a csodálatos tojást. Az asszony beleegyezett, azt mondta, hogy mindent megtenne a szeretőjéért.
Megint eltelt néhány nap, s a késis fia újból elmaradt. A szeretője könyörgésére azt üzente, csak akkor jön, ha az asszony megöleti, megsütteti neki a fekete tyúkot. Az asszony meg így válaszolt:
– Mindent megtennék a kedvedért. Még az életemet is szívesen adnám érted.
S megparancsolta, hogy öljék meg a fekete tyúkot. A szakácsnőnek pedig meghagyta, hogy készítsen belőle finom pecsenyét. Főzetett egy fazék levest is, ebbe mérget tett, a gyerekeivel akarta megetetni. A gyerekek éppen iskolában voltak. Mikor este hazajöttek, a szakácsnő félrehúzta őket s elmondott nekik mindent:
– Ha asztalhoz ültök – mondta nekik – kezdjetek el veszekedni, mintha csak a kenyéren vagy a levesen vesznétek össze, közben borítsátok ki a levest és csak a tyúkból egyetek.
A gyerekek így is tettek: lökdösték egymást, mintha egyik a másiktól el akarná venni a kanalat, mintha azon veszekednének, hogy ki merítsen magának először; közben ügyesen kiborították a mérgezett levest, nekiestek a tyúknak, megették az egészet, egy falatot sem hagytak belőle. Aztán gyorsan megszöktek az apai háztól, nehogy utolérje őket anyjuk bosszúja.
Mentek-mendegéltek úttalan utakon, rengeteg erdőkön át, végül egy szomorkás zöld, magas domb tövébe értek, a domb tetején város. A város lakói éppen királyt kerestek. Régi szokás szerint ilyenkor egy kalitkába zárt madarat vittek ki a város utcáira, ott szabadon engedték, s az lett a király, akinek vállára telepedett a madár. A hajdani teherhordó három fia éppen akkor érkezett a város főterére, mikor a Sors madarát szabadon engedték. Az meg egyenesen a legkisebb fiú vállára szállt. A város lakóinak ez sehogyan sem tetszett, egyre mondogatták, a fiú még túlságosan fiatal ahhoz, hogy királyuk legyen. A madarat még egyszer kalitkába zárták, újból kiengedték, de megint csak a legkisebbik fiú vállára telepedett. Újból kalitkába zárták, a fiút meg elrejtették egy házban, hogy a madár valaki mást választhasson. Mikor szabadon engedték, a madár tanácstalanul körözött a tömeg felett, egy percre sem szállt le. Nem tehettek egyebet, a legkisebb fiút kihozták rejtekhelyéről, és a Sors madara ismét azonnal a vállára szállt. Mert a legkisebb fiúnak jutott a fekete tyúk szíve és zúzája. Így aztán a város lakói királyukká kiáltották és trónra ültették a fiút.
Az anyjukat közben végleg elhagyta a szeretője, hiszen nem ehette meg a fekete tyúknak sem a szívét sem a zúzáját sem egyetlen porcikáját és nem tudta megvalósítani gyalázatos terveit.
Az elhagyott asszony ura visszajött a zarándokútról s mikor meghallotta fiai érthetetlen eltűnését nagyon nekibúsult, még élni sem volt kedve.
Telt-múlt az idő, s a királlyá lett fiú egyik emberét elküldte a szüleiért. Amint a trónja elé értek, kikérdezte a gonosz asszonyt. Mikor napvilágra kerültek bűnei, levágatta a fejét. Aztán mindent elmesélt édesapjának, később meg feleségül adta hozzá a derék szakácsnőt aki megmentette az ő és a két öccse életét. Jómaga meg feleségül vett egy szépséges lányt, a két öccsét kinevezte miniszternek. Negyven napon, negyven éjszakán át tartottak a fényes ünnepségek, s életük ezentúl csupa eszem-iszom, csupa boldogság volt.
Allah engedje, hogy így forduljon mindnyájunk sorsa.
MESE EGY SZEGÉNY LÁNYRÓL
Valamikor réges-régen két szomszéd élt egy városban. Az egyik szegény volt, a másik gazdag, mégis testvérként szerették egymást. A gazdag egyszer így szólt a szegényhez:
– Szomszéd! Ha neked leányod, nekem meg fiam lesz, egy párt csinálunk belőlük!
Örült a szónak a szegény ember, mert nagyon szerette gazdag szomszédját. Telt az idő, múlt az idő, esztendőre jött esztendő, és mert Allah úgy akarta, a gazdagnak lett egy fia, a szegénynek lett egy lánya. Nagy volt az öröm a gazdag ember házában is, meg a szegény ember viskójában is. A gazdag ember gyémántos fülbevalót ajándékozott a szegény ember lányának, mintha máris eljegyezte volna a fiának.
Telt az idő, múlt az idő, esztendőre jött esztendő, és mert Allah úgy akarta, híres szépség lett a lányka, deli legény a fiúcska, s a két szomszéd örvendezve készülődött menyegzőre. Meghallották a legény pajtásai a dolgot, egyre mondogatták: – Bolond vagy te! Gazdag létedre csak nem veszel feleségül szegény lányt!
Bántotta a legényt a sok csúfolkodás, gyalázkodás, a pajtásai meg addig-addig duruzsoltak neki, míg végül a legény szíve elfordult a leánytól. Mondta is az apjának:
– Apám, nem veszem én feleségül a szegény ember lányát,
Az apja meg, mivel nagyon szerette, hagyta hogy maga válasszon magának feleséget.
Megmondta a szegény embernek is, hogy a fia meggondolta, nem veszi feleségül a lányát adják hát vissza a gyémántos fülbevalót.
Mit tehetett volna a szegény ember? Visszaadta a gyémántos fülbevalót.
Bánkódott eleget a lány, fájt a szíve a vőlegényért is meg a gyémántos fülbevalóért is. Vigasztalta az apja:
– Sose búsulj, édes lányom! Odaígérlek a legelső embernek, aki holnap az utamba akad, és még különb vőlegényt is kaphatsz, ha Allah úgy akarja!
Másnap reggel, mikor felkeltek, mosakodás után a szegény ember indult a dzsámiba reggeli imára. Az utcán egy dervissel találkozott köszöntötte, ahogy azt az illendőség megkívánja.
A dervis megszólította:
– Ide hallgass, szegény ember! Tegnap este ígértél valamit a lányodnak, Emlékszel-e még, hogy mit?
Észbekapott menten a mi emberünk, s gondolta, hátha a jószerencséjével találkozott, s így felelt:
– Hozzád adnám a lányomat, ha Allah is úgy akarja, és te sem bánod.
– Jól van, feleségül veszem a lányodat – mondta a dervis, majd a zsebébe nyúlt, s egy marék aranyat adott a szegény embernek. – Menj és vásárolj meg mindent, ami a menyegzőhöz kell. Esteli imádság után ott leszek nálatok.
A szegény ember meg sietett a dzsámiba, nagy buzgón imádkozott, imádkozás után egyenest az aranyműveshez ment, megvásárolta a lányának a legszebb gyémántos fülbevalót, megvásárolta a legszebb menyasszonyi ruhát és a sok drágasággal megrakodva ment vissza a lányához.
– Dervis lesz az urad, édes lányom – mondta. – Ő küldi neked a gyémántos fülbevalót meg a menyasszonyi ruhát. Öltözködj fel szépen, estére itt lesz a vőlegény.
A lány menyasszonyi ruhát öltött, fülébe tette a gyémántos fülbevalót, úgy várta a vőlegényt. Az estéli imádság után meg is jött a dervis. Leült a leány mellé s így beszélt hozzá:
– Homlokomnak halvány holdja, szívemnek szerelmes napja, jöjj, kaftánom hadd takarjon...
Ezzel felemelte a kaftánja szárnyát s betakargatta vele a a menyasszonyt.
Reggel azt mondja neki a dervis:
– Lányom, fogd ezt a marék aranyat, s vásárolj meg mindent, amire szükséged van. Estére megint eljövök.
Ezzel egy marék aranyat adott a lánynak, s kaftánjába burkolózva elment.
A lány odaadta az apjának a marék aranyat. Megvásároltak mindent, amire szívük vágyott s boldogan várták a dervist. Esti ima után meg is jött, s így beszélt a lányhoz:
– Homlokomnak halvány holdja, szívemnek szerelmes napja, jöjj, kaftánom hadd takarjon... 
És megint ott aludt a lány, a dervis kaftánja alatt.
Reggel megint kapott tőle egy marék aranyat.
S ezentúl így múltak a napok. A dervis minden este megjött, kaftánjába takargatta, a karjában altatgatta a lányt, minden reggel egy marék aranyat adott neki, aztán ment. Annyi pénzük volt már, hogy palotát építettek a kunyhó helyébe, szolgálókat fogadtak, szép ruhákat, aranyos kancsókat, puha prémes kabátokat vásároltak. Súgtak-búgtak a szomszédok eleget, hogy vajon honnan lett a szegény embernek ilyen tengersok pénze.
A gazdag ember fiának meg egyre mondogatták a pajtásai:
– Rossz útra tért a hajdani mátkád, látod milyen jó, hogy nem vetted feleségül!
A gazdag ember fia kikereste magának a város leggazdagabb lányát, eljegyezte, s készültek a menyegzőre.
A legény arra kérte az apját, hogy mielőtt megházasodnék, rendezzen fényes lakomát, s a vendégségbe hívják meg a szegény ember lányát is.
Így is lett. A gazdag szomszéd elment a szegény emberhez, hogy vendégségbe hívja a lányét.
– Elmennék – mondta a lány, vagyis hogy a dervis felesége – de nem tudom, elenged-e az uram.
Este mikor megjött a dervis, azt mondja neki a lány:
– Vendégségbe hívnak. Mehetek-e?
– Mehetsz – mondta a dervis. – Hintón menj, két szolgálólányod kísérjen. Csak egy órát időzz, s míg ott leszel, a két szolgálólányod a lábad előtt kuporogjon, úgy várják a parancsaidat. Ha letelt az óra, ints nekik, ők majd a hintóhoz kísérnek. Mikor felállsz a helyedről, intézd úgy, hogy az olvasód elszakadjon, s a gyöngyök szanaszét guruljanak. Le ne hajolj egyért sem, hagyd csak, hogy a vendégsereg kapkodjon utánuk.
Ezzel odaadott a feleségének egy olvasót, de olyat, hogy minden szem igazgyöngy volt.
A szolgálólányok aranyos ruhába öltöztették úrnőjüket, hintóba ültették, s indultak a vendégségbe. A gazdag ember házánál már egybegyűlt a vendégsereg, s valahányan voltak, mind a szegény ember csodaszép lányát bámulták.
Mikor letelt az óra, intett szolgálóinak. Azok felálltak, hogy hintájához kísérjék. Közben, ahogy a dervis meghagyta, úgy intézte, hogy elszakadjon az olvasója. Az igazgyöngyszemek nagyokat koppanva gurultak szerteszét.
– Elszakadt az olvasód! – kiáltoztak a vendégek.
– Ha elszakadt, hát elszakadt – mondta a dervis felesége. – Aki akarja, majd összeszedi. – S már ment is.
A gazdag legény meg egy szekrényben rejtőzködve leste hajdani mátkáját, s mikor szépséges arcát megpillantotta, majd a szíve szakadt meg, úgy bánta, hogy cserbenhagyta. Szaladt is apjához; hogy ő nem házasodik, neki csak a régi mátkája kell.
Reggel meg ment a törvénybe, előadta panaszát a bíráknak, hogy neki jussa van a régi mátkájára, nem lehet az senki másnak a felesége.
Törvénybe idézték a dervis feleségét.
– Dervis uram engedelme nélkül egy tapodtat sem megyek – mondta az asszony.
Mikor aztán este megérkezett a dervis, az asszony elmondta neki, hogy törvénybe idézik.
– Elmehetsz – mondta a dervis. – Hintán menj a törvényházhoz, de ki ne szállj belőle. Ha meg fenyegetnek, mutasd fel ezt a papirost.
Ezzel átadott neki valami írást.
Reggel hintóba ült az asszony, s ment a törvényházhoz. De a hintából nem szállt ki, akárhogy fenyegették is, ehelyett felmutatta a papirost, amit az urától kapott. A bíró ránézett a papirosra, ijedtében még a lélegzete is elakadt.
– Távozhatsz, úrnőm – hebegte – nem perel itt téged senki!
A legényt meg elkergették a törvényházból, de csak nem akart belenyugodni mátkája elvesztésébe, fogta magát, s panaszra ment a miniszterhez. A miniszter meghallgatta, s hívatta a dervis feleségét.
– Dervis uram engedelme nélkül egy tapodtat sem megyek -- mondta az asszony.
Mikor aztán este megérkezett a dervis, az asszony elmondta neki, hogy a miniszter elé hívatják.
– Elmehetsz – mondta a dervis. – Hintón menj, de ki ne szállj belőle. Ha meg fenyegetnek, mutasd csak fel a papirost amit kaptál tőlem.
Reggel hintóba ült az asszony, s ment a miniszterhez, de a kapuja elé érve nem szállt ki a hintóból. Szolgák jöttek érte, fenyegették, hogy így meg úgy, erre az asszony megmutatta nekik a papirost. Megremegett, aki csak egy pillantást is vetett a papirosra.
– Távozhatsz, úrnő – hebegték. – Nem perel itt téged senki.
– Mit jelentsen ez... – töprengett a gazdag legény. – Sem a bíró, sem a miniszter nem veszi kezébe panaszomat. Nincs más hátra, a padisahhoz fordulok. 
Így is tett.
– Jól van – mondta a padisah – holnap meghallgatom a panaszodat, és meghallgatom a hajdani mátkádat is.
Szolgákat küldött a dervis feleségéhez, hogy másnap jöjjön a palotába.
– Dervis uram engedelme nélkül egy tapodtat sem megyek – mondta az asszony.
Mikor aztán este megérkezett a dervis, az asszony elmondta neki, hogy a padisah elé hívatják.
– Elmehetsz – mondta a dervis. – Hintón menj, s mikor a palota kapujához érkezel, szállj ki s menj bátran a padisah elé.
Reggel hintóba ült az asszony, s indult a palotához. Mikor a kapujához ért, kiszállt a hintóból, az őrállók meg felkísérték a palotába, mert perbefogója már ott várakozott.
Fényes terembe vezették az asszonyt. Ott volt már a legény is meg a palotabeli emberek, de a padisahot senki sem látta, az egy aranyhímes függöny mögött ült.
Előállt a panasztévő s fennhangon elmondotta, hogy a volt mátkája cserbenhagyta, de ő mindenképpen feleségül akarja venni.
A dervis felesége meg nagy bátran megfelelt neki:
– Igaz, mátkád voltam, de nem kellettem neked, mert szegény voltam. Egy dervis felesége lettem, csak őt szeretem és tudni sem akarok másról.
A padisah megkérdezte:
– És tudod-e, hogy hívják az urad?
– Bizony én azt nem tudom – felelt az asszony – de ezer között is felismerem.
Kiadta a padisah a parancsot, hogy ahány dervis a városban, az mind jelenjen meg a palotában. Jöttek a dervisek sorra, de az asszony egyikben sem ismert az urára. Egyszer csak szétnyílt az aranyhímes függöny, mögötte fényes trónuson ott ült a padisah.
– Itt van az én dervis uram! – kiáltott az asszony s a padisah lába elé borult.
Mert dervisnek öltözködve a padisah vette feleségül a cserbenhagyott szegény lányt. Most megújította esküjét, s negyven napon, negyven éjszakán át tartott a fényes menyegző.
A gazdag legény meg a hajdani mátkája szolgálólányát vette feleségül. Mindenki megkapta amit érdemelt, várjuk ki türelemmel mi is a magunkét.
AZ IRIGY NŐVÉREK ÉS A TELLI-TOP
Egyszer volt, hol nem volt... Hajdanában, amikor a szalmában szitáltak, kikiáltó volt a teve, borbély a szamár... Ófürdőben nincsen kancsó, kendő is csak ócska, foszló, s nincs határa, nincs határa sok hazugságomnak... Ótvaros lesz a fejed, ha nem mondasz egyebet... Mondd hát gyorsan azt, hogy hukk!
Volt egyszer egy gazdag, nagyon gazdag kalmár. Nagy útra készülődött, Egyiptomba, ott akart mindenféle drágaságot vásárolni. Három lánya volt ennek a kalmárnak, s mielőtt útrakelt volna, magához hívatta a három lányt.
– Édes lányaim, mit hozzak nektek Egyiptomból? – kérdezte.
A legnagyobbik lány arannyal kivert gyönggyel kirakott facipőt kért hogy abban páváskodhasson a fürdőben. A középső lány meg színarany fürdőkancsót akart.
– És te, te mit kívánsz, lányom – kérdezte a kalmár a legkisebbiket, a legkedvesebbiket.
– Megtanácskozom a lalámmal, aztán majd megmondom neked.
Ezzel ment és megkérdezte a laláját, hogy mit kérjen az apjától.
– Kérj tőle egy telli-topot – tanácsolta a lala.
Ment a legkisebb lány az apjához:
– Apám, édesapám, a lalám azt tanácsolta, hogy kérjek tőled egy telli-topot. Ha elfeledkezel róla, hazafelé az utadon világosság lesz mögötted, és sötétség jár előtted.
A kalmár útrakelt. Mikor Egyiptomba ért, megvásárolta az ajándékokat a két nagyobbik lányának, de megfeledkezett a legkisebbikről. Hajóra szállt, hogy hazatérjen. Alighogy a hajó elindult, sötétség, sűrű éjszakai sötétség borult a tengerre. Az utasok meg tanácstalanul néztek előre, néztek hátra, egymást kérdezgették, vajon nem feledkezett-e meg valamelyikük az ígéretéről. A kalmárnak csak ekkor jutott eszébe, hogy megfeledkezett a legkisebbik lányának ígért telli-topról. Visszament a kikötőbe, vásárolt egy telli-topot, aztán újból hajóra szállt s most már zavartalanul hazajutott.
Otthon boldogan fogadta a házanépe meg a három lánya. Este kicsomagolták az útikosarakat, és a kalmár szétosztotta leányai között az Egyiptomból hozott ajándékokat. Az egész ház megbámulta a legkisebb lány csodaszép telli-topját. A két nagyobbik lány úgy irigykedett, hogy szemhunyást sem aludt egész éjszaka. Virradóra el is határozták, hogy s mint veszik el húguktól a telli-topot.
– Megöljük, s miénk lesz a csodaszép telli-top – mondogatták egymásnak.
Azt is megbeszélték, hogy másnap elviszik a testvérüket az erdő szélére.
Reggelre kelve mentek az apjukhoz:,
– Szeretnénk az erdőbe menni, engedj el bennünket – kérték.
– Jó, elmehettek – mondta az apjuk.
El is indultak, s mikor az erdő szélére értek, megláttak egy kutat.
– Vajon mi lehet lent a fenekén? – kiáltott fel a két nagyobbik lány a kút fölé hajolva.
Kíváncsi volt a legkisebbik lány, ő is a kút fölé hajolt, a két nagyobbik meg hirtelen meglökte, s szegényke beleesett a mély kútba. Csakhogy ez a kút már régen kiszáradt.
A két nagyobbik lány hazament, szentül hitték, hogy a húguk bennfulladt a kútban. Az apjuk kérdezte őket:
– Hol maradt a testvéretek?
– Jaj, apám – sírdogált a két gonosz – egyre kértük, hogy ne maradjon el tőlünk, de hiába beszéltünk, ő csak nem hallgatott ránk, eltévedt az erdőben és széttépte egy farkas.
– Biztosan tudjátok? Láttátok mikor széttépte? – kérdezte az apjuk.
– Saját szemünkkel láttuk, mikor a farkas szétlépte és felfalta.
A kalmár sokáig siratta a legkisebbik, legkedvesebbik lányát. A gonosz nővérek is úgy tettek, mintha szívből búsulnának testvérük után.
Közben két utasember közeledett a kiszáradt kúthoz. Szomjasak voltak, vizet akartak meríteni, s mert nem akadt más a kezük ügyébe, tök-kabakot akasztottak egy kötéldarabra, azt engedték le a kútba. Nagy nehezen húzták vissza a kabakot, azt hitték, tele van vízzel, s nagyot néztek, mikor egy csepp sem folyt belőle. Sehogy sem értették, hogy mitől lett mégis oly nehéz. Azt meg nem tudhatták, hogy a lány belebújt. Az egyik utasember játszani kezdett a kabakon, a legkisebb lány meg énekelt, mintha csak a húrok zengenének:
Bánatomat most elsírom,
Utasember, halld a dalom.
Ha nem tudod, hogy ki vagyok,
Vallasd ki a telli-topot...
Az utasok ámuldozva hallgatták a dalt, s egyre mondogatták:
– Vagyont kereshetünk ezzel a csodálatos kabakkal!
Indultak a legközelebbi városba. Ott letelepedtek egy kávéházba, hogy kicsit megpihenjenek. Közben megszólaltatták a kabakot, s a kávéházban üldögélő vendégek elbűvölten hallgatták az emberi hangon zengő muzsikát.
Éppen ott időzött a legkisebb lány lalája is. A dalt hallgatva úgy érezte, hogy valahonnan ismerős neki a panaszos hang. Megkérdezte a két utasembert:
– Játszhatnék rajta egy kicsit én is?
Aztán fogta a kabakot, belekapott a húrokba, s a legkisebb lány ismét énekelni kezdett:
Bánatomat most elsírom,
Kedves lalám, halld a dalom.
Ha nem tudod, hogy ki vagyok,
Vallasd ki a telli-topot.
Ekkor a lala így szólt az utasemberekhez:
– Gyertek el, barátaim, a gazdámhoz, hadd hallja ő is a kabak énekét. Tudom, hogy busásan megjutalmaz mindkettőtöket.
Felkerekedtek s mentek a kalmár házába.
– Kedves gazdám – mondta a lala – csodálatos hangja van ennek a kabaknak. Játsszál rajta egy kicsit! Majd meglátod, milyen különös hangon zeng!
A kalmár fogta a kabakot, belekapott a húrokba, s mit hallott?...
Bánatomat most elsírom,
Kedves apám, halld a dalom.
Ha nem tudod, hogy ki vagyok,
Vallasd ki a telli-topot.
A kalmár ekkor így szólt:
– Hívjátok ide azt a két gonosz teremtést.
Jött is a két nagyobbik lány, nem sejtette egyik sem, hogy miért hívatja őket az apjuk. Az meg a legnagyobbiknak nyújtotta a kabakot, hogy játsszon rajta. A gonosz nővér ujjai még alig érintették a húrokat, máris felcsendült a testvérük hangja:
Bánatomat most elsírom,
Gonosz nővér, halld a dalom.
Ha nem tudod, hogy ki vagyok,
Vallasd ki a telli-topot.
A két gonosz testvér zavaréban még szólni sem tudott. Lehajtott fejjel, földbe gyökerezett lábbal állt mind a kettő. A kalmár megkérdezte az utasokat:
– Mennyiért adnátok el ezt a kabakot?
– Mindkettőnknek adj száz aranyat.
A kalmár kifizette a kétszer száz aranyat s az utasemberek eltávoztak. Azután földhöz vágta, összetörte a kabakot, s épen, egészségesen ott Alit előtte a legkisebbik, legkedvesebbik lánya. Az apja megkérdezte:
– Hogyan kerültél a tökhéjba, édes lányom?
– Elmondom, apám. A nővéreim el akarták tőlem venni a telli-topot. Nem adtam. Akkor beledobtak az erdőszéli kútba... Arra jött két utasember, megszomjaztak, leengedték a kabakot hogy azzal merítenek vizet, s én belebújtam... Így volt.
– Az a lány, aki gonoszságot követ el a testvére ellen, nem kíméli az apját sem – mondta a kalmár.
Aztán a két gonosz lányt kérdezte:
– Mit kívántok inkább? Negyven öszvért vagy negyven fejszét?
– Negyven fejsze sújtson ellenségünkre – mondták a nővérek. – Adj nekünk inkább negyven öszvért.
– Meglesz – mondta a kalmár.
Negyven öszvér farkához köttette a két gonosz lányt, s a negyven öszvért negyven felé kergették. Negyven felé szakadt a gonoszok teste, negyven domb tetején szóródtak szét csontjaik.
A kalmár meg örömben, bőségben élt számos szép esztendőt a legkisebbik, legkedvesebbik lányával. Bárcsak nekünk is adná meg a sors, hogy így teljék életünk...
A SZARKA MEG AZ ASSZONYOK
Valamikor réges-régen tanácskozásra ültek össze az asszonyok.
– Miért is van az, hogy a férfiak két, három vagy akár négy feleséget is tarthatnak egyszerre, nekünk asszonyoknak meg be kell érnünk egyetlen férjjel? Hát igazság ez? Voltaképpen miért is ne tarthatnánk mi is egyszerre több férjet?
Megbeszélték ezt széliében, hosszában, aztán elhatározták, hogy küldöttséget menesztenek a kádihoz. A kádi figyelmesen meghallgatta az asszonyok kérését, aztán így szélt:
– Semmiképpen sem tartozik rám a dolog. Az ég akarta, hogy így legyen, a férfinak Isten adta a jogot, hogy több nőt is feleségül vehessen, s ugyancsak az ég tiltotta meg, hogy asszony több férjet is tarthasson. Ha ezen változtatni akartok, magához Allahhoz kell folyamodnotok.
Az asszonyok távoztak a káditól s elmondották a gyülekezetnek a bölcs szavait. Valamennyien gondolkozni kezdtek, hogy mit is tehetnének, s végül elhatározták, hogy folyamodványt szerkesztenek, minden aláírják, majd rákötik egy szarka lábára, s a madarat azzal bocsátják el, hogy repüljön egyenest az igazságos Allahhoz, s kérésüket adja át neki.
Múltak a napok, aztán múltak a hónapok, az asszonyok mindhiába várakoztak, küldöncük, a szarka, csak nem jött vissza.
De azért ők nem vesztették el végképp a reményt, ma is bizakodnak ügyük elintézésében, ma is várakoznak, s egyre lesik a levegőeget, vajon jön-e már a szarka az igazságos Allah válaszával.
Anatólia asszonyai, ha a házak táján szarka telepszik egy faágra, még manapság is odakiáltanak neki:
– Visszajöttél? Mi hírt hoztál? Jót? Rosszat?
Még énekelgetni is szoktak ilyenkor:
Szarka szállt a ringó ágra,
A farkával billeget.
Tudjuk jól, hogy nekünk hozott
Allahtól üzenetet...
A KÉLOGLÁN MEG A RÓKA
Volt egyszer egy Kéloglán, aki egy molnárnál inaskodott. A molnár az őrlésért vámot szedett a parasztok gabonájából, s ezt a gabonát mindig Kéloglán hordta a malom mögé, a magtárba.
Azt mondja egyszer a molnár Kéloglánnak;
– Menj, nézd meg, tele van-e már a magtár!
S mit látott Kéloglán? Üres volt a magtár, mintha soha, egy szem búzát sem hordott volna be. Azt mondja a molnárnak:
– Ma este lesbe állok, elfogom a tolvajt s kezedre adom.
Jött is este a tolvaj, mégpedig egy róka. Kéloglán elcsípte a magtár ajtajában. Könyörgőre fogta a róka:
– Könyörülj, Kéloglán, eressz el! Nem fogod megbánni, megszolgálom a jóságodat!
Kéloglán elengedte a rókát.
Ekkor a róka elment a jemeni padisahhoz:
– Lánynézőbe jöttem – mondta – a Füveskertek padisahja azt szeretné, ha a fia feleségül kapná a lányodat. Mit izensz neki?
A padisah meg így válaszolt:
– Először hadd lássam a Füveskertek padisahjának a fiát, aztán majd megmondom, hogy nekiadom-e a lányom.
A róka indult a Füveskertek padisahjának a fiáért. Egyenest Kéloglánhoz ment:
– Valamennyi ócska sapka csak van a város szemétdombjain, szedd össze mindahányat – mondta.
A Kéloglán úgy tett ahogy a róka kívánta. Aztán kettesben útnak indullak. Hol futottak, hol ballagtak, meredeken meg-megálltak... Átkeltek vad szakadékon, sziklás hegyen, sivatagon... Mentek, mentek hat hónapon meg egy őszön át. A padisah városa előtt folyó állta útjukat. A szemétdombokon összeszedett töméntelen sapkát a folyó vizébe hajigálták. A róka egymagában járult a padisah elé:
– Jövendőbeli vejedet, a Füveskertek padisahjának fiát, kísérőivel együtt elragadta a folyó sebes árja. Csak a herceget tudtam kimenteni. Fennakadt a folyóparti ágakon, s ronggyá szakadt fényes öltözéke. Gyorsan küldj neki másikat...
A padisah menten fényes ruhákat hozatott elő.
– Íme, a Füveskertek hercegének, uralkodónk jövendőbeli vejének öltözéke – mondták az udvari emberek s a fényes ruhákat átadták a rókának.
A róka ráadta Kéloglánra az új ruhát, majd kettesben a palotába mentek. Kéloglán egyre a szép új ruháját nézte, tapogatta.
– Lehetséges, hogy a hercegnek nem tetszik a ruha szabása vagy a kelméje? – Kérdezte a padisah a rókát.
Az meg így válaszolt:
– Hát bizony, az ő palotájában legfeljebb a szolgák viselnek ilyen öltözéket.
A padisah ekkor ráparancsolt az embereire, hogy még szebb, még fényesebb ruhát hozzanak a hercegnek. A róka pedig így szólt Kéloglánhoz:
– Most aztán már ne nézegesd, ne tapogasd örökösen a ruhádat, kis híján rájöttek, hogy Kéloglán vagy, pedig ha ezt megtudják, nem adjak hozzád feleségül a hercegkisasszonyt.
Az udvari emberek hozták a még fényesebb öltözéket. A padisahnak most még arra is volt gondja, hogy pénz legyen az új ruha zsebében, háromszáz aranyat tett bele, hogy a vejének legyen költőpénze, Kéloglán persze nagy ravaszul szétosztotta a pénzt az útjába kerülő emberek között. Azok meg boldogan összesúgtak:
– Ejha! Milyen gazdag, milyen nagylelkű a jemeni padisah veje!
A róka ekkor így szólt a padisah hoz:
– Most már láttad a fiunkat. Mit határoztál? Hozzáadod a lányodat, vagy sem?
– Hozzáadom – válaszolt a padisah. – Hamarosan megülhetjük a menyegzőt.
– Odahaza már meg is kezdődlek az ünnepségek – mondta a róka. – Mi most szépen útrakelünk, fenséged meg utánunk küldi a lányát, a mi padisahunk palotájába.
– De vajon hol találom meg?1 Miről ismerek rá?
– Oda kell vinni a menyasszonyt, ahol minden kémény füstöl – válaszolt a róka.
Ezzel útrakelt a Kéloglánnal együtt.
Egyszer csak a Medvék-házához érkeztek. Azt mondja a róka a medvéknek:
– Nézzétek, milyen sokadalom közeledik! Ahányan csak vannak, mind az életetekre törnek. Gyorsan-gyorsan! Bújjatok el amoda, a szénapajtába, a szalma alá, nehogy meglássanak benneteket!
Így is lett. A medvék jól elbújtak, a róka meg fogott egy kanna petróleumot, ráöntötte a szalmára s meggyújtotta, Ahány medve, mind ott éget. Kéloglán meg elfoglalta a házukat.
Közeledtek a jemeni padisah emberei meg a násznép. Már messziről meglátták a nagy füstöt. Odamentek a medvék házához, s a fényes házban rátaláltak Kéloglánra meg a rókára. A mennyasszonyt is bevezették. A menyegzőt még aznap este illő pompával megünnepelték. Kéloglán nászszobába vitte a hercegkisasszonyt. Másnap reggel egy-egy mérő aranyat adott a jemeni padisah minden emberének. Azok meg, mikor hazaértek, mondták is a padisahnak:
– Nagy szerencséd, hogy ilyen vejed akadt! Nincs még egy ilyen a széles világon!
Kéloglán közben nagy boldogan éldegélt új hajlékában. A róka egyszer megkérdezte:
– Ha meghalnék, mit csinálnál?
Kéloglán meg így válaszolt:
– Koporsóba tennélek, s a palotám legfényesebb termének kellős közepén őriznélek.
Kéloglán ezután elment vadászni, a róka meg úgy tett, mintha meghalt volna. Sírt-rítt a hercegnő, forró könnyeket hullatott:
– Ó, jaj, meghalt az én hercegem kedves rókája...
Hazaérkezett Kéloglán.
– Miért sírsz, feleség? – kérdezte.
– Hogyne sírnék, édes uram, mikor meghalt a te kedves rókád!
– Ilyen semmiségért sírsz? Felfordult egy róka... emiatt csak nem kell így bánkódni!... Inkább hajítottad volna ki az utcára a farkánál fogva!
Ezzel a farkánál fogva megmarkolta a rókát, hogy kihajítsa az utcára, de a róka farka leszakadt, s a kezében maradt. A róka meg odaállt az ablak elé:
– No, Kéloglán, te szépen háláltad meg, amit érted teltem... – mondta haragosan.
Ezzel elment. A hercegnő keserű könnyeket hullatott bánatában. Szomorúan tépelődött:
– Egy Kéloglán felesége lettem... Ó, jaj, ilyen férjért hagytam el apám palotáját!...
Kéloglán megkérdezte, miért sír oly keservesen, ő meg így válaszolt:
– Semmi... semmi... Csak eszembe jutott apám meg anyám.
Kéloglán nagyon haragudott, hogy a róka, mielőtt elment volna, leleplezte őt. Fogta a puskáját, futott a róka után, hogy megöli. De már nyomát sem lelte, s mit tehetett volna egyebet, dolgavégezetlen hazatért. Vigasztalta a feleségét:
– Ejnye... csak nem hiszel egy róka szavának! A róka mégiscsak róka... Ha Kéloglán lennék, hogyan lenne ilyen fényes palotám, ennyi aranyam, kincsem...
*
A róka közben elért az erdőbe. Ott összetalálkozott egy csapat másik rókával, lehettek vagy húszán, s mikor meglátták, hogy az újonnan jöttnek nincs farka, a nyomába szegődtek, s egyre csúfolták.
No, a mi rókánk elhatározta, hogy bosszút áll.
Így szólt a többiekhez:
– Tudok egy szőlőt, innen nem messze. Olyan édes fürtök teremnek ott, akár a méz. Menjünk, lakjunk jól kedvünkre!
Mikor meg a szőlőbe értek, így beszélt:
– A tejtestvérem szőleje ez. Itthagylak benneteket, ha megígéritek, hogy mindegyikőtök beéri egy fürttel, s egy szemmel sem eszik többet.
– Így lesz – mondták a rókák.
– Nem bízom a szavatokban. Nehogy mégis többet egyetek, a farkánál fogva mindegyikőtöket odakötöm egy-egy szőlőkaróhoz. Én majd fent, a dombról vigyázok, s eloldalak benneteket, ha jön a csősz. Így semmitől sem kell félnünk.
– Jó lesz – mondták a többiek.
No, a mi rókánk a farkánál fogva jó erősen egy-egy karóhoz kötötte a húsz másikat, aztán indult fel, a dombra. Mikor felért, torkaszakadtából kiabálni kezdett:
– Hé! Csősz bácsi! Csősz bácsi! Rókák vannak a szőlőben! Gyere, öld meg valamennyit, mert a szőlőt mind megeszik!
Megrémültek a lakomázók, mind csak azt nézte, hova fusson, merre bújjon, egyik sem törődött azzal, hogy a farka ott marad a karóhoz kötve, menekültek ész nélkül. A mi rókánk meg hamarosan utolérte őket:
– No, kedves rokonaim – mondta – engem bolonddá telt egy ember, a farkammal fizettem érte. Ti sem vagytok különbek nálam, nincs mit egymás szemére vetnünk. Éljetek boldogul!...
Ezzel elballagott.
A KÖSÉ MEG A BIRKALÁB
Volt egyszer egy Kösé. Elment egyszer a piacra, vásárolt négy birkalábat s hazavitte a feleségének, hogy főzze meg vacsorára. Az asszony jól megtisztogatta, s fazékba rakta a birkalábakat. Finom puhára főttek, a jó asszony meg nagyon éhes volt, hát fogta magát s megevett egyet. A másik hármat a fazékban hagyta és elment szomszédotok A Kösé közben hazatért. Belenézett a fazékba, látta, hogy a birkalábak már jó puhák, de nem tudta mire vélni, hogy csak három úszkál a levesben. Hamarosan hazajött a felesége.
– No, asszony – kérdezte a Kösé – megfőttek-e már a birkalábak?
– Meg bizony – válaszolt az asszony.
– És hány van a levesben?
– Három.
– Hogyhogy három? – kiabált a Kösé. – Négyet hoztam haza!
– Nem – makacskodott az asszony – csak hármat hoztál.
– Ha még egyszer azt mondod, hát menten megpukkadok! Négyet hoztam, ha mondom!
– Nem, nem, csak hármat!
Erre a Kösé elvágódon, mintha mérgében meghalt volna.
– Annál jobb – mondta a felesége.
Elküldött valakit az imámért, hogy illendőképpen előkészüljön a temetésre. Míg az imámra várt, a Kösé felemelte halottaságyáról a fejét s még egyszer, utoljára megkérdezte:
– Ugye, hogy négy lábat hoztam haza?
– Nem csak hármat – válaszolt az asszony.
A Kösé erre visszahanyatlott párnájára.
Megérkezett az imám, a Kosét kinyújtóztatták a halottasasztalon, utoljára részeltették a rituális mosdásban... A Kösé a ténésiren fekve is felemelte a fejét s még egyszer, utoljára megkérdezte:
– Ugye, hogy négy lábat hoztam haza?
– Csak hármat! – válaszolt az asszony.
– Mindjárt indulnak velem a temetőbe, s te még most is csökönyösködsz... Kérlek benneteket barátaim, jó szomszédaim – mondta a temetésre készülődő gyásznépnek – hagyjatok egy kis nyílást valahol a síromon, hogy az asszony enni adhasson nekem.
– Meglesz – mondták.
S mikor minden készen állt a temetésre, a szomszédok és jó barátok vállukra vették a koporsót.
A Kösé felesége, miközben a koporsót kifelé vitték, rákezdett a halottsiratóra:
„Haj Kösé, jaj Kösé
Varrtam neked nadrágot
De te azt már nem hordod
Rövid lett a nadrág szára
Meghaltál ma éjszakára
Haj Kösé, jaj Kösé...”
És a Kösé kikiabált a koporsóból:
– Hány volt az a birkaláb?
– Három! – kiabált vissza a felesége.
Azzal ballagott tovább a koporsó után, s tovább siránkozott:
„Mert hogy a rőf hosszú volt,
A vászon meg rövid volt
Kilyukadt a kancsó is
Kifolyt rajta mind a víz
Meg sem mosták szegény Kösét
Sírba viszi mind a bűnét
Haj Kösé, jaj Kösé...”
A Kösé meg még egyszer, utoljára kikiáltott a koporsóból:
– Szóval hány volt?
– Három – mondta az asszony.
A temetőbe értek. A Kosét illendően eltemették, nem feledkeztek meg arról, hogy lyukat hagyjanak a sír oldalában. A Kösé felesége meg minden reggel, minden este hordta az ennivalót. S valahányszor szólongatta az urát:
– Hé, Kösé!
Az ura kidugta a fejét a lyukon át s mindig megkérdezte:
– Szóval hány volt az a láb?
– Három – ismételgette a felesége.
Mire a Kösé mindig visszahúzta a fejét a sírba.
*
Egy napon karaván haladt át a temetőn. Ezzel a karavánnal utazott az aleppói kormányzó felesége is.
Az asszony áldott állapotban volt, a temetőben fogták el a fájások, s szép kisgyermeket szült. A sátrát éppen a Kösé sírja mellett állították fel. A Kösé kibújt a sírból. Meglátta az újszülöttet, fogta és a lyukon át bedugta a koporsójába, ő maga meg elfoglalta a gyerek helyét. Mikor a kormányzó felesége meg a szolgálólányai meglátták a furcsa csecsemőt, elképedten jajongtak, rémüldözve kérdezgették egymást:
– Ki látott már ekkora újszülöttet?
De hát nem volt mit tenniük, bepólyálták, s csak arra vigyáztak, nehogy valaki is meglássa, nehogy kitudódjék, amit titkolni akartak.
A karaván pár nap múlva Aleppóba érkezett. A kormányzó felesége senkinek, még a férjének sem mutatta meg a gyermeket, mindenkinek azt mondta, hogy szép nagy és erős, csakhogy félti a szemveréstől. Így aztán híre járt az egész városban, hogy a kormányzónak erőteljes fiúgyermeke van, de látni senki nem látta, pedig mindenki kíváncsi lett volna a főúri csecsemőre.
Az meg közben szüntelenül ámulatba ejtette az anyját meg a dajkáit. Szörnyűséges étvágya volt, s korántsem érte be anyja tejével. Legjobban a friss tejfölt szerette, s egyre-másra kiabált: „Mama, tejfölt!” Nem győztek csodálkozni rajta.
*
Lássuk, mit csinált közben a Kösé felesége. Másnap reggel, szokása szerint kiment a temetőbe, hogy enni adjon a Kösének. Most is szólongatta:
– Hé, Kösé!
De az ura hangja helyett gyermeksírás felelt. Erre benézett a sírba, s meglátta az újszülöttet.
– Ó, átkozott gazfickója! Gyalázatos Kösé! ő, hogy vakítana meg Allah! – kiáltozott a jóasszony. – Vajon kit tréfáltál meg ilyen irgalmatlanul? Vajon melyik szerencsétlen anya gyerekét kaparintottad meg?
Fogta a gyereket, köpenyébe takargatta, hazavitte, langyos tejjel megitatta. Gondolta, valamikor majd csak megtudja, hogy ki siratja. Egyszer aztán hallja ám, hogy egy aleppói karaván ment át a városon, s hogy a temetőben sátorozott le, és hogy a kormányzó felesége, aki ezzel a karavánnal együtt utazott, szép nagy gyermeket szült az este. Most már mindent értett a Kösé felesége. Fogta a pólyást és nekivágott Aleppónak. Már egyhónapos is elmúlt a gyerek, mire odaért vele.
A város lakói éppen ünnepségre készülődtek, a születés negyvenedik napját akarták nagy fénnyel, pompával megülni. A Kösé felesége másról sem hallott Aleppóban, mint a bámulatosan nagy gyermekről, akit az anyja úgy félt a szemverésről, hogy még senki sem láthatta.
A Kösé felesége elhatározta, hogy ő is elmegy a negyvenedik napi fürösztésre. Karjába vette a kisgyereket, s vitte a hamumba. Szép volt a gyerek meg szeretetre méltó, mindenki rámosolygott, mindenki becézte. a kormányzó felesége is látni akarta, mert ő is hallott a szegény asszonyról meg a szép kisgyerekéről. A kormányzó felesége is megsimogatta, megcsókolgatta a kicsit. A Kösé felesége is látni akarta az úrnő gyerekét. A kormányzóné most már nem tagadhatta meg a szegény asszony kérését, megparancsolta hát szolgálólányainak, hogy vezessék csecsemőjéhez.
A szegény asszony a bölcsőhöz érve leemelte a kendőt a csecsemő arcáról, s mit láttak szemei? Az ő Köséje pislogott ki a pólyából.
– Ó, te gyalázatos! ő, te szégyentelen! – kiabált a szegény asszony.
Aztán a kormányzó feleségéhez fordult:
– Tessék, úrnő, ez itt a te gyermeked – s ezzel nekiadta a szép kis pólyást.
– Ez pedig itt...
És mindent elmondott a Köséről. No, erre a szolgálók, akik eddig nem győzték eleget simogatni, becézgetni úrnőjük csecsemőjét meg az asszonyok, nagy dühösen, hogy fürdőöltözékükben mutatkoztak a gazfickó előtt, nekiestek a Kösének: az egyik összecsavart törülközővel, a másik a fatalpú fürdőcipőjével, a harmadik meg nehéz rézkancsóval ütötte-verte, ahol érte. A Kösé csak nagy üggyel-bajjal tudott elmenekülni a karmaikból.
A kormányzóné nagyon megszerette a Kösé feleségét, s magához vette, hogy megjutalmazza, amiért visszahozta gyermekét.
Hogy Kösé hova lett, azt senki sem tudja, de biztosan nagyon megbánta, hogy annyit makacskodott, annyit gonoszkodott egy birkaláb miatt.
A TÚLVILÁGI SAS
Egyszer volt, hol nem volt, hazugság a földön sok volt... Volt egyszer három fitestvér... Megbetegedett az apjuk, s szemlátomást gyengült. Ágyához állt a legnagyobbik fia, s így szólt:
– Apám, miért van az, hogy napról napra gyöngülsz?
– Beteg vagyok, fiam... – csak ennyit mondott.
Aztán jött a középső fia, az is megkérdezte tőle, hogy miért hanyatlik ereje, de neki is csak ennyit mondott:
– Beteg vagyok, fiam...
Jött aztán a legkisebbik fia:
– Miért van az, apám, hogy napról napra betegebb vagy?
– Édes fiam, vajon segíthetnél-e bajomon, ha tudnád az okát?
– Ki tudja, édesapám! Talán segíthetnék?...
– Jó, hát akkor elmondom neked. Egy bizonyos országiban uralkodik egy bizonyos oguz padisah. Ez a padisah elrabolta az én három csalogányomat, bülbülszavú madaramat... Ezért sorvadok napról napra.
A legkisebb fiú elmondta a bátyiéinak, hogy mit hallott az apjától.
– Most már tudjuk, mi betegíti az apánkat – mondták a testvérek.
Ezzel mindhárman lóraszálltak s útnak indultak.
– Majd csak megtaláljuk a bülbülszavú madarakat – mondogatták útközben.
Keresztúthoz értek. Három írásos kő feküdt az elágazásnál, az egyik írás Így szólt:
„Aki ezt az utat választja, épségben, egészségben tér haza.”
A másik meg Így:
„Aki ezt az utat választja, vagy visszatér hamarosan, vagy soha.”
A harmadik meg így:
„Aki ezt az utat választja, nem tér vissza már soha.”
A legkisebb fiú így szólt a legnagyobbhoz:
– Te indulsz azon az úton, amely haza is vezet. Te meg – mondta a középsőnek – azt választod, amelyik talán haza is vezet, talán nem. Én a harmadikat választom.
Ezzel elvált bátyjából, s megindult azoknak útján, akik soha többé vissza nem térnek.
Sokáig, sokáig ment ezen az úton. Végül egy réthez érkezett. A rét szélén földbe vert egy cölöpöt, a kikötötte a lovát. Jómaga meg elnyúlt a fűben, s elaludt. Álmában valami nesz háborgatta, mintha lépteket hallott volna hol a rét, hol meg a cserjés felől. Felébredt, s látta, hogy egy hatalmas dev közeleg feléje. A dev nekirontott, a fiú felpattant, furkósbotját hozzávágta, s a dev menten elpusztult. Az ifjú ezután ismét lóra szállt a folytatta útját.
Fényes házhoz érkezett. Felment a lépcsőn, s a házban meglátott egy lányt.
– Kedves bátyám – kérdezte a lány – hogyan tudtál eljutni idáig? Tudod-e, hogy ez a kígyók királyának, a Maransahnak a háza? Egy-kettőre hazaér, s megöl téged!
A fiú meg így felelt:
– Ne félts engem, húgom, nem öl az meg engem! Mi a neved?
– Gülpérinek hívnak – válaszolt a lány.
– Eljönnél-e velem? – kérdezte a fiú a lányt.
– Szívesen mennék, de megöl a dev, ha megtudja, hogy mit akarok.
– Nem öl az meg téged, mert én már megöltem őt. És most megyek tovább. Nemsokára visszajövök érted.
– Várlak – válaszolt a lány.
A fiú lóraszállt, s ment tovább.
Sokáig, nagyon sokáig ment... Végül egy másik, nagy, fényes házhoz érkezett. Gülizarnak, Gülpéri másodszülött nénjének hajléka volt ez. Itt is úgy történt minden, mint Gülpérinél. A fiú a szép Gülizarnak is megmondta, hogy visszafelé el jön érte, majd tovább lovagolt.
Végül egy harmadik házhoz érkezett. Kikötötte a lovát és belépett. Gülbahar lakott itt, a legkisebbik nővér. Az ifjú neki is megígérte, hogy visszafelé eljön érte, majd ismét lóraszállt és ment tovább.
Már jó ideje lovagolt, mikor egy aggastyánt pillantott meg, aki az út szélén üldögélt, gombolyagot tartott a kezében s fel- meg lecsavarta a fonalat.
– Öregapám – kérdezte tőle a fiú – miért gombolyítod föl-le azt a fonalat?
– Felgombolyítom, édes fiam, hogy közelebb hozzam a távolit, legombolyítom, hogy eltávolítsam a közelit.
– Öregapám – kérdezősködött tovább a fiú – úgy hallom, hogy van errefelé egy bizonyos oguz-padisah. Vajon hol találhatok rá?
– Édes fiam – mondta az öregember – ez a padisah most negyvennapos oguz álmát alussza. Éppen ma feküdt le, hogy megkezdje híres-nevezetes alvását. Ha most mész a kastélyába, nemcsak őt találod alva, alszik minden embere, minden jószága. Palotájában mélyen alusznak az oroszlánok, a tigrisek, a poroszlók, a katonák, a kutyáknak még a nyelve is kilóg a nagy alvásban, a poroszlók meg térdükre fektették a puskájukat, így ni! Egyet se félj, nem ébrednek fel azok negyven nap előtt! Menj csak be nyugodtan a palotába.
A fiú figyelmesen végighallgatta az öregembert, aztán továbbment.
Megérkezett az oguz-padisah palotájához. Belépett, s mit láttak szemei? Az oroszlánok, a tigrisek, a kutyák, a katonák mind-mind mozdulatlanul, nyitott szemmel aludtak. Az ifjú jól megnézte valamennyit. Átlépegetett rajtuk, s bement a padisah termeibe. Ott aztán meglátta magát az oguz-padisaht is mély álomba merülten, meg a három bülbülszavú madárkát, amint vígan csicseregve röpködött a padisah feje fölött, összefogdosta őket, s igyekezett kifelé. De mikor már jócskán maga mögött hagyta a kastélyt, hirtelen eszébe jutott:
– Ejnye, még csak ahhoz sem volt merszem, hogy felfedjem az ábrázatát s megnézzem, miféle fajta...
Ezzel visszafordult, bement az oguz-padisah szobájába, s leemelte arcáról a kendőt. S mit gondoltok, mit látott? Egy szép lányt, de olyan szépet, hogy szépsége vakított, mint a nap. Lehajolt, hogy kigombolja a blúzát, de az alvó erre sem ébredt fel. A fiú ekkor visszatette a szép lány arcára a kendőt, s a csalogányokkal együtt távozott.
Visszament a legkisebb lányhoz, akivel az oguz-padisahhoz vezető útján találkozott, a lányt maga elé emelte a lóra. Aztán ment a középső lányhoz, aztán a legidősebbhez, őket is maga elé ültette s lovagolt tovább. A három lánnyal együtt érkezett a keresztúthoz, ahol a két bátyja várt rá. A legöregebbiknek adta a legnagyobb lányt, a másodszülöttnek a középsőt, a legkisebbiket magának szánta. Aztán szépen útnak indultak valamennyien.
Útközben megláttak egy kutat. Mindahányan megszomjaztak a kút vizére. Megszólalt az elsőszülött fiú:
– Leereszkedem a kútba, s merítek nektek vizet.
Leengedték a kútba. De alighogy eltűnt a szemük elől, kiáltozni kezdett:
– Jaj, jaj, testvéreim, elégek!
A két öccse gyorsan felhúzta.
Ezután a második fivér próbálkozott. De alighogy leengedték, máris kiáltozott:
– Jaj! Elégek!...
Rögtön visszahúzták őt is. A legkisebbik fiú ekkor Így szólt:
– Ha kiáltozni kezdek, hogy „jaj elégek”, ne húzzatok vissza, ügyet se vessetek a jajgatásomra, engedjetek csak le a kút fenekére.
A legkisebbik lány könyörgőre fogta:
– Ne szállj le, ne szállj le, soha nem tudsz visszajönni!
S mikor a fiú csak nem hallgatott a szavára, így szólt:
– Ha majd a kút fenekén leszel, két kos rohan hozzád, egy fehér meg egy fekete. Szélsebesen keringeni fognak körülötted. Ragadd meg a fehér kos szarvát, ülj a hálára, majd felszáll veled a Fényes-Földre, De jól vigyázz, nehogy a fekete kos hátára ülj, mert az leszáll veled a Sötét-Föld mélyére.
A legkisebbik fivér figyelmesen meghallgatta a legkisebbik nővért, aztán leereszkedett a kútba. Minden úgy történt, ahogy a legkisebbik lány megmondta. Jött a két kos, s szélsebesen keringeni kezdett körülötte. A fiú meg, ahogy a lány tanácsolta, megpróbálta megragadni a fehér kost, de a fehér helyett a feketének a szarva akadt a kezébe, s a fekete kos hátára pattant fel. Az meg rögtön leszállt vele a Sötét-Föld mélyére.
Ott aztán egy öregasszony házához értek.
– Öreganyám – mondta a legkisebbik fiú – adj innom.
Az anyóka adott neki, de milyen vizet? Csak úgy piroslott a vértől. A legkisebbik fiú megkérdezte:
– Öreganyám, piros ez a víz, akár a vér... Ugyan mitől?
– Édes fiam – válaszolt az öregasszony – gonosz dev tanyázik a forrásunknál. Együk nap mint a másik egy lányt követel tőlünk, s míg ő a lányt felfalja, mi meríthetünk egy korsó vizet. Hát ezért piroslik vértől a mi vizünk. Ma a padisah lányán a sor, ma azt fogja felfalni a dev, s több lány már nincs is az egész országban.
– Hol tanyázik ez a dev? – kérdezte a fiú. – Mulasd meg az utat, ami hozzá vezet!
– Jaj, édes fiam, sok derék vitézt legyőzött már a gonosz pára, s fel is falta valamennyit. Ne akard te megkeresni, felfalna az téged is.
De a legkisebbik fiú nem hagyta magát:
– Ne félts engem, öreganyám, mutasd meg, merre találom a devet!
Az öregasszony megmutatta neki a dev tanyáját.
A fiú meg elrejtőzött, csak a kedvező pillanatra várt s mikor látta, hogy hozzák már a hercegkisasszonyt a devhez, ő szépen a szörnyeteg mögé lopózott jól fejbe vágta a furkósbotjával, s az menten kiadta a páráját.
A hercegkisasszony éppen akkor ért a forráshoz. Az ujjait megmártotta a dev kiömlő vérében s észrevétlenül jelet rajzolt a vitéz hátára. Az emberek meg oda sereglettek mindenfelől s korsóikat megmerítették a forrás vizében, amit akárcsak eddig, most is pirosra festett a vér. A legkisebbik fivér visszament az öregasszonyhoz, s megint inni kért tőle, de az megint csak vértől piros vízzel kínálta.
– Nem iszom én ebből a vízből, öreganyám! Kristálytiszta vizet akarok, eredj csak, most már azt is hozhatsz a korsódban.
A hercegkisasszony úgy tért vissza a padisah palotájába, hogy még csak egy hajaszála sem görbült meg. A padisah boldogan kérdezte:
– Ki ölte meg a devet?
S kihirdette az egész országban:
– Feleségül adom a lányomat annak, aki megölte a szörnyeteget!
No, százával jelentkeztek a kérők, mindegyik azt mondta, hogy ő győzte le a devet, és a padisah nem tudta, melyik mond igazat, melyik hazudik. A hercegkisasszony ekkor azt mondta az apjának:
– Édesapám, csak én tudom megmondani, hogy ki ölte meg a devet.
És ekkor kihirdették az egész országban, hogy kötésig kell levetkőznie annak, aki azt mondja magáról, hogy ő a dev legyőzője,
A hercegkisasszony előtt száz meg száz legény sorakozott fel meztelen háttal, ő meg sorra nézte valamennyit, de ujjainak véres nyomát csak egynek a hátán látta. Rámutatott arra az egyre, s megmondta, hogy ez volt az igazi vitéz. A padisah ekkor magához hívatta a legkisebbik fiút:
– Feleségül kapod a lányom.
– Vitess fel engem a Fekete Földről a Fényes-Földre, csak ennyit kérek tőled – válaszolt a legkisebbik fivér.
– Édes fiam, errefelé tanyázott valamikor egy sas, de bizony azt nem tudom, nem költözött-e el más vidékre... Csak ez a sas tudna felrepülni veled a Fényes-Földre. Keresd meg, ha akarod.
A legkisebbik fiú ekkor odament, ahol a szóbeszéd szerint valamikor a sas tanyázott. Odaérve egy nagy fát látott, a fa törzsén meg mintha vastag kötél csavarodott volna körbe. De nem kötél volt az, hanem egy óriási kígyó. A legkisebbik fiú fogta a furkósbotját, nagyot húzott a kígyóra, s megölte. Aztán lefeküdt a fa árnyékába, s elaludt. Éppen ezen a fán tanyázott a sas.
Valahányszor az anyasas kiköltött egy fészekalja fiókát, előbb-utóbb valamennyi eltűnt és az anyamadár sohasem tudta meg, mi pusztította el őket.
A legkisebbik fiú még mélyen aludt mikor megérkezett az anyasas. Az meg már-már nekiesett az alvónak, hogy darabokra tépje, mert azt hitte, megtalálta a fiókái gyilkosát de akkor kiabálni kezdtek a kis sasok:
– Ne bántsd! Ne öld meg! Ő mentett meg minket a kígyótól, agyonütötte, mielőtt felfalhatott volna mindannyiónkat...
A sas ekkor az alvó fiú fölé terjesztette szárnyait hogy semmi ne zavarja az álmát. Mikor a fiú felébredt a sas így szólt hozzá;
– Kérj tőlem valamit megteszem neked.
– Szállj fel velem a Sötét-Földről a Fényes-Földre.
– Jaj, édes fiam, alig hiszem, hogy bírnám erővel a nagy utat. A kedvedért mégis megpróbálom. De jól figyelj a szavamra: negyven bivalybőrből készíts tömlőt, töltsd meg vízzel, hozd magaddal az útra, s hozd el a negyven bivaly húsát is, hogy útközben legyen mit innom, legyen mit ennem.
A legkisebbik fiú megcsinálta a negyven tömlőt, megtöltötte vízzel, s a negyven bivaly húsával együtt a sas két szárnyára rakta, ő maga meg felült a hátára. A sas ekkor így szólt:
– Ha azt mondom, hogy „lakk”, akkor húst adj nekem, ha meg azt, hogy „lukk”, vizet tölts a csőrömbe.
Ezután szárnyra kelt. Valahányszor elkiáltolta magát, hogy „lakk”, a fiú húst adott neki, ha meg azt kiáltotta, hogy „lukk”. vizel töltött a csőrébe.
Sokáig, nagyon sokáig repültek. Már csaknem útjuk végén voltak, mikor a sas ismét elkiáltolta magát, hogy „lakk”, de akkor már egy falat bivalyhús sem volt... Fogda magát a fiú, jó darabot kivágott a combjából, s azt adta a sasnak...
A sas végül kiért a napvilágra, a Fényes-Föld felett repült. Mikor letette a legkisebbik testvért, így szólt hozzá:
– A nagy utazás véget ért, menj tovább békével.
De a fiú csak nem indult el, nem akarta, hogy a sas meglássa vérző lábát.
– Itt maradok... Te csak menj nyugodtan vissza, ne gondolj velem – mondta.
De a sas nem akart visszatérni, míg a fiú el nem indult. Nem tehetett hát egyebet, keservesen sántikálva lépett egyet-kettőt. A sas ekkor melléje röppent, kivette a csőréből a fiú húsát – mert nem nyelte ám le – odaadta neki, a fiú meg visszatette a combjába, s a seb abba a nyomba be is hegedt.
– Most eredj, fiam, élj boldogul... – így búcsúzott a sas.
No, én valahogyan csak befejeztem a mesémet... Szerencsésen fejezzétek be ti is a magatokét!
A JÓSÁGOS EMBEREVŐ
Egyszer volt, hol nem volt... Valamikor réges-régen volt egy padisah, annak volt három lánya. A lányok sokat töprengtek, tépelődtek, mert már jócskán eladó korban voltak, kérők meg csak nem jelentkeztek. Egy nap éppen erről tanácskoztak, s egyik is, másik is elmondta a gondját, baját. A legkisebb, a legokosabb lány így szólt a testvéreihez:
– Ne aggódjatok, mindenre van orvosság. Beszéljünk atyánk lalájával, mondjuk el neki, mi bánt minket ő majd megtanácskozza a dolgot atyánkkal.
Rögtön a laláért küldtek, s elmondták neki gondjukat bajukat.
– Csöppet se aggódjatok, kedves szultánáim – mondta az öreg lala – máris indulok urunkhoz, a padisahhoz, mindent elmondok neki, s mindenben a javatokra cselekszem.
Ezzel ment is.
Három görögdinnyét tett egy tálcára, úgy járult a padisah elé. Odaérve hétszer mélyen meghajolt, mert ez kijár a fejedelemnek, azután elébe tette a tálcát.
– Mit jelentsen ez, lala? – kérdezte a padisah, mikor meglátta a három dinnyét.
Aztán fogta a legnagyobbat és így beszélt:
– Ezt a legnagyobbik szultána küldi.
Aztán a középsőre meg a legkisebbre mutatott:
– Ezt a másodszülött szultána, emezt meg a legkisebbik küldi.
Gondolkozott kicsit a padisah, aztán ráparancsolt a lalára, hogy vágja fel a három dinnyét. Az meg a legnagyobbikát vágta fel elsőnek; s a padisah úgy látta, hogy a dinnye már túlérett.
Ezután a középső dinnyére került sor, ez kicsit már kásás volt, majd a legkisebbikre, az éppen beérett.
– Rendben van – mondta a padisah – küldd a lányaimat.
Ment a lala a hercegkisasszonyokért hogy hívatja őket az apjuk. No, futott is a három lány, beléptek a padisah szobájába, s miután hétszer mélyen meghajoltak a fejedelem előtt két kezüket a mellükön összekulcsolva, tisztelettudóan álltak előtte.
– Parancsolj velünk, atyánk – mondták.
S ekkor így szólott a padisah:
– Ma este is végezzétek el a rituális mosdást, ma este is imádkozzatok, de mielőtt pihenőre térnétek, fohászkodjatok Allahhoz, hogy jövőt mutató álmot küldjön rátok.
A hercegkisasszonyok kezet csókoltak apjuknak és távoztak.
Úgy tettek, ahogy apjuk meghagyta nekik, aztán pihenőre tértek.
A padisah másnap először a legnagyobbik lányát hívatta, s megkérdezte, mit álmodott. A hercegnő azt mondta, hogy atyja első miniszterének fiát látta álmában. A padisah ezután hívatta a középső lányát, s tőle is megkérdezte, mit álmodott. A középső lány azt mondta, hogy ő apja második miniszterének a fiát látta álmában. Ezután járult a padisah elé a legkisebbik lány, s azt mondta, hogy ő bizony nem álmodott senkiről, de álmában egy csodaszép palotában, annak is a legszebb termében ült egy pompás kereveten, a kezét mosta egy aranytálban, a apja öntötte neki a vizet egy aranykancsóból.
Nagyon megharagudott a padisah ezért a beszédért,
– Ó, te gyalázatos! Hogy én, a padisah, én, a te atyád, én öntök neked mosdóvizet! Hallott már valaki ilyen orcátlanságot?!
S máris hívatta a főhóhért.
– Vidd ezt a szégyentelen teremtést! – parancsolta. – Öld meg, s hozd el nekem az ingét mit a vére áztatott!
A főhóhér meg így válaszolt:
– Úgy lesz, amint akarod, padisah.
A hercegkisasszonyt elvitték a palotából. Sírt, jajgatott szegény, ezerszer is megbánta, hogy elmondta az álmát, de hát mit tehetett volna, ha egyszer atyja megkérdezte. Egy öreg dervis is megjelent álmában, de az meg egyenesen rá parancsolt hogy mindent mondjon el, ha kérdezik, s ő engedelmeskedett.
A főhóhér magas hegyre vitte a hercegkisasszonyt. De nem volt szíve megölni, mert csodaszép volt a lány.
– Szultánám – mondta – add nekem az ingedet, s menj békével tovább, menj el messzire, nagyon messzire.
A hercegkisasszony levetette az ingét s odaadta a főhóhérnak. Az pedig megölt egy madarat s a madár vérével keverte el az inget. Azután visszament a padisahhoz, átadta neki a véres inget.
– Így van ez rendjén – mondta a padisah. Így bűnhődjék minden hálátlan gyerek.
És ajándékokkal halmozta el a főhóhért.
No, és mi lett a hercegkisasszonnyal?...
Az, szegény feje, csak ment napokon és éjszakákon, hat hónapon meg egy őszön át... Végül hátrafordult hogy megnézze, mekkora utat tett meg. S látta, hogy alig egy arasznyit. Megint csak nekiindult s ment hat hónapon meg egy őszön át. Akkor aztán messziről fény csillant a szemébe. A fény irányába indult s hamarosan hatalmas palota elé ért. Fáradt volt éhes volt, hiszen oly sok napon át gyalogolt bement hát a palotába. Jobbra-balra nézegetett, de nem látott egy élő lelket... S oly sötét volt mindenütt... Felment a lépcsőn, kinyitott egy ajtót, hát mit gondoltok, mit látott? Egy hatalmas, de még milyen hatalmas, félmeztelen, emberevő óriás állt az ajtó mögött. A hercegkisasszony a nyakába ugrott, „kedves apámnak” szólította, s megcsókolta a kezét.
–- Édes lányom – mondta az emberevő – szerencséd, hogy apádnak szólítottál, különben menten felfaltalak volna. A lányommá fogadlak. Neked adom ezt a palotát ehetsz, ihatsz kedvedre, s amerre csak kívánkozol, sétálhatsz a kertemben. Itt van negyvenegy kulcs, neked adom. Bemehetsz a palota negyven termébe, ami aranyat gyöngyöt találsz a ládákban, az mind a tiéd. De őrizkedj attól, hogy kinyisd a negyvenegyedik termet. Keservesen megbánod, ha nem hallgatsz a szavamra.
A hercegkisasszony elvette az emberevőtől a kulcsot.
– Mindennap elmegyek hazulról, még mielőtt megvirradna – folytatta az emberevő – és csak napnyugta utón térek haza. Máris indulok. Rád bízom a palotát, vigyázz mindenre, édes lányom.
A hercegkisasszony megcsókolta az emberevő kezét, úgy búcsúzott tőle.
Ezután a kulcsokkal sorra nyitogatta a palota termeit, hogy lássa, mi van az ajtók mögött. Valamennyi terem tele volt arannyal, gyémánttal, ezernyi finom falattal, volt ott minden, amit csak szem-száj megkívánhat...
A hercegkisasszony egy hónapon át gyönyörködött a sok drágaságban: kinyitotta az ajtókat evett-ivott, arannyal, gyémánttal ékesítette magát s szebbnél szebb ruhákat öltött ahogy éppen kedve tartotta. Sokszor eszébe jutott a negyvenegyedik ajtó, el-elnézegette a kulcsát de mikor eszébe jutottak az emberevő szavai, már nem is kívánkozott a negyvenegyedik terembe. Hosszú időn át legyőzte kíváncsiságát, egy napon, öt napon át... De aztán egyre erősebben kínozta. Végül is erőt vett rajta, s így szólt magában:
– Ej, hiszen úgysem tudja meg, ha mégis bemegyek! Rajtam kívül egy lélek sincs a palotában, nem árulhat el neki senki. Mégiscsak kinyitom a negyvenegyedik terem ajtaját. Majd bezárom, mielőtt hazatér...
És amit gondolt, rögtön meg is tette. S mit látott az ajtó mögött?... Üres, kihalt szobát... Nem volt abban semmi egyéb, csak három ruha lógott a falba vert szögeken: egy fehér, egy fekete meg egy zöld...
– Felpróbálom a zöld ruhát, hátha jól illik nekem – gondolta.
Felvette, s a tükör elé állt. Majdhogy beleszeretett tükörképébe, oly szép volt ebben a ruhában. Aztán az ablak elé ült. A palota mellett patak csobogott, a patakon túl meg hatalmas rét zöldellt.
Az ország padisahjának volt egy fia, akinek az volt a legkedvesebb szórakozása, hogy libákkal foglalatoskodott. A herceg libái mindennap erre a patakra jártak inni, s a patakon túl elterülő réten szorítkoztak, legelésztek. A libapásztor aznap is kihajtotta a libákat a partra, azok meg ittak a patak tiszta vizéből. Az ablakban ülő hercegkisasszony képét visszatükrözte a kristályvizű patak. Az egyik liba meglátta, szinte belekáprázott a szeme a csodálatos látványba, s ámuldozva emelte fel a fejét. Mikor aztán meglátta az ablakban ülő hercegkisasszonyt elbűvölten kiáltott fel: „Gááá, gááá, gááá”... s gyönyörűségében minden tollát elhullajtotta.
A pásztor este hazaterelte a libákat. A herceg minden este megnézte kedvenceit hogy vajon nem hiányzik-e valamelyik, meg hogy kicsit eljátszadozzon velük. Szokása szerint aznap is utánuk nézett, s azonnal meglátta, hogy az egyik kopasz, még csak egy árva pehely sem maradt a tollazatából. Megkérdezte a pásztort:
– Mi történt ezzel a libával?
A pásztor bizony nem tudta, hogy is tudhatta volna? A herceg iszonyú haragra lobbant irgalmatlanul megbotozta a pásztort aztán elkergette, és másnak a gondjaira bízta kedvenceit.
A hercegkisasszony közben levetette a zöld ruhát visszaakasztotta a falra, nehogy emberevő-apó meglássa benne. Mikor aztán emberevő-apó hazatért, ettek, ittak, mint máskor s pihenőre tértek...
Másnap reggel, mihelyt emberevő-apó elment a palotából, a hercegkisasszony megint kinyitotta a negyvenegyedik szobák Most a fehér ruhát öltötte fel. Megint az ablak elé ült, a tájat nézegette. Ismét jöttek a herceg libái. Míg a patakparton ittak, kettő meglátta a hercegnő tükörképét. Mindkettőnek a szeme belekáprázott a csodálatos látványba, s mikor felemelték a fejüket, s meglátták magát a szép hercegkisasszonyt, elbűvölten gágogtak, hogy „Gááá... gá... gááá...” s gyönyörűségükben mind egy szálig elhullajtották a tollukat.
A pásztor este hazaterelte a libákat. Jött a herceg, hogy megnézze kedvenceit, s látta, hogy most már két kopasz is van a libái között. Hívatta a pásztort, megkérdezte, hogy mit jelentsen ez? De hát a pásztor sem tudott semmi okosat mondani.
– Jó – mondta a herceg – holnap magam viszem legelni őket. Add nekem a ruhádat.
A herceg másnap reggel libapásztornak öltözve terelte ki kedvenceit a patakpartra. A rét szélén letelepedett s figyelmesen körülnézett.
A hercegkisasszony közben ismét kinyitotta a negyvenegyedik szobát. Most a fekete ruhát vette fel, úgy állt az ablak elé. Most három liba látta meg a tükörképét, aztán meg őt magát, három liba gágogott fel, hogy „Gááá... gááá... gááá...” és három liba vesztette el minden tollát. A herceg értetlenül figyelte ezt a furcsa dolgot alaposan körülnézett, de először semmi különöset nem látott. De mikor felemelte a fejét, ugyancsak elámult! Karcsú, szép lány ült fent az ablakban, s a tájat nézegette... A herceg nagyon sóhajtott s szívében tüzes szerelem ébredt a csodaszép lány iránt. Ahogy magához tért meglepetéséből, szaladt vissza a palotába, hogy mielőbb elmondhassa az anyjának, mit látott. A királyné bánatosan hallgatta a fiát.
– Édes fiam – mondta – az emberevő lányába szerettél bele! Szerzek neked más lányt feleségül! Kaphatsz te szebbet is! Ezt meg felejtsd el...
– Csak ezt a lányt akarom – válaszolt a herceg – csak őt és senki mást!
– Előbb meg kell kérdeznünk atyádat a padisaht – mondta ekkor a királyné, s máris ment, hogy töviről hegyire mindent elmondjon a padisahnak. A fejedelem is elszomorodott:
– Már hogy lehetne az emberevő lánya a mi fiunk felesége?... Mondd csak meg a fiunknak, hogy ebből nem lesz semmi. Azt a lányt kapja feleségül, amelyiket akarja, de ezt az egyet soha! Az emberevő lánya maga is emberevő!
A királyné elmondta fiának, hogy s mint vélekedik a padisah.
Vigasztalhatatlan volt szegény herceg. Élni sem volt kedve, belebetegedett a bánatba. Sem nem evett, sem nem ivott, éjjel-nappal csak az emberevő lányára gondolt, s szakadatlanul hullottak könnyei. Az apja meg az anyja pedig egyre azon törte a fejét, hogyan gyógyíthatnák meg a fiút. Csak úgy tibláboltak a nagyvilágban, mint ahogy mondani szokás, akár a gombócszedő kanál, mikor már hiába keresgél egy óriási fazékban; csak törték a fejüket, de mindhiába, nem tudták, mitévők legyenek.
Bánatban múltak a hetek, a hónapok, semmi sem fordult jobbra. Végül, mikor látták, hogy a fiuk meghal bánatában, ha eltiltják szerelmétől, a padisah hívatta a feleségét.
– Lesz, ami lesz – mondta – menj és kérd meg az emberevőtől a lánya kezét.
– Úgy lesz, amint akarod – mondta a királyné.
S azonnal ment az emberevő palotájába, de csak a hercegkisasszonyt találta otthon. A szultáné így szólt a lányhoz;
– Édes lányom, én a padisah felesége vagyok. Az apáddal szeretnék beszélni.
Erre a hercegkisasszony elmondta, hogy az apja reggelenként mér virradat előtt elmegy hazulról, s csak este, napszállta után tér haza.
– Jó – mondta a szultána – visszajövök ma este.
S napszállta után vissza is jött. Megkérte az emberevőtől a lánya kezét a fia számára.
– Jó, a fiadé lesz a lány – mondta az emberevő.
S megkezdődött a nagy készülődés a menyegzőre. Az emberevő olyan hozományt adott a lányának, amilyet még nem látott a világ.
Végre felvirradt az a nap is, mikor a hercegnőnek el kellett hagynia apja házát.
Mielőtt hintóba szállt volna, az emberevő félrehúzta a menyasszonyt, s a fülébe súgta:
– Édes lányom, nem mehetek el a menyegződre, úgyis tudod, hiszen emberevő vagyok. Azt kívánom, hogy légy boldog. Amikor látni akarsz, gyere el hozzám!
Megcsókolta s még ezt mondta neki:
– Ha lányod lesz, kapja a te nevedet. De ha fiad születik, én akarok neki nevet adni, várj rám, akkor elmegyek hozzád. Jaj neked, ha elfelejtesz meghívni a fiad névadási ünnepére! Csak ezt akartam mondani. És most indulj. Ég veled, járj szerencsével!
A hercegkisasszony fényes kísérettel érkezett jegyese palotájába. Negyven nap és negyven éjszakán át tartott a fényes menyegző. Az ifjú pár boldogan élt. Kilenc hónap és tíz nap múlva szép fiúgyermeke született a hercegnőnek. Csakhogy megfeledkezett az emberevő szavairól, nevet választott a fiának, s a névadó ünnepségre még csak meg sem hívta.
Három nappal a kisfiú születése után, olyan lárma támadt a palota körül, hogy lakói már-már azt hitték, elérkezett a végítélet napja. Körös-körül vastag porfelhő kavargott, dörgött, villámlott, s a palota népe rémüldözve kérdezgette, vajon mit jelentsen mindez. S ekkor meglátták az emberevőt, meztelen felsőtesttel, kezében kivont karddal rohant a padisah palotája felé. Láttára mindenki csak azt kereste, hova bújjon. Az emberevő berontott a palotába. Menekült, aki csak tudott. S a szegény, magára maradt hercegkisasszonynak ekkor eszébe jutott mulasztása.
– Az apám jön, hogy megöljön – mondta s reszketve kuporgott az ágyában.
Az emberevő egyenest a hercegkisasszony szobájába ment.
– Mit mondtam neked, te lány! Engedetlen voltál... Most meg kell hajolnod a sors akarata előtt. Fogd ezt a kardot! Ha egy csapásra megölsz, hát jó, de ha nem, én öllek meg téged.
Ezzel a hercegkisasszony kezébe nyomta a kardot. Az meg sírva könyörgött:
– Kedves apám, bocsáss meg nekem, szeleburdi voltam, megfeledkeztem Ígéretemről. Hiszen még most is adhatsz nevet a fiunknak!
De mindhiába, az emberevőt nem tudta jobb belátásra bírni.
– Gyerünk, lányom, tedd amit mondtam! – parancsolt rá.
Mit tehetett volna szegény hercegkisasszony? Kétségbeesetten ragadta meg az emberevő kardját, s Isten nevében akkorát sújtott a tarkójára, hogy az emberevő feje jobbra, a teste meg balra zuhant.
S mit látott most a hercegnő? Az emberevő teste csodaszép kerevetté változott, oly szép volt, de oly szép, hogy olyat még nem látott a világ, csak úgy csillogott a temérdek aranytól, gyémánttól. A fejéből meg bölcső lett, gyémánttal, smaragddal kirakott, színarany bölcső. A hercegkisasszony alig tudott magához térni ámulatából. Hát ezt a kerevetet, ezt a bölcsőt akarta nászajándékul adni az emberevő!... De honnan tudhatta volna szegény hercegnő?... A palota körül hamarosan minden elcsendesedett, a nap ragyogóan fénylett az égen... Minthogy már nem féltek semmitől, a palota lakói is előjöttek rejtekhelyükről, s a hercegkisasszony szobájába futottak. S ők is látták az ágyat meg a bölcsőt, de csak egy pillanatra látták, mert vakító fényük miatt be kellett hunyniuk a szemüket. Az ifjú anya ekkor Így szólt hozzájuk:
– Apámtól kaptam ajándékba!
Kerek e világon híre futott a csodaszép ágynak, mesebeli hólesőnek, s a földkerekség hét tájáról jártak csodájára. A palota minden kapuját tárva hagyták, hadd jöjjön, aki látni akarja, mert kihirdették, hogy szegény vagy gazdag, mindenki szabadon megcsodálhatja. És negyven napon át jöttek a szegények, jöttek a gazdagok, hogy legalább egy pillantást vethessenek az ágyra meg a bölcsőre.
Eljutott a hír a padisahhoz, a hercegkisasszony igazi apjához is. Dervisnek öltözködve útnak indult, de csak a negyvenegyedik napon érkezeit meg. A palota kapui már zárva voltok. A dervist a padisah elé vezették.
– Felséges úr – mondta a dervis – nem jöhettem előbb. Esedezem, engedd meg, hogy meglássam a csodálatos ágyat, a mesebeli bölcsőt.
A padisah engedett a kérésnek, s a hercegkisasszony szobájába vezette a dervist. Elsőnek ő lépte át a küszöböt, s így szólt a hercegnőhöz:
– Édes lányom, egy dervis van itt, nagyon szeretné látni az ágyat meg a bölcsőt. Fedd el arcodat, hogy bevezethessem.
A hercegnő a kereveten heveri, éppen megreggelizett, s most egy aranytálban a kezét akarta megmosni. A dervis nagy buzgón vizet öntött az aranytálba. A hercegnőnek, mikor meglátta az aranykancsóból vizet öntő öregembert, hirtelen eszébe jutott az édesapja és szomorúan felsóhajtott. Azután figyelmesen a dervis arcába nézett, úgy érezte, mintha apja arcát látná viszont, s könny futotta el a szemét. A dervisnek is eszébe jutott a legkisebbik lánya meg az álom, amit hajdan elmesélt, s a fájdalom és megbánás könnyeket csalt a szemébe. A hercegnő nem akarta megengedni, hogy az öregember szolgálja ki őt, de a dervis nem hagyta magát elutasítani. Amint vizet öntött a hercegnő kezére, az megkérdezte:
– Miért sírsz, öreg dervis?
A dervisből ki kívánkozott a szó. Elmondott mindent, elmondta, hogy voltaképpen ki is ő, hogyan küldte a halálba a saját lányát, csak azért, mert a lány elbeszélte neki, hogy álmában az apja töltött neki kézmosóvizet; s hogy ő féktelen hiúságában sértésnek vette a szavait... A hercegnő erőt akart venni magán, s közönyös hangon mondta a dervisnek:
– Úgy kellett a szemtelen teremtésnek, csak azt kapta, amit érdemelt.
– Nem, lányom – mondta a dervis – én voltam a gonosz, én, aki egy semmiségért megölettem a gyermekemet, elkövettem a legnagyobb bűnt, amit ember elkövethet.
A hercegné nem tudott tovább közönyt színlelni.
– Apám – mondta – a lányod nem halt meg. A lányod vagyok, a te lányod! Megbántottalak, kérlek bocsáss meg nekem! Igazán nem én, a sors akarta, hogy apám kézmosóvizet öntsön nekem, mint valami szegény szolga.
– Édes lányom! Édes gyermekem! – kiáltott fel az öreg padisah, s most már az örömtől könnyezve borult leánya karjaiba... – Bocsáss meg, gyermekem, bocsáss meg, hiszen majdnem elveszejtettelek!
Összefutott ekkor a palota népe, örvendezve hallgatták, hogy talált egymásra apa és leánya.
És ismét negyven napon, negyven éjszakán át ünnepeltek; s boldogan éltek mindahányan.
HARMINC PÉRI PADISAHJA
Réges-régi esztendőkben, a tündérek idejében, amint mentem, mendegéltem, hej, sok tilost összejártam, míg csak eggyel jól megjártam... A lovamat befestettem, azt hittem, hogy igaz színe, egy szamarat vásároltam, azt hittem, a feleségem, mikor nagyot rúgott rajtam, azt hittem, hogy kedveskedik... Nagy utakon addig jártam, romok tövén addig háltam, míg csak újból meg nem jártam... Topháne nagy golyóbisát zsebre raktam, mint egy almát, Galatának ménkő tornyát számba dugtam, mint trombitát, Leány-Tornya váracskáját ölbe vettem, mint a macskát, tenger kellős közepére reáléptem, mint a rétre, bejutottam utóvégül bolondnak a bolondokhoz, az volt az én balgaságom, hogy elmondtam ezt a mesét, balga mesét...
Volt egyszer egy padisahnak egy leánya. Szép volt, akár a telihold, karcsú, akár a ciprusfa, a szeme szénfekete, haja, mint az éj sötétje, szemöldöke, mint az íj, szempillája, mint a nyíl. Palotájuk nagy kertjének kellős közepén, sötét ciprusok hűvös árnyán, csillogó tavacska üde partján naphosszat hímezgetett, varrogatott, szép kedvesen dúdolgatott a gyönyörűséges hercegkisasszony. Egyszer, amint éppen varrogatott, aranygyűrűjét letette a hímzőasztalára, huss... azonnyomban odarepült egy fehér galamb, kapta a gyűrűt, és huss... máris tovaröppent vele. Oly szép volt a fehér galamb, oly szép, hogy a hercegkisasszony szíve belesajdult.
Másnap aranyos-gyémántos karkötőjét tette le... huss, odaröppen a galamb, elragadta azt is.
Szegény lányka meg csak epedezett a galamb után, s nem evett, se nem ivott, egyre leste a másnapot, hogy láthassa a galambot. Harmadnap csipkekendőjét tette a hímzőasztalkára, s várva-várta a fehér galambot... Jött is a galamb, a csőrébe kapta a csipkekendőt és huss... máris tovaröppent vele. A lányka meg sírva ment a palotába, belebetegedett a bánatba, hogy megint csak nem időzött vele kedves fehér galambja.
– Miért sírdogálsz, úrnőm? Ki bántott? – kérdezgette udvarhölgye.
– Beteg vagyok, a szívem fáj – felelt a szultánkisasszony, s egyre csak sírt, sóhajtozott.
Egyetlen gyermeke volt a lány a padisahnak, félt is szegény udvarhölgy, jaj, hogy s mint mondja el neki, hogy beteg a lánya. De amint múltak a napok, s a szultánkisasszony egyre fehérebb, egyre gyöngébb lelt, nem volt más hátra, jelenteni kellett a padisahnak a szomorú hírt. No, szaladt a padisah a lányához, nyomában meg a sok orvos, a sok hodzsa, de akárhányan voltak, egy sem értette mi fáj neki, mi gyógyítaná meg.
Másnap a padisah első minisztere így szólt urához:
– Orvos, hodzsa akárhány, nem segít a mi kisasszonyunkon, máshol kell gyógyírt keresnünk a bajára. Azt tanácsolom, építtess egy nagy-nagy fürdőt, olyat, hogy annak vize gyógyír legyen minden közönséges bajra, minden nyavalyára. Hirdettesd ki az országban, hogy csak az fürödhetik meg a gyógyító fürdő vizében, aki elmondja egész élete történetét.
Hallgatott a padisah miniszterének tanácsára, megépíttette a nagy-nagy fürdőt, s kihirdették az egész országban, hogy a fürdő vizétől meggyógyul a siket, lábra áll a béna, s haja nő a kopasznak.
Élt abban a városban egy kopasz legény, a volt annak egy béna anyja, ők is hallottak a csodatevő fürdőről.
– Menjünk oda mi is, hátha meggyógyulunk – mondta a kopasz.
– Hogy mehetnénk – nyögdécselte a béna – hiszen lábra sem tudok állni.
– Azon segíthetünk – mondta a kopasz, azzal hátára kapta az anyját s indult a fürdő felé.
Amint mentek, mendegéltek, nagy erdőben, sík mezőben, elfáradlak alkonyatra s leültek egy patakpartra. Egyszer csak látja ám a fiú, hogy vizeskancsóval a hátán kakas ballag a patakparton.
– Vajon hova viszi a kakas a vizet? – kíváncsiskodott a kopasz, s szép csöndesen a kakas után sompolygott.
Hamarosan egy nagy várhoz értek, a várfal aljában nagy nyílás, azon surrant be elöl a kakas a kancsóval, mögötte meg a kopasz. Hát amint a várfal mögé kerülnek, csodaszép palota előtt álltak, a kopasz csak ámult-bámult, ilyet még álmában sem látott. Sehol egy teremtett lélek, sehol senki, hogy tilost mondana neki. Ment is a kopasz egyenest a palotába. Sorra járta a sok szép szobát, útját senki nem állta, s addig ámult, addig bámult, míg a feje belekábult a sok szép csodába. A legutolsó szobában belebújt a nagy ládába, gondolta, majd csak előkerül valaki, s onnan ő azt szép nyugodtan kilesheti.
Kisvártatva koccant az ablak, majd három fehér galamb röppent a szobába. Egyet rázkódott mind a három, hát csodaszép lányokká váltak, a kopasz azt sem tudta, melyiket nézze.
Beszélgetni kezdett a három lány:
– Jaj, de későn jöttünk! Mindjárt itt lesz padisah urunk, mi meg csak most kezdünk munkához!
Azzal fogott egy seprűt, nagy buzgón sepregetett, a második asztalt terített, a harmadik meg hordta a jobbnál jobb falatokat. Amint elkészültek, megint megrázkódtak, s három szép kis fehér galamb röppent ki az ablakon.
A kopasz közben alaposon megéhezett, gondolta magában, úgysem látja senki, egy-két ízes falatot elvesz magának. Csakhogy amint az étel felé nyúlt, olyat koppintottak rá, hogy menten feldagadt a kezefeje.
Alighogy visszahúzta, ismét zörrent az ablak, fehér galamb röppent a szobába, megrázkódott, s daliás ifjú lett belőle. Menten egy szekrénykéhez lépett, kinyitotta és egy gyűrűt, egy karperecét meg egy csipkekendőt vett elő.
– Aranygyűrű, boldog gyűrű, te az ő ujján ragyogtál! Karkötő, te ékes, fényes, te az ő karján csillogtál! – sóhajtozott keservesen a galambból lett ifjú, s a fehér csipkekendővel törölgette omló könnyeit.
Aztán gyűrűt karkötőt, kendőt rendre mindent visszarakott a szekrénykébe, egyet-egyet kóstolt a pompás falatokból, majd nyugovóra tért.
A ládában kuporgó éhes kopasz nagy nehezen várta a virradatot. Amint megvirradt látja ám, hogy a deli legény megint rázkódik egyet s huss... fehér galamb képében kirepül az ablakon. Erre a kopasz nagy bátran kibújt a ládából, ment a palota udvarára, s a várfal nyílásán át kicsúszott a szabadba.
Szegény béna anyja ott siránkozott a patakparton, egyre kopasz fia jöttét leste. Az meg újból hátára kapta, s mentek egyenest a fürdőbe. Amint megfürödtek, a béna lábra állt a kopasznak haja nőtt s menten kezdték mesélni az élettörténetüket ahogy azt a szultán parancsolta. Hallgatta őket a szultánkisasszony is, eleinte oda se hederített aztán egyre jobban figyelt, az orca kipirult a szeme csillogott, mintha friss egészség költözött volna belé. Az elbeszélés végeztével a fiúnak ígérte az egész fürdőt, meg ráadásul tömérdek kincset, csak vezesse el ahhoz a várfalhoz.
No, elindult a legény a lánnyal, megmutatta neki a várfalat, besegítette a nyíláson, vitte a galamb szobájába, ott is egyenest a ládához, s gyorsan elbújtatta benne a szultánkisasszonyt. Jómaga meg ment vissza az anyjához, övék lett a fürdő meg a töméntelen kincs, s boldogan éltek.
Estére kelve berepült a három galamb. Sepregettek, terítettek, hozták a sok jó falatot, s kisvártatva megérkezett a szultánlány kedves galambja is. A szultánlány örömében majdhogy kiugrott a ládából. Hát még mikor a galamb megrázkódott, s daliás ifjúvá változott!
Ment a legény a szekrénykéhez, elővette a lányka gyűrűjét, karkötőjét, csipkekendőjét.
– Aranygyűrű, boldog gyűrű, te az ő ujján ragyogtál! Karkötő, te ékes, fényes, te az ő karján csillogtál! – sóhajtozott keservesen a galambból lett ifjú s a fehér csipkekendővel törölgette omló könnyeit.
Fájt is, örvendezett is a ládából leselkedő lány szíve. Egyet koppantott a ládatetőn, erre odaugrott a tündérlegény, kinyitotta, hát előtte állt szép szerelme, üdvössége.
Megkérdezte a lányt, hogyan került ide, a périk palotájába, az meg elmondta neki hosszan tartó bánkódását, és azt, hogy hogyan vezette ide a csodafürdő vizétől meghajasodott kopasz. Aztán a legény mondta el, hogy őt is földi anya szülte, de háromhónapos korában elrabolták a périk, idehozták a palotájukba, megtették padisahjuknak. A périk egész nap rajta tartják szemüket, csak naponta két-két órára szabadul meg tőlük. Most itt maradhat a lány, de később el kell bújnia, mert jön a harminc péri, s elpusztítják, ha meglátják.
Lány és legény azt is megbeszélték, hogy másnap virradóra a lány elmegy a legény anyjának a házába, s ezentúl két-két órára mindennap odaröpül a fehér galamb is.
Mikor megvirradt, vitte is a legény a lányt az anyjához, de csak messziről mutatta neki a házat s így beszélt hozzá:
– Ha odaérsz, mondd anyámnak, hogy Bahtijár bej választottja vagy, fogadjon jó szívvel. Ha anyám a nevemet hallja tőled, többé el sem ereszt magától.
Ezzel elváltak. A lány ment, bekopogott a kapun, az öregasszony fogadta, s mikor a szép lánytól fia nevét hallotta, örömében sírva tessékelte be a házba. Ott élt ezután a szultánkisasszony, a fehér galamb minden alkonyattal felkereste, addig-addig, míg szép fiúcskájuk született. Az öregasszony nem tudta, hogy galamb képében fia jár a házhoz, sem azt, hogy unokája született.
Egyik este megint jött a fehér galamb, bekopogott a lány ablakán, s szólt:
– Úrnőm, hogy s mint van a kis magzatunk?
– Szép, mint a szép aranyalma, Bahtijár bej jöttét várja – felelt a lány.
– Hej, ha tudná az anyám – sóhajtott a tündérlegény – tudom, a legszebb szobába vinne téged!
Azzal berepült a lányhoz, megrázkódott, daliás ifjúvá változott, s két órán át szeretgette, dédelgette a feleségét meg a kisfiát. A két óra leteltével megint csak rázkódott egyet s galamb képében távozott.
Meghallotta az anya a fia szavait s azt sem tudta, mit csináljon nagy boldogságában. Ahogy a galamb elröppent ő a menyéhez sietett, vitte is a ház legeslegszebb szobájába. Most aztán azt is megtudta, hogy valamikor régen périk rabolták el a fiát; s egyre csak azon gondolkozott, hogyan szabadíthatná meg tőlük.
– Ha holnap eljön a fiam – mondta az öregasszony – úgy igyekezz, hogy ne vegye észre az idő múlását. A többi az én dolgom.
Másnap, mikor a galamb a szoba ablakára röppent hiába zörgetett, a felesége nem válaszolt. Erre a legszebb szoba ablakán kopogott be, s így beszélt:
– Édes úrnőm, hogy s mint van kis magzatunk?
– Szomorú az aranyalma, Bahtijár bej jöttét várja – felelt a szultánlány.
Berepült a galamb a szobába, megrázkódott s daliás ifjúvá változott. A felesége nagy buzgón szóval tartotta, ahogy az öregasszony meghagyta, és a férje észre sem vette az idő múlását.
Közben az öregasszony mérgezett tűket rakott a ház előtt zöldellő nagy ciprusfára, amin esténként mindig harminc galamb turbékolt. Aznap este, amint letelt a tündérlegény két órája, a galambok ismét csapatostul jöttek padisahjukért, s szokás szerint megint a ciprusfán gyülekeztek. Mind a harmincnak mérgezett tű fúródott a lábába, s menten meghalt valahány.
Észbekapott ezalatt a legény s félelmében reszketett, hogy mi lesz most, mivel büntetik a périk, amiért elkésett. Reszketve pillantott ki az ablakon, s azonnyomban meglátta a harminc halott galambot. Amilyen nagy volt az előbb az ijedelme, olyan nagy lett most az öröme. A felesége nyakába borult, s mikor bejött az édesanyja, hármasban örvendeztek, hogy végre megszabadult a zsarnok périktől.
Nagy volt az öröm országszerte; a szultánlány az urát, az öregasszony a fiát, a kisgyermek az apját kapta vissza. Negyven napon át tartott a nagy dínom-dánom, de még a negyvenegyediken sem akart véget érni. ők elérték a céljukat, ettek-ittak, mulatoztak... Siessünk mi is a célunk felé, s ha elértük, együnk, igyunk, mulatozzunk.
TÜRELEMKŐ-TÜRELEMKÉS
Volt egyszer egy nagyon szegény asszony, annak volt egy leánya. Az asszony mosni járt, a lánya meg otthon foglalatoskodott a hímzőasztalánál.
Egyik nap, amint az ablaka előtt ülve hímezgetett, madárka szállt az ablakára, s így szólt a lányhoz:
– Hej, leányka, szegény lányka, fehér jácint gyönge ága, halottnál a kiszmeted.
Ezzel elrepült a madárka, a lány meg félve várta haza az édesanyját. Amint megérkezett, rögtön elmesélte neki, hogy mit mondott a madárka.
– Ezentúl, ha itt hagylak, ajtót, ablakot jól zárj be, úgy ülj le a munkához! – parancsolt rá az anyja.
Másnap reggel, amint az anyja elment, ajtót, ablakot bezárt a lány, úgy ült hímzőasztalához. Alig tett egy-két öltést, egyszerre csak huss... asztalán termett a madárka.
– Hej leányka, szegény lányka, fehér jácint gyönge ága, halottnál a kiszmeted.
Máris elrepült a madárka, a lány meg nagy félve várta haza az édesanyját. Amint megérkezett, rögtön elmesélte neki, hogy megint csak itt járt a madárka.
– Ezentúl, ha itt hagylak, ajtót, ablakot jól zárj be, aztán bújj be a nagy szekrénybe, gyertyafénynél ülj a munkához – parancsolt rá az anyja.
Másnap reggel, amint az anyja elment, ajtót, ablakot bezárt a lány, bebújt a nagy szekrénybe, ott gyertyát gyújtott, úgy kezdett el dolgozni... Alig tett egy-két öltést, egyszerre csak hass... előtte termett a madárka.
– Hej leányka, szegény leányka, fehér jácint gyönge ága, halottnál a kiszmeted.
Máris eltűnt a madárka, a lány meg elejtette a hímzését és rettegve várta haza az édesanyját. Amint megérkezett, rögtön elmondta neki, hogy megint itt járt a madárka. Az anya meg a lánya félve-reszketve várták a reggelt, az asszony nem is ment el hazulról, hadd lássa ő is a rémülethozó madarat. De az csak nem jött.
Se éjjele, se nappala nem volt a szegény asszonynak meg a lányának, ki sem mozdultak hazulról, egyre csak a madár jöttét lesték, várták, s törték a fejűket, mit jelentsenek ijesztő szavai.
Egyszer aztán a lány pajtásai kérlelni kezdték az asszonyt, engedné el a lányát, hadd menjen velük a rétre, búját-baját hadd felejtse. Az asszony először hallani sem akart arról, hogy a lánya kimozduljon a házból, de a pajtásai addig kérlelték, addig ígérgették, hogy vigyáznak rá, hogy egy pillanatra sem vesztik szem elől, míg nagy nehezen ráállt s elengedte.
Mentek a lányok a rétre, táncoltak, daloltak, játszadoztak, míg beesteledett. Hazafelé menet megálltak egy forrásnál, sorra ittak a vizéből. A forrás tükre fölé hajolt a szegény asszony lánya is, és amint ivott, egy fal emelkedett közte meg a leánypajtásai között oly magas, oly széles fal, hogy olyat ember még nem látott.
Jaj, hogy megijedt a sok lány! Futkostak ide-oda, kétségbeesetten sírtak a pajtásuk után, jaj mi lesz vele, mi lesz szegény anyjával...
– Ugye mondtam – siránkozott az egyik – hogy ne hívjuk magunkkal!
– Mit mondunk az anyjának – jajgatott a másik.
– Ez az oka... az az oka... nem is az, hanem amaz ... – perlekedtek lányok, s tanácstalanul futkostak a fal elölt.
A szegény asszony meg türelmetlenül várta a lányát, kiállt a kapuba, onnan leste jön-e már. De bizony csak a pajtásai jöttek, sírva-ríva mondták, hogy mi történt a lányával, A szegény asszony meg menten a nagy falhoz futott, de azon át ő sem jutott, a falon innen ő, a falon túl meg a lánya sírdogált.
A lány a nagy sírásban elaludt, s mikor megvirradt, látta ám, hogy nagy kapu van a falba vágva. Kinyitotta a kaput, átlépte a küszöböt s csodaszép szerájba jutott, olyan szépet még álmában sem látott. Negyven kulcs lógott a falon, a lány leakasztotta valamennyit és sorra nyitogatta vele a szobákat. Az egyik tele ezüsttel, a másik tele arannyal, a harmadik tele gyémánttal, a negyedik tele smaragddal, valahány szobába benyitott, mind csak úgy csillogott az aranytól, drágakőtől, a szeme is alig állta a nagy csillogást, villogást.
Bement a negyvenegyedik szobába, de ott nem kincseket, nem drágaságot látott, egy szép ifjú bej feküdt kiterítve, vállánál gyöngylegyező, mellén meg papiros, rajta az írás: „Ha negyven napon át legyezgetsz, negyven napon át mellettem imádkozol, kiszmetedet nálam megtalálod,” A lánynak rögtön eszébe jutott a madárka mondása; íme, egy halottnál a sorsa.
Szépen elvégezte az ima előtti mosdást, kezébe vette a legyezőt, s a bej mellé ült. Éjjel-nappal legyezgette, szüntelenül imádkozott, egészen a negyvenedik napig. A negyvenedik nap reggelén kipillantott az ablakon s látta, hogy egy arab lány álldogál a palota kapuja előtt. „Felhívom ezt a lányt – gondolta magában – majd ő imádkozik helyettem, míg én szépen megmosakszom, felöltözködöm.’’
Így is tett. Felhívta az arab lányt, leültette a bej mellé, s meghagyta neki, hogy szüntelenül imádkozzék, míg ő visszatér. Aztán ment, hogy kiszépítse magát, s méltóképpen fogadhassa a bej ébredését, aki kiszmetjének ura.
A fekete arab lány meg elolvasta a bej mellén az írást, és nagyot gondolt magában. Közben felébredt a bej, körülnézett, és amint meglátta a fekete lányt, átölelte és feleségének szólította. A másik lány, mikor benyitott, alig hitt a szemének. De még észbe sem kaphatott, a fekete nagy hangosan rátámadt:
– Szultánlány létemre nem átallok piszkos rongyokban járni, ez a szolgáló meg ily kényes cifrán mer elöltem mutatkozni!
Ezzel kikergette a szobából, ráparancsolt, hogy menjen a konyhába, süssön, főzzön. A bej nem szólt egy árva szót sem, hiszen az egyik a felesége, a másik meg csak szolgálólánya volt.
Bájrám felé járt az idő, s mint az ilyenkor szokás, a bej is meg akarta ajándékozni házanépét. Megkérdezte arab feleségét, hogy mit szeretne bájrám ünnepére. Az meg azt mondta, olyan ruhát hozzon neki a bej, aminek kelméjét tű nem járta, olló nem vágta. Ment a bej a konyhába, megkérdezte a szolgálólányt, mit szeretne bájrám ünnepére. A szolgáló így felelt:
– Türelemkő sárga színű, türelemkés barna nyelű, ezt ajándékozd nekem.
Útrakelt a bej, megvette az arab lánynak a ruhát, melynek kelméjét tű nem járta, olló nem vágta, de türelemkő, türelemkés nem akadt egyetlen árusnál sem. A bej nem tehetett egyebet, hajóra szállt türelemkő meg türelemkés nélkül.
Alighogy a hajó kiért a nyílt tengerre, egyszerre csak megállt, se előre, se hátra nem mozdult. Megijedt a kapitány, összehívta az utasokat, hogy szavát nem tartó ember lehet köztük, amiatt állt meg hajója, amiatt nem tud továbbmenni. A bej menten előállt, megmondta, hogy ő az, aki nem tartotta be a szavát, mert mindenütt hiába kereste a türelemkövet, a türelemkést. A kapitány partra tette a bejt, hogy előbb váltsa be ígéretét, s csak azután szálljon ismét hajóra. Ment, mendegélt a bej tengerparton, nagy hegyeken, síkságokon, zord erdőben kóborolt, egyszer aztán nagy fáradtan hűs forrásnál megpihent. Alighogy lehajtotta a fejét, előtte termett egy nagyajkú arab s megkérdezte, mit kíván tőle.
– Türelemkő sárga színű, türelemkés barna nyelű, ez a kívánságom – válaszolt a bej.
A kővetkező pillanatban már a kezében volt a kő is, a kés is. A bej ismét hajóra szállt, bájrám ünnepére éppen hazaért Odaadta a tű nem járta, olló nem vágta ruhát a feleségének, a türelemkővel, türelemkéssel meg ment egyenesen a konyhába. Közben egyre furdalta a kíváncsiság, mit akar a szolgálólány, minek neki a türelemkő, a türelemkés, Elhatározta, hogy még este meglesi, mit művel az egyikkel, mit a másikkal.
Úgy is tett. Estefelé belopózott a konyhába és figyelt.
A lány kezébe fogta a türelemkést maga elé telte a türelemkövet s szép rendjén elbeszélte, mi történt vele, hogyan látogatta meg háromszor is, és mit mondott neki a madárka...
Közben egyre a türelemkövet nézte, az meg egyszer csak elkezdett dagadozni, sistergett gőzölgött mintha szét akarna pattanni...
Aztán folytatta a lány. Elmondta, hogyan került a bej palotájába, hogyan imádkozott mellette, hogyan legyezgette negyven napon, negyven éjszakán át, hogyan bízta az arab lányra az imádkozást, míg ő elment kiszépíteni magát, hogy méltóképpen fogadja a bej ébredését.
Egyre dagadt a sárga kő, forrt, habzott, mintha élet volna benne...
Elmondta a lány azt is, hogyan csalta meg az álnok arab, hogyan lett a bej felesége, milyen kegyetlenül kergette őt ki a konyhába, szolgálónak.
Egyre csak forrt, habzott a sárga kő, mintha csak szíve volna, s mire a lány elbeszélése végére ért, megpattant.
Ekkor fogta a lány a türelemkés nyelét, s így folytatta:
– Ó, te sárga türelemkő, kő vagy és mégsem bírtad végighallgatni szenvedéseimet, akkor hogyan bírnám ki én, a gyenge lány... 
Ezzel fogta a kést, hogy magába döfi, de elő ugrott a bej, s megragadta a kezét:
– Te vagy az én igazi kiszmetem, te vagy a feleségem! – kiáltotta.
Az álnok arab lányt megölette, szolgáit elküldte az igazi felesége anyjáért, s nagy boldogságban éllek mindahányan.
Kismadárka röppen néha a szerájnak ablakára, s nagy vidáman csicsereg:
– Ó, leányka, boldog lányka, megtaláltad kiszmeted!
TÖRTÉNET A HERCEGRŐL, AKI ELRABOLTA A HITETLENEK KIRÁLYÁNAK LEÁNYÁT
Volt egyszer egy padisah, aki igazhitű volt meg egy király, egy král-padisah, vagyis a hitellenek padisahja.
Az igazhitű padisahnak volt egy fia, iskolás korban volt már. A padisah a király lányát akarta megszerezni feleségül a fia számára. A fiú egyszer hazafelé tartott az iskolából, útközben elhajított egy követ, s összetörte egy szegény asszony korsóját. A szegény asszony árva szót sem szólt. Másnap az ifjú herceg megint csak dobálózott, megint összetörte a szegény asszony korsóját de az most már elvesztette türelmét:
– Ha elég erős vagy az ilyen komiszkodáshoz, hát miért nem mész hadakozni a hitetlenek királya ellen? Atyád, a padisah már két éve hiába háborúzik ellene, hogy leigázza, s rákényszerítse, hogy a lányát adja hozzád feleségül. Ahelyett hogy korsók ellen hadakozol, próbáld ki az erődet máshol, szerezd meg magad a hitetlenek királyának lányát!
A padisah fiát nagyon elgondolkoztatták e szavak. Ment az anyjához, s megkérdezte:
– Igaz-e, hogy atyám, a padisah már két éve hiába háborúskodik a hitetlenek királyával, hogy rákényszerítse, adja hozzám a lányát feleségül?
– Igaz, fiam – válaszolt az anyja – apád már két éve hiába hadakozik a hitetlenek királya ellen.
– Akkor hát magamnak kell elrabolni azt a hercegnőt – mondta a fiú.
S máris ment az apja istállójába, kiválasztott egy szép paripát, s megparancsolta, hogy nyergeljék fel neki. Két arannyal teli iszákot is köttetett a nyeregre, s miután így felkészült az útra, magához vette íját, jó csomó nyílvesszőt rakott a tegezbe, nyeregbe ült és ellovagolt.
Csöndesen poroszkált egy darabot, míg végül nagy hegyhez érkezett. Mély szakadék mellett vezetett az út a hegyen át s amint a padisah fia erre az útra tért egyszerre csak észrevette, hogy egy sárkány állja útját. Jobbján a meredek sziklafal, balján a mély szakadék: a padisah fia semmiképpen nem kerülhette ki a szörnyeteget. Vesszőt illesztett íjába, kilőtte, a nyílvessző egyenest a sárkány fejébe fúródott, s megölte. A padisah fia ezután felhasította a sárkány gyomrát, ahonnan szép lány lépett elő, s így szólt:
– Megmentetted az életemet, tiéd vagyok, s te az enyém.
– Sem te, sem senki más nem lehet az enyém, el kell nyernem annak szívét, ki után testem-lelkem vágyódik – felelt a padisah fia.
– Vigyél hát haza atyámhoz, a királyhoz, meglásd, nem lesz hálátlan, elhalmoz majd ajándékokkal.
– Nem kell nekem sem ezüst, sem arany, magam is padisah fia vagyok. De ha meg akarod hálálni amit érted tettem, adj nekem valamit, aminek hasznát vehetem útközben. Ha ezt megteszed, visszaviszlek apádhoz.
– Van az apámnak egy varázsdiója – mondta a hercegkisasszony – azt szívesen neked ajándékozom.
A padisah fia menten lovára ültette a lányt, s hosszú lovaglás után egy csodaszép palota elé értek. Mert a szép hercegkisasszony a périk királyának lánya volt. Mikor a périk királya megtudta a jó hírt, hogy leánya épségben-egészségben hazaérkezett, a jó sors szellemének áldozván garmadával ölette le az állatokat és megparancsolta, hogy nagy ünnepségeket, lakomákat rendezzenek a périk egész birodalmában... Miután jól tartotta az ifjú hőst, leánya megmentőjét, megkérdezte tőle:
– Mondd meg, mit kívánsz tőlem... Akármi legyen is, teljesítem.
– Egyetlen kívánságom, hogy felséged gazdag legyen és boldog – válaszolt az ifjú herceg.
– Vajon mi hasznod lenne ebből?... Kérj tőlem valami mást, ami méltó jutalom hőstettedért.
– Ha felséged mindenképpen úgy akarja, hát kérek valamit: adja nekem a diót amit keblén rejteget.
– A diót?... De hiszen hatvan parát ha ér ez a kis semmiség... Kérj valami mást valami értékesebbet.
– Csak a diót akarom, semmi mást – válaszolt a herceg,
A périk királya nem tehetett egyebet, nekiadta a diót.
A herceg ismét útra készülődött. Elbúcsúzott a palota népétől, s a hercegkisasszony így szólt hozzá:
– Kedves bátyám, elmondom neked a dió csodálatos tulajdonságait: mikor már jó darabot lovagoltál, s éhesen, fáradtan leszállsz lovadról, csak ennyit kell mondanod; „Nyílj ki, nyílj ki, kis dióm, teríts nekem gazdagon, ne felejts ki semmi jót ízes harapnivalót!” Ahogy ezt elmondtad, máris finomabbnál finomabb falatok lesznek előtted, az abroszon. Mikor meg jóllaktál, csak ennyit mondj: „Zárulj, zárulj diócskám!” – s ekkor étel, meg abrosz, minden eltűnik a dióban, azt meg szépen vágd zsebre.
A herceg kora reggel indult a palotából. Mikor hosszú lovaglás után elfáradt megéhezett leszállt lováról, letelepedett a fűre, elővette a diót:
– Nyílj ki, nyílj ki, kis dióm, teríts nekem gazdagon.
Máris hófehér abrosz terült ebbe, rajta finomabbnál finomabb falatok. A herceg éppen nekikészülődött az evésnek, mikor egy dervis bukkant fel előtte. Köszöntötték egymást, amint illik.
– Gyere, dervis apám – mondta a herceg – gyere, oszd meg velem ebédemet!
Mindketten letelepedtek, s ettek. Mikor jóllaktak, a herceg elmondta a mondókát:
– Zárulj, zárulj, diócskám.
S akkor étel, abrosz, minden eltűnt, a diót meg gyorsan zsebre vágta a herceg.
– Nem adnád nekem ezt a diót? – kérdezte a dervis. 
– Mit adsz érte cserébe?
– Neked adom a botomat.
– S mit tud a botod?
– Elhozza, amit csak akarsz, akármilyen távol legyen is.
– Hát akkor hozza ide az otthon felejtett zsebkendőmet!
Nem kellett kétszer mondani, a bot szélsebesen elrepült.
Egy cigarettaszívásnyi idő sem kellett hozzá, jött vissza a zsebkendővel,
– A te zsebkendőd? – kérdezte a dervis.
– Igen, az enyém – így a herceg.
Ezzel a dervisnek adta a diót, cserébe a varázsbotért. Aztán elváltak, s a herceg folytatta útját. Délidőre megint csak megéhezett, s akkor így szólt a bothoz:
– Eredj, hozd a diómat!
A bot repült, s egy szempillantás alatt hozta is a diót.
– Nyílj ki, nyílj ki, kis dióm, teríts nekem gazdagon.
S ahogy a herceg parancsa teljesült, megint csak felbukkant egy dervis. A herceg ezt is meghívta, hogy egyék vele. Mikor megebédeltek, a herceg újból elmondta a mondókát:
– Zárulj, zárulj, diócskám...
S ekkor étel, abrosz, mind eltűnt a dióban, a herceg meg gyorsan zsebre vágta.
– Nem adnád nekem ezt a diót? – kérdezte a dervis.
– Mit adsz érte cserébe?
– Neked adom ezt a tökhéjat. 
– S mit tud ez a tökhéj?
– Mindjárt meglátod – mondta a dervis.
Ezzel leemelte a felső részét, s belekiáltott:
– Néger!
Egy néger pattant fel a tökhéjból.
– Parancsolj, uram!
– Hadsereget állíts ide, teljes fegyverzetben! Készen álljon minden ember, tábornok meg ezredes is, egy legény se hiányozzék!
Egy szempillantás után megkérdezte:
– Kész?
– Igenis, uram – válaszolt a néger.
S mikor a herceg felnézett, egész ármádiát látott talpig fegyverben.
– Jó, most mondd nekik, hogy oszolj! – parancsolta a dervis.
Nagyot kiáltott erre a néger:
– Oszolj!
Erre ahány ember, annyi felé ugrott, boldogan, hogy csak ennyi volt az egész, aztán még egy pillanat, s valamennyi eltűnt a tökhéjban.
A herceg csak ámult ezen a csodán, s szívesen adta a diót cserébe a tökhéjért. Megint útnak indult. Mire leszállt az este, újból megéhezett.
– Bot, eredj a dióért! – parancsolta.
A bot máris röpült, s szempillantás alatt hozta a diót.
– Nyílj ki, nyílj ki, kis dióm, teríts nekem gazdagon, ne felejts ki semmi jót, ízes harapnivalót!
Aztán megint csak fölbukkant egy dervis, megint ketten telepedtek le vacsorázni.
Mikor jóllaktak, a herceg megszólalt:
– Zárulj, zárulj, diócskám...
Étel és abrosz, mind eltűnt a dióban, a herceg meg zsebre vágta.
– Nem adnád nekem ezt a diót? – kérdezte a dervis.
– Mit kínálsz cserébe?
– Neked adnám ezt a sapkát!
– S mit tud ez a sapka?
A dervis a fejére tette, s máris láthatatlanná vált.
– Látsz engem? – kérdezte a herceget.
A herceg nézett jobbra, nézett balra, de hiába, a dervis láthatatlan volt.
S a herceg szívesen adta a diót cserébe a sapkáért.
Másnap így szólt a bothoz:
– Eredj, hozd a diómat!
A bot menten teljesítette gazdája parancsát.
– Nyílj ki, nyílj ki, kis dióm, teríts nekem gazdagon, ne felejts ki semmi jót, ízes harapnivalót! – parancsolta a herceg.
Aztán megint csak jött egy dervis.
– Gyere, dervis atyám, lakmározzunk együtt!
S a dervis a herceg mellé telepedett. Mikor mindketten jóllaktak, a herceg ismét elmondta a mondókáját:
– Zárulj, zárulj, kis dióm...
Ételek és abrosz, mind eltűnt a dióban, a herceg meg zsebre vágta.
– Nem adnád nekem ezt a diót? – kérdezte a dervis.
– Mit kínálsz érte cserébe?
– Neked adnám ezt a szőnyeget.
– Mit tud ez a szőnyeg?
– Mindjárt meglátod – mondta a dervis.
Ezzel a szőnyegre ült.
– Szőnyeg! – kiáltotta nagy hangosan.
– Parancsolj, uram – szólt a szőnyeg.
– Sétáltass meg a levegőben, utána hozz vissza éppen ide, erre a helyre!
A szőnyeg, mint valami repülőgép, máris a levegőbe emelkedett a dervissel együtt, majd kisvártatva szépen visszaszállt a herceg lába elé.
Az meg odaadta a diót cserébe a szőnyegért.
Megint útnak indult, délidőben megint megéhezett.
– Eredj, hozd a diómat! – parancsolt rá a botra.
A bot máris röpült, s kisvártatva hozta a diót,
– Nyílj ki, nyílj ki, kis dióm, teríts nekem gazdagon, ne felejts ki semmi jót, ízes harapnivalót! – parancsolta a herceg.
Lakomázni kezdett, de most csak úgy, magányosan, nem köszöntött rá egy árva lélek sem. Mikor jóllakott, megint elmondta a mondókat:
– Zárulj, zárulj, kis dióm...
Étel és abrosz, mind eltűnt a dióban, a herceg meg zsebre vágta. A lovát kikötötte egy fához, aztán elkiáltolta magát:
– Szőnyeg!
– Mit parancsolsz, uram?
– Vigyél engem iziben a král-padisah palotájához!
Egy szempillantás alatt odaröpültek. Csakhogy a palota kapuit puskára tűzött szuronyokkal, éber katonák őrizték. Teremtett lélek sem léphette át a küszöböt. A herceg akkor fejébe tette a bűvös sapkát, nyílegyenest a király szobájába ment, közben senki emberfia meg nem láthatta. Leült egy székre, a király mellé. A király megnyomott egy gombot, erre rabszolgák sietlek he, kávét hoztak uruknak. A király mélyen elgondolkozott, a herceg meg fogta a kávéscsészét, kiitta, aztán visszatette az asztalkára. Mikor a király felriadt révedezéséből, meglátta, hogy üres a kávéscsészéje. Megint csak megnyomta a gombot:
– Bolondot csináltok belőlem? – kiáltott haragosan a besiető rabszolganőkre, – Kávét kértem az előbb, s ti üres csészét hoztatok!
Nagy haragosan újra megnyomta a gombot, hóhérokat hívatott s megparancsolta nekik, hogy fejezzék le a rabnőket. Egyikük nagy sebesen a király lányához futott.
– Ó, én idősebb nővérem – mondta – atyád üresen találta kávéscsészéjét az asztalon, s éktelen haragra gerjedt. Pedig mi nem tehetünk róla, mi igazán bevittük neki a kávét... Azt gondolja, hogy csúfot akartunk űzni belőle, s megparancsolta a hóhéroknak, hogy fejezzenek le valamennyiünket.
Szaladt a hercegnő a királyhoz:
– Édesapám, vajon nem gyalázat az, hogy egy ilyen nagy fejedelem, mint le vagy, rabszolganőket ölet halomra egy üres kávéscsésze miatt?
A király megkegyelmezett a rabszolganőknek. A hercegnő visszatért a szobájába, az ifjú herceg meg a nyomában, anélkül, hogy bárki is észrevehette volna.
Mikor beesteledett, a szoba közepén álló asztalt megtérítették, s hozták a vacsorát. A hercegkisasszony enni akart, de nem találta a kanalát, a láthatatlan herceg ugyanis elvette, mert ő is vacsorázni akart,
– Hol van a kanalam? – kérdezte a hercegkisasszony.
– De hiszen mi az asztalra tettük, ó, idősebb nővérünk! – válaszoltak a rabszolganők.
– Ide tettétek? Csakhogy én nem találom! Keressétek meg, vagy hozzatok egy másikat.
A rabszolganők nagy sietve hozták a másik kanalat. A hercegnő meg láthatatlan asztaltársa megették a levest. Mikor a piláfnál tartottak, észrevették ám, hogy a halomba rakott rizs négyfelől fogy, mintha legalábbis négyen ülnék körül az asztalt, pedig csak hárman voltak. A hercegkisasszony mindjárt megsejtette, hogy itt valami titok lappang.
– Egy negyedik is ül az asztalunknál – mondotta.
Aztán így szólt rabszolganőihez:
– Hagyjatok magamra, fáradt vagyok, pihenni akarok.
Mikor a lányok kimentek a szobából, a hercegkisasszony fennhangon így kiáltott:
– Idegen! Jelenj meg szemem előtt, tudni akarom, ki vagy!
A herceg ekkor leemelte bűvös sapkáját, s ragyogó, ifjúi szépségében megmutatkozott a hercegkisasszony előtt. Kölcsönösen megtetszettek egymásnak. Kettesben, nagyon kellemesen töltötték az estét, vidám históriákat mesélgettek egymásnak. A hercegkisasszony végül így szólt szerelmeséhez:
– Holnap a temetőlátogatás napja van. Fürdő után a sírokhoz megyünk. A palota kertjében várd visszatértünket, ott fogunk találkozni hazafelé jövet.
Így is lett. A herceg leterítette szőnyegét a palota kertjében, turbánt csavart a feje köré, aztán a szőnyegre kuporodott, mint valami hodzsa, aki amuletteket ír a járókelőknek. A rabszolganők hazafelé jövet mind köréje sereglettek, szerelmi amuletteket kértek tőle... Mikor a hercegkisasszony került sorra, az ifjú maga mellé ültette a szőnyegre, aztán felkiáltott:
– Szőnyeg! Vigyél minket ízibe jó lovamhoz!
A szőnyeg a szerelmespárral menten a levegőbe röppent, s egy-kettőre le is szállt a fa tövében, ahol a herceg jó lova kikötve várakozott, A král-padisah, mikor hírül vette leánya titokzatos eltűnését, hatalmas ármádiát indított a szökevények után. A hadsereg hajnalra utol is érte a szerelmeseket. A herceg még mélyen aludt. A hercegkisasszony sírva fakadt, mikor megpillantotta a rengeteg katonát, egy könnycsepp az alvó herceg arcára hullt, azonnyomban felébredt tőle:
– Miért sírsz, kedvesem? – kérdezte a lányt.
– Valamikor réges-régen fényes palota állt e helyen, az apám palotája. Ma már romhalmaz az egész... Ez szomorítja a szívem – válaszolt a hercegkisasszony.
Az ifjú herceg felült hogy megnézze a romokat.
– Hol állt atyád palotája? – kérdezte.
S arrafelé nézett, amerre a hercegkisasszony mutatott. És ekkor ő is meglátta a király hadseregét mely egyenest feléjük tartott.
– Ó, hét atyád hadserege búsit? Töröld csak le a könnyeid, egyet se búsulj! Sohasem adlak vissza apádnak!
S azonnal leemelte a tökhéj fedelét.
– Néger! – kiáltotta jó erősen.
– Itt vagyok, uram! – hangzott máris a válasz, mert a néger egy szempillantás alatt előtte termett.
– Katonáiddal tüstént támadd meg a felénk közelgő hadakat! – parancsolta a herceg. – Csak egyre ügyelj, ne sebesüljenek meg a katonák. Ejtsd őket foglyul, de úgy, hogy még az orruk vére se folyjék! A hadakat vezető királyt meg állítsd elébem!
Minden úgy történt, ahogy a herceg kívánta. A néger a herceg elé állította a hitetlenek királyát.
– Atyám – szólalt meg az ifjú herceg – hát nem gyalázat, hogy mint gonosztevőket üldözöl minket egész hadsereggel? Jobban tennéd, ha lovat adnál a lányodnak, hogy minél előbb apósa meg anyósa palotájába érjen!
A király megszégyenülten hazaindult, de előbb egy szép paripát nyergeltetett a lánya számára. S a szerelmespár egymás mellett poroszkálva útnak indult.
Kisvártatva a padisah városába értek. A herceg tüstént atyjához sietett... A padisah boldog volt, hogy épségben, egészségben viszontlátta fiát, mégis úgy látszott, mintha valami gond gyötörné. A herceg meg is kérdezte, hogy ugyan mi bántja.
– Jaj, édes fiam – mondta a padisah -- nagy gondban vagyok, nem tudom hova tegyem a katonáimat, mert a tieid minden helyet elfoglalnak, minden kaszárnyámban.
A tökből támadt hadsereg ugyanis a padisah városába is elkísérte a herceget meg szerelmesét.
– Édesapám, egyet se búsulj a katonák miatt megszokták azok, hogy a szabad ég alatt táborozzanak!
Jómaga a padisah régi palotájába költözködött. Mikor beesteledett kiadta katonáinak a parancsot hogy oszolj! s azok egy szempillantás alatt eltűntek a tökhéjban, a nagy hadseregből még csak egy strázsa sem maradt kint.
*
Pár nap múlva megülték a herceg meg a hercegkisasszony menyegzőjét, negyven nap és negyven éjszakán át tartott a nagy vigalom. Az ifjú párnak minden örömöt minden boldogságot megadott a sors. Bárcsak mindnyájunkkal lenne ily kegyes!
A NEVETŐ ÉS A SÍRÓ ALMA
Valamikor réges-régen volt egy padisah, annak volt három fia. Üldögél egyik nap a legifjabb padisah a köskéjében, s látja, ám, hogy egy öregasszony jön a forráshoz, vízért. Felkapott az ifjú herceg egy nagy követ, hozzávágta a szegény asszony korsójához úgy, hogy menten ezer darabra tört. Nem szólt az öregasszony egy árva szót sem, elment s hamarosan visszajött egy másik korsóval. Az ifjú herceg megint csak hozzávágott egy követ s a korsó megint ezer darabra tört. Az öregasszony most sem szólt egy szót sem. Másnap megint csak meríteni akart a forrás tiszta vizéből, s az ifjú herceg megint csak hozzá vágott egy követ, s eltört az öregasszony harmadik korsaja is.
Ekkor aztán az öregasszony ránézett a hercegre, s így szólt:
– Allah azzal büntessen meg téged, hogy a síró meg a nevető alma legyen az epekedésed!
A herceg öt napon meg öt éjszakán át gondolkozott hogy vajon mit jelentenek az öregasszony szavai; egy pillanatra sem feledkezett meg a neveld és a síró almáról. Egyre csak utánuk epekedett, s napról napra sápadt, gyengült.
Hodzsákat, orvosokat hívatott az apja, de sem hodzsa, sem orvos nem tudott segíteni a herceg baján.
– Titkos bánat emészti a fiadat, nagy padisah – mondta az egyik hodzsa – szerelmi bánat gyötri, s ezt mi nem tudjuk orvosolni.
A padisah megkérdezte a fiát, ki után eped a szíve, hátha mégis tudnának rajta segíteni. Erre aztán elmondta az ifjú, hogy éjjel-nappal a nevelő meg a síró alma jár az eszében, nem is lesz nyugta, míg meg nem szerzi egyiket is, másikat is.
– Meg akarom keresni a két almát, engedj el, apám! – kérlelte a herceg a padisaht.
Az apja egyre kérlelte, hogy betegen, gyöngén ne induljon útnak, hiszen azt sem tudja, hol, merre kell keresni a nevető meg a síró almát, de a fiú csak erősgette, hogy ő érzi, tudja, megtalálja a két almát, ha egyszer indulhat értük. A herceg két bátyja elhatározta, hogy elkíséri öccsét a nagy útra, így aztán az apjuk is beleegyezett, s egy szép napon a három herceg útrakelt, hogy megszerezze a nevető meg a síró almát.
Keveset mentek, sokat mentek, patakparton megpihentek, virágokat szedegettek, közben-közben énekeltek. Egyszer aztán kristályvizű forráshoz értek. A forrás mellett nagy kő, rajta az írás: háromfelé ágazik itt az út, aki az elsőn indul, visszatér, aki a másodikra lép, az vagy visszajön, vagy nem, s aki a harmadikat választja, nem térhet vissza soha.
A legidősebb testvér az első úton indult, a középső a másodikon, a legkisebb fiú meg a soha vissza nem térők útját választotta.
Mielőtt elbúcsúztak volna egymástól, a legkisebbik fiú így szélt bátyjaihoz:
– Húzzuk le a gyűrűnket, tegyük ide, az írásos kő alá. Amelyikünk visszaér, az kiveszi a kő alól a gyűrűjét, az utána érkező így tudni fogja, melyikünk tért máris vissza.
Így is lettek, s utána három felé indultak.
A legidősebbik addig ment, mendegélt, míg egy nagy városba nem ért. Bement a hamamba, s ott elszegődött fürdőinasnak.
A középső testvér is addig ment, mendegélt, míg egy nagy városba nem ért. Bement a kávéházba, s elszegődött kávésinasnak.
A legkisebbik fiú addig ment, mendegélt, míg egy szép forráshoz nem ért. Éppen egy öregasszony merített a forrás csillogó vizéből. A herceg megkérdezte az öregasszonyt, adna-e neki egy napra szállást.
– Jaj, édes fiam – mondta az öregasszony – szűkecskén lakom én nagyon, még csak ki sem nyújtózhatom, ha lefekszem éjszakára.
Erre a herceg egy marék arannyal adott nyomatékot a kérésének, hogy hátha mégis tudna az öregasszony szállást szerezni neki valahol a szomszédságában.
Az arany megtette a magáét.
– Édes fiam, házam is van, szobám is van, kényelmes fekhelyem is van, gyere hozzám vendégnek – hízelkedett az öregasszony.
Az öregasszony jó vacsorát adott a hercegnek, s vacsora után beszélgettek egy kicsit. A herceg egyszer csak megkérdezte:
– Öreganyám, hol találhatnám meg a nevető és a síró almát?
Hej, az öregasszony akkorát húzott a herceg kezére, hogy csak úgy csattant!
– Hallgass! Mifelénk emlegetni sem szabad a nevető meg a síró almát!
A herceg egy marék aranyat adott az öregasszonynak, s annak menten megoldódott a nyelve.
– Édes fiam, kelj föl reggel jó korán, s indulj a nagy hegyek közé. A hegyek közt majd találkozol egy juhásszal, az őrzi a palota juhait, ahol a nevető meg a síró alma gazdára talált. Ha rá tudod venni a juhászt, hogy valahogyan vigyen be a palotába, ott megláthatod a nevető meg a síró almát. De jól vigyázz! Ha a kezedben lesznek, igyekezz velük kifelé!
Másnap jó korán felkelt a herceg, s indult a hegyek közé. Hamarosan összetalálkozott a juhásszal. Szépen köszöntötte, az meg fogadta, ahogy illik. Letelepedtek a fűbe, beszélgetni kezdtek. A herceg egyszer csak megkérdezte:
– Mondd, te juhász, hol találhatnám meg a. nevető és a síró almát?
A juhász akkorát ütött a herceg kezére, hogy csak úgy csattant!
– Miért ütsz, te juhász?
– Még kérdezed?
Ezzel másodszor is rávágott a herceg kezére.
A herceg nem kérdezősködött tovább, a zsebébe nyúlt s egy marék aranyat adott a juhásznak.
Az arany megtette a magáét. A juhász megszelídült s így válaszolt:
– Leölök egy juhot, lenyúzom a bőrét, te meg belebújsz, mint valami tömlőbe, este aztán, mikor beterelem a juhokat, velük együtt te is besétálsz a palotába. Éjszaka, mikor már mélyen alszik a palota népe, szép csöndesen menj fel a legfelső emeletre, surranj be a jobb felé nyíló ajtón. Amögött alszik a szultán leánya, a két alma meg az ágya mögött van, a polcon. Ha meg tudod szerezni, hát jó, ha meg nem, hát jaj neked!
A juhász levágta legnagyobbik juhát, lenyúzta a bőrét, s belebújtatta a herceget. Estére kelve a juhokat beterelte a palotába, s a birkabőrben velük együtt besétált a herceg is.
Mikor leszállt, az éjszaka, s mélyen aludt a palota népe, a herceg kibújt a birkabőrből, felsettenkedett a lépcsőn, belépett a szultánlány szobájába, A szoba közepén fényes ágy, abban aludt a szép leány, de oly szép volt, akár a fényes telihold, a szemöldöke fekete sarló, a haja színarany, a kebelén apró kis anyajegy, akár a csillag. A herceg ámuldozva nézte a szépséges lányt, az ágy mögött meg a polcon felkacagott az egyik alma, a másik meg keserves sírdogálásba kezdett. Megrémült a herceg, úgy megrémült, hogy szaladt ki a szobából, s meg sem állt, míg a juhakolig nem ért.
A szultán lánya meg felébredt a nagy kacagásra, sírásra, körülnézett, de sehol egy teremtett lelket sem látott. Még az agyából is kiszállt, kinézett a lépcsőre, de ott is minden csendes volt. Visszament a szobájába, jól összeszidta a két almát, hogy így megijesztették, aztán visszafeküdt az ágyába.
Hamarosan ismét elaludt, a legény meg újra felsettenkedett a lépcsőn, óvatosan kinyitotta az ajtót, csöndesen lépegetett az almák felé, de amint feléjük nyúlt, az egyik kacagni, a másik meg sírni kezdett. A szultánlány megint fölébredt, s megint csak nem látott senkit, mert a herceg úgy szaladt ki a szobából, hogy meg sem állt a juhakolig.
– Haszontalan almák! – perlekedett a szultán lánya. – Már másodszor ébresztetek fel álmomból! Ha még egyszer fölijesztetek, hát megkapjátok a magatokét!
Ezzel visszafeküdt az ágyába.
Alighogy elaludt, megint jött a herceg, csöndesen kinyitotta az ajtót, belopakodott a szobába, nyúlt az almákért, de amint le akarta őket emelni a polcról, az egyik kacagni, a másik sírni kezdett, a herceg meg szaladt a juhakolba, s a szultán lánya, mikor felébredt, egy árva lelket sem látott a közelben.
– Gyalázatos almák! Mi van veletek ma éjszaka, hogy harmadszor is felébresztetek álmomból?
Nagyot húzott egyikre is, másikra is, aztán ismét elaludt.
Kisvártatva megint belopakodott a herceg a szobába, ment a polchoz, levette az egyik almát, levette a másikat, még csak meg sem nyikkant egyik sem, aztán usgyi! futott, a juhakolig meg sem állt.
Másnap reggel a juhász kihajtotta a nyáját, a juhokkal együtt szépen kisétált a palotából a herceg is, s mikor a hegyekbe értek, a herceg kibújt a juhbőrből, nagy marék aranyat adott a juhásznak, aztán „Áldjon meg Allah!” – ment egyenest az öregasszony házához.
Ahogy az öregasszony meglátta a herceget, vizet öntött egy jókora teknőbe, levágott egy tyúkot, a vérét a teknőbe engedte, deszkát fektetett a véres vízre, a deszkára meg ráültette a herceget.
No, most nézzük meg, mi történt a szultán palotájában.
Amikor a szultán lánya felébredt, mindjárt a két almát kereste.
– Jaj, hova tűntek az almáim!
Összefutott a palota népe, ahányan voltak, mind a két almát keresték, de sehol, semerre nem lelték.
– Ellopták az almáimat! Ellopták két kedves játékomat! – sírt a szultán lánya. – Háromszor is felébresztettek az éjszaka, s én ostoba, nem értettem, mit akarnak, nem tudtam, hogy tolvaj jár a szobámban!
Mikor a padisah megtudta, hogy milyen bánat érte leányát, menten bezáratta a palota minden kapuját, aztán csillagjósokat meg látóembereket hívatott, mondanák meg neki, ki volt a tolvaj, s hol, merre jár.
– Vértengeren, egy szál deszkán hajózik a tolvaj – mondták a látóemberek. – Jaj, felséges padisahunk, országodban élő ember nem tudja, hol, merre van a vértenger, hova, merre induljon a tolvaj után.
A herceg meg még egy marék aranyat adott az öregasszonynak, aztán „Áldjon meg Allah!” – megint útnak indult.
Keveset ment, sokat ment, patakparton megpihent. Egyszer aztán a kristályvizű forráshoz érkezett, az írásos kőhöz, mely alá gyűrűiket rejtették a testvérek, mikor elváltak. Felemelte a követ, alatta csillogott mind a három gyűrű, nem tért vissza egyik bátyja sem. A saját gyűrűjét ujjára húzta, aztán nekivágott annak az útnak, melyen a kisebbik bátyja indult, mikor elváltak.
Ment hegyeken, ment dombokon, árnyas réten, patakparton, Addig ment, mendegélt, míg egy nagy városba ért. Bement a kávéházba, kávét ivott, csibukozott, s egyszer csak meglátta a középső bátyját, aki éppen ott volt kávésinas.
Ráismert a bátyja is, egy darabig örvendeztek egymásnak, aztán kettesben indultak vissza a forráshoz, az írásos kőhöz. Mikor odaértek, felemelték a követ, s látták, hogy a bátyjuk még mindig nem tért vissza, mert gyűrűje most is a kő alatt csillogott.
A középső testvér felhúzta a saját gyűrűjét, aztán kettesben nekivágtak annak az útnak, melyen a legidősebb bátyjuk indult, mikor elváltak.
Mentek hegyen, mentek dombon, árnyas réten, palakparton. Addig mentek, mendegéltek, míg egy nagy városba értek. A város közepén szép nagy fürdő volt, egyenest odamentek, hogy lemossák magukról az út porát. A fürdőben meglátták a legidősebb testvérüket, aki éppen ott volt fürdőinas.
Egy darabig örvendeztek egymásnak, aztán hármasban indultak vissza a forráshoz, az írásos kőhöz. Mikor odaértek, kivették a kő alól a harmadik gyűrűt is és hazafelé mentek.
Útközben kérdi a két nagyobbik az öccsét, hogy vajon megszerezte-e a nevető meg a síró almát.
– Bizony megszereztem – mondja a harmadik fiú, s mutatja bátyjainak a két szépséges almát.
A két idősebb fiú, ahogy meglátta a két almát, úgy megáhította, hogy összesúgott a testvére háta mögött, hogyan is tudná megszerezni magúnak vagy az egyiket vagy a másikat. Elhatározták, hogy megölik az öccsüket aztán egyik alma az egyiké, a másik a másiké lesz.
Betértek egy kávéházba, hogy hűs kertjében kissé megpihenjenek. Gyékényt kérlek a kávéstól, a gyékényt ráterítették a kútra, s ráültették a legkisebbik testvérüket, aki nem is látta a kutat. Amint ráült a gyékényre, menten belezuhant. A két bátyja meg nyugodtan evett-ivott, kávézott csibukozott, mintha mi sem történt volna. Mikor kipihenték magukat, hazafelé indultak.
De a legfiatalabbik testvér nem fulladt meg, mert rég kiszáradt az a kút, amiben a testvérei el akarták veszejteni.
A két idősebb testvér hazaért az apai házba, s atyjuk kérdezősködésére azt mondták, hogy ők ketten megtalálták a nevető meg a síró almát, de a testvérüket nem látták, mióta elváltak, mert azon az úton indult el, amelyen nincs visszatérés.
Az apjuk meg éjjel-nappal siratta a legkisebbik fiát, de azért csak reménykedett, hogy valaha az életben mégis viszontlátja.
A legkisebbik fiú meg közben rekedtre kiabálta magát a kútban, hogy szabadítsák már ki. A nagy kiáltozást egyszer csak meghallotta a kávés, kötelet eresztett le, felhúzta a legkisebbik fiút, megetette, megitatta, s közben meghallgatta a történetét.
A fiú mikor kipihente magát, apja országa felé indult de nem tért vissza az apai házba, hanem süveget vágott a fejébe, s elszegődött inasnak egy rézműveshez.
Telt múlt az idő, a padisah lánya egyre csak búsult a nevető meg a síró alma után. Egyszer egy öreg dervis jött a palotába és adott a padisahnak ezer gyöngyszemből készült olvasót. De nem akármilyen olvasó volt ez! Csak a nevető meg a síró alma tolvaja tudta volna végigpergetni úgy, hogy közben elbeszéli az élete folyását.
A padisah két hűséges emberének adta az olvasót, hogy járják be vele a világot, s vissza se jöjjenek, míg meg nem találták a nevető meg a síró alma tolvaját.
A padisah hűséges emberei bejárták már a fél világot, mégsem akadtak a tolvaj nyomára, senki sem tudta végigpergetni a csodálatos olvasó ezer szemét úgy, hogy közben elbeszélte volna élete folyását.
Egy szép napon elértek abba az országba, ahol a három testvér lakott. Mikor a rézműves háza előtt elhaladtak, a padisah legkisebbik fia azt mondta a gazdájának, hogy ő bizony szívesen szerencsét próbálna az olvasóval. Behívta a mester a két vándort, azok meg elővették északjukból az olvasót, hogy a fiú pergesse le előttük az ezer szemet úgy, hogy közben elbeszéli élete folyását. Hanem a fiú kijelentette: ő csak a padisah színe előtt próbál szerencsét a csodálatos olvasóval.
A kél vándor meg a rézműves inasa erre elmentek a padisahhoz, engedné meg, hogy őelőtte tegyenek próbát az ezerszemű olvasóval. A padisah ráállt, a fiú meg fogta az olvasót, pergetni kezdte, s közben szép sorjában elmondta, hogy esett, mint esett a nevető meg a síró almával, aztán hogyan vetette őt két bátyja a kútba, hogyan állt be rézművesnek... S mikor elbeszélésében idáig ért, éppen végigpergette az ezerszemű olvasónak mind az ezer szemét. 
A padisah meg sírva ölelte át elveszettnek hitt és megtalált legkisebbik fiát. A két nagyobbikat meg gonoszságáért hóhér-kézre adta.
A két vándor arra kérte a boldog padisaht, engedné el velük fiát az ő padisahjuk országába. Az apa még erre is ráállt nagy örömében.
A két vándor egyenest az ő padisahjuk színe elé vezette az ifjút, aki ott is lepergette az ezerszemű olvasónak mind az ezer szemét.
Mikor elbeszélésének végéhez ért, a padisah azt mondta neki, vegye feleségül a lányát, akkor aztán kettesben örvendezhetnek a nevető meg a síró almának.
Mindjárt meg is tartották a menyegzőt, negyven napon, negyven éjszakán át ünnepelték, hogy a kedves kedvesére talált, közben az egyik alma sírt, a másik meg nevetett örömében.
A HÁROM FIVÉR
Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer három fivér. A három közül az egyik afféle falubolondja volt... Mikor az apjuk meghalt, a bolond így szélt a két testvéréhez:
– Ki akarom venni az örökrészemet, meg akarok válni tőletek. Adjátok ki a járandóságomat, aztán engedjetek utamra.
– Mit kívánsz magadnak az örökségből? – kérdezték a testvérei.
Egy vén teve is maradt rájuk az apjuktól, a falu bolondja ezt akarta örökségül. Megkapta. Fogta a teve kötőfékjét s elvezette. Közben meglátott egy gyíkot.
– Akarsz húst venni, te gyík? – kérdezte.
A gyík úgy mozgatta a fejét, mintha igent mondana. No, a bolond abban a hiszemben, hogy ő most megegyezett a gyíkkal, menten agyoncsapta, aztán annak rendje módja szerint feldarabolta a tevét, s minden egyes részét szép sorban egy-egy kőre rakta.
Másnap visszament a gyíkhoz s megkérdezte:
– Mi lesz a pénzemmel?
Persze nem kapóit egy fillért sem, hát fogta magát, felkapott egy követ, hogy agyoncsapja a gyíkot. Az meg, a többi kint sütkérező gyíkkal együtt, besurrant egy öreg nyárfa odvába. A bolond, mikor látta, hogy sehogy sem foghatja el egyiküket sem, utánuk kiabált:
– No, várjatok csak! Hozom a nagy fejszét, ami apámtól maradt, aztán agyoncsaplak benneteket mind egy szálig.
Ment a fejszéért.
Mikor visszajött, fejszéjével nekiesett az öreg fának, az meg az első csapás után kidőlt, odvas törzséből csak úgy dűlt az aranypénz, méghozzá vörösaranyból volt minden egyes darabja!
– Na, itt van a vén teve ára! – örvendezett a bolond.
A gyíkok gavallérosan fizettek. A bolond egyenest hazafutott,
– Testvéreim! – kiabálta. – Eladtam az öreg tevét. A pénzt otthagytam, mert nem bírtam egyedül cipelni! Gyertek már, segítsetek!
A testvérei vele mentek, zsákokat is vittek, aztán arannyal megtömve cipelték haza valamennyit. Elhatározták, hogy három halomba rakják a pénzt, úgy osztozkodnak meg rajta, de a bolond azt mondta, hogy így nem lesz igazságos.
– Hívom a kádit, az majd becsületesen szétosztja köztünk...
S már szaladt is.
– Kádi, nézd, ilyen sok. aranyat találtunk, oszd szét köztünk igazságosan – kérte.
A kádi nekikezdett a felosztásnak. Mindenekelőtt fogott egy aranypénzt, azt félretette magának, aztán az egyik testvérnek adott egyet, aztán megint magának, aztán a másik testvérnek, aztán megint magának, aztán a harmadiknak, aztán megint magának... Így ment ez, míg csak szét nem osztotta az egész halom aranyat. A kádinak végül olyan nagy zsákkal jutott, hogy alig bírta megemelni. Azt mondta erre a bolond:
– Add ide, majd én viszem. Nehéz ez neked, egyedül úgysem tudnád lecipelni a lépcsőn.
De a kádi egy percre sem akarta kiengedni kezéből a sok szép pénzt.
– Majd csak elboldogulok vele magam is – mondta.
De a nehéz zsákkal mégiscsak lebukfencezett a lépcsőn, s kitörte a lábát. No, a bolond szépen fölnyalábolta s bedobta egy kútba. Aztán odaszólt a testvéreinek:
– Megyek, elmesélem mindenkinek, hogy kútba dobtam a kádit...
A testvérei sehogy sem tudták erről lebeszélni. S ekkor jó ötletük támadt: fogtak egy kecskebakot, leölték, s bedobták ugyanabba a kútba, amelyikbe testvérük a kádit vetette. A bolond meg mindenütt híresztelte, hogy mit csinált a kádival.
– Megöltem, kútba dobtam – mondogatta.
A falu népe keresni kezdte a kádit, s mikor sehol sem akadtak a nyomára, megkérdezték a bolondot:
– Melyik kútba dobtad?
A bolond megmutatta. No, a falusiak egymást kérdezgették, ki szállna le, hogy kihúzza a kádit. A bolond kínálkozott, hogy majd ő. Végül is őt engedték le a kútba. Mikor a fenekére ért, kiabálni kezdett:
– Egészben volt a káditoknak a füle? (Mert hogy a kecskebaknak be volt metszve mind a kettő.)
A falusiak meg egyre csodálkoztak:
– Miket kiabál ez odalent?...
A bolond meg csak tovább kérdezősködött:
– Négy lába volt? Arasznyi szőre? Meg két szarva?
A két testvére ekkor így szólt a kút körül összesereglett falusiakhoz:
– Láthatjátok, hogy bolond! Miért hiszitek el, amit a kádi megöléséről fecseg?
No, erre a népek nagy sebtében otthagyták a kutat, nehogy még valami komiszságot csináljon velük a bolond.
A testvérek aztán kihúzták a bolondot, s hármasban szépen útnak indultak. Okosabbnak látták, ha eltűnnek erről a vidékről. Egy faluba kerültek, ott beálltak a parasztokhoz kecskepásztornak. Hármasban őrizték a kecskéket.
Azt mondja egyszer a bolondnak két testvére:
– Ma egyedül fogod őrizni a kecskéket. Mi ketten bemegyünk a faluba a gazdákhoz kenyérért meg más élelemért.
El is mentek. A bolond meg a subájában annak rendje módja szerint szépen legeltette az állatokat. Aztán egy körtefa alá terelte valamennyit s így beszélt hozzájuk:
– Jól vigyázzatok a szavamra! Én most felmászok a fára, megrázom, hogy lepotyogjon a sok körte. Ti meg csak szedjétek össze.
Ahogy mondta, úgyis tett: lerázta a sok körtét aztán lejött a fáról, hogy egyék, de bizony nem volt mit, mert a kecskék felfalták a körtét, éppen csak kettő maradt, az is egy vén kecskebak szarvai között akadt fenn.
– Ó, ti gyalázatosak! Hát semmit sem hagytatok nekem? Mindent felfaltatok?
Fogta a bak szarvai közt fennakadt két körtét, az egyiket megette, a másikat odaadta a vén kecskének, mintha csak meg akarná jutalmazni, engedelmességéért. A többi kecskét meg halomra ölte, hogy megbüntesse őket önzésükért – Azt ugye tudjátok, hogy a kecskéknek csengő van a nyakukba kötve... – No, a bolond valamennyi csengői a vén bak nyakába akasztotta.
Mikor a testvérei kijöttek, látták, hogy a kecskék mind egy szálig elpusztultak.
– Jaj nekünk, jaj... – siránkoztak. – Soha nem lesz békességünk e miatt a bolond miatt.
De most az volt a legfontosabb, hogy eltüntessék a bolond kártevésének a nyomait. Gyorsan elásták a kecskéket s elmenekültek a vidékről.
Mikor a parasztok kijöttek, hogy megnézzék, mi van a kecskékkel, s nem találtak sem pásztort, sem kecskét, a három testvér nyomába eredtek. Hamarosan utol is érték őket.
– Mit csináltatok a kecskéinkkel?
A bolond meg szép nyugodtan megmondta az igazat:
– Megöltem valamennyit, aztán árokba dobtuk, elástuk őket!
Erre a parasztok fülönfogták s bezárták a testvéreket egy házba. Csakhogy a bolond még az éjszaka feltörte az ajtót, s hármasban megint csak elmenekültek. A bolond azonban sajnálta otthagyni az ajtót, amivel úgy megvesződött, a hátára vette s azt is vitte.
Egy nagy fa alatt álltak meg, hogy ott éjszakáznak.
Késő este, mikor már aludtak, egy karaván ment arrafelé, az is éppen ennél a fánál állt meg. A bolond felébredt a zajra. Leölt egy sánta öszvért, megnyúzta, feldarabolta, üstbe rakta, hogy megfőzze. Aztán felébresztette a kalmárt, akinek az áruját szállította a karaván:
– Hé, gazd’ uram! Ébredj! Finom pecsenyét csináltam neked!
A kalmár felkelt, nem értette, mit akar tőle a bolond, de aztán rájött, hogy milyen pecsenyével akarja megetetni. Persze, nem akart egy falatot sem enni. De a bolond nem engedett:
– Vagy eszel, kalmár, vagy úgy jársz, mint az öszvéred!
A kalmár mikor látta, hogy az okos szó úgysem segít, jobbnak látta, ha valami mással hozakodik elő:
– Ha nem kell ennem a pecsenyéből, adok neked egy zsák aranyat.
A bolond ráállt. Fogta a zsák aranyat, s a két testvérével együtt eliszkolt.
Városba érkeztek, s ott egy tisztes polgárnál szálltak meg. Este, mikor vacsorához szólították őket, a két testvér így szólt a bolondhoz:
– Úgy viselkedj, hogy jóravaló embernek nézzenek mindhármunkat. Ne falj úgy, mint máskor szoktál! Majd oldalba bökünk, ha látjuk, hogy az illendőnél többet eszel.
Asztalhoz telepedtek. A bolond még csak pár falatot evett, mikor egy macska dörzsölőzött a könyökéhez, Azt hitte, egyik bátyja figyelmezteti, hogy hagyja már abba az evést. Nem is evett egy falattal sem többet, mikor a házigazda kínálgatta, egyre azt felelte, hogy ő már nem éhes, a többiek meg nem győztek rajta csodálkozni.
Lefeküdtek. De a bolond csak nem tudott elaludni. Végül odaszólt a testvéreinek:
– Milyen komiszak vagytok velem! Oldalba böktetek, pedig jóformán még semmit sem ettem. Kimegyek, szerzek valami harapnivalót.
– Menj az udvarra, ott találsz egy teli fazekat. Szedj belőle, egyél, amennyi csak beléd fér – mondták a testvérei, csak hogy megszabaduljanak tőle.
A bolond meg felkelt azzal, hogy az udvarba megy, de el tévesztette az ajtót és a gazdasszony szobájába nyitott be. Az asszony felébredt az ajtócsikorgásra, s megkérdezte, mit akar.
– Éhes vagyok, valami falnivalót keresek...
– Ó, hogy falna fel a Halál Angyala! – fakadt ki mérgesen a jóasszony. – Hát nem faltál eleget az asztalnál?
Ezzel kikergette a bolondot. Az meg iszkolt kifelé, de a nagy sietségben lebukfencezett a lépcsőn, s a nyakát szegte.
Hát így végződtek a kalandjai... Én is befejeztem a mesélést... Járjatok mindnyájan jószerencsével.
A MACSKA ÉS A TIGRIS
Úgy mondják, hogy a macska a tigris anyai nagybátyja...
Valamikor régen a tigris egyszer összetalálkozott nagybátyjával, a macskával,
– Ó, szegény nagybátyám – mondta – hogyhogy te ilyen kis hitványka maradtál?
– Na, majd tudnád, ha egyszer te is Ádám fiának a keze közé kerülnél!
– Nem mutatnád meg nekem Ádám egyik fiát?
– Dehogyis nem!... Gyere csak velem!
Útközben bivalycsordával találkoztak.
– Ezek Ádám fiai? – kérdezte a tigris.
– Azt már nem!... Ádám leggyöngébb fia is száz ilyet terel maga előtt, ha akar... Oda hajtja őket, ahova kedve tartja...
Tovább mentek. Odébb egy ménessel találkoztak.
– Ezek Ádám fiai? – kérdezte a tigris,
– Hogyisne! Ádám fiai ezeknek a hátára ülnek, s aztán belovagolják az egész világot!
Megint mentek egy darabig, most meg tevékkel találkoztak.
– Na, ezek már biztosan Ádám fiait – mondta a tigris.
– Megint tévedsz. Ádám legkisebb fia is egymáshoz kötheti ezeket az állatokat, aztán oda tereli őket, ahova akarja.
Megint csak tovább mentek. Most nagy hegyhez értek, a hegy tövében egy favágó dolgozott, hatalmas tönköket fűrészelt. A macska elmondta a favágónak, hogy a tigris mire kíváncsi, meg hogy mit láttak, mit beszéltek útközben. A favágó ekkor így szólt a tigrishez:
– Segítenél kicsit nekem?
– Szívesen – mondta a tigris,
– Akkor dugd be a mancsod ebbe a nyílásba, amit a fűrészem vágott. Tágítsd meg, hogy könnyebben menjen a munka.
A tigris meg akarta mulatni, hogy ő milyen erős, bedugta a mancsát a nyílásba, a favágó meg gyorsan kivette az éket a félig átfűrészelt fatörzsből, a tigris lába bennszorult. A favágónak tetszett a jó tréfa, szép nyugodtan pipára gyújtott, s békésen letelepedett, szemben a pórul járt tigrissel. A macska meg egy fenyő csúcsáról gyönyörködött a látványban.
– Kedves nagybátyám – mondta ekkor aggódva a tigris – mit gondolsz, szabadon enged, ha majd olyan kicsi leszek, mint te?
– Mit tudom én... nyau... miau...
Úgy mondják, azóta nyávog a macska.
A SZÉL-DEV MEG A TALIZMÁNJA
Egyszer volt, hol nem volt, valamikor igaz volt... Hajdan borbély volt a teve, kikiáltó egy vén kese... A kakas meg imám volt, és a tyúk nem kodácsolt... Ha a bolha egyet ugrott, elhagyta a sok szúnyogot... Akkoriban a bölcsében jó anyám sírt keservesen, én ringattam szép csendesen... Mindez akkoriban volt, hogy szultánunk öreg volt...
Volt ennek a szultánnak három fia meg három lánya.
Megbetegedett az öreg szultán, s ahány hodzsa, ahány orvos az országban, az mind a betegágyhoz sietett, de egyik sem tudta meggyógyítani.
Hivatta a három fiát, s így szólt hozzájuk:
– Fiaim, ütött az utolsó órám. Az legyen az utódom, aki három nap, három éjszaka virraszt a síromnál. Leányaimat meg adjátok annak, aki elsőnek kéri őket.
Aztán meghalt az öreg szultán.
A legidősebb fiú este kiment az apja sírjához, leterítette szőnyegét, hogy imádkozva várja be a reggelt. Éjfélkor azonban nagy zenebona támadt a temetőben, s a herceg úgy megijedt, hogy elfutott, hazáig meg sem állt.
A második éjszakára a középső fiú ment ki a sírhoz, az is ott virrasztott éjfélig, de éjfélkor megint csak nagy zenebona támadt, s a középső fiú is hazaszaladt ijedtében.
Harmadiknak a legkisebbre került sor. Fogta a handzsárját, úgy indult ki a temetőbe. Ott virrasztott éjfélig, éjfélkor aztán olyan zenebona, csattogás támadt, hogy még a föld is reszketett belé. Fölpattant a legény, s arrafelé indult, ahonnan az éktelen csattogást hallotta. Nem sokat kellett mennie, egyszerre csak előtte állott egy nagy sárkány. A legény fogta a handzsárját, belevágta a csúf sárkányba, az meg nagy kínlódva nyögte:
– Ha legény vagy a talpadon, döfj belém még egyszer...
– Én ugyan nem – mondta a herceg. – Engem is csak egyszer szült a világra anyám!
A sárkány kiadta gonosz páráját. A herceg le akarta vágni a fülét meg az orrát, csakhogy nem látott a vaksötétben. Körülnézett, hát látja ám, hogy a távolból valami fény dereng. Egyenest a távoli fény felé indult, s mikor odaért, egy öregembert látott az árokparton üldögélni. Két gombolyagot tartott a kezében: egy fehéret meg egy feketéi. A fekete gombolyagot éppen felcsavarta, a fehéret meg szép tempósan leengedte.
– Mit csinálsz, öregapám? – kérdezte a herceg.
– Nagy munkámat végzem, édes fiam. Az éjszakát fölgombolyítom, a nappalt meg legombolyítom.
– Nagyobb munka vár énrám! – mondta a herceg, azzal megkötözte az öregember két kezét, nehogy kiereszthesse a nappalt, s utána, mint aki dolgát jót végezte, ment tovább. Ahogy ment, mendegélt, egy nagy várhoz jutott. A várfal aljában negyven ember tanakodott nagy lármásan.
– Mi járatban vagytok? – kérdezte a herceg.
– A várba akarunk bekerülni, hogy elraboljuk a sok kincset, de nem tudjuk, hogyan kerülhetnénk beljebb.
– Segítek én nektek szívesen – mondta a herceg.
Ezzel elővett egy nagy csomó szeget, egyenként beleverte valamennyit a várfalba, s mint létrán, úgy mászott egyre feljebb és feljebb a szegeken, egészen a várfal tetejéig.
– No, most jöhettek egyenként! – kiáltott le a vár tövébe.
A rablók a szegekbe kapaszkodva, egyenként fölmásztak. A herceg meg kapta a handzsárját, s amint egy-egy rabló fölért, lenyisszantotta a fejét, s lelökte a vár udvarára.
Mikor mind a negyvennel végzett, szép csöndesen leereszkedett a vár udvarára, onnan meg ment egyenest be a palotába. Ahogy kinyitotta az ajtót, egy kígyó siklott be mellette. A herceg fogta a handzsárját, belevágta a kígyóba, de olyan erővel, hogy derék fegyvere beleszaladt a küszöbbe, ott is maradt, mert elfelejtette kihúzni. Aztán felment a lépcsőn, benyitott egy szobába, s látta, hogy csodaszép lány alszik ott, egy kereveten. Csöndesen behúzta maga mögött az ajtót, aztán benyitott egy másik szobába, Ott meg egy tündérszép lány aludt. Ezt az ajtót is szép csöndesen betette maga mögött, aztán benyitott egy harmadik szobába. Ennek a fala ércből volt, itt is egy lány aludt, de olyan meseszép, hogy a herceg menten megszerette, s ha ezer szíve lett volna, ezer szívvel szerette volna meg.
Ezt az ajtót is szép csöndesen betette maga mögött, felment a várfal tetejére, a szögeken leereszkedett, s valahányat maga mögött hagyott, kihúzta a várfalból.
A herceg megkereste az öregembert, aki a nappal és az éjszaka gombolyagát tartotta a kezében.
– Jaj, fiam, de sokáig odavoltál! A sok fekvésbe már mindenkinek belefájult az oldala.
A herceg leoldotta az öregember kötelékeit, az meg szépen leengedte a fehér gombolyagot. Világosság támadt a földön, a herceg visszatalált a megölt sárkányhoz, orrát, fülét levágta, tarisznyájába tette, s ment haza. Míg ő odavolt, a legöregebbik testvérét megtették szultánnak. Nem szólt egy szót sem a legkisebbik – legyen, ahogy lenni kell – gondolta.
Pár nap múlva egy oroszlán állított be a palotába.
– Mi járatban vagy? – kérdezte tőle a szultán.
– A legidősebb testvérnénédet akarom feleségül.
– Oroszlánnak nem adom! – mondta haragosan a szultán, s megparancsolta, hogy a kérőt kergessék ki a palotából.
Csakhogy a legkisebbik herceg nem engedte.
– Meghagyta apánk, hogy annak adjuk feleségül, aki legelőször kéri!
Ezzel kézen fogta legidősebb testvérnénjét és az oroszlánhoz vezette.
Másnap egy tigris állított be, az meg a középső lányt kérte.
A szultán a tigrist is el akarta kergetni, de megint csak előállt a legkisebbik fiú:
– Meghagyta apánk, hogy annak adjuk feleségül, aki legelőször kéri!
Ezzel kézen fogta a középső testvérnénjét és a tigrishez vezette.
Harmadnap egy madár ereszkedett le a szultán udvarára, az a legkisebbik lányt kérte feleségül. A szultán a madarat is el akarta kergetni, de megint csak előállt a legkisebbik fiú:
– Apánk meghagyta, hogy annak adjuk, aki először kéri!
Ezzel kézen fogta legkisebbik testvérnénjét és a madárhoz vezette.
Ez a madár pedig a périk padisahja, a smaragd Anka volt.
No, nézzük, mi történt közben a másik várban, ott ahol a negyven rabló kincseket akart szerezni. Egy padisah vára volt ez, és övé volt a három szépséges lány is. Reggel, amint lalájával kiment a vár udvarára, először a kettészelt kígyót, meg az ottfelejlett handzsárt, azután meg a lefejezett negyven rablót látta meg.
– Ellenség is, jó barát is járt nálam az éjszaka – mondta öreg lalájának. – A jó barát handzsárja mentett meg a kígyótól, a rablóktól, de vajon hol lehet a handzsár gazdája?
– Legkönnyebben úgy tudhatjuk meg, ha fürdőt építtetsz, ahová szabadon eljöhet akárki. Mi meg őröket állíttatunk, azok majd átvizsgálják a fürdőzők levetett holmijait... Akinek a handzsárhüvelyébe pontosan beleillik az itt felejtett fegyver, az a mi megmentőnk...
A padisah megfogadta a lala tanácsát, megépíttette a fürdőt, és messze földről sereglettek oda az emberek. A lalának feltűnt, hogy a szomszéd ország szultánja meg a két lestvéröccse még egyszer sem jött el az új fürdőbe. Ugyan miért nem? – töprengett a lala. – Legokosabb lenne, ha üzennénk értük...
Így is lett. Üzentek a szultánért meg a két testvéröccséért, s azok meg is jöttek. Az őrök alaposan megnézték az előcsarnokban a lerakott holmijaikat, s látták, hogy a szultán kisebbik testvéröccsének a handzsárhüvelyébe pontosan beleillik az ottfelejtett fegyver.
A padisah magához hívatta a legkisebbik testvért és így szólt hozzá:
– Jót tettél velem meg az országommal. Jutalmul kívánj tőlem valamit.
– Add hozzám feleségül a legkisebbik lányodat – mondta a herceg.
Keserveset sóhajtott a padisah.
– Jaj, fiam, csak ezt ne kérted volna. Inkább a fele országomat adom...
– Ha adod a lányod, viszem, de más nem kell tőled.
– Jaj, édes fiam, inkább a nagyobbik lányomat adom vagy a középsőt vagy akár mind a kettőt csak a legkisebbiket ne kérd. A szél-dev akarja megszerezni az én harmadik lányomat, ércfalú szobában őrzöm, nehogy hozzáférkőzhessék a gonosz fajzat. Mert tudd meg, fiam, olyan dev ez, hogy repül, mint a szélvész, és sem nyíl, sem puska nem fogja, sebezhetetlen, elérhetetlen, akár a szél... Magadra is csak bajt hoznál, ha feleségül vennéd a legkisebbik lányomat.
De beszélhetett a padisah!... Addig kérlelte a herceg, addig erősködött neki, hogy ő nem fél a szél-devtől, míg a padisah végül is hozzáadta a lányát. A legidősebb hercegkisasszonyt a legidősebb, a középsőt meg a középső fiú vette feleségül.
Telt-múlt az idő, s a fiatalok boldogan éltek.
Egy napon aztán így szólt a legkisebbik fiú a feleségéhez:
– Elmegyek vadászni, de hamarosan visszajövök.
– Jaj, hercegem – rémüldözött a felesége – ha elmész, ha magamra hagysz, tudom, nem látsz engem soha többé.
De a herceg csitította, nyugtatgatta, hogy hazajön napszálltára, dehogy válnak el örökre! Azzal fogta az íját, s kiment az erdőbe.
Csak erre várt a szél-ördög! Alighogy a herceg kitelte a lábát, máris berontott az ifjú hercegnőhöz, felkapta és sebesen elvágtatott vele hetedhét országon túlra.
Estére hazatért a herceg, s keservesen megbánta, hogy nem hallgatott a feleségére. Aztán lóra kapott – s vagy a feleségem, vagy a halál! – nekivágott a nagyvilágnak.
Napokon, heteken át nyargalt, kergette a bánat, pihenni sem hagyta. Egyszer csak fényes palotához ért, de jóformán meg sem látta, észre sem vette. Pedig a legidősebb testvérnénje lakott abban a palotában s éppen kihajolt az ablakon, mikor a bátyja arra lovagolt. Először csak csodálkozott, ugyan ki tévedhetett ide, ahol a madár sem jár, de aztán megismerte a testvérét, lekiáltott neki az ablakból és se hossza, se vége nem volt az örvendezésnek, hogy viszontláthatták egymást.
Estefelé így szólt az asszony a testvérbátyjához:
– Hamarosan itthon lesz az én oroszlánuram. Hozzám nagyon jó, de mégiscsak oroszlán, félek, hogy meg kárt tenne benned.
Ezzel eldugta bátyját az oroszlán elől.
Az oroszlán hamarosan haza is jött, s letelepedett a felesége mellé. Csöndesen beszélgettek. Az asszony egyszer csak megkérdezte, vajon mit csinálna, ha valamelyik testvérbátyja idevetődne.
– Ha a legnagyobb bátyád jönne, vagy a középső, biz’ én egyiket is, másikat is menten agyoncsapnám. De ha a legkisebbik jönne, testvéremként fogadnám, még álomba is ringatnám!
– No, éppen az jött meg – örvendezett a felesége.
– Hol van? Hadd látom!
Mikor aztán előjött a herceg, az oroszlán azt sem tudta, hova legyen örömében. Megkérdezte, mi járatban van errefelé, ahol a madár sem jár. A herceg elmondta, hogy kedves feleségét elrabolta a szél-dev, és ő most addig megy, addig jár-kel a nagyvilágban, míg rá nem talál, s haza nem viszi a palotájukba,
– Én csak hírből ismerem a szél-devet – mondta az oroszlán – de azt ajánlom, ne köss ki vele, úgysem tudod legyőzni, úgysem tudod visszaszerezni a feleségedet!
De beszélhetett a hercegnek! Amint megvirradt, kérte az oroszlánt, mutassa meg neki, merre visz az út a szél-devhez. Kettesben el is indultak, az oroszlán jó darabon elkísérte a legényt, aztán az egyik jobbra, a másik balra ment.
A herceg megint napokon, heteken át lovagolt. Egyszer csak megint fényes palotához ért, de jóformán meg sem látta, észre sem vette. Pedig a középső testvérnénje lakott ebben a palotában, s éppen kihajolt az ablakon, amikor a bátyja arra lovagolt. Szaladt a középső lány a testvérbátyja elé, s bevezette a palotába. Se vége, se hossza nem volt az örvendezésnek, hogy viszontláthatták egymást.
Estefelé így szólt az asszony a testvérhályjához:
– Hamarosan itthon lesz az én tigrisuram. Hozzám nagyon jó, de mégiscsak tigris, félek, hogy még kárt tenne henned.
Ezzel elrejtette bátyját a tigris elől.
A tigris hamarosan haza is jött, s letelepedett a felesége mellé. Szép csöndesen beszélgettek. Az asszony egyszer csak megkérdezte, vajon mit csinálna, ha valamelyik testvérhátyja idevetődno?
– A két nagyobbikat menten agyoncsapnám, de ha a legkisebbik jönne, testvéremként fogadnám, még álomba is ringatnám!
– No, éppen az jött meg – örvendezett a felesége:
– Hol van? Hadd látom!
Mikor aztán előjött a herceg, a tigris azt sem tudta, hova legyen örömében. Megkérdezte, mi járatban van errefelé, ahol a madár sem jár. A herceg elmondta, hogy kedves feleségét elrabolta a szél-dev, s most addig megy, addig jár-kel a nagyvilágban, míg rá nem talál, s haza nem viszi a palotájába.
– Én csak hírből ismerem a szél-devel – mondta a tigris – de azt ajánlom, ne köss ki vele, úgysem tudod legyőzni, úgysem tudod visszaszerezni a feleségedet!
De beszélhetett a hercegnek! Amint megvirradt, kérte a tigrist, mulassa meg neki, merre visz az út u szél-devhez. Kettesben el is indultak, a tigris jó darabon elkísérte a legényt, aztán az egyik jobbra, a másik balra ment.
A herceg napokon, heteken át lovagolt. Egyszer csak felfeketéllett előtte valami. Ugyan mi lehet ez? – töprengett, s amint közelebb ért, látta, hogy egy harmadik palotára lelt útjában. Ebben a palotában lakott a legkisebbik testvére. Éppen kihajolt az ablakon, mikor a testvérbátyja arra lovagolt, s mikor meglátta, akkorát kiáltott örömében, hogy majd kiesett az útra. Se vége. se bosszú nem volt a nagy örvendezésnek, hogy viszontlátták egymást. De a hercegnek mégsem volt nyugta, mert örült ugyan, hogy épségben, egészségben láthatta viszont bárom testvérnénjét, de egyre bánkódott a felesége miatt.
Ne szaporítsuk a szól, úgyis egy a vége:
Mielőtt rájuk esteledett volna, így szólt az asszony a testvérbátyjához:
– Hamarosan itthon lesz az én madáruram. Elrejtelek előle, hadd látom, milyen szívvel van hozzád.
Ahogy leszállt az este, nagy szárnycsattogással megérkezett a smaragd Anka, s alighogy leröppent a ház elé, a felesége megkérdezte, ugyan mit csinálna, ha valamelyik testvérbátyja idetévedne.
– A két nagyobbikat a csőrömbe fognám, az égig repülnék velük, s onnan dobnám le őket a földre. De a legkisebbiket a szárnyamra venném, úgy ringatnám 
– No, éppen az jött meg! – örvendezett a felesége.
– Hol van? Hadd látom!
Az asszony azonnyomban előszólította a testvérbátyját, az meg rendre elmondta minden búját-baját a smaragd Ankának, s kérte, mutatná meg neki, merre visz az út a szél-devhez.
– Nem lesz könnyű rátalálni – mondta az Anka – de meg ha rátalálsz, akkor sem bírsz vele. Maradj köztünk, élj velünk, úgysem tudod visszaszerezni a feleségedet.
– Vagy visszaszerzem, vagy meghalok! – mondta a herceg.
Látta az Anka, hogy itt a szó mit sem ér, hát inkább megmagyarázta a hercegnek, merre induljon a szél-dev palotájához.
– Most éppen negyvennapos álmát alussza, s talán el tudod tőle hozni a feleségedet. De ha felébred, ha nyomodba szegődik, utolér és izzé-porrá tör. S úgy vigyázz magadra, hogy még csak meg sem pillanthatod, mert szem nem látja, fegyver nem fogja a szél-devet.
Másnap, amint megvirradt, a herceg lóra ült, s addig ment, míg egy nagy-nagy palotához nem ért, de nem volt annak se kapuja, se kéménye. Ez volt a szél-dev palotája.
A hercegnő éppen az ablakban ült, s ahogy meglátta az urát – jaj, édes férjem! – leugrott hozzá. Az meg szépen a karjába kapta, s örömükben sírtak is, nevettek is.
– Még csak bárom napja alszik a dev – mondta az asszony. – Siessünk innen, míg le nem telik a negyven napja...
Lóra kaptak, elvágtattak. Még a fele utat sem tették meg, mikor felébredt a dev. Egyenest a hercegnő ajtajához ment, s kérve kérte, nyissa ki egy kicsit, legalább az arcát hadd lássa. De csak hiába rimánkodott, egy árva hang sem felelt. Gyanút fogott a dev, betörte az ajtót, s látta, hogy hűlt helye az asszonynak.
– Hát idáig elmerészkedtél, Mehmed herceg! No, csak menj, csak vágtass, nem tudsz te olyan gyorsan nyargalni, hogy utol ne érjelek!
Azzal szép nyugodtan leült, kávét ivott, csibukozott, aztán fölkerekedett és sivítva a szökevények után eredt.
Az asszony egyszer csak megérezte a dev szelét.
– Jaj, férjem, kedves férjem – kiáltott kétségbeesetten – nyomunkban a szél-dev!
Mint a fergeteg, úgy csapott le rájuk. Fölkapta a herceget, minden csontját összetörte, de úgy, hogy egy porcikája sem maradt épségben.
Az asszony könyörögni kezdett:
– Ha már egyszer megölted, legalább azt engedd meg, hogy a csontjait összeszedjem, tarisznyába rakjam. Hátha akad jótét lélek, aki eltemeti.
Bánta is a szél-dev, hogy mi lesz a csontokkal!
Az asszony meg tarisznyába rakosgatta, a tarisznyát a ló hátára tette, megcsókolgatta a homlokát, s a fülébe súgta:
– Menj lovacskám, menj, vidd a csontjait oda, ahová vinned kell!
A szél-dev meg visszavitte az asszonyt a palotájába, de egy ujjal sem bántotta. Mert olyan nagy volt az asszony szépségének hatalma, hogy valósággal gúzsbakötötte vele az ördögöt, még csak közelébe sem engedte, csak az ajtón keresztül vethetett néha egy-egy pillantást a hercegnőre.
A ló meg egyenest a herceg legkisebbik testvérnénjének a palotájához vágtatott, s akkorát nyerített, hogy menten felébredt rá az asszony. Leszaladt a lóhoz, és amint megpillantotta a hátán a tarisznyát, a tarisznyában meg a legkedvesebb testvérbátyja csontjait, keserves sírásra fakadt. Bánatosan várta haza az urát, a smaragd Ankát.
Estére kelve nagy szárnycsattogás közepett meg is érkezett a madarak padisahja, a smaragd Anka. Amikor megtudta, hogy miért sír-rí a felesége, maga elé rendelte minden alattvalóját, a földkerekség összes madarát.
– Ki járt közületek a paradicsom kertjében? – kérdezte a madarakat.
– Csak egy vén bagolyról tudunk, aki már megfordult a paradicsom kertjében – mondták a madarak. – De már olyan öreg, hogy még parancsodra sem tudott idáig röpülni.
A smaragd Anka egy nagy madarat küldött a bagolyért, hogy hozza el, ha másként nem, a hátán. Így is történt.
– Öreg Bagoly – szólt a madarak padisahja – jártál-e valaha a paradicsom kertjében?
– Jaj, édes fiam, nagyon régen volt az... Még tizenkét éves sem voltam akkoriban.
– Ha már egyszer jártál ott, menj el még egyszer, hozz az élet vizéből – mondta az Anka.
Hiába nyöszörgött a bagoly, hogy ő már öreg ilyen nagy útra, egy erős, fiatal madár a hátára kapta, hamarosan megjárták paradicsom kertjét, s meghozták az élet vizét.
Az Anka szépen összerakosgatta a herceg csontjait, mindent pontosan a maga helyére illesztett, aztán az egészet meglocsolla az élet vizével. A herceg meg ásított egyet, nyújtózkodott, mintha csak mély álomból ébredne. Megkérdezte a smaragd Ankát, hogyan került ő ide, és hol van a felesége.
– Ugye megmondtam, hogy nem bírsz a szél-devvel – mondta az. Anka. – Darabokra törve talált rád a nénéd... Hagyd most már a szél-devet, mert ha még egyszer összetör, hát aligha engedi meg, hogy csontjaidat tarisznyába gyűjtsék.
De beszélhetett a hercegnek! Az megint csak azonnyomban indulni akart a felesége utón,
– Ha mindenáron még egyszer próbálkozni akarsz – mondta az Anka – akkor legelőször is beszélj a feleségeddel, mondd meg neki, hogy tudja meg, mi a dev talizmánja. Ha megtudod, s kézrekeríted, akkor azt teheted a devvel, amit akarsz.
A herceg lóra ült, s a dev palotájához nyargalt. A szörnyeteg éppen hosszú álmát aludta, a herceg szót érthetett a feleségével, Az asszony nagy boldogan megígérte, hogy megtudja, mi a dev talizmánja, ha másként nem megy, hát hízelgéssel vesz rá, hogy árulja el neki.
A herceg a palota közelében emelkedő nagy hegyen várt a felesége híradására.
A negyven nap leteltével felébredt a dev, s egyenest a hercegnő ajtajához sietett.
– Takarodj a szemem elől! – kiáltott rá az asszony. – Negyven napon át alszol, én meg közben halálra unom magam!
Bánta is a dev, hogy az asszony perlekedik! Már azzal is boldog volt, hogy szóba állt vele. Gyorsan meg is kérdezte, hogy minek örülne legjobban.
– Ugyan mit adhatnál nekem?... Szél a hangod, szél a leheleted, szél minden vagyonod – Talán még talizmánod sincs, hogy legalább azzal elmulatozhatnék.
– Jaj, kedves hercegnőm, messze földön van az én talizmánom, nem könnyű eljutni odáig! Legfeljebb olyan bátor ember merészkednék el érte, mint a te herceged volt!
Addig kérlelte az asszony a devet, addig hízelkedett neki – még azt is megengedte, hogy közelebb üljön hozzá – míg a dev mindent elmondott neki a talizmánjáról.
– Nagy sziget zöldell a hetedik tenger tükrén. A szigeten egy ökör legelészik, az ökör gyomrában aranykalitka, az aranykalitkában fehér galamb... Ez a fehér galamb az én taliznom.
– Hogyan lehet eljutni arra a szigetre? – kérdezte az asszony.
– A smaragd Anka palotájával szemben nagy hegy meredezik. A hegy tetején forrás buzog, oda jár fel reggelenként negyven tengeri ló. Ha akad olyan bátor ember, aki ivás közben megvasalja, megnyergeli valamelyiket, s a hátára is tud ülni, elviszi a tengeri ló, ahová csak kívánkozik. – Mit parancsolsz kedves gazdám? – csak ennyit kérdez, s máris vágtat, mint a szél,
– Jaj, mit érek én az ilyen talizmánnal, amit sehogyan sem lehet megszerezni...
Ezzel az asszony kikergette a devet a szobájából, s mikor a gonosz fajzat ismét elaludt, a hercegnő sietett az urához a hírrel, A herceg menten lóra kapott, nyargalt a legkisebbik testvérnénje palotájába, hogy mielőbb tanácsot kérhessen a smaragd Ankálól.
Az Anka maga elé rendelt öt madarat, s így szólt hozzájuk:
– Vigyétek fel a herceget annak a hegynek a tetejére, s várjatok, míg előjönnek a tengeri táltosok. Negyven paripa iszik majd a forrás vizéből, s mialatt isznak, vasaljatok meg egyet, nyergeljétek meg, s még mielőtt fejét felemelné, ültessétek rá a herceget.
A madarak teljesítették a smaragd Anka parancsát. Alighogy a fölnyergeit tengeri táltos hátára ültették a herceget az megszólalt;
– Mit parancsolsz, kedves gazdám?
– Nagy sziget zöldell a hetedik tenger tükrén, oda szeretnék eljutni!
Hip, hop, a herceg máris ott volt a szigeten.
Leszállt a lóról, levette róla a nyerget, a zablát a tarisznyájába tette s elindult hogy megkeresse az ökröt. Útközben összetalálkozolt egy hosszú szakállú emberrel, az megkérdezte tőle, hogyan került a szigetre.
– Hajótörést szenvedtem – mondta a herceg – nagy nehezen, úszva vergődtem el idáig, odaveszett mindenem.
– Én meg a szél-dev szolgálatában állok – mondta a nagyszakállú ember. – Egy ökre legelész a szigeten, azt őrzöm éjjel-nappal. Nem állnál be hozzám? Nem lenne más dolgod, csak ezt a vályút kellene mindig friss vízzel megtöltened.
A herceg kapott az ajánlaton, s mikor vályúhoz vezette az ökröt, menten leütötte, felvágta a gyomrát, kivette belőle az aranykalitkát s futott a tengerpartra. Mikor odaért kivette tarisznyájából a zablát, a vízbe csapott vele, s a hullámok közül máris előbukkant a tengeri paripa.
– Mit parancsolsz, kedves gazdám? – kérdezte.
A herceg megparancsolta neki, hogy vigye a szél-dev palotájához.
Hip, hop, máris a szél-dev palotája előtt voltak. A herceg maga melle emelte a feleségét ráparancsolt a tengeri táltosra, hogy vigye a smaragd Ankához.
Repült a táltos, már csaknem elérte a smaragd Anka palotáját mikor a dev felébredt nagy álmából. Azonnal észrevette, hogy eltűnt kedves hercegnője, kapta magát utána iramodott.
Az asszony hamarosan megérezte a dev szelét, s amint feketedni kezdett az ég alja, a tengeri táltos elkiáltotta magát hogy rögtön tekerjék ki a fehér galamb nyakát. Éppen csak annyi idejük volt, hogy kinyissák az aranykalitkát, s megöljék a galambot, mert még egy pillanat, s beérte volna őket a szél-dev.
Amint a galamb feje lecsuklott, elült a nagy szél, kiderült az ég alja: elpusztult a gonosz dev.
Nagy volt az öröm a smaragd Anka palotájában. A herceg útjára eresztette a tengeri táltost, ő pedig a feleségével együtt a madarak padisahjának a palotájában éjszakázott. Másnap aztán elindultak a herceg középső testvérnénjéhez, harmadnap meg a legnagyobbikhoz, s a herceg csak most tudta meg, hogy a középső nénjének a tigrisek padisahja, a legnagyobbiknak meg az oroszlánok padisahja a férje.
Utána eljutottak a hercegnő hazájába is, ott újra nagy lagzit csaptak, negyven napon, negyven éjszakán át mulatoztak, aztán indultak a herceg hazájába. A herceg ott felmutatta a sárkány levágott orrát fülét bizonyságul, hogy ő teljesítette apja kívánságát.
Ő lett az ország szultánja, s békességben, boldogságban élt szépséges feleségével. Bőven kijutott nekik minden örömből, ami csak kijuthat földi embernek. Allah legyen mindannyiónkhoz ily kegyes.