Bertrice Small

Drága Jázmin

Tartalom

Előszó

Belle Fleurs 1615 tele

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

Anglia 1615 tavasza

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

Queen’s Malvern 1623, Szent Iván éje

Utószó

Előszó

Adam de Marisco meghalt. Egy perce még ott ült otthonának hatalmas dísztermében: körülvette az ünnepre egybegyűlt família. Három mostohafia, két mostohalánya családostul: unokák és dédunokák töltötték meg a termet, melyben az imént még hangos kacagás hallatszott. Adam kacagása. Adam de Marisco ugyan nyolcvannégy éves is elmúlt, a nevetése mégis hangosan viharzott, amikor épp jókedve volt. Legutolszor a vaskos tréfa fakasztotta hahotára, amit a menye, Valentina Burke súgott a fülébe.

Adam megtörölgette a szemét, majd a felesége keze Után nyúlt, és kedveskedve megcsókolta. Ezek után körülnézett, rámosolygott a körülötte állókra, és így szólt:

– Isten áldjon mindnyájatokat, kedveseim! – Oroszlánfeje a mellkasára hanyatlott, és a hallban hirtelen halálos csend lett.

És Skye, a felesége, tudta! Adam ajka épp hogy érintette a bőrét, amikor döbbent rémülettel látta, hogy a kék szempárból hirtelen kiszáll az élet. Ó, Adam, drága, legdrágább szerelmem, hogy hagyhatsz így el engem?, jajdult fel magában Skye. És mégis, milyen fönséges halál volt ez! Adam nem betegeskedett, nem szenvedett, Úgy távozott el közülük, hogy még meg is áldotta őket. Milyen jellemző volt ez Adamre! Nagy szíve mindig is túláradt az irántuk érzett szeretettől. Isten különös kegyelmeként úgy halhatott meg, hogy mindenki körülötte volt, akit szeretett.

– Mama? – reszketett meg mellette a lánya, Deirdre Blakeley hangja.

Skye felpillantott, szemét elfutotta a könny. Hát e perctől nekem kell elbírni velük?, villant belé. Tudta, hogy amíg meg nem erősíti lelküket, nem biztosítja őket afelől, hogy a nagy veszteség ellenére ezentúl is minden jól megy majd, nem gyászolhat nyugodtan, békességben. Szereti övéit, de mikor jön el az az idő, amikor elsősorban nem rá, hanem önmagukra támaszkodnak? Skye egy percre mélyen elkeseredett, azután nagyot nyelt.

– Minden rendben lesz, Deirdre – mondta.

Gyermekei máris körülvették, szeretetükről és támogatásukról biztosították. Skye O’Malley szívében azonban óriási űr tátongott, amelyet soha, soha nem tud majd betölteni. Adam de Marisco meghalt, Skye pedig egyedül maradt, s Adam nélkül kell folytatnia az életet.

Belle Fleurs

1615 tele

1. fejezet

– Egyszerűen nem maradhatsz itt egyedül, mama – jelentette ki Willow, Lady Edwards, sziklaszilárd hangon. Összes gyermeke tudta, mit jelent, amikor így beszél.

Skye O’Malley de Marisco kinézett nappali szobája ablakán. A hó még épp csak szállingózni kezdett, de máris fehéren borította Adam sírját a domboldalon. Jobb a hó, mint az a komor, fekete föld, gondolta magában Skye. A hó valahogy mindent megenyhít.

– Már hetvenötödik évedben jársz, mama – folytatta Willow.

– A múlt hónapban volt a hetvennegyedik születésnapom, Willow – válaszolta Skye bosszúsan, és továbbra is a tájat nézegette. Odakint egyre sötétedett. Nemsokára olyan sötét lesz, hogy nem láthatja Adam sírját. Hajnalig.

– Egy korodbeli nő nem élhet egyedül – erősködött Willow.

– Miért nem?

– Miért nem? Miért nem? – vörösödött el egy kissé Willow, mintha készületlenül érte volna a kérdés, noha nagyon is alaposan felkészült rá. – Hogyhogy miért nem? Azért, mama, mert egész egyszerűen nem való, hogy egy korodbeli idős asszony egyedül éljen.

Odakint kihunyt az alkonyat utolsó halvány fénye is. Skye elfordult az ablaktól, és legidősebb lánya arcába nézett.

– Menj haza, Willow – mondta kimerülten. – Azt akarom, hogy te meg a testvéreid békén hagyjatok, hadd gyászolhassam meg a férjemet, aki negyvenkét éven át a társam volt. Adam négy nappal ezelőtt halt meg, de azóta egy másodpercnyi nyugalmam sincs tőletek. Egyedül akarok lenni. Erre van szükségem. Menj haza!

– De… de… – kezdte újra Willow, ám anyja tekintete láttán elhallgatott.

– Nem vagyok tehetetlen vénasszony, Willow. Még nem vesztettem el a józan eszemet. Semmi kedvem sincs ahhoz, hogy feladjam az otthonomat, elküldjem a cselédeimet, és bármely gyerekemhez elköltözzem. Az a szándékom, hogy halálomig itt maradjak Queen’s Malvernben. Világos?

Daisy Kellynek, Skye hűséges komornájának ajka kis mosolyra húzódott, de visszatartotta nevetését. A kandalló mellett ült, és úrnője egyik köntösét javítgatta. Magában roppantul meglepődött azon, hogy a kis Willow milyen kevéssé ismeri anyját, ha azt képzeli, hogy Skye majd elmegy hozzá vagy bármely gyermekéhez lakni. Igaz, ami igaz, már egyikük sem olyan fiatal, mint hajdanán, ismerte el Daisy, miközben összehúzott szemmel nézte varrását, ám azért ő meg az úrnő még tökéletesen el tudják látni magukat.

– De mama – szívóskodott tovább Willow. – Queen’s Malvern többé már nem a tiéd! A birtok a kis Lundy herceg, Charles Frederick Stuart tulajdona.

– Feltételeznéd az unokámról vagy herceg gyámjáról, Glenkirk grófjáról, hogy megfosztanának a birtokomtól, Willow? – csattant fel Skye. – Azt hiszem, kettőnk közül inkább te vagy az, akinek elment az esze, nem én.

– Jemmie Leslie az ősszel visszament az udvarhoz, mama – világosította fel anyját Willow.

– És iszonyúan dühös, amiért nem volt képes Jasmine nyomára bukkanni Franciaországban. Tavasszal már két éve lesz annak, hogy Jasmine elhagyta és a gyerekeit is magával vitte.

– Nem is értem, hogyan lehetséges, hogy nem talált rá – kuncogott gonoszul Skye. – Pedig Adam pontosan megmondta neki, hol keresse. Igaz, én aztán elküldtem Jasmine-hoz valakit, és figyelmeztettem, hogy a nagyapja milyen hibát követett el.

– Ó, mama, hogy tehettél ilyet? – jajveszékelt Willow. – Mi lesz, ha kitudódik, hogy Stuart Jakab király ügyeibe avatkozol? Nem volt elég, hogy jó királynőnket, Besst már az ellenségeddé tetted? Magas korod ellenére sem bírsz magaddal?

– Az én drága kicsim két alkalommal ment férjhez a családja kedvéért – vágta rá Skye szilárdan. – És nagyon remélem, ezúttal ő választhat, Willow! Senki, még a király sem kényszerítheti Jasmine-t oltár elé. Nagy bolondság lenne Stuart Jakabtól és ostoba, romantikus királynéjától, ha megpróbálnák.

– De Jemmie Leslie tényleg szereti Jasmine-t, mama – mondta Willow halkan.

– Tudom. De korántsem biztos, hogy Jasmine is szereti őt. Tavasszal elmegyek Franciaországba, és elmondom az unokámnak, hogy a nagyapja meghalt. Aztán meglátjuk, mit szeretne tenni. Nekem ugyan nagyon hiányzik, mégis neki kell választania.

– Franciaországba akarsz utazni? – szörnyedt el Willow.

– Ha most azt akarod nekem bemagyarázni, hogy vén banya vagyok, és többé már nem utazhatok, akkor mindjárt kapsz egy pofont, Willow! – közölte Skye, és kék szeme nagyot villant.

– Eszembe sem jutott ilyesmi – mondta gyorsan Willow, noha pont ezen járt az esze.

– És ha a hóvihar eláll, elmégy – folytatta szigorúan Skye. – Te is, meg a testvéreid is. Végre magamban akarok lenni, és szembenézni a ténnyel, hogy a drága Adam eltávozott. Egyedül kell lennem! Már rájöttem, hogy te ezt nem értheted meg, Willow, de akkor is el kell fogadnod.

Willow belátta, hogy vereséget szenvedett. Bólintott, térdet hajtott anyja előtt, és távozott a szobából. Egyenesen a családi nagyterembe ment, ahol fivérei és nővére már epedve várták.

– Nos? – esett neki rögtön Robin Southwood, Lynmouth grófja, zöld szemét villogtatva. – Mit határozott mama? Nálad óhajtja élni második gyermekkorát?

– Jaj, hallgass már, Robin! – csattant fel Willow. – Utálom, amikor ilyen vagy! Mama konok, mint mindig, amikor arra kérjük, legyen belátó. Semmire nem jutottam vele, mint nyilván sejtitek, de meg kellett próbálnom. Egyébként azt akarja, hogy amint eláll a havazás, menjünk el.

– Egyedül akar maradni? – aggodalmaskodott Angel, Lynmouth grófnéja.

– Ezt követeli tőlünk – felelte Willow kurtán.

– Megértem – szólalt meg Deirdre, Lady Blackthorne, Skye középső lánya. – Mama nem akar senki előtt gyengeséget mutatni, még előttünk, a gyerekei előtt sem. Látta valamelyikőtök valaha sírni? Amint lehet, menjünk hát haza, hogy a maga módján gyászolhassa Adamet.

Testvérei és a férjek-feleségek, Willow-t is beleértve, beleegyezően bólogattak.

– Nincs is olyan nagy vihar – mondta Padraic, Lord Burke. – Holnapra kiderülhet. Legjobb, ha szólunk a cselédségnek, hogy csomagoljanak.

– Mama azt mondta, hogy tavasszal Franciaországba megy. Ő akarja Jasmine-nal közölni Adam halálhírét. Valamikor tavasszal akar menni – mondta Willow a testvéreinek.

– Elküldtek már valakit anyámhoz és apámhoz? – kérdezte Sybilla, Kempe grófnéja, aki Marisco unoka volt.

– Már másnap reggel elküldtem valakit – mondta Robin Southwood az unokahúgának. – Nem hinném, hogy ebben az időben eljutott Don Brochoz, de Velvet néhány nap múlva megtudja, hogy meghalt az apja.

– Szegény mama – szipogta halkan Sybilla. Férje vigasztalón átkarolta a vállát.

– Jaj, bizony, Velvet szörnyen odalesz – jelentette ki Murrough O’Flaherty sötéten. – Imádta Adamet. A fenébe, hiszen mindnyájan imádtuk, nem? Egyetlen apát ismertünk, őt. Mama többi férje oly rövid életű volt, hogy nem is emlékezhetünk rájuk.

A többiek komolyan bólogattak.

– Adam apja volt mindnyájunknak – jelentette ki Lord Burke. – És jó apa volt. Sokat tanultunk tőle.

– Mit gondoltok, túléli mama az elvesztését? – tűnődött Deirdre.

– Bizonyára nagyon fog hiányozni neki – felelte Robin –, de nem hinném, hogy Skye O’Malley készen állna arra, hogy kilehelje a lelkét. A többieket is túlélte.

– De akkor fiatalabb volt – jegyezte meg Willow.

– Az igaz – értett egyet a nővérével Robin –, de mama most erősebb, mint valaha. Most egyelőre hagyjuk, hadd gyászolja meg úgy apánkat, ahogyan kívánja. Aztán majd meglátjuk.

– És mit gondoltok, újra férjhez fog menni? – nézett a többiekre Valentina Burke.

– Soha! – kiáltott fel szenvedélyesen Robin. – Ebben egészen biztos vagyok.

Másnap reggelre elállt a hóesés, és Skye O’Malley gyermekei és rokonai elutaztak Queen’s Malvernből. Mindnyájan érzelmes búcsút vettek az asszonytól, majd ki-ki a saját kocsijába ült, és elindult az otthona felé.

– Ha szükséged lesz rám, csak üzenj nekem, nővérkém, jó? – mondta búcsúzáskor Lord Bliss, Conn O’Malley St. Michael.

– Ha szükségem lesz rád, üzenek – ígérte Skye.

Conn megcsóválta a fejét. Tudta, milyen büszke asszony a nővére, de ő és felesége, Aidán elég közel laktak hozzá ahhoz, hogy szükség esetén segítsenek neki.

– A Cardiffi Rózsa bármikor a fedélzetére vesz, ha igényled, mama – mondta Murrough O’Flaherty oly halkan, hogy más ne hallja.

Skye bólintott, és megcsókolta másodszülöttét, majd annak feleségét.

– Isten segítsen benneteket, hogy minél hamarabb hazaérjetek – mondta búcsúzóul.

– Egyszerűen nem tudom, mit is mondhatnék neked, mama – jelentette ki Willow, amikor utolsóként anyja elé állt.

– Mondd csak, hogy Isten veled – csókolta arcon a lányát Skye, majd a vejéhez fordult. – Szerencsés utat, uram. Nem irigylem ezért az utazásért.

– Egész úton aludni fogok – hunyorított az anyósára James. – Se nem látok, se nem hallok.

– Hál’ istennek! – mondta Skye, azzal az unokájára, Sybillára nézett. – Újból kisbabát vársz, Sibby?

– Igen, madame, attól tartok – kuncogott Sybilla. – Június elejére. Az ötödik lesz már. Talán a baba majd felvidítja anyámat.

– Vigyázz mindnyájatokra – mondta Skye Sybillának, és férjének, Tom Ashburne-nek, Kempe grófjának.

Deirdre Burke csupa könny volt, de igyekezett összeszedni magát, amikor búcsút vett anyjától.

– Ej, ej, Deirdre – korholta Skye legérzékenyebb gyermekét –, hiszen hazamégy! És Isten a tudója, igazán elég közel laksz hozzám ahhoz, hogy bármikor meglátogass, ha szeretnél. De most, az ég szerelmére, adjatok nekem néhány nap nyugalmat!

Deirdre nagyot nyelt, és bólintott. Férje, John besegítette a hintójukba.

– Nem jó érzés, hogy így hagylak itt – mondta most Padraic Burke.

– Magányra van szükségem – nézett Skye a legfiatalabb fiára. – Rengeteg család van a közelemben, ha netán szükségem lenne rájuk – mondta, azzal megölelte a fiát. – Épp olyan vagy, mint apád, Padraic. Ne hidd, hogy nem tudok vigyázni magamra. De most hagyd, hogy meggyászoljam az én Adamemet.

– Szállj be a kocsiba, Padraic – szólt oda férjének Valentina, majd átölelte anyósát, és rákacsintott.

Utolsóként Lynmouth grófja és családja vált el Skye-tól. Angel és gyermekei megölelgették. Végül eljött az ideje, hogy Robin Southwood is búcsút vegyen anyjától.

– Mama, ugye nem művelsz meggondolatlanságot a hátam mögött? – kérdezte fanyarul.

– Dehogyisnem, Robin – mosolygott Skye.

– Mindig is cselszövő voltál! – vádaskodott Robin.

– Hogy mondhatsz ilyet! – nézett rá hamiskásan az anyja. — Évek óta nem mesterkedtem semmiben!

– Jól szolgál az emlékezetem, madame – nevetett a fia, majd elkomolyodott. – Örülök, hogy itt töltöttem a vízkeresztet, és nem Londonban. Különben is szörnyen megdrágult ott az élet. Kész szerencse, hogy idén Queen’s Malvernbe jöttem.

– Szerettem apáddal ünnepelni – szálltak vissza Skye emlékei a múltba. – Különösen a vízkeresztet. Váltig magam előtt látom a királynő bárkáját, amint felfelé úszik a folyón a Lynmouth-kastélyba. A vízkereszt különleges ünnep számomra. Tudom, hogy te is vízkeresztkor fogantál, Robin. És még bizonyára emlékszel arra a néhány évvel ezelőtti vízkeresztre, amikor kitört a botrány, mert Sybilla rajtakapta Jasmine-t Lord Leslie ágyában. Most pedig vízkereszt örökre úgy vésődik majd belém, mint Adam halálának a napja. – Skye megborzongott, és összefogta magán a köpenyét. – Többé soha nem tudok örülni ennek az ünnepnek.

– Tudom, hogy magányra van szüksége – nézett anyjára Robin mégsem hagyom itt szívesen, madame – és szorosan átkarolta anyja vállát.

– E pillanatban elég gyengének érzem magam – vallotta be Skye a fiának –, de majd elmúlik. így volt ez apáddal, és így volt Niall esetében is.

De akkor még támaszod- és talpköved volt Adam, gondolta magában Robin, ám nem mondta ki.

– Szólj majd nekem, mielőtt elhagyod Angliát – kérte.

– És mondd meg az unokahúgomnak, hogy jöjjön haza.

– Megcsókolta anyja puha arcát, és magához szorította.

– Szerencsés utat, Robin – kívánta Skye. Még hosszan ott álldogált, nézett fia kocsija után, míg egy kanyarban végképp el nem tűnt a szeme elől.

– Maga csavaros eszű öregasszony! – mondta úrnőjének Daisy, miközben bekísérte a házba. – Nem akarja megmondani a fiának, mikor megy Franciaországba, ugye?

– Persze hogy nem – vihogott Skye. – Ha Robinnak elmondom, ő elmondja Glenkirk grófnak, aki a nyomomba ered, hogy felkutassa Jasmine-t és a gyerekeket. Nem, nem. Egy árva szót sem szólok neki.

– De a fia néhány nap múlva átutazik Londonon, és úgyis felnyitja a gróf szemét – vélte Daisy.

– Akkorra én már rég úton leszek – felelte Skye a társalkodónőnek. – Nem használhatnak fel arra, hogy azt a drága gyermeket visszakényszerítsem Angliába. Jasmine csakis önszántából jöjjön haza.

– Ó, micsoda boszorkányos teremtés maga! – kuncogott Daisy, de aztán elkomolyodott. – Hogyan gyászolja meg őlordságát, ha elutazik, madame?

– Ahhoz, hogy Adamet meggyászoljam, nem kell Queen’s Malvernben maradnom. Adam mindig velem lesz, bárhová megyek.

– Akkor még ma elkezdem a csomagolást, úrnőm – állt fel Daisy. – És majd imádkozom, hogy jó időnk legyen, amikor átkelünk a tengeren.

– Nem kell velem tartanod, Daisy. Majd valami fiatalabb személyt viszek magammal. Azt hiszem, Martha megfelelne, nem?

– Erről szó sem lehet! – méltatlankodott Daisy. – Nélkülem egy tapodtat sem, Skye úrnő. Egyidősek vagyunk, maga meg én. És ha maga bírja az utazást, hát én is! Még hogy Martha! Szutykos liba, még cselédnek sem jó. Hahh! Még hogy Martha! – horkantott Daisy, s indult csomagolni.

Skye nem vette le a köpenyét. Sőt a csuklyáját is a fejére vonta, és kisurrant a házból. A bokáig érő hóban felsétált a dombra, férje sírjához. Egyelőre szerény fakereszt jelölte a helyet, majd később állíttat díszes síremléket. Leszegett fővel nézte a hantot.

– Nos hát, öregem – suttogta –, mondhatom, szép volt ez a vízkereszt. Itt hagytál, Adam, és így? Hiszen tudom, nem tehetsz róla – sóhajtott mélyet. – Mind elmentek végre. Nem is tudom, mikor haragudtam utoljára ennyire Willow-ra. Igen, igen, jót akart, persze, de ugye tudod, menynyire utálom, amikor dirigál? Három lánygyerek! Egyikük állandóan ordít, mint a szamár, a második drága szürke egérke, a harmadik Skóciába szakadt. Meg vagyok áldva!

Kis szellő támadt, és lágyan meglibbentette a csuklya prémes szegélyét. Skye elmosolyodott.

– És most meg ne próbálj hízelgéssel levenni a lábamról, Adam de Marisco! Tudod, hogy igazam van. Egyik lányom se hasonlít rám. Csak Jasmine olyan, mint én, és ezt te is jól tudod, öreg. Most egy darabig itt hagylak, Franciaországba kell mennem, hogy megmondjam Jasmine-nak, hogyan hagytál itt bennünket. Tudom, Jasmine élvezi a szabadságát, de most már ideje lesz hazajönnie és gyökeret vernie a gyerekeivel. Míg ki nem békül Lord Leslie-vel, éktelenül nehéz dolga lesz. Neked volt igazad, édes öregem. Nem bátorítanom kellett volna a lázadását, már hanem sürgetnem, hogy térjen haza. Ó, Adam, szinte hallom, hogy kinevetsz! Nemigen ismertem be, hogy bölcsebb vagy nálam, pedig ez az igazság, drágám.

Két napra rá, még pitymallat előtt Thistlewood, Mariscoék kocsisa felkapaszkodott a bakra a segédje mellé.

– No, fiam! – mondta gőzt fújva. – Indulás Franciaországba. Végre ez a nap is eljött, de édes Jézusom, micsoda hideg van! – Kényelmesen elhelyezkedett, majd fiatalabb társához fordult. – Elkészültél? – A másik biccentett, Thistlewood megsuhintotta ostorát. A hintó meglódult, s lassan lekanyarodott Queen’s Malvern kocsifelhajtójáról. Az országút felé vette útját, a délkeleti partra.

Lynmouth gróf Londonban a Whitehall-palotában talált rá barátjára, Glenkirk grófjára. – Nos, van-e kedve becserkészni egy ravasz nőstény rókát? – kérdezte.

– Hol találom? – kérdezett vissza hidegen James Leslie.

– Ha ön elég fürge, útbaigazíthatom – felelte Robin Southwood. Beszámolt mostohaapja haláláról meg Skye tervéről, hogy Franciaországba utazik, Jasmine-hoz.

– Tavasszal? – vont vállat James Leslie. – Addig még bőven van idő.

– Anyám tavaszt említett, de csalárd, mint mindig. Lefogadom, hogy azóta már úton van a tengerhez, hisz jól tudja, hogy hazafelé menet átutazom Londonon, és beszélek önnel. Két lovast küldtem Murrough fivéremhez, aki nem hazafelé vette útját, mint mondta, hanem friss értesüléseim szerint Harwichba. Mamának onnan kell átkelnie Calais-ba. Ha elébe akar vágni, menjen Dover-ba, és kövesse. Akkor majd megtalálja az unokahúgomat, bárhová rejtőzött.

Glenkirk gróf szürke szeme összeszűkült. Robin Southwoodnak hála, végre-valahára elcsípheti a makacs főrendi özvegyet, Jasmine de Marisco Lindleyt! Ezt a nőt, akiről valaha azt hitte, szereti, ám akit megtanult gyűlölni a legutóbbi huszonegy hónapban, amióta ez a nő nevetség tárgyává tette az udvar előtt, mert fittyet hányt Jakab király parancsának, hogy feleségül menjen hozzá. És ami ennél is rosszabb, magával vitte a király unokáját, a boldogult Henry herceg gyermekét is. Holott a király épp őt, Glenkirköt nevezte ki a kisfiú gyámjául. Majd kétévnyi várakozás után elkaphatja Jasmine-t! Most csakugyan komoly rá az esélye.

James Leslie végig tudta, hogy Jasmine Franciaországban van. Három alkalommal is átkelt miatta a Csatornán, ám az asszony francia ismerősei mind úgy tettek, mintha soha színét sem látták volna, bosszantóan vonogatták a vállukat. James Leslie-t viszont a saját, Franciaországba házasodott rokonai tájékoztatták. Immár hónapok óta folyt ez a képtelen macska-egér játék, s Jasmine valahogy mindig megneszelte az érkezését. Ilyenkor gyermekeivel együtt eltűnt, és ő bottal üthette a nyomát. De most másképp lesz! Senki nem tudja, hogy útnak indul. így azután egyenest Jasmine ajtajáig követheti az öreg Lundy grófnét. No, majd akkor! mosolygott ádázul James Leslie.

– Úgy látom – mondta most Robin Southwood –, kedvére van a híradás, mylord.

– Úgy van – bólintott Glenkirk.

– Még valamit, mylord – folytatta Lynmouth gróf halk, de annál komolyabb hangon. – Jelenleg Charles Frederick Stuart Lundy grófja, de Queen’s Malvern anyám otthona, évtizedek óta. Álljon bosszút az unokahúgomon, Jasmine-on tetszése szerint, de anyámmal az őt megillető tisztelettel kell bánnia, és meg kell ígérnie nekem, hogy nem fosztja meg a birtokától. Ha méltatlanságra vetemedik anyámmal szemben, mylord, velem gyűlik meg a baja. Jusson eszébe, hogy BrocCairn anyám veje és a király rokona. BrocCairn ezenkívül Jasmine mostohaapja is. És ne feledkezzen meg Alcesterról, Kempe-ről és Lord Burke-ről sem. Ők mindnyájan igen fájlalnák, ha anyánkat bármilyen sérelem érné.

Glenkirk gróf fagyos mosollyal nézett barátjára.

– Nagyon is ismerem Madame Skye családi kapcsolatait, Robin. És eszemben sincs az ön anyjával tengelyt akasztani, noha gyanítom, többet tud mindannyiunknál. Jobban belelát a dolgokba. Mellesleg bizonyára tudja, hogy Queen’s Malvern az édesanyja tulajdona. Senki el nem vitathatja tőle.

– Természetesen tudom – válaszolta Robin. – Adam és anyám évekkel ezelőtt vették meg a királynétól. Bess mindig is pénzszűkében volt. Eleinte bérbe adta a királyi birtokot. Öreg fejjel adta el anyámnak és mostohaapámnak, mert szorultságából nem volt más kiút.

– Már látom, amiatt aggódik, hogy az anyja önhöz költözik – ugratta barátját Glenkirk.

– Hogy ő velem lakjon? – nevetett Lynmouth grófja. – A nővérem megpróbálta elmagyarázni mamának, hogy idős özvegyasszony létére nem élhet egyedül, és rá akarta bírni, költözzön hozzá. Sejti, ugye, mire ment vele? Anyám, mióta megszületett, azt csinál, ami neki tetszik, és ez így is marad halála napjáig, de köztünk szólva, alig hiszem, hogy Isten egyhamar magához szólítja.

– Valószínűleg igaza van – kacagott fel hangosan Glenkirk.

Robin Southwood otthagyta James Leslie-t, és folytatta útját hazafelé, a devoni Lynmouthba. Amikor megérkezett, ott találta az emberét: egy órával előtte futott be.

– Igaza volt, uram – újságolta a szolga. – A Cardiffi Rózsa a harwichi kikötőben horgonyoz, és holnap a dagállyal indul Franciaországba. Édesanyja valószínűleg már a fedélzeten van. Két napja elvágtattam a hintója mellett, de nem ismertek fel.

– Gondolod, hogy James Leslie ezúttal csakugyan megtalálja Jasmine-t? – kérdezte a férjétől Angel.

– Ha nem vesztegeti az idejét, Doverból még mama előtt Calais-ba érkezhet – vélte a gróf.

– Elvégre jó széllel is legalább egy éjszakába telik, míg mama Harwich-ból odaér. A doveri átkelés sokkal rövidebb, drágám – veregette meg Angel kezecskéjét Robin.

– Akkor Madame Skye vajon miért nem ezt az utat választotta, Robin? – kérdezte kíváncsian a felesége.

– Azért, mert mama nem akarta Londont érinteni, fél, hogy valaki felismeri, noha az udvarnál ma már aligha fenyegeti őt ilyesmi. De mégsem merte megkockáztatni. Tengerre szállt, nehogy kitudódjon, mit forral. Mindhiába.

– Jemmie nyilván nem fedi fel magát, míg Skye oda nem ér Jasmine-hoz – töprengett Angel.

– Bizony nem – bólintott Robin. – Voltaképp nem tudom, mit fog csinálni Jemmie, de azt hiszem, az unokahúgom maga ellen hangolta a jövendőbelijét. Nem lesz könnyű visszahódítania.

– Én úgy látom – tette hozzá Angel –, hogy éppenséggel James Leslie-nek kell félretennie a büszkeségét, és megküzdenie Jasmine-ért. Frigyükben amúgy nem sok köszönet lesz. Egyikük sem könnyű eset.

– Bölcs asszony vagy, drágám – nevetett Robin. – Kezdesz úgy beszélni, mint anyám.

– Nahát, Robin, ez igazán kedves bók – mosolygott vissza csillogó szemmel Angel.

– Más nő gúnynak tekintené, édesem. De neked kifejezetten tetszik, ha mamához hasonlítalak.

– Anyád remek asszony, Robin – bólintott Angel.

– Remek asszony, az igaz. De idős korában ugyanannyi bajt kever, mint fiatal lányként. James Leslie-nek két nővel is meggyűlik majd a baja. Cseppet sem irigylem ezért az utazásért.

2. fejezet

James Leslie a szolgájával, Fergus More-ral késedelem nélkül felkerekedett Londonból. Lynmouth gróf tanácsát követve Doverban hajóra szálltak: a calais-i partról figyelték a Cardiffi Rózsát. Meghúzták magukat, úgy nézték a kikötést, a rakodást. Skye utazókocsiját az átkelés idejére a fedélzethez rögzítették: most óvatosan gördítették egy nagy raktár elé. A raktár ajtói mögül erős lovakat vezettek ki, befogták őket. A kocsi körül zajló sürgés-forgás cseppet sem kötötte le Glenkirk gróf figyelmét. A gróf a kikötőhidat kémlelte, ahol végre felbukkant Madame Skye a kapitány karján, mögöttük az idős dáma cselédlányai.

Madame Skye helyet foglalt a hintóban, két kocsisa a bakon; a gróf halkan odaszólt kísérőjének.

– Ideje indulnunk, Fergus. Nem veszíthetjük szem elől az öreg hölgyet.

– Kizárt. Innen csak egy út vezet kifelé – válaszolta Fergus. – Lessük meg kint a hölgyet. Hiszen nem akarjuk, hogy bárki rajtakapjon minket. Itt túl sok az ember.

James Leslie bólintott, és a két férfi lovastul diszkréten visszahúzódott. Röviddel ezután a hintó már a város utcáin haladt, és a gróf megkezdte a titkos üldözést. Calais-ból az Amiens-be vezető úton követték a hintót, onnan pedig Párizsba. James Leslie meglepve tapasztalta, hogy a kiszemelt préda idős kora ellenére mily fáradhatatlan. Skye a fogadókban mindössze egy-egy éjszakát töltött, Párizsban is, ahol a grófot némiképp megzavarta, hogy Skye nem fogadóba ment, hanem boldogult férje egyik rokonának a házában szállt meg. A gróf úgy okoskodott, hogy másnap reggel a hölgy úgysem távozik a szokásosnál korábban, keresett hát magának és Fergusnak egy közeli vendégfogadót, ahol meleg ételt ehettek és alhattak.

– Igaza volt – ismerte el másnap reggel Fergus, amikor újra követni kezdték Skye-t.

– Az öregasszony nem bolond – bólintott a gróf. – Alig várja, hogy odaérjen, de tudja, pihenni is kell, a lovaknak is, neki is. Nem hajszolja agyon magát, de nem is vesztegeti az idejét.

Párizsból Fontainebleau-ba mentek. Onnan Montargis-ba. Montargis-ból Orléans-ba, onnan pedig Blois-ba.

– Archambault-nak tart – vélte a gróf.

– Megelőzzük, de az nem biztos, hogy az ön hölgyét ott találjuk – jegyezte meg Fergus More. – Biztosan nem sejti az öreg dáma, hogy követik?

– Elég óvatosak voltunk – állította a gróf.

Áthaladtak Archambault-n. Végül jó néhány mérfölddel Archambault után Skye hintaja befordult egy keskeny mellékútra. James Leslie hirtelen megállította a lovát. Hideg havas eső szemerkélt, mint az elmúlt napokban szinte mindig. A gróf némán odaintette maga mellé Fergus More-t.

– Itt már nem veszíthetjük el – mondta a gróf halkan. – Valami lak lesz erre. Várjunk egy kicsit, és hagyjuk, hogy Madame Skye elérje a célját – fejezte be James Leslie, majd fázósan összehúzta a köpenyét. Kutya hideg volt.

– A faluban láttam egy kis fogadót – nézett gazdájára reménykedve Fergus.

Ám Glenkirk grófja megrázta a fejét.

– Nem. Ne kezdjenek pusmogni két idegenről, míg meg nem tudom, mi van ennek a kis útnak a végén. Itt várunk.

Fergus nagyot sóhajtott.

Félóra múlva a gróf már elég biztonságosnak ítélte, hogy elinduljanak a keskeny csapáson. Néhány perc múlva ott álltak egy kis tavacskánál. Partján túloldalt gyönyörű kis kastély állott.

Vörös téglából épült, négy sarkán egy-egy sokszögű, boszorkányfövegre emlékeztető tetővel koronázott torony Úgy tetszett, csak a magas, erődítményszerű melléképületen át közelíthető meg. A grófot az elébe táruló látvány egészen lenyűgözte. Az alacsony kőkerítésen át beláthatott a kastély kertjébe, mely egészen az erdőig húzódott. Bájos látvány még ebben a nagy télidőben is.

– Mylord? – szólalt meg halkan Fergus.

James Leslie némán intett, és mindketten előbbre léptettek. A lovak patái hangosan dobogtak az udvarra vivő kis fahídon. Ott épp ekkor rakodták le a nagy utazókocsi málháit. A szolgák kíváncsi pillantást vetettek a két lovasra, de az istállófiúk máris sietve elvezették lovaikat, és a gróf, sarkában emberével, belépett az épületbe.

– Jézusom! – kiáltott fel Thistlewood, aki épp ekkor lépett ki az istállóból, ahol saját lovaikról gondoskodott. – Csak nem Glenkirk gróf?

– Egyszer-kétszer támadt olyan érzésem, mintha követnének – mondta a társa, mire akkora pofont kapott, hogy hátratántorodott.

– Ostoba tökfilkó! Akkor miért nem szóltál erről nekem?

– Mert nem voltam biztos benne – dörzsölte sajgó képét a szépreményű ifjú. – Csak akkortól, amikor elhagytuk Párizst, és ez idegen ország.

Thistlewood aggodalmaskodva csóválta a fejét. Nos, végül is a dolog nem tartozik rá. Öreg úrnője épp elég bajt zúdított magára. Maradt olyan, mint volt, a kor cseppet sem higgasztotta le. Bezzeg mi, többiek… gondolta sajnálkozva a kocsis.

– Menjünk a konyhára – mondta megenyhülten a segédjének. – Igyunk egyet, és együnk valami meleget.

Elsőként Adáli pillantotta meg Leslie-t. Adáli a hall bejáratánál ácsorgott, és a csomagokkal belépő szolgákat irányította. Adáli arcáról lerítt a meglepetés, amelyet gyorsan palástolni igyekezett, ám a gróf már észrevette.

– Szólj az úrnődnek, Adáli, hogy itt vagyok – mondta James Leslie ádáz mosollyal. – Várj! Inkább vezess hozzá. Nehogy kereket oldjon, mielőtt beszélhetnék vele.

– Kövessen, mylord – mondta Jasmine leghűbb szolgája.

Adáli a kastély kicsiny fogadótermébe vezette a grófot és annak emberét. A helyiség meleg volt és derűs. Madame Skye magas hátú széken üldögélt a kandalló előtt, cipellői mellette száradtak, kezében ezüstpohárkát tartott, harisnyás lábát a tűz felé emelte. Közvetlenül mellette Jasmine kuporgott egy kis zsámolyon: huszonöt éve, négy gyermek dacára szinte kislányos jelenség. Sötét haját a gróf még soha nem látta ilyen egyszerű copfba fonva, piros szalaggal. A férfi ellágyult egy pillanatra, de aztán megacélozta lelkét.

– Glenkirk grófja, hercegnőm – jelentette Adáli hangosan.

Jasmine, Westleigh hercegnője felpattant, és farkasszemet nézett a jövevénnyel.

– Maga!? – köpte a szót haragosan.

– Bizony, madame, én volnék az – felelte hanyagul James Leslie. – Sokáig hajszoltam kegyedet, de ennek most vége.

– Ki innen! – kiáltotta Jasmine. – Semmiféle joga nincs felettem. Ez Franciaország, nem Anglia!

– Engedje meg, hogy kijavítsam, madame. Anglia királya két évvel ezelőtt rendelte el házasságunkat, és jelenleg Lajos királlyal tárgyal a húga Charles herceggel kötendő házasságáról.

– Jakab király spanyol frigyet fontolgat – csattant fel Jasmine. – Erről még itteni elvonultságomban is tudok.

– Óhajt további vitát is nyitni a tárgyról, madame? – kérdezte Glenkirk. – Ön az a feleség, akit Jakab király választott nekem, és ön a feleségem is lesz, madame. És az is jusson eszébe, hogy én vagyok a gyermekei gyámja.

– Ön csupán Charles Frederick Stuart gyámja – biccentett Jasmine. – Noha igazán nem tudom, miért érezte a király egyáltalán szükségét ennek a gyámságnak.

– Téved, madame. Én az ön összes gyermekének a gyámja vagyok. Az ön ostoba és törvénytelen viselkedése meggyőzte a királyt, miszerint ön alkalmatlan gondot viselni a gyermekeire. A jövőben tehát nem csupán Charles Frederick Stuart oltalmazása és nevelése tartozik rám, hanem az ifjú Westieighé, Lady Indiáé és Lady Fortune Lindleyé is.

– Fattyú! – sziszegte Jasmine dühösen.

– Nem, madame – tréfálkozott a gróf nyájasan. – Szüleim a születésem előtt néhány hónappal már eljegyezték egymást, és legalább tíz perccel előtte össze is házasodtak.

– Hogyan hozhattad őt ide? – fordult most Jasmine a nagyanyjához. – Hát ezért jöttél? Ezt soha nem bocsátom meg!

– Nem én hoztam, drágaságom – mondta Skye nyugodtan.

– Attól a perctől kezdve követtem a nagyanyját, amióta Calais-ba érkezett – közölte a gróf.

– Robin? – nézett rá az idős dáma.

A gróf bólintott.

– Sejtette, hogy ön nem várja ki a tavaszt. Két szolgáját elküldte, hogy kövesse O’FIaherty kapitány kocsiját, így bizonyságot szerzett, hogy nem haza ment, hanem Harwichba.

– Robert Southwood csakugyan az én fiam – játszott kis félmosoly Skye ajka körül. – És megvan benne az apja ravaszsága is – kuncogott.

– Ha nem te hoztad őt ide, nagymama, akkor miért jöttél? – kíváncsiskodott Jasmine.

– Nagyapád meghalt – jött az azonnali válasz.

Jasmine levegő után kapkodott. Szeme megtelt könnyel, és végigcsurgott az arcán.

– Ó, nagyapa! – suttogta maga elé, majd nyomban Glenkirk grófra nézett. – Ez mind a maga hibája! Ha nem üldöz el Angliából, akkor nagyapámmal tölthettem volna utolsó hónapjait. Most aztán maga miatt, James Leslie, soha többé nem láthatom! Gyűlölöm magát!

Gyűlölöm!

– Téved, madame – felelte jegesen a gróf. – Bármily veszteség érte is, az mind a maga és nem az én hibámból történt. Nem kellett volna engedetlennek mutatkoznia királya előtt, és csaknem két éven át menekülni előlem. Úgy szólt a parancsolat, hogy házasodjunk össze. Én szerelemmel közeledtem önhöz. Felajánlottam, hagyok időt, hogy meggyászolja Henry Stuart herceg halálát. Én nem erőszakkal akartam önt oltár elé vonszolni, Jasmine. Ön azonban fogta magát, összeszedte a gyermekeit, és szöges ellentétben Jakab király parancsával, megszökött Angliából. Tudtam, hogy Franciaországban van. Háromszor is átjöttem, de nem találtam önre, mert a rokonai mindig elbújtatták. Most azonban vége a játszmának. Visszamegyünk Angliába, ország-világ előtt egybekelünk. A királyi udvar roppant szórakoztatónak fogja találni a dolgot, miután ön oly soká járatta velem a bolondját.

– Nem leszek ott! – mondta Jasmine sötéten.

– Ó, dehogynem, madame. Ott lesz.

– Királyi vérből származó mogul hercegnő vagyok… – kezdte Jasmine.

– Aki nem tért vissza Indiába, az otthonába – vágott közbe a gróf. – Már tíz éve Európában él, Jasmine. Ön már angol, és semmi köze a mogulokhoz. Nagyanyjának néhány napig pihennie kell, azután elindulunk vissza, Angliába. És meg ne próbáljon újból elszökni előlem, drága Jasmine! Cadby számot tart ifjú urára: elütné ön Rowan Lindley fiát az örökségétől? És mi van a lányaival? Fogadni mernék, ön rájuk hagyja, hogy parasztlányokkal fogócskázzanak. Abban egészen bizonyos vagyok, hogy egyikük sem kezdte még el a tanulmányait. Pedig mindnyájan angol nemesek, és erről jó lesz, ha nem feledkezik meg!

– Inkább megölöm, semmint eltűrjem, hogy a gyermekeim fölött rendelkezzen! – dühöngött Jasmine.

– Most aztán elég! Hallgassatok el mindketten! – vágta el Skye hangja a vitát. – Adáli, hozzál Lord Leslie számára bort, utána kísérd ezt az embert a konyhára, adj neki enni. Mi a neved, te skót?

– Fergus More, szolgálatára, úrnőm.

– Eredj Adálival, Fergus More. A gazdád velem marad – közölte Skye, majd Jasmine felé fordult. – Drága kislányom, Adam halálhírét hozom. De azért is jöttem, hogy megmondjam, ideje abbahagynod ezt a huzavonát Glenkirkkel. Elmúlt az ideje. Igaz, a királytól felháborító volt ennek a frigynek az erőltetése, közben azonban rájöttem, hogy nem is olyan rossz ötlet. Nem maradhatsz itt, Belle Fleurs-ben, elszigetelve, egyedül, csupán gyermekeid és szolgálóid társaságában. Ez neked sem jó, és a dédunokáimnak sem tesz jót. Jemmie Leslie-nek igaza van. Henry Lindley immár örökölte apja címét: Westleigh márkija. Már hétéves, és fogadok, franciául jobban tud, mint angolul. Haza kell mennie Cadbybe, tanulnia kell, és újra angollá válnia. India a jövő hónapban lesz nyolc, Fortune pedig öt. Ismerik egyáltalán a betűvetést? Tudnak írni-olvasni? És aztán itt van a király unokája, a kis Charles Frederick Stuart! Gyermekeid közül ő az egyetlen, aki királyi vérből származik, de vajon milyen sorsa lesz, ha nem megy vissza Angliába, ahol újból elnyerheti nagyapja, a király kegyét? Gondolnod kell a gyermekeidre, Jasmine!

Az ifjú nő idegesen harapdálta az ajkát. Tudta, hogy nagyanyjának igaza van, mégis berzenkedett. Könnyes pillái alól kilesett James Leslie-re, és leszögezte magában, hogy még mindig roppant jóképű férfi, ám e pillanatban nagyon zord. Ilyennek még soha nem látta.

– Egyetlenegyszer hadd legyen annyi szabadságom, hogy magam választok férjet. – Méltatlankodva folytatta.

– Apám Dzsamal kánt választotta nekem, te és nagyapám pedig Rowan Lindleyt. Mikor választhatok végre én magam?

– És boldogtalan voltál a férjeiddel, Jasmine? – kérdezte Skye az unokájától.

– Nem – ismerte be Jasmine. – De az ember lánya válasszon maga!

– Dom O’Flaherty, az első férjem, égjen el a pokolban, apám választása volt. Willow apja megmentett engem az algériai rabszolgaságból, és feleségül vett. Niall Burke-öt nagybátyám, a püspök választotta számomra, és tudtomon kívül távházasságot kötöttünk. Fabron de Beaumont az öreg királynő választása volt. Csak Geoffrey Southwood és a nagyapád lettek saját elhatározásomból a férjeim, Jasmine.

– És velük voltál a legboldogabb – mondta ki az unoka. – Nem hinném, hogy hat férjem lesz, nagymama. De ezúttal én akarok választani. A pokolba is, nem akarok kényszerházasságot!

– Madame – szólalt meg halkan Glenkirk. – Engedelmeskednie kell királyának, ahogyan nekem is engedelmeskednem kell. Az engedetlenség felségárulás, mint azt ön is nagyon jól tudja. E rossz útra térjen ön annak tudatában, hogy néhány nap múlva visszatérek Angliába a gondjaimra bízott négy gyermekkel, Lundy hercegével, Westleigh őrgróffal, valamint Lady Indiával és Lady Fortune-nal. Ha ön gyermekei anyja kíván maradni, akkor csatlakozik hozzánk. Ha nem, akkor úgy hiszem, soha többé nem láthatja őket, mert önt örök időkre száműzik Jakab király birodalmából.

Jasmine türkizkék szeme kitágult a rémülettől.

– Fattyú! – sziszegte. – Ezt tenné velem?

James Leslie szenvtelenül nézte az asszonyt.

– Azt hiszem, kár tovább taglalnunk a születésem körüli bonyodalmakat, madame. Én engedelmeskedem a királynak.

Jasmine a gróf fejéhez akarta vágni ezüstserlegét, ám Leslie félrehajolt, és megragadta Jasmine csuklóját. Hátracsavarta az asszony karját. Derékon ragadta, és hevesen szájon csókolta. Az ölelése nyílt hadüzenet volt. Jasmine vergődött, de nem tudott kiszabadulni a

férfi szorításából. Ám amikor Leslie elengedte, Jasmine hátralépett, és teljes erejéből pofon vágta. Azután sarkon fordult, és kirohant a szobából.

– Ezt most miért csinálta? Miért csókolta meg? Szereti vagy gyűlöli? – kíváncsiskodott Skye.

James Leslie megcsóválta sötét fejét.

– Valaha őrülten szerettem – mondta. – Amikor ma ideérkeztem, azt hittem, gyűlölöm. Most azonban sejtelmem sincs, mit érzek iránta, Madame Skye. Miért ellenkezik ilyen veszettül a sorsával?

– Mylord, csak nem felejtette el, hogy Jasmine milyen büszke teremtés? Eltökélte, hogy a maga útját járja. Mindketten tudjuk, hogy a király jót akart neki, amikor elrendelte a házasságukat, és valóban úgy hiszem, Jasmine számára is ideális megoldás lenne. El kell ismernem még nekem is. Ön méltó Jasmine kezére, hiszen Jakab király kegyében áll, ráadásul vagyonos ember is.

– Meglep, amit mond, madame – válaszolta Glenkirk gróf. – Ha nem tévedek, két évvel ezelőtt ön buzgón segítette Jasmine-t, hogy elszökhessen Angliából.

– Valóban – vallotta be Skye minden szégyenkezés nélkül. – De úgy képzeltem, csupán kis időre van szüksége, míg összeszedi magát, és megbékél a sorsával. Sajnos a hónapok évekké dagadtak; esküszöm önnek, haza akartam hozni, de nem jutottam hozzá. Nagy a családom, mylord, valakinek mindig szüksége volt rám – mosolygott bágyadtan a grófra, s elegánsan vállat vont. – Már nem vagyok olyan fiatal, mint egykoron. Sajnálom, hogy ebben az ügyben nem léptem hamarabb. Attól tartok, Jasmine most már csak a saját feje után megy.

– És vajon a gyermekeit eléggé szereti ahhoz, hogy kövesse őket? – töprengett a gróf.

– Történjék bármi, mylord, ne álljon el elhatározásától – kérte az idős dáma. – Minden erőmmel megpróbálok segíteni önnek.

– Nem válaszolt a kérdésemre, madame!

– Szereti a gyermekeit, igen. Jasmine odaadó anya – felelte Skye. – De minden erőmmel azon kell lennem, hogy megfékezzem elhamarkodottságát, mylord. De számíthatok a szolgáira is. Születése óta mellette van mind a három. Megszokták már minden szeszélyét. Adáli, az inasa úgy ragaszkodik hozzá, hogy egy apa se különbül. Ő mindenkor Jasmine érdekét nézi, a két nőcseléd előtt pedig a szava szent. Ön, James Leslie, lazítson kissé a gyeplőn. A telivér kancák nem szeretik a kemény kezet, ostort. Fogadja meg egy tapasztalt asszony tanácsát. – Skye nagy nehezen talpra állt. Arra gondolt, hogy noha cseppet sem érzi magát öregnek, és az agya is viszonylag jól szolgál, a csontjai mégis megvénültek, és ez az esős, nyirkos időjárás nem használ. – Éhes, mylord? Bizonyára, hiszen egész nap lovagolt. Irigylem a lovai miatt. Ez az átkozott hintó igen megviseli az embert, én mondom.

A gróf mosolyogva nyújtotta karját Skye-nak, és az asztalhoz vezette, amelyet a szolgák épp megterítettek. Skye nem bajmolódott azzal, hogy visszahúzza a cipellőjét, harisnyában sétált az asztalhoz. Méltósága ettől nem csorbult, gondolta a gróf. Megjelent Adáli, és székébe segítette az öregasszonyt.

– Hol van az úrnőd? – kérdezte Adálitól a gróf.

– Bezárkózott a hálószobájába, és legalább három nyelven, igen színesen káromkodik, mylord – jött a készséges válasz. – Rohána és Toramalli mellette vannak. Szemmel tartják, nehogy lordságod nélkül távozzék Belle Fleurs-ből.

– És a gyerekek? – kérdezte James Leslie. Amióta megérkezett, színét sem látta egyikőjüknek sem. – Hol vannak a csemeték, Adáli?

– A gyermekszobában, mylord. Most kívánja látni őket, vagy étkezés után? Ilyenkor egyébként már ágyban vannak.

– Madame Skye és én majd holnap reggel látogatunk be hozzájuk, Adáli – felelte a gróf.

– Küldessem fel úrnőmnek az ételt? – kérdezte Adáli.

– Nem. Ha úrnője enni óhajt, kénytelen lesz csatlakozni hozzánk az asztalnál. Hiszen nem beteg. Eredj, mondd meg neki, hogy örvendenénk a társaságának.

– Kérem, mylord – válaszolta Adáli, és sima, napbarnított arca felragyogott. Nagyon is el tudta képzelni, mit mond majd úrnője erre az invitálásra, de Adálit furcsamód megnyugtatta a gróf szilárdsága. Az utóbbi hónapokban asszonya egyre akaratosabb és konokabb. Hagyja, hogy gyermekei szanaszét rohangáljanak. A három idősebbik gyerek egymás között valami rettenetes francia-angol keverék nyelven, a szolgákkal pedig franciául beszél. Henry herceg halála óta Jasmine teljesen elhanyagolja őket. Minden figyelmével a kisfia felé fordul, aki szeptemberben múlt kétéves, hovatovább iszonyúan elkényezteti. Asszonya házába férfi kell, gondolta magában Adáli, ágyába nemkülönben. Csak az úrnőt is meg kell erről győzni.

Jasmine-t nem a hálószobájában találta: egy másik szobában csomagoltatta az útiládáit két szolgálójával.

– Elmegyünk, mielőtt akár ő, akár nagymama felébrednek reggel, Adáli – közölte Jasmine.

– Nincs valamilyen porod, amit este a borukba keverhetnél, hogy jó mélyen aludjanak?

Adáli intett a két szolgálónak: lassabban a testtel.

– Elhagyná a gyermekeit, mylady? – kérdezte halkan.

– Dehogy! – kiáltotta Jasmine. – A gyerekek velünk jönnek. Mit képzelsz?

– Ha a saját feje után megy, hercegnőm, akkor nyilvánvalóan az angol király akarata ellen szegül, és ezzel megfosztja gyermekeit az örökségüktől. Ez a lehetetlen viselkedés a bátyjára, Szálimra emlékeztet engem. Szálimra, aki jelenleg Dzsahangir nagymogulja – jelentette ki Adáli, és barna szeme higgadtan figyelte úrnőjét. Adáli gyerekkorában hindu anyjára hasonlított. Most érett férfiként inkább francia apjára emlékeztetett.

Jasmine nagyon meglepődött Adáli szavai hallatán. Adáli egész életében mellette volt, és Jasmine mindig a legjobb barátjának hitte.

– Csak nem arra akarsz rábírni, hogy feleségül menjek Glenkirk grófjához? – förmedt rá dühösen.

– Igen jó férje lenne hercegnőmnek. Gazdag ember, ráadásul Jakab király legmagasabb kegyében áll. Vonzó is, és hercegnőmnek sok évvel ezelőtt már jó tapasztalata volt vele az ágyban. Ha jól emlékszem, akkor nem úgy nyilatkozott róla, hogy rossz szerető. Hercegnőm gyermekeit is szereti, és saját gyerekeket is szeretne. Kell ennél több, hercegnőm? Hercegnőm kasztjából való hölgyek nem mehetnek férjhez szeszélyből, és hercegnőm erős férj nélkül kiszolgáltatottan várja a halált.

– Mindkét férjem erőszakos halállal halt meg, Adáli – válaszolta Jasmine. – Henry herceg váratlanul, élte virágjában. Glenkirk grófja gondolja meg jól, elvesz-e. Lehetséges, hogy bátyám átka sújt a távolból. Mellesleg James Leslie már egy cseppet sem szeret. Csak a király kedvéért akar elvenni, nem más okból. Elég a szemébe néznem, máris látom, mennyire gyűlöl engem, Adáli!

– Akkor, ha erőszakos halált hal, hercegnőm legalább nem bánkódik utána, mint Dzsamal kán és Rowan Lindley után – okoskodott Adáli, majd hozzátette: – És mindenképp engedelmeskednie kell a királynak, hogy ismét elnyerje kegyét önmagának és gyermekeinek. Ha a bátyja csakugyan elátkozta, hercegnőm, és a férfiak, akiknek a szívét adja, meghalnak, akkor nyilvánvalóan Lord Leslie sorsa is meg van pecsételve. Ideális megoldás, így lerázza ellenségét, nemde?

– Egy másodpercig sem hiszel ebben az átokban, igaz, Adáli? – bosszankodott Jasmine. – Most már mind ellenem vagytok, te is, a nagyanyám is. Nagymama a grófot fogja segíteni, ezért kell még ma éjszaka megszöknöm, különben nincs más lehetőségem.

– Megint a saját érdekeit helyezi a gyerekei érdekei elébe – korholta úrnőjét Adáli. – Túl sokáig volt már magányos, hercegnőm. Vissza kell térnie a világba, és a gyerekeknek önnel kell tartaniuk. Ezúttal nem segítem a szökésben, és Rohána és Toramalli sem fogják segíteni. Mellesleg, lányom, hová menne, ha elhagyta Belle Fleurs-t? Jakab király birodalma tiltott

föld, tehát nem mehet sem Angliába, sem Skóciába, sem írországi birtokára. Egy megoldás lenne: itt maradhatna Franciaországban, a rokonainál. Ám ha Madame Skye beint, akkor Franciaország is bezárul ön előtt. Itt mellesleg már amúgy is vallásháború dúl. Hamarosan egyáltalán nem lesz biztonságos francia földön. És hová máshová mehetne még? Mindketten tudjuk, hogy nem térhet vissza Indiába, a bátyjához. Nincs más hely a földön hercegnőm számára, mint férje oldalán – végezte be mondókáját az eunuch. Szilárd hangja és komoly pillantása arról győzte meg Jasmine-t, hogy életében először nincs más választása, mint az a roppant kellemetlen lehetőség, melyet felkínáltak számára. – Megmondhatom őlordságának, hogy csatlakozik hozzá az asztalnál, hercegnőm? – unszolta halkan Adáli.

Jasmine már-már rávágta, hogy nem, de hirtelen rájött, hogy farkaséhes. Elviselhetetlen a gondolat, hogy lelopakodjon a saját konyhájába, és ennivalót csenjen. És különben is – csak nem fogja a gróf elűzni őt a saját asztalától? James Leslie-nél pimaszabb férfival még nem találkozott, de istenuccse, akkor is megvacsorázik.

– Át kell öltöznöm – szólt oda Adálinak fenséges hanghordozással. – Mondd meg kérlek, nagyanyámnak, hogy rövidesen csatlakozom hozzájuk – azzal elbocsátotta Adálit, és nő cselédeihez fordult.

Adáli nem adta jelét, mennyire örül, hogy úrnője észre tért. Tudta, hogy ez csupán átmeneti javulás, Jasmine hamarosan kieszel valami újabb cselt, hogy kibújjon kötelessége alól; de hát nem kell előre belesírni a tejbe. A fogadóterembe ment, hogy jelentse:

– Úrnőm azonnal csatlakozik önökhöz, csak előbb átöltözik, mylord.

– Jó munka volt, Adáli – dicsérte meg Skye. – Mit csinált Jasmine? Csomagolt?

– Igen, madame – nevetett az inas –, épp csomagoltatott, de rámutattam, hogy nincs hová futnia. Férje oldalán van a helye, és nem csupán önmaga, hanem gyermekei miatt is – közölte Adáli, majd rögtön ezután irányítani kezdte a vacsoraasztal terítését.

James Leslie elgondolkodva nézegette az inast.

– Adálinak Jasmine a mindene – magyarázta Skye halkan a kimondatlan kérdésre. – Úrnője érdekét szolgálja akkor is, ha nem kap érte hálát. Bánjon jól Adálival, és a legjobb szövetségesre talál benne, mylord.

A gróf bólintott, majd megpillantotta a hallba lépő Jasmine-t. Egy pillanatra megfeledkezett arról, hogy haragszik az asszonyra, mert Jasmine éppolyan gyönyörű volt, ahogyan emlékeiben élt. Vörös bársony ruhát viselt, és fekete haját az ismerős kontyba csavarta. James Leslie felállt, meghajolt, kezet csókolt, és maga mellé ültette. Jasmine kurta biccentéssel fogadta a köszöntést.

– Milyen szépséges vagy, drága kislányom – mondta Skye.

– Pedig azt hiszem, az utóbbi hónapokban ugyancsak sokat változhatott a divat – válaszolta Jasmine könnyedén. – Micsoda szégyen! Szeretném, ha kölcsönadnád nekem Bonnie-t, hogy új ruhatárat készítsen nekem, nagymama.

– Mindent megkap, amit csak kíván, madame – szólt közbe a gróf. – Menyasszonyomként menyasszonyi ruhatár illeti meg. Mint ön is tudja, jó mély a zsebem.

– Ha új ruhatárra vágyom, mylord, akkor én könnyebben kifizethetem, mivel jóval gazdagabb vagyok önnél. Jobb, ha ezt most rögtön meg is beszéljük. A király elrendelhette a házasságunkat, de addig nem házasodunk össze, míg én bele nem egyezem. Először mindent rendezzünk el törvényesen. Hozományom tisztes lesz, mylord, ám vagyonom nagyobb, tetemesebb része az enyém marad. Csak akkor leszek a felesége, ha ebbe beleegyezik – közölte Jasmine. Nesze neked, gondolta, ettől majd bizonyára visszariad az a büszke skót szíved!

– Természetesen, drága Jasmine! – mondta a gróf simán. – A vagyona az öné marad. Édesanyám, és bizonyára az ön édesanyja is, hasonló módon rendezték el házassági szerződésüket. Javasolnám, hogy intézzük el azonnal, de nem vagyok bizonyos benne, hogy

egy francia ügyvéd szerződését elfogadják-e Angliában. Így hát attól tartok, ezzel várnunk kell, míg visszatérünk Angliába.

– A papírok aláírása előtt, mylord, semmi az égvilágon nem lesz közöttünk – mondta Jasmine.

– Természetesen, madame.

Skye kivett a tálból egy jókora nyúlcombot, és jóízűen eszegette, miközben hallgatta az unokája és Glenkirk grófja között zajló szócsatát. James Leslie szemmel láthatóan megfogadta a tanácsot, kedvesen viselkedett, holott az ifjú nő nem díjazta. Igazán nem tudom, miért határozta el Jasmine, hogy a gróf az ellensége, gondolta Skye. Ha húsz évvel fiatalabb, egyedülálló nő lennék, én bizony kapnék rajta. Kinyújtotta a kezét, és letört egy darabot a cipóból.

– Úgy értem, James Leslie – csattant fel Jasmine.

– Megértettem, madame.

– Akkor hát holnap indulhatunk Angliába – döntötte el Jasmine.

– Nem, madame. Csak egy hét múlva távozunk Belle Fleurs-ből. Nagyanyjának, aki csaknem azonnal férje halála után hagyta el otthonát, pihenésre van szüksége. És higgye el, tanácsos semleges területen felújítani ismeretségünket.

– Valóban, uram? Mi az, amit még nem tud rólam, és amit meg kell tudnia? Szép vagyok. Gazdag vagyok. Királyi vérből való vagyok. Két férjem volt, és egy királyi szeretőm. Négy gyermek anyja vagyok, és évekkel ezelőtt tetszettem önnek az ágyban. Mindez nem elég?

– Minden úgy van, ahogyan mondja, madame – felelte hidegen a gróf. – Am igen szeretném megtudni, vajon ama büszke és veszedelmes szuka mögött, ami önből lett, maradt-e még valami csekély abból a bájos asszonyból, akit egykoron ismertem, drága Jasmine.

Skye torkán e szavak hallatán cigányútra futott a bor, köhécselni kezdett.

– Maga pimasz skót fattyú! – kiáltotta Jasmine dühödten, és a haja tövéig elvörösödött. – Hogy merészel így beszélni velem?

– Nem, madame, a kérdés az, hogy ön hogyan merészel ily megvetően beszélni velem? Hiszen a férje leszek!

– Amint visszatérünk Angliába, kérvényt nyújtok be a királyhoz, hogy vonja vissza parancsát – jelentette ki Jasmine.

– Én pedig rábírom, hogy ne vonja vissza. És nem is fogja, mint ön is jól tudja. Ha próbálkozik, csak felbosszantja őfelségét – mondta James Leslie. – A király nem szereti, ha bárki, kivált asszonyszemély, kétségbe vonja isteni jogát. Egyszer már döntött, és döntését nem másítja meg. Ez a dolog nem önről és nem rólam szól, Jasmine, hanem a király elsőszülött unokájáról, a kis Charles Frederick Stuartról. Lehet, hogy a kis kölyök balkézről született, de mégis királyi sarj. A Stuartok nem tagadják meg vérüket.

– Nincs szükségem férjre ahhoz, hogy felneveljem a gyerekemet! – csattant fel Jasmine.

– Mindegy, mert a király úgy rendelkezett, hogy legyen férje. Végül is a király tudja, hogy becsületes vagyok, és nem élek vissza azzal, hogy az unokáját nevelem, ahogyan mások megtennék.

– Beképzelt majom! – sziszegte Jasmine.

– Veszedelmes boszorkány! – vágott vissza a gróf.

– Állat!

– Szuka!

– Csönd! – Hirtelen mindketten Skye-ra néztek, aki szigorú arccal az asztalra csapott. – Úgy civakodtok, mint két neveletlen gyerek – mondta Skye. – És most rögtön abbahagyjátok

– nézett Jasmine-ra. – A király azt parancsolta, hogy menj feleségül ehhez a férfihez. Ez a férfi jóképű, és elég gazdag ahhoz, hogy ne a vagyonodat akarja megkaparintani, és elég tisztességes ahhoz, hogy bármely özvegy férjéül kívánja. És én beleegyezem, hogy feleségül vegyen. Ebben a családban az én szavam többet nyom a latban, mint Jakab király őfelségéé.

Ennélfogva tehát feleségül mégy Glenkirk grófhoz, drága gyermekem. Azt szerettem volna, hogy magad válassz, de sajnos, a körülmények nem így hozták. Ami pedig önt illeti, James Leslie… – nézett szúrós szemmel a grófra Skye –, ha Jasmine a felesége lesz, bánjon vele méltósága szerint, és tisztelje őt. Remélem, megszeretik majd egymást, de legalábbis tisztelik egymást és a Leslie nevet. – Ezzel Skye felkelt az asztal mellől. – Nos, öregasszony vagyok, és kifáradtam az utazástól. Adáli! Kísérj a hálószobámba, mielőtt a kimerültségtől összeesem.

– Azzal anélkül, hogy a többiekhez egy árva szót szólt volna, az inas karjára támaszkodva kimasírozott a teremből.

James Leslie felvette a serlegét, és elgondolkodva szürcsölgette borát.

– Ha óhajtja – mondta –, tavaszig Franciaországban maradhatunk, hogy felújítsuk ismeretségünket, madame. A tenger nagyon kockázatos ebben az évszakban. Legutóbbi átkelésünknél nagy szerencsénk volt. – A gróf hangja szinte békülékenyen csengett.

– Talán valóban jobb lenne – bólintott Jasmine. – A gyerekeknek is alkalmuk lenne megismerni önt, mylord. Ezenkívül aggaszt nagyanyám állapota. Nagyapám halála rettentő megrázkódtatást jelenthetett számára. Utána nyomban odahagyta Queen’s Malvernt, és ebben a borzasztó időjárásban felkerekedett, hogy idejöjjön. Talán május megfelelne?

– Én inkább április elsejére gondoltam.

– Ezt nem mondhatja komolyan – jutottak hirtelen Jasmine eszébe a két év előtti események. Két éve, pontosan április elsején, a menyegzőjük kitűzött napján szedte rá és hagyta faképnél a grófot. Amikor a gróf megérkezett Queen’s Malvernbe, ő már árkon-bokron túl járt a gyermekeivel, s a grófnak sejtelme sem volt, hová tűnt.

– Legyen hálás, madame, hogy nem az esküvőnket tűztem ki erre a napra – mondta a gróf komoran.

– Hát ennyire gyűlöl, mylord? – kérdezte hidegen Jasmine, akinek egyszerre valahogy rosszul esett a gróf viselkedése. Mert mit tett ő, amikor elfutott James Leslie elől? Hiszen csupán egy kis időt akart adni magának… Épp csak meg akarta gyászolni az édes herceget. És a király olyan engesztelhetetlenül követelte, hogy legyen Glenkirk gróf felesége. És mégis, mintha a gróf akkor azt mondta volna, hogy ad neki időt. De hogy is érthette volna meg akkoriban a férfit?

– Nem tudom, hogy hogyan érzek ön iránt, madame – hallotta meg Jasmine a gróf hangját.

– Hajdan elbűvölt a szépsége és a szenvedélye. Akkor azt hittem, szeretem. Az ön arroganciája azonban új megvilágításba helyezte személyét. Nem biztos, hogy valaha újból szeretni tudom, de az ön gyermekei és születendő közös gyermekeink kedvéért össze kell csiszolódnunk. Békés otthont akarok.

– Nem lesznek gyermekeink, James Leslie – mondta ki gondolkodás nélkül Jasmine –, hacsak nem támad fel köztünk szerelem. Én nem vagyok kanca, ön nem fedezőmén. Feleségül megyek önhöz, és soha nem hozok szégyent a nevére. Gondoskodom háztartásáról, és mindenben támogatom, de gyerekünk csak akkor lesz, ha szerelemből születik.

– Mily nemes lélek ön, madame – nézett rá a gróf gúnyosan. – Westleighnek három gyermeket szült, mégis a családjának kellett elintézni a házasságát, nehogy viselnie kelljen ledérsége következményeit. Csakugyan igaz szerelemmel szerette Rowan Lindleyt?

– Igen, úgy van! – nevetett fel keserűen Jasmine. – Ledér viselkedésem, ahogyan ön nevezte, okozta azt is, hogy ön oly buján a magáévá tett, mylord. Nagyon jól emlékszem arra a vízkeresztéjszakára. Ön közeledett hozzám, és igen, beleegyeztem és engedtem, hogy elcsábítson, mert házastársaink elvesztése miatt mindketten vigaszra szorultunk. Sokkal jobb lett volna, ha mostohatestvérem, Sybilla nem fedez fel bennünket, és nem csap akkora hűhót. Akkor el is felejthettük volna az egészet.

James Leslie átnyúlt az asztalon, és keményen megragadta Jasmine csuklóját.

– Soha nem fogom elfelejteni az említett alkalmat, madame! Ön a legszebb és legizgalmasabb volt mindazon nők között, akiket ismertem; de azt sem fogom elfelejteni,

hogy két évvel ezelőtti szökésével hogyan tett engem nevetség tárgyává az egész udvar előtt. Gondolja, madame, hogy csak mert ön mogul hercegnőnek született, büszkébb és érzékenyebb nálam? Mit tud rólam voltaképpen, Jasmine?

– Semmit – vallotta be Jasmine, és kissé elhúzta a karját.

– Nos, akkor majd mesélek egy kicsit magamról – kezdte a gróf. – Réges-régen, Malcolm király és felesége, Szent Margit királyné uralkodása idején ősöm, Angus Leslie, Glenkirk ura feleségül vette a királyné húgát, Christinát. A két királylány az angol trón örökösének gyermeke volt; apjuk azonban Edward király előtt elhalálozott. Fivérük örökölte volna a trónt, ám egy bizonyos Harold Godwinson elbitorolta jogát, majd Normandiai Vilmos meghódította földjét. E két királylány anyja, Ágota hercegnő magyar volt. Dédnagyapám, Charles Leslie, Karim hercege pedig török. Apja Szelim szultán, bátyja Szulejmán szultán volt. Ükanyám, Janet Leslie Szelim szultán kedvenc felesége volt. Az én ereimben éppannyi, vagy tán még több királyi vér folyik, Jasmine, mint az önében.

Jasmine meglepődött, de nem mutatta.

– Akkor valóban összeillő pár vagyunk, ha más nem tudja is, James Leslie – kelt fel Jasmine a vacsoraasztal mellől. – Későre jár, mylord. Megmutatom a szobáját.

A gróf követte a termen át, s észrevette az asszony kihúzott, merev tartását. Vajon miféle új csínyen töri a fejét?, gondolta a gróf. Vajon megbízhat-e az öreg Lundy grófnéban? Talán csak áltatja őt, hogy aztán újból biztosíthassa Jasmine szökését? Ravasz vénasszony, döntötte el magában James Leslie, de becsületességéhez soha nem fért kétség. Meg kell bíznia benne. Nem tehet egyebet, mint hogy egész éjszaka virraszt és figyel, de vajon meddig lesz képes erre? Bolondságot csinált, amikor időt engedett Jasmine-nak a házasságkötésük előtt? Mi erősebb benne, a bosszúvágy vagy a sóvárgás Jasmine után? Nem lenne jobb, ha reggel tüstént papot hívatna, és azonnal feleségül venné Jasmine-t, hogy ezzel pontot tegyen erre az egész nyakas ostobaságra? James Leslie a fejét ingatta. Nem, nem. Házassággal vagy anélkül, ha Jasmine de Marisco Lindleynek újra kedve szottyan elhagyni őt, akkor bizonyára meg is teszi. Választhat: vagy lakat alatt őrzi a hölgyet, vagy visszahódítja barátságát.

– Szolgáját idebenn találja majd – állt meg Jasmine egy hatalmas tölgyfa ajtó előtt. – Jó éjt, mylord.

– Jó éjt, madame – csókolt kezet a gróf, majd megfordult, és belépett a helyiségbe. Jasmine elkapta a kezét, szélsebesen sarkon fordult, és végigszaladt a folyosón. A gróf

ajkának helye szinte égette kézfejét, ami igazán kínos volt. Ez a férfi, akihez feleségül kell mennie, akivel tíz éve csodálatos, szenvedélyes éjszakát töltött, tökéletesen idegen számára. Jakab király udvarában találkoztak ugyan egy rövidke időre, de Jasmine akkor cseppet sem bátorította udvarlásra. A férfi afféle sötét léleknek látszott, akit Jasmine egyáltalán nem értett meg. Kissé félt is tőle, ám ezt nem tudhatja senki, legkevésbé James Leslie. Jasmine rájött, hogy James Leslie olyan férfi, akit nem lehet elbódítani, az orránál fogva vezetni. Kemény legény

Jasmine megbántotta James Leslie-t. Lehetetlen helyzetbe hozta. Dacolt vele. Ennek ellenére a férfi mégis engedelmeskedik a királynak, és feleségül veszi. Jasmine megborzongott. Veszedelmes ember! Talán megenyhíti, de nem lesz mellette kellemes az élete, az biztos. Jasmine belépett a hálószobájába, ahol két szolgálója már várt rá. Nagymama biztosan tudja, mi a teendő. Majd reggel beszél a drága öreg hölggyel. Skye majd tanácsot ad, hogyan puhatolja ki James Leslie gyengéit, hogyan hódítsa meg a szívét. Ha ugyan egyáltalán van neki szíve!

3. fejezet

Jasmine arra ébredt, hogy hálószobája ablakait a havas eső csapdossa. Odabent a szobában vidáman pattogott a tűz, és átmelegítette a szobát. Jasmine jólesőn nyújtózkodott levendulaillatú paplana alatt. Milyen finom dolog itt heverészni a hatalmas tölgyfa ágyban, melyet valaha nagyapa készíttetett éppen ide! Jasmine szerette ezt a magas fejtámlás, ékesen faragott ágyat. A kárpitja zöld selyem. Remek búvóhely volt a világ gondja-baja elől. De hisz neki semmi baja sincsen! Ó, jaj, dehogyisnem!

Jasmine hirtelen felült. Nagy a baj. A baj tegnap délután érkezett James Leslie, Glenkirk grófja, Jakab király embere személyében, akit a király négy gyermeke gyámjául jelölt ki. Jasmine halántéka lüktetni kezdett. Visszahanyatlott párnáira. Gondolkodnia kell. Beszélnie kell Skye-jal. Nehéz nap elé néz.

A hálószoba ajtaja kinyílt, és belépett Jasmine két szolgálója. Rohána apró ezüsttálcán teáskannát és fületlen kék-fehér mintás porceláncsészét hozott. Úrnője ágya mellé vitte, letette a tálcát, és kitöltötte a teát. A halvány arany színű Assam-tea enyhén fűszeres illata az egész szobát elárasztotta. Jasmine átvette a félig töltött csészét, mélyen beszívta a forró párát, azután kortyolt az italból, miközben hálás pillantást vetett Rohána felé.

Toramalli is megjelent, karján úrnője aznapi ruháival, fekete bársonyszoknyával, ezüst és fehér brokátból készült mellénykével. A fehérneműt is hozta, a selyemharisnyát, az egyszerű fekete bársonypapucsot és az ékszereket. Rohána eközben már úrnője fürdőjét készítette az apró belső kamrában, melyet Jasmine Belle Fleurs-be érkezésekor alakíttatott át fürdőszobának. A helyiségbe szivattyút helyeztek, a hideg vizet pedig a kis tűzhelyen melegítették fel.

Amikor Jasmine megitta a teáját, felkelt. Megszimatolta a jázminolajat, melyet szolgálói a fürdővizébe öntöttek.

– Felkeltek már a gyerekek? – kérdezte.

– Már a fogadóteremben vannak – válaszolta Rohána, miközben lesegítette a hálóruhát úrnőjéről, aki belépett a kádba.

– A dajkák is megtudták, hogy Lord Leslie itt van – újságolta Toramalli. – És tisztességesen felöltöztették a gyerekeket.

Jasmine bólintott, de nem szólt többet a témához.

– Nem lubickolhatok soká – jegyezte meg. – Rossz háziasszony benyomását kelteném, ha nem mennék le hamarosan. Nagyanyám is felébredt?

– Madame Skye ma ágyban szeretne reggelizni – jelentette Toramalli. – Az a vén Daisy lejött, és megkérte Lord Leslie-t, küldjenek fel valami ennivalót az öreg hölgynek.

Jasmine gyorsan megfürdött és felöltözködött. Jóformán addig sem ült le, míg Rohána megfésülte. Gyöngysort vett, fülébe is igazgyöngyöt illesztett, és így felékszerezve kisietett a szobából, és lement a lépcsőn. Meghallotta a gyerekek izgatott hangját. Egy pillanatra megállt a küszöbön, onnan figyelte, mi zajlik odabent.

A talpig fekete bársonyba öltözött James Leslie a kandalló előtti magas hátú székben ült. Rövid, fekete haját egyenesen hátrafésülte.

– Kitűnő, kedves ifjú Lord Henrym – mondta a gróf a kis Westleigh márkinak. – Meghajlása minden egyes próbálkozással jobban sikerül. így azután nem hoz majd szégyent atyjára, anyjára és rám, amikor bemutatják a királynak, aki előtt hűbéri fogadalmat tesz. Jusson eszébe, egy úriembert elsősorban a hírneve, másodsorban pedig a viselkedése után ítélnek meg.

– Hát nem a pénztárcája után? – kérdezte bátran a kotnyeles kis Lady India Lindley. James Leslie alig bírta elfojtani mosolyát. Komoly képpel válaszolt.

– Ahhoz, hogy kinek mennyi van a bukszájában, kedves Lady India, senkinek semmi köze nincsen, noha bizonyára erről is eltöprengenek egyesek, amikor olyan csinos és érdekes ifjút mutatnak be az udvarnál, amilyenné a fivére egykor cseperedik.

– Minket is megtanít udvari viselkedésre, mylord, ahogyan Henryt? – kérdezte India.

– Édesanyjuk tapasztalni fogja, hogy az önök viselkedése tökéletesen csiszolt lesz, még mielőtt visszatérünk Angliába, mylady – felelt a gróf a kislánynak.

– Valóban feleségül veszi a mamát? – kérdezte Henry.

– Igen. A király parancsára.

– Szereti a mamánkat? – érdeklődött India. – Mert a papánk nagyon szerette, és a mama is szerette őt. Bárcsak ne ölték volna meg az írek a papánkat, mylord! Annyira hiányzik.

– Csodálkozom, hogy egyáltalán emlékszik az apjára, Lady India. Hiszen ön oly piciny volt, amikor meghalt – jegyezte meg a gróf.

– Egy magas, aranyos emberre emlékszem, aki felemelt, megcsókolt és megcsiklandozott – mondta India. – Henry egyáltalán nem emlékszik rá, mert ő akkor született, amikor a papát megölték. De mama sokat mesélt nekünk papáról.

Feathers, a család spánielje hirtelen éleset vakkantott, a terem bejáratához szaladt, és addig dörgölőzött Jasmine szoknyája szegélyéhez, míg fel nem vették.

– Csitt, te kis haszontalan – szidta gyengéden Jasmine. – Jó reggelt, drágáim! Látom, már üdvözöltétek vendégünket. Jó reggelt, mylord.

James Leslie felkelt ültéből, és kezet csókolt.

– Jó reggelt, madame. Remélem, jól aludt – mondta, és az asztalhoz kísérte Jasmine-t. A személyzet már nekiállt, hogy megterítsen reggelihez. – Jöjjenek csak. Ma reggel a mamájukkal és velem reggelizhetnek.

A négyéves Lady Fortune Lindley a mamája szoknyájához bújt, és amikor Jasmine lepillantott rá, megkérdezte:

– Ez a papám, mama?

– Nem – előzte meg a gróf válasza Jasmine-ét. – De ha megengeded, akkor az apád lehetek. És nemcsak a te apád. Mindnyájatoké.

– Saját fiai és lányai is vannak? – kérdezte India.

– Voltak – felelte a gróf elszomorodott arccal.

– India! – szólt rá az anyja, de India tovább mondta a magáét.

– És hol vannak, uram? Hol vannak a kisfiái és a kislányai? Ha majd ön lesz az apánk, ők is eljönnek, hogy játsszanak velünk?

– A gyermekeim, ma petite, a mennyországban vannak a mamájukkal és a maguk papájával – magyarázta James Leslie a kislánynak. – Már nagyon régen odaköltöztek. Olyan régen, hogy már az arcukra sem emlékszem – tette hozzá búsan. Azután előbb Jasmine-nak húzott oda egy széket, majd a kislányokat ültette le. – A jövőben, Henry, ha majd megengedik, hogy a nagyasztalnál étkezzen, ön fogja leültetni az édesanyját – mondta a gróf a kisfiúnak, ügyesen témát váltva.

– Igen, uram – válaszolta a kis fickó.

Jasmine csak ámult-bámult. Most vette észre, hogy a gyermekei nem csupán a gróffal, de egymás között is újra angolul beszéltek. Rendes ruha volt rajtuk, a lábukon cipő. És csakugyan udvariasan viselkedtek. Jasmine már hónapok óta nem látta ilyennek a gyerekeit.

– Modoruk még némi csiszolásra szorul – súgta oda a gróf Jasmine-nak, majd a gyerekekhez fordulva figyelmeztette őket, hogy ha kenyeret óhajtanak, szépen nyújtsák oda egymásnak, ne az asztal felett hajigálják át a letört darabot.

Jasmine-nak nevethetnékje támadt, de visszafogta magát. Kissé idegesítette, hogy a gyerekei olyan készségesen szót fogadnak James Leslie-nek. Szinte féltékeny lett rá.

Ugyanakkor tudta, jobb, ha gyermekei megszeretik a mostohaapjukat, az meg őket, mint ha rossz a kapcsolatuk. A kicsinyeknek egyébként sem kell megtudniuk, hogy a gróf és ő hogyan éreznek egymás iránt. Abból, amit Jasmine aznap reggel látott, úgy gondolta, hogy James Leslie jó hatással lesz Henryre, Indiára és Fortune-ra. Némán és vonakodva bár, de elismerte, egy tekintélyes férfiember jelenléte a házban semmiképp nem tesz rosszat a gyerekeknek. Mialatt ezen töprengett, az ölében kucorgó kiskutyát simogatta, egy-egy sonkadarabkával etetgette, és amikor Feathers lenyalogatta az ujjait, megpaskolta.

– Úgy látom, nagyon elkényezteti ezt a kutyust – jegyezte meg a gróf.

– Rowantól kaptam, amikor még csak kölyökkutya volt. A tizennyolcadik születésnapomra

– felelte Jasmine. – Az igazi születésnapi ajándékom McGuire Ford és a körülötte elterülő birtok volt. Emlékszem, hogy Padraic nagybátyám hogy feldühödött, amiért Rowan nekem adta! Akkoriban nem érdekelt az a kastély. És most is azt kívánom, bár semmi mást ne adott volna nekem, mint ezt az aranyos kutyust – vakargatta meg Jasmine a kis állat selymes fejét. A fiatalasszony szép arca elkomolyodott.

– Azóta egyszer sem ment vissza Írországba? – kérdezte a gróf.

– Nem. Az előző lord fia, Rory McGuire a képviselőm. Földjeimen katolikus és anglikán templomok is vannak, és úgy tűnik, a nép békességben él. Lovakat nevelek ott, jobban mondva Rory neveli őket számomra. Egy szép napon talán Fortune-nak adom a birtokot, mivel ott született. Szép hozomány lenne számára, ugye?

A gróf bólintott.

– Beszélnünk kell, madame – tette hozzá.

– Nagyon kérem, mylord, ne a gyermekek előtt – kérte Jasmine halkan, szinte esedezve. – Lehet, hogy kiabálunk majd egymással, és nem akarok a kicsik előtt veszekedni.

– Kérem, madame – jött a válasz. – Igaza van. A gyermekeket ne terheljük a magunk dolgával. De éppen a gyermekei érdekében dűlőre kell jutnunk bizonyos dolgokban – mondta a gróf, és zöld-arany szemét szenvtelenül Jasmine-ra szegezte.

– Nem lenne szerencsésebb, mylord, ha alaposabban megismerkednénk, mielőtt komoly dolgokra fordítanánk a szót? – nézett Jasmine a grófra. – Nagyanyám tanácsát is kikérném.

James Leslie evett a pompás tejszínes-borsos szósszal elkészített tojásból, s közben azon törte a fejét, vajon Jasmine magával hozta-e a szakácsát, vagy a kastély szakácsa főz-e. Azután megtörölte a száját, és így szólt:

– Legutóbb, amikor nagyanyjával megtanácskozta a jövőnket, ön elmenekült Angliából. Nem hinném, hogy érdemes hallgatnia rá.

– A szökés ötlete tőlem származott, nem tőle – mondta Jasmine halkan. – Nagyanyám beleegyezett, mert azt hitte, nyár végén visszajövök. Kérem, ne vádolja nagyanyámat a cselekedeteim miatt. Hát ostobának tart, feltételezi, másra hárítom tetteim következményeit? Kérem, uram, ne bántson meg ezzel!

– Nemes gondolatok. De mégis, madame, mit ajánl, hogyan újítsuk fel a barátságunkat? – érdeklődött a gróf. A hangja közönyösen csengett, Jasmine mégis valami gúnyos, mókás kifejezést látott az arcán. És nini, mintha a szemében villant volna valami!

Jasmine tartotta magát, elhatározta, nem kel ki magából lányai és fia előtt, sokért nem adta volna, ha pofon vághatja a grófot.

– Arra gondoltam, hogy ha befejezte az étkezést, mylord, meglátogathatnánk Henry herceg fiát.

Glenkirk grófja elfojtotta a kuncogását. Szóval a hölgy nem kapta be a csalit. Kezdett rájönni, mily kevéssé ismeri valójában Jasmine-t. Egyre jobban tetszett neki a gondolat, hogy Franciaországban időzve jobban megismerheti a fiatalasszonyt. A gróf megevett egy darab sonkát, leöblítette egy serleg kitűnő borral, mielőtt megszólalt.

– Legifjabb gyámfiam jó egészségnek örvend, madame?

– Mint valamennyi gyermekem, mylord. Erről mindig tájékoztattam nagyanyámat, ő meg a királynét. Nem akartam, hogy Hal szülei idegeskedjenek a gyerek miatt, kivált most, hogy Robert Carr és felesége úgyis annyi bánatot okoztak nekik.

James Leslie már épp válaszolni akart, amikor észrevette, hogy a kis Henry kifelé igyekszik a teremből.

– Hová, hová, Lord Westleigh? – szólt a kisfiú után.

– Már megettem a reggelimet, uram – fordult meg a gyerek.

– Ön anélkül hagyta el az asztalt, hogy engedélyt kért volna erre az édesanyjától, uram – nézett rá szigorúan a gróf. – Jöjjön vissza azonnal. És elvárom, hogy a jövőben ne vétsen a jó modor szabályai ellen.

Henry Lindley szó nélkül visszament, és udvariasan meghajolt.

– Megengedi, madame, hogy távozzam az asztaltól? A reggeli nagyon finom volt.

– Engedélyezem, Henry – felelte Jasmine szertartásosan, és biccentett. – Hová mégy?

– Az istállóhoz, madame. Meg kell néznem a pónimat.

– Vigyél neki egy almát – mosolygott a fiára Jasmine.

– Köszönöm – hajolt meg ismét Henry Lindley, majd a gróf felé fordult, s előtte is meghajolt, mielőtt kiszaladt a szobából.

India és Fortune is odaálltak az asztal elé.

– Mi is megkapjuk az engedélyt, hogy távozhassunk, mama? – kérdezte mindkettejük nevében India.

Jasmine bólintott.

– Menjetek nagymamához, és mondjátok meg neki, hogy hamarosan felmegyek hozzá.

– Igen, mama – vágta rá azonnal India; a kislányok ügyesen pukedliztek.

– India, te és a húgod kész hölgyek vagytok, olyan szépen csináljátok – mosolygott rá a két kislányra, akik elégedett arccal tipegtek ki a teremből.

– A gyermekei szeretik önt – jegyezte meg a gróf.

– Miért ne szeretnének? – lepődött meg Jasmine.

– Sok úri hölgyben nincsen anyai érzés – magyarázta a gróf. – Szívesebben időznek az udvarnál, és keresik saját szórakozásukat, semmint gyermekeikkel foglalkoznának. E nehéz feladat java részét a személyzetre bízzák.

– Anyám nem így tett – mondta Jasmine. – Engem mogul hercegnő anyám nevelt, és noha számos szolgálónk volt, Rugáija Bégum soha nem hanyagolt el. Én az ő, valamint másik anyám, Lady Gordon példáját követem. Az ember nem nevelhet lányaiból és fiaiból felelősségteljes nőket és férfiakat, ha nem személyesen felügyel rájuk. Igaz, amióta Belle Fleurs-ben vagyunk, megengedem a gyerekeimnek, hogy szabadon futkossanak, de gondoskodom megfelelő neveltetésükről, hogy ne hozzanak szégyent ránk, amikor visszatérünk Angliába. De hiszen olyan kicsik! Hadd élvezzék a gyerekkort! Nem kellene idő előtt felnőtt dolgokkal megterhelni őket. – Jasmine felállt az asztal mellől. – Akkor mehetünk, hogy megnézzük a kis Charles Fredericket, uram?

James Leslie-t lenyűgözte Jasmine eltökéltsége és családja iránti erős felelősségérzete. Ő csak egyetlen szerelmes éjszakára emlékezett; a lopott pillanatra, amikor ő jó néhány évvel ezelőtt a Whitehallban Jasmine és Henry herceg közé állt. Meg a sétákra a havas londoni kertben, amikor úgy volt, hogy neki Jasmine mostohatestvérét, Sybillát kell feleségül vennie. Rengeteg idő telt el azóta, és Jasmine még ismeretlen a számára. De feltétlenül meg akarja ismerni. Hiszen feleségül veszi. James Leslie követte Jasmine-t a gyermekszobába, a király unokájának, Charles Frederick Stuartnak a rezidenciájába.

A gyermek arany hajfürtjeivel, kék szemével szakasztott olyan volt, mint az apja. Csipkével szegett kék bársonyruhácska volt rajta. Anyja láttán felragyogott.

– Maaaa! – gügyögte, gömbölyded karocskáit kitárva repesett felé dajkája óvó karjai közül.

– Charlie-baba – vette el Jasmine a dajka kezéből a kicsit, és megcsókolta dundi arcocskáját.

– Ki? – visongta a kisfiú, ujjával gyanakodva Lord Leslie-re bökve. – Ki a’, maaa?

– Ki ez? – javította ki Jasmine a babát. – Ez itt, nem túl királyian viselkedő kis Stuartom, Lord Leslie. Nagyapád, a király küldte ide, hogy nekem férjem, neked pedig új papád legyen. Kérlek, köszöntsd úgy, ahogyan tanítottalak, fiacskám. Henry és a nővérkéid már megmutatták Lord Leslie-nek, milyen jól neveltek. Most rajtad a sor.

A hercegi fattyú egyenest James Leslie szeme közé nézett, és felemelte egyik kis kezét.

– Hod van, ujam? – mondta el szépen, kissé selypítve, majd gyöngyfogait kimutatva elmosolyodott, amitől Glenkirk gróf egy pillanatra újra maga előtt látta Henry Stuart herceget, és szíve elszorult.

– Hogy van, herceg uram? – fogta meg a gyermeki kezet a gróf. – Örvendek, hogy végre találkozhatom önnel.

– Labdázzunk! – kiáltotta Charles Frederick Stuart, és addig rúgkapált, míg sikerült anyja öléből kiszabadulnia. Odaszaladt egy tarkára festett fagolyóbishoz, és reménykedve felpillantott a grófra. – Labdázzunk? – ismételte, és kék szeme csak úgy csillogott.

– Jól van, kölyök – kuncogott James Leslie a földre telepedve. – Jól van. Labdázzunk – ismételte vigyorogva.

A kisfiú ügyesen átgurította a szobán a színes golyót, amely pontosan a lord előtt állt meg, aki azonnal visszagurította.

– Itt hagyom, hogy kicsit szórakozzon – mondta Jasmine. – Nagymama már bizonyára vár.

– Kisietett a szobából, és otthagyta a kisfiúval játszó James Leslie-t. Meglepte, hogy a gróf oly könnyen beleegyezett a labdázásba. Szinte meghatódott, amikor látta, hogy ezek ketten a padlón ülnek, és ide-oda gurigázzák a labdát. Ezek szerint James Leslie-nek mégiscsak van szíve. Legalábbis, ha gyerekekről van szó. Jasmine szórakozottan cirógatta Feathers selymes kobakját, mert közben újból ölbe vette a kutyust.

– Nos, mit szólsz hozzá, Feathers? Együtt tudunk majd élni ezzel a férfival?

A kutya melegbarna szeme sokatmondón nézett fel úrnőjére.

Jasmine végigment a hosszú, emeleti folyosón nagyanyja szobájáig, s bekopogtatott, majd belépett. Skye kényelmesen elfészkelve, behunyt szemmel hevert a széles ágyban. Daisy épp akkor vette el tőle a reggelizőtálcát.

– Újra elaludt? – kérdezte Jasmine suttogva.

– Csak bóbiskolok egyet, gyermekem – nyitotta fel a szemét Skye. – Nagyon jól aludtam. Belle Fleurs-ben mindig nagyon jól alszom.

– Tegnap este a nagy hálószobában szerettelek volna elhelyezni, de Daisy nemet mondott rá Adálinak – tette le Jasmine a kiskutyát.

– Nagyon helyesen tette – jött a felelet. – Semmi szükség rá, hogy emlékeztessenek a nagyapádra, Jasmine. Ő úgyis folyton, örökké a szívemben él. Nem bírtam volna elviselni, hogy abban a csodás ágyban aludjak, aminek az építését akkor rendelte el, amikor feleségül vett. Erről a szobáról nincsenek emlékeim. Némelyik gyerekem itt aludt ugyan, de hogy melyikük, arra már nem emlékszem. Nagyon rég volt. Adam és én boldogok voltunk itt.

– Fáj a szívem, nagymama – mondta Jasmine. – Még nem is mondtam neked, mennyire fáj. Annyira meghökkentem azon, hogy jóformán egyszerre érkeztetek te és Lord Leslie. És azóta csak a magam bajával foglalkoztam. Melletted kellett volna maradnom Queen’s Malvernben, nagymama. Miattad és nagyapa miatt. Akit soha többé nem láthatok.

– Ahogyan én sem láthatom – mondta Skye halkan. – Tudod, drágám, őt szerettem a legjobban, de ilyesmit nem ejthetek ki a számon, különben nagynénéid és nagybátyáid szíve összetörne.

– Értem – bólintott Jasmine. – Szerettem Dzsamalt, az első férjemet, de Rowan Lindleyt jobban szerettem. Ennek beismerésében semmi rosszat nem látok. – Jasmine felült az ágyra,

és odakuporodott az idős dáma mellé. – Mit csináljak Lord Leslie-vel, nagymama? Ó, tudom, most már csakugyan hozzá kell mennem feleségül, és a mai reggel megmutatta, milyen kedves és türelmes tud lenni a gyerekekkel, de mihez kezdjek vele? Tényleg nagyon arrogáns. Képzeld, mit mondott nekem! Azt mesélte magáról, hogy egy ottomán szultán leszármazottja, és hogy éppannyi királyi vér folyik az ereiben, mint nekem! Azon töprengek, vajon igazat mondott-e?

– Mindenesetre érdekes származás. Kétségkívül skót eredet, de a zöld szeme olyan mandulavágású. Kicsit tatáros. Kétségkívül érdekes dolog. És hogy mihez kezdj vele, édes gyermekem? Mivel hozzá kell menned feleségül, azt hiszem, nincs más választásod, mint hogy meghódítsd.

– Nem lehet, hogy a király mégis meggondolja magát, nagymama? – mélázott Jasmine.

– Nem, erről szó sem lehet. Stuart Jakab pontosan olyan hajthatatlan, mint boldogult elődje, Tudor Erzsébet volt. És az igazság az, hogy neked csakugyan férjre van szükséged, Jasmine. Szerettem volna, ha ezúttal magad választhatod, de nem lehet. Feleségül kell menned James Leslie-hez, így hát minél hamarabb elsimítod a kellemetlenségeket, annál jobb. Azt hiszem, támadt is egy ötletem – kacagott Skye.

– Milyen ötlet? – kíváncsiskodott Jasmine.

– Azt hiszem, te meg a gróf sokkal jobban kijönnétek egymással, ha nem lenne a nyakatokon egy öregasszony és négy gyerek. Egy-két hétre magammal vinném a gyerekeket, és meglátogatnánk az archambault-i rokonságot, onnan meg átmehetnénk Párizsba. Addigra túl is lennénk a tél nehezén, és én visszamennék Angliába a gyerekekkel. Te és James pedig akkor jönnétek utánunk, amikor akartok. Bőven lenne időd, hogy kibékülj a lorddal. Mire visszatértek Angliába, kék lenne az ég. Szeretném, ha az esküvődet Queen’s Malvernben tartanánk. Ezt a kívánságomat majd a gróffal is tudatom.

– Ő azt akarja, hogy az egész udvar tanúja legyen – mondta Jasmine savanyú arccal.

– Ezt akkor mondta, amikor égig csapott a dühe – felelte Skye. – Ha én azt mondom, Queen’s Malvern, beadja a derekát – mosolygott.

Jasmine elnevette magát.

– Nem vagy már fiatal, nagymama, de neked egyetlen férfi sem tud ellenállni. Bár én is olyan lehetnék, mint te!

– Attól félek, túlságosan is olyan vagy – kuncogott Skye. – Remélem, hamarabb nő be a fejed lágya, mint nekem. Ha visszanézek az életemre, vadabbnál vadabb kalandok sorozata. Kész csoda, hogy ma itt vagyok és beszélhetek veled.

– Soha ne hagyj el – nézett nagyanyja arcába Jasmine.

– Egy napon pedig elmegyek – veregette meg unokája kezét Skye. – De egyelőre még nem, drágám. És ha egyszer ez az öreg, fáradt test elengedi a lelkemet, hidd el, akkor is mindig veled leszek, Jasmine. Csupán az kell, hogy rám gondolj, és én ott termek, és a füledbe sugdosok. Azért egy nagy előnye mégis van annak – folytatta nevetgélve –, hogy Lord Leslie-vel kötsz házasságot. Nem kell monogramot cserélned! Lindley és Leslie, mindkét név L-lel kezdődik.

– Lehetetlen vagy – nevetett fel önkéntelenül Jasmine.

– Tényleg lehetetlen vagyok – ismerte be az öregasszony. – De nem te vagy az első, aki ezt mondod nekem. Ó, nem! Nem te vagy az első.

– Fiatal korában is szégyentelen volt, öreg korában is szégyentelen maradt – kottyant közbe Skye éltes komornája, Daisy Kelly. – Nos, asszonyom, egész áldott nap ágyban akar lustálkodni, vagy készíthetem a fürdőjét?

– Készíts fürdőt, vén házsártos – förmedt rá Skye, majd Jasmine-ra nézett. – És hol van most őlordsága?

– A gyerekszobában labdázik Charlie-val. Szemmel láthatóan élvezi a gyerektársaságot. Amikor ma reggel a nagyterembe léptem, a gróf épp Henryt tanítgatta a tökéletes udvari

meghajlás rejtelmeire, és a két kislány is megtanulta tőle. Vajon hány gyereke volt, és hányat veszthetett el? – töprengett Jasmine. – Tudod, nagymama, egyedül a gyerekekkel látom kissé megenyhülni. Máskülönben nagyon kemény.

– Nem várhatod el, hogy a gyerekek lágyítsák meg -mondta bölcsen Skye. – A gyerekek megnőnek és magatokra hagynak benneteket. Ha kezdetben semmi közötök sincs egymáshoz, akkor később sem lesz, mikor a gyerekek kirepülnek. Ami pedig James Leslie történetét illeti, a következőkre emlékszem: azt hiszem, egyik Gordon unokahúgát vette feleségül. Két fiuk született, a felesége harmadszor volt várandós, mikor a gyermekekkel felkeresett egy közeli kolostort. A kolostort megtámadták a kálvinista fanatikusok, s mindenkit megöltek. Az ifjú grófnét, két gyermekét, az apácákat mind egy szálig. Noha a király elrendelte a nyomozást, a gyilkosok megbüntetését, semmi nem történt. James Leslie természetesen rettenetesen elkeseredett emiatt. Azt hiszem, az elkeseredése még mindig nem múlt el.

– És nem házasodott újra – mondta Jasmine elgondolkodva.

– A családja valószínűleg rá akarta venni – folytatta Skye. – Felesége és gyermekei halála óta legalább tizenöt év telt el. Fiai azóta már felserdültek volna. Rettenetes tragédia. Lord Leslie nagyon megszenvedte.

– Nagymama, amikor a király először rám parancsolt, hogy menjek feleségül a grófhoz, emlékszem, James Leslie azt mondta, azért jött el Greenwoodba, hogy engedélyt kérjen tőled, hadd udvaroljon nekem. Pár nappal azelőtt okoztuk azt a botrányt. S elmondta, hogy te azzal küldted el, hogy már elrendezted a Rowannal kötendő házasságomat. Sőt azt mondtad neki, jobb, ha én meg sem tudom, hogy ott van. Igaz ez, nagymama?

– Igaz – felelte habozás nélkül Skye. – A gróf nem hazudott.

– Rettentően bolond voltam – sóhajtott fel Jasmine. – Nem kellett volna elrohannom.

– Ne idegesítsd magad ezzel, drágám. Több időre lett volna szükséged, mint amennyit James Leslie akkor felajánlott. Te csupán abban hibáztál, hogy olyan sokáig távol maradtál. És ezért én is felelősnek érzem magam. Ahelyett, hogy élvezettel segítettem volna intrikálná, rábeszélhettelek volna, hogy minél előbb térj haza. De ami történt, megtörtént, és most ideje, hogy jóvátegyük. Meg kell hódítanod James Leslie-t, hogy boldog házasságban élhess vele. Remélem, tetszik a tervem, Jasmine. Elvigyem magammal a gyerekeket?

– Maradj még egy kicsit Belle Fleurs-ben, nagymama, aztán majd tavasszal előadjuk a grófnak az ötletedet, mintha akkor gondoltuk volna ki – kérte Jasmine. – És ha nem egyezik bele, akkor attól tartok, nem tehetjük meg.

– És a gróf nagyon hajlamos arra, hogy nemet mondjon, ha túl gyorsan állunk elő ilyen ötlettel – bólintott Skye. – Egyébként a kicsiket akkor is távol tarthatjuk, ha itt maradunk. Tudom már! Majd keresünk számukra házitanítót, és megkezdik a tanulást. Így legalább alaposan el lesznek foglalva, én meg közben segíthetek neked a lord megpuhításában. Aztán ha sikerül, akkor talán megadja az engedélyt arra, hogy visszavigyem a gyerekeket Queen’s Malvernbe. Ha aztán végre kettesben maradtok, akkor elcsábíthatod a jóképű ördögöt, Jasmine, és ha egyszer sikeresen elvarázsoltad, akkor megtarthatod az esküvőt, és boldogan élhetsz vele! – fejezte be Skye a győzelmi himnuszt. – Ó, hogy ez az egész stratégia mennyire visszavisz az ifjúságba!

Kicsi lány, kicsi lány! Ne avatkozz be annyira!

Skye megdermedt. Tisztán hallotta a hangot. Adam hangja szólt hozzá! Tényleg őt hallotta?

– Nagymama! – szólongatta Jasmine aggódva.

– Semmi – rázta le magáról Skye a kísérteties érzést. Azon töprengett, vajon nem bolondult-e meg. De aztán elhessentette az egészet, és újult lelkesedéssel kezdte tervezgetni kedvenc unokája megsegítésének haditervét. Nézzük csak! Miből áll elbűvölni egy férfit és elrabolni a szívét? Semmiség. Kivált, ha egy asszony olyan gyönyörű és okos, mint Jasmine.

De miért legyen a dolog ennyire egyszerű?, morfondírozott az öregasszony. Vetélytárs! Igen,

Glenkirk grófjának határozottan jót tenne, ha versengenie kellene valakivel Jasmine kegyeiért. Egy vőlegényjelölt aggodalmait semmi és senki nem növelheti jobban és hatásosabban, mint egy másik férfi a láthatáron, aki mohón udvarol. Természetesen Jasmine-nak nem kell megtudnia, hogy James Leslie újból fülig belészeret, és viszont.

Ehhez azonban egy rendkívül csinos férfiú szükségeltetik. Ugyanakkor olyannak kell lennie, aki jóval sekélyesebb és közel sem olyan előkelő, mint a gróf. Skye tudta, hogy unokája nem bolond, és sokkalta alacsonyabban álló férfit észre sem vesz. És persze teljesen biztosnak kell lenni abban, hogy Jasmine nem a csalétek férfiúba szeret bele. Hú! Micsoda ragyogó terv!

– Most menj utadra, drágám – mondta Skye Jasmine-nak, majd odaszólt Daisynek. – Készen van már végre az a fürdővíz, vagy Szent Mihály napjáig kell várnom vele? – Felemelkedett ágyában, és intett Jasmine-nak, hogy menjen ki. – Atyaúristen! Már el is felejtettem, hogy ez a kastély milyen nyirkos így télvíz idején. Tegyél még fát a tűzre, Daisy. Megfagyok.

– Tőlem akár máris hazaindulhatunk – morogta Daisy.

– Az is hamarosan eljön – ígérte úrnője. – Csak egy-két dolgot kell még elintéznem, aztán megyünk.

– Valami furcsát látok a szemében – jegyezte meg a társalkodónő. – Úgy csillog, mint húsz éve. Nem tetszik nekem ez a nézés.

– Miféle nézés? – kérdezte ártatlanul Skye.

– Olyan – vont vállat Daisy –, őlordságának picit se tetszene. Mindig tudtam, hogy egyszer megint előáll majd valamelyik régi trükkjével, mylady. Miért nem képes már megülni, és hátralévő éveiben kiélvezni az életet az unokái és dédunokái között?

– Ne félj, öreg csont, téged is túléllek! – fenyegetőzött Skye.

– Meghiszem azt! És ha én meghalok, akkor már senki nem lesz, aki vigyázzon magára.

– A fürdőmet! – csattant fel Skye.

– Ehhez már mindketten túl öregek vagyunk – rázogatta a fejét búsan Daisy.

– Lehet, hogy te öreg vagy, de én nem – makacskodott az úrnő. – Csak mert vénasszony vagyok, még nem húzom be a karmaimat, Daisy Kelly!

Daisy megint megcsóválta a fejét. Talán ezúttal mégis rá kellett volna hagyni úrnőjére, hogy Martha kísérje el erre az útra. Hiszen csak a jó ég tudja, miféle csínyen töri már megint a fejét, és mindez hogyan fog végződni.

4. fejezet

– Ma chérie! – üdvözölte sógornőjét Alexandre de Saville, Cher grófja szívélyesen, s arcon csókolta az öreg hölgyet.

– Már azt hittem, soha életemben nem látlak viszont. Nagyon szeretek Archambault-ban lakni, szinte ki se teszem a lábam. Te pedig, tudom, ugyanígy állsz Queen’s Malvernnel.

– Adam meghalt – közölte minden bevezető nélkül Skye, mialatt a cselédlány lesegítette róla prémmel szegett gyapjúköpenyegét.

– Ahhhh, ma pauvre soeur! – szomorodott el a gróf. – De hiszen nem is volt beteg, ugye?

– Öreg volt, Alexandre. Tizenhárom évvel öregebb nálad, és tíz évvel idősebb, mint én.

– Mikor történt? – vezette be vendégét a gróf a szalonba, melyben vidáman pattogott a tűz. Skye leült, s az egyik inas szinte azonnal mellette állt a borral.

– Vízkeresztkor – felelte Skye. – Nem, nem betegeskedett. Épp családi körben ült. Egyik pillanatban még jót nevetett valami tréfán, a másik pillanatban már örökre távozott. Mindnyájunk számára nagy megrázkódtatás volt, de azt hiszem, leginkább Adam lehetett meglepődve – fejezte be Skye keserű humorral.

– Szavaidból ítélve szép halála lehetett – mondta a gróf. – Isten bocsásson meg bátyám jó lelkének – hajtotta le a fejét.

Skye a borát szürcsölgette:

– Finom.

Amikor a gróf bevégezte néma fohászát, felemelte ezüstös fejét, és sógornőjére nézett.

– Kedves tőled, hogy személyesen kerestél fel a hírrel, de azt hiszem, nem ez az egyetlen oka annak, hogy Franciaországba jöttél. Úgy gondolom, Jasmine-t és a gyermekeit akarod visszavinni Angliába, ugye, ma soeur?

– Épp ideje, Alexandre – bólintott Skye, majd elmagyarázta, hogyan követte őt Lord Leslie egészen Belle Fleurs-ig. – A lord valaha szerette Jasmine-t, de hogy most mi a helyzet, nem tudom – mondta. – De legalább a gyerekekkel nagyon kedves, és kezdetnek ez is valami.

– De nem elég – jegyezte meg a gróf bölcsen. – De, ma soeur, abban biztos vagyok, hogy segítesz a mi szépséges Jasmine-unknak, amiben tudsz, igaz? – kuncogott.

– Vénségemre is úgy átlátsz rajtam, Alexandre? – nevetett Skye. – Igazad van. Segíteni akarok annak a drága gyermeknek. Arra gondoltam, hogy amennyiben Lord Leslie engedélyt adna rá, idehoznám hozzád látogatóba a gyerekeket, utána átmennék velük Párizsba, és onnan utaznék haza. így aztán az unokám és jövendőbeli férje szinte rá lennének kényszerítve arra, hogy felújítsák barátságukat, és elsimítsák a köztük lévő ellentéteket. Később talán meghívhatnád őket Archambault-ba. Egy kis együtt töltött idő, és ki tudja, mi kerekedik ki belőle.

– Ahhh, l’amour – értett egyet a gróf, majd hozzátette. – Hát persze, hogy hozd ide a gyerekeket, chérie. Helene és én nagyon örülnénk nekik. Mi is dédszülők vagyunk. Az unokánknak, Philippe-nek, aki a Cher grófja címet örökli, van egy kisfia, Antoine, aki apám után kapta a nevét. Biztosan nagyon örül majd angliai unokatestvéreinek.

– Nagyon elszomorodtam, amikor fiad haláláról értesültem – mondta Skye.

– Ezek az átkozott vallásháborúk! – csikorogta Alexandre de Saville dühösen. – Adam fiamnak semmi köze sem volt az egészhez, mégis áldozatul esett ennek a tébolynak, amikor Nantes-ból hazafelé tartott. Louise, a felesége ezek után egészen búskomor lett. Csak egy gyermekük volt. Philippe is jó ember. Korán nősült, Antoine-on kívül van egy Marié nevű kislánya is, és a felesége újból gyermekáldás elé néz. Philippe épp egyidős Jasmine-nal. Ő

majd elszórakoztatja Jasmine-t és Lord Leslie-t, míg Helene és én az aprónéppel játszadozunk. Az öregkornak is vannak bizonyos előnyei, ugye, chérie?

– Átkozottul kevés – felelte kurtán Skye, és felnevetett. – Hol van Helene? Addig nem megyek vissza Belle Fleurs-be, míg nem találkoztam vele.

– Jer velem, chérie. Majd hozzá vezetlek. Ha nyirkos az idő, mindig sajognak a csontjai, és szobafogságra ítélik.

– Hol voltál, nagymama? – kérdezte kétségbeesve Jasmine, amikor Skye visszatért a kastélyba. Az egész hét borzalmasan telt. Neki és James Leslie-nek semmi más közös témája nem akadt, csupán a gyerekek, és szemmel láthatóan csak akkor elegyedtek szóba egymással, ha muszáj volt. A dolog alig működött, és ráadásul Skye is eltűnt, amitől unokája teljes pánikba esett.

– Archambault-ban – hangzott a nyugodt felelet. Skye odaadta köpenyét a szolgálónak, és a kandalló elé telepedve megivott néhány korty bort. – Nos, mylord, önnek és Jasmine-nak jó napja volt? – mosolygott rá a szemközt ülő James Leslie-re, aki a lángokba bámult.

– Az eső elállt, így kivihettük a gyerekeket a kertbe – válaszolt a gróf morózusan.

– A sógoromnak, Cher grófjának remek ötlete támadt – mesélte Skye egy szuszra. – Azt ajánlotta, hogy vigyem el a gyerekeket Archambault-ba, és hagyjam, hogy maguk ketten a család zavaró jelenléte nélkül felújíthassák barátságukat. Remélem, mylord, megengedi, hogy elmenjünk. Cher gróf unokájának, Philippe-nek, aki Jasmine-nal egyidős, a kisfia kicsivel idősebb Charlie-nál, a kislánya meg picit fiatalabb Fortune kisasszonynál. Jó lenne, ha a gyermekek a család francia ágát is megismerhetnék. Ki tudja! Egy szép napon talán még francia hercegnőt kapunk királynénknak.

– Milyen messze van ide Archambault? – kérdezte a gróf.

– Ó, a földeken átvágva néhány mérföldnyire – mondta Skye napsugaras mosollyal. – A gróf, Alexandre de Saville Adam féltestvére. A fiát megölték, így az unokája, Philippe lesz az örököse és a Cher grófja cím várományosa. Nagyon kedves család.

– És milyen hosszú látogatásra gondol, madame? – érdeklődött a gróf.

– Egy hétre, legfeljebb kettőre – mondta Skye unokája dühös pillantását kerülve.

– Majd még meggondolom, madame – felelte James Leslie kimérten.

– Nevetséges ötlet! – fakadt ki Jasmine. – Hát számít, hogy a gyerekeim megismerik-e a Saville gyerekeket vagy sem? Ha visszamegyünk Angliába, semmi jelentősége. Charlie egyébként sincs még teljesen elválasztva. Semmiképpen nem akarom elengedni magam mellől, nagymama.

– Ebben a dologban nem én döntök, drága kislányom – intett Skye a gróf felé. – Ami pedig a kis Charles Fredericket illeti, itt az ideje, hogy elválaszd, Jasmine. Hiszen a kicsi már hároméves lesz augusztusban! Egyik gyermekemet sem szoptattam ilyen soká. Azt meg nem tudhatod, nem fog-e valaha jól jönni a gyermekeidnek, ha a Saville gyerekekkel összebarátkoznak, és viszont. Jobb, ha az ember ismeri a rokonait, bármily távoliak is. Alexandre de Saville a nagyapád fivére, Jasmine. Az unokája, Philippe pedig unokatestvéred. Egy szép napon még értékes kapcsolat kerekedhet belőle. Úgy tudom, Lord Leslie-nek is vannak francia rokonai, igaz?

– Valóban vannak, madame. Apám két nagybátyja francia nőt vett feleségül. Fontainebleau közelében élnek. A család mindkét ágát ismerem.

– No, látod! – kukorékolta diadalmasan Skye. – A gróf is ismeri francia rokonait!

– De én nem akarom, hogy a gyerekeimet elválasszák tőlem – nyakaskodott Jasmine, és türkiz szeme haragosan villogott. – Én vagyok az anyjuk, és én parancsolok nekik.

– Nem, madame, én parancsolok nekik, mint törvényes gyámjuk – vágott közbe James Leslie. – És én úgy döntöttem, hogy a gyermekei meglátogathatják archambault-i

unokatestvéreiket. Ami pedig a kis Charlie-t illeti, ideje, madame, elválasztani. Vannak már fogai, megrághatja az ételt, és ha ön így folytatja, anyámasszony katonáját csinál belőle.

– Ohhhhhhhhh! – sértődött meg halálosan Jasmine.

– Drágáim – vetette közbe magát gyorsan Skye igazán nem szeretném, ha Alexandre meghívása bármi vitára adna okot köztetek. Jasmine, édes gyermekem, légy belátó. A kicsik már hónapok óta itt rostokolnak Belle Fleurs-ben. Változatosságra van szükségük, valamint arra, hogy saját osztályukbéli más gyermekekkel is találkozzanak. Ez a látogatás arra is jó alkalom lenne, hogy mielőtt visszamennek Angliába, gyakorolják az úri modort. Tudod, ugye, hogy előbb-utóbb meg kell jelenniük az udvarnál. És bizonyára nem szeretnéd, ha előnytelen színben tűnnének fel. Ezt egyikük sem köszönné meg neked. Engedd el őket Archambault-ba.

– Nos – tétovázott Jasmine –, hisz végül is elég közel van ide…

– Úgy is van – dorombolta Skye. – És én egész idő alatt velük leszek. Nekem is jót fog tenni, hiszen évek óta nem találkoztam Adam családjával. Ó, pedig mily csodás időket éltünk át Archambault-ban, amikor nagyapád és én fiatalok voltunk! – sóhajtott fel szívet tépőn, és kezét keblére szorította.

– Ne játssza túl a szerepét, madame – súgta a gróf Skye fülébe.

Skye arca e megjegyzés hallatán semmiféle meglepetést nem tükrözött.

Nini – gondolta magában ki se néztem Glenkirk grófból, hogy ennyi esze van. Nocsak! Mindenképp jól teszem, ha eltávolítom innen a gyerekeket, és ezek ketten szépen rendbe tehetik a dolgukat. Még az is eszébe jutott, hogy a párizsi utazásról később is ráér említést tenni.

– Nos, rendben van – mondta Jasmine. – De akkor ne egy hétre vidd el Őket, nagymama. Hiszen legalább egy hétbe telik, míg rendbe hozatom a ruhatárukat, és hozzászoktatom őket az elváláshoz.

– Egyetértek önnel, madame – bólintott kis mosollyal James Leslie.

– Ön egyetért velem? – nézett a grófra Jasmine meglepve.

– Nem lehet mindig civakodni – villant egyet a gróf szeme.

– Igaz – hagyta rá Jasmine; hirtelenében nem értette, mit akar a gróf e száraz megjegyzéssel.

Tíz nap telt el, míg Jasmine áldását adta az indulásra Archambault-ba. Tíz nap kellett, hogy a kicsik ruháit kimossák, kivasalják, kikeféljék. Skye már megsokallta a buzgalmat, még tönkremegy a holmi, zsörtölődött. A kis utazóládákat szépen becsomagolták, a dajkák és gyereklányok részletes utasítást kaptak, hogyan viseljék gondját a kicsiknek, és mi a teendő ilyen vagy olyan esetben.

A végén Skye bosszúsan ráförmedt az unokájára.

– Hét gyereket neveltem fel, drága lányom, és én is ott leszek az unokáimmal. Tudom, mit kell velük csinálni. Holnap reggel elutazunk, és kész.

Glenkirk grófja elfojtott egy kis mosolyt. Jasmine szörnyen aggodalmas. Jó anya, túlságosan is. A gróf egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy az elutazás ötlete Madame Skye fejéből pattant ki. Mikor az öregasszony megígérte, hogy segít neki, a gróf nem mert hinni neki. Most azonban látta, hogy félelmei alaptalanok voltak. Az öreg hölgy eltávolítja Jasmine gyerekeit, így ő egyedül maradhat a gyerekek anyjával. A grófnak sejtelme sem volt, hogy Skye miképpen fogja ezt véghezvinni, de mérget vett volna arra, hogy Belle Fleurs-be nem hozza vissza a fészekalját. Szent őrült ez a Madame Skye, kacagott magában. De micsoda szerencse, hogy ezúttal az ő oldalán áll!

Másnap reggel Jasmine-ba karolva figyelte, amint Skye és a gyerekek elutaznak Belle Fleurs-ból. Az eső elállt, ragyogó, napos idő volt. Február végén jártak, mégis tavaszi illat lengedezett a levegőben. Jasmine szipogni kezdett.

– Ne sírjon, madame – mondta a gróf szelíden –, ne szomorítsa el a gyermekeit. Annyira örülnek ennek a kis utazásnak. Ne rontsa el az örömüket!

– Még soha nem váltam el tőlük – motyogta Jasmine, és megpróbálta elhúzni a karját, ám a gróf szorosan fogta.

– Nézze csak, milyen szépen megüli Henry, India és Fortune a póniját – mutatott a gyerekek felé a gróf. – Igazán nagyszerűen lovagolnak. Nemde ön tanította őket lovagolni, madame?

– Igen – bólintott Jasmine. – Én apámtól tanultam, amikor még egészen kicsi voltam. Indiában a nők nem szoktak lovagolni, de anyám lovagolt apámmal. Mekkora szabadságot jelentett, amikor már tudtam lovagolni! Tigrisre és más állatra is vadásztam apámmal és Szálim bátyámmal. Érdekes, a nővéreimnek soha nem engedték ezt meg, de nem tudom, egyáltalán éreztek-e kedvet hozzá – mesélte Jasmine, miközben a kis, póni húzta hintó után integetett, melyben Charles Frederick és dadusa ült.

James Leslie gyengéden megfordította Jasmine-t, és visszavezette a kastélyba.

– Hány nővére van, madame? – érdeklődött. – Nekem öt lánytestvérem van és három fivérem. Két fivérem és három nővérem Skóciában él. A többiek pedig Itáliában laknak.

– Én voltam apám legfiatalabb gyermeke – mondta Jasmine. – Születésemkor a testvéreim már felnőtt emberek voltak. Három bátyám közül kettő már nem él, és három nővérem van.

– És miért hagyta el Indiát? – kérdezte a gróf nyersen.

– Mert a legidősebb bátyámnak, Szálimnak, aki ma Dzsahangir nagymogulja, azaz császára, vérfertőző vágya támadt rám. Megölte első férjemet, a kasmíri herceget. Apám ekkor már haldoklott, és tudta, hogy ha meghal, nevelőanyám nem védhet meg. Ezért titkon Angliába küldött, Marisco nagyanyámhoz. – Jasmine halkan felnevetett. – Mielőtt eljöttem Indiából, apám elmondta nekem, hogy az a pap, aki egész gyermekkoromban a tanítóm volt, voltaképp az unokatestvérem. Nagymama azért küldte el Indiába, hogy vigyázzon rám, és mindig tudassa, mi van velem. Hála Istennek, amiért ilyen nagymamám van!

– És a bátyja soha nem tudta meg, hogy ön hová ment? – csodálkozott a gróf.

– Nem hinném. Apám nagyon bölcsen rendezte el a dolgot. Szálim úgy tudta, Kasmírba megyek, hogy szülőföldjén temessem el Dzsamal szívét. Apám két hónappal élte túl az én elutazásomat. Késő ősszel halt meg. Szálim a rákövetkező tavaszig nem is szerzett tudomást arról, hogy nem Kasmírban, hanem Angliában vagyok. Szálim jóformán semmit nem tudott angol anyámról. De még ha rájött volna is, hova tűntem, mit ért vele?

– És soha nem vágyott rá, hogy visszatérjen? – kérdezte James Leslie.

Jasmine egy pillanatig elgondolkodott.

– Nem. Indiai életemben apám, Szálim bátyám és Dzsamal kán, az első férjem voltak fontosak. Akkoriban alig is értettem bátyám vérfertőző vágyát. Apám és Dzsamal meghalt. Bátyám remélhetőleg már réges-rég elfelejtett. Egyetlen személyt sajnálok, és ez Rugáija Bégum, a nevelőanyám. Én voltam az ő egyetlene. És most nem vagyok vele, a gyerekeimnek, az unokáinak sem örülhet. Csak ez bánt. És ez az oka annak, hogy soha nem bocsátok meg Szálimnak.

A gróf jól látta a Jasmine szemében tükröződő mély fájdalmat, és szerette volna vigasztalni.

– Kérjük meg a szakácsnét, csomagoljon némi ennivalót, és lovagoljunk ki, madame. Olyan szép nap van ma, és bizonyos vagyok benne, hogy ön számos alkalmas csapást ismer errefelé.

Jasmine kissé meghökkent ettől az ajánlattól. Január és február oly hideg és nedves volt, hogy a kastélyban kuksoltak. Most, hogy a gyerekek elutaztak, Jasmine végre szabadon élhetett kedvteléseinek. Belé is hasított a lelkifurdalás, de elhessegette.

– Tényleg szép nap van ma a lovagláshoz, mylord – mondta.

A szakácsné méltányolta, hogy Lord Leslie finom úriember, sült csirkét pakolt, egy aznap reggel kisült s még meleg cipót, mellé egy jó adag fehér borban párolt spárgát, sajtot, két körtét, melyeket a kötényével szépen kifényesített, a kecskebőr tömlőt színig töltötte archambault-i borral. A gróf végig ott állt, és figyelte a szakácsnő buzgólkodását, majd átvette tőle a kosarat, és kezet csókolt, amitől a derék asszony a haja tövéig elvörösödött. A konyhaajtóban állva hol a távozó grófot nézte, hol a kezét: és úgy, mintha ez a kéz már túl jó lenne neki.

James Leslie visszament a fogadóterembe. Jasmine ott várta. Elcsodálkozott, mert Jasmine az eltelt időben átöltözött, mégpedig fiúruhába. Nadrágot vett, egyszerű vászoninget, hozzá őzbőrrel szegett kurta, ujjatlan mellénykét ezüstgombokkal. James Leslie felvonta a szemöldökét, és egy pillanatra megrohanta a déjá-vu különös érzése. Aztán eszébe jutott, hogy valaha az anyja is ilyen öltözékben lovagolt.

– Tehát férfi módra üli meg a lovat – jegyezte meg.

– Ha az alkalom úgy kívánja, hölgynyeregben is lovagolok – felelte Jasmine. – De bevallom, a férfinyereg kedvesebb nekem. Ön sem csodálkozna, ha kipróbálta volna, milyen féloldalasan egyensúlyozni, hosszú szoknyában egy táncoló ló hátán. Szörnyen kényelmetlen, arról nem is beszélve, mennyire természetellenes. Remélem, nincs kifogása?

– Nincs, madame – válaszolta gyorsan a gróf, mert már észrevette a veszedelmes nyilakat, a veszekedés előjeleit Jasmine szemében. – Egyetértek önnel.

Jasmine bólintott és gyorsan elfordult, nehogy a gróf meglássa, hogy kacagással küzd.

– Akkor hát induljunk. Szerencse, hogy itt a hátaslova, mert én csak igavonókat hoztam magammal Angliából. Az archambault-i istállóból küldtek át egy szelíd, fekete kancát. Ha tudom, hogy ennyi ideig maradok Franciaországban, idehozatom a saját ménemet.

– Örülök, hogy nem tette – mondta a gróf. – Az én lovam nem kedveli, ha egy másik ménnel kell versenyeznie.

– Akkor külön istállót kell majd tartanunk, mylord – nevetett fel kurtán Jasmine. – Én ugyanis nem óhajtom az ön lova miatt feladni az enyémet.

– Ráérünk még megbeszélni, madame.

– Megbeszélésre semmi szükség, mylord – mondta Jasmine a gróf szemébe, aztán kilépett a kastély udvarára a lovakhoz.

James Leslie-ből kikívánkozott a hangos nevetés, de bölcsen uralkodott magán. Teljesen bizonytalan volt afelől, milyen is ez a szép asszony, aki a felesége lesz, de annyit már tud, nem mondhatja ki előtte hangosan minden gondolatát. Lady Lindley erős akaratú nő, akivel igencsak óvatosan kell bánni. A gróf felült ménjére, és Jasmine-ra nézett.

– Mutassa az utat, madame – mondta, s ellenőrizte, hogy jól felerősítették-e az elemózsiás kosarat.

Jasmine átvezette a grófot a kastélyt körülvevő kerten. Lord Leslie láthatta, hogy a kertet rendben tartják, a virágágyakat télre szalmával fedték le. A rózsafákat szépen megnyesték. Szökőkút is volt. A tavirózsás medence simán csillogott a napfényben. A gróf elképzelte, milyen szép lehet itt minden tavasszal és nyáron. A három oldalról nyitott kert negyedik oldalát fal védte az erdőségtől. Jasmine lehajolt a kőfalba vágott kis kapuhoz, és kinyitotta.

– Csukja be maga után, mylord – szólt hátra.

A gróf becsukta maga mögött a kis kaput, azután Jasmine után poroszkált az erdőbe, a keskeny ösvényen, melyet lombjuk vesztett, kopasz fák szegélyeztek. Lord Leslie maga mögé pillantott, és leszögezte, hogy innen már nem látni a kastélyt. A sziklák mögül patak csörgedezését hallotta, majd egy őz jelent meg a fák között. Sűrű erdő ez, vélte, de hirtelen füves domboldalon találta magát. Alattuk hatalmas szőlőskert nyúlt el, egy távoli dombon pedig csodás kastély tárult elébük.

– Az ott Archambault – mutatott a kastélyra Jasmine.

– A dédanyám valaha Cher grófnéja volt. Adam nagyapám azonban nem a férjétől született, hanem John de Mariscótól, Lundy szigetének grófjától. Tudja-e, mylord, hogy nagyapám komolyan fontolgatta, hogy kalóznak álljon? – nevetett fel Jasmine pajkosan. – Az öreg királyné be is záratta nagyanyámat egy toronyba, mert azt hitte, összeesküvést sző nagyapámmal. Ebben a börtöntoronyban született meg Deirdre nagynéném.

– Nem hinném, hogy a király teljesen tisztában van az ön származásával, madame. Szegény Jakab, ha tudná, kitörné a nyavalya – jegyezte meg a gróf.

– Akkor talán nem is akarná, hogy az ön felesége legyek!

– Sajnos, madame, a király akkor is ragaszkodna frigyünkhöz, ha ön fogatlan lenne és félszemű, mivel ön az anyja első unokájának.

– Szerencsére nem vagyok fogatlan és félszemű – vágta rá Jasmine, majd a grófra nézett. – Akkor is elvenne, mylord, ha olyan csúf lennék, mint a bűn?

– Úgy van, madame, mivel a király hű embere vagyok

– mondta James Leslie. – A glenkirki Leslie-k mindig hűségesek voltak a Stuartokhoz. Mi már csak ilyenek vagyunk.

– És mi történik akkor, ha a király téved? – kérdezte Jasmine.

– Egy Stuart soha nem téved, madame.

– Isteni igazsága van?

– Úgy van. Isteni igazsága van. Megengedte valaha az édesapja, hogy bármely nő avagy férfi megkérdőjelezze a döntéseit?

– Mint császár, nem engedte meg. De mint ember, apám hallatlanul kíváncsi volt és nyitott. Ezért is egyesíthette és tarthatta egységben országát. Még vallási kérdésekben is szabadelvű volt. Szerencsém, hogy ilyen férfi nevelt fel: apám szakított rám időt, nem úgy, mint annak idején a testvéreimre. Én vagyok a legkisebb, kései gyermeke, mindig ráért velem foglalkozni. Kiváltságos voltam, mylord, amit csak kevés lány mondhat el magáról. – Jasmine megállította lovát, és lenézett az alvó szőlőskertre. – Mit gondol, uram, ne itt álljunk meg enni? Melegen süt a nap, és szép a kilátás.

A gróf beleegyezett. Leszállt lováról, majd Jasmine-t is lesegítette a nyeregből. A fiatalasszony pokrócot terített a földre, a kiszáradt fűre, a gróf meg leemelte az elemózsiás kosarat. Leültek, és kivették az ennivalókat. A gróf a saját zsebkésével szelt a cipóból, és azzal szeletelte fel a csirkét is. A kosár alján két kis ezüstserleget is találtak, amelyekbe Jasmine ügyesen töltött a kecskebőr tömlő aranyszínű borából.

Jóízűen eszegettek, de alig szóltak egymáshoz. Jasmine a szőlőskertre és a dombon álló kastélyra feledkezett. James Leslie is szótlanul üldögélt, miközben hol a tájat, hol a mellette lévő asszonyt nézte. Magában arra gondolt, hogy ez a nő most még szebb, mint két évvel ezelőtt. De mire alapozhatná kapcsolatukat? Azt már tudja, hogy nagyon dühösek tudnak lenni egymásra, de rossz lenne hátralévő életét egy fúria mellett eltölteni. Egykor nagyon nagy vágyat érzett Jasmine iránt, és lehetséges, hogy a vágy újra feltámad benne, de ez kevés. Ennél jóval többet akar, és esküdni merne rá, hogy Jasmine is. De vajon mit? Hogyan találhatná ki?

– Mit szeretne? – tört ki hirtelen James Leslie.

– Mit szeretnék? – rítt le a megdöbbenés Jasmine arcáról. – Hogy érti, lord? Azt hiszem, mindenem megvan, amit ember kívánhat, sőt talán több is ennél. Nem hinném, hogy bármiben hiányt szenvednék.

– Nem, Jasmine – csóválta meg a fejét James Leslie. – Nem az anyagiakra gondolok. Tudom, ön gazdag asszony, de más is számít. Mire vágyik? Hatalomra? Szórakozásra? Netán szerelemre? Mit szeretne, ami nincs meg önnek?

– Szerelem? Nem hinném, hogy újból szerelmes tudnék lenni. A férfiak, akiket szerettem, hirtelen halállal pusztultak el, Dzsamalt és Rowant éltük virágjában ölték meg, miattam. Dzsamalnak azért kellett meghalnia, mert a bátyám szemet vetett rám; Rowannak meg mert

engem akartak megölni, s helyettem őt lőtték le. Szegény Hal pedig… – sóhajtott fel Jasmine. –Nos, Henry Stuartnak sem kellett volna idő előtt meghalnia.

– De ön semmiképp nem volt felelős a halálukért!

– Mindegy Szerettek engem, és meghaltak.

– Ha ön szeretne engem, nem félnék a haláltól – jelentette ki James Leslie. Jasmine hirtelen elmosolyodott, szíve nagyot dobbant.

– Ön, ugyebár, most valami szilárd talajt keresgél, amelyre házasságunkat építhetnénk, mylord? – kérdezte, s amikor a gróf bólintott, így folytatta: – Kérem, uram, mondja meg, szerette Isabelle Gordont, az első feleségét? Szép lány volt? Tudtak együtt nevetni és sírni? Hogyan tette őt boldoggá, mylord?

A gróf egy pillanatra eltöprengett.

– Bella szép lány volt. A haja hosszú és sötét. Nem olyan kékesfekete, mint az öné, inkább melegbarna. Gyermekkorunkban eljegyeztek minket, és nagyon jól ismertük egymást. Azt hiszem, úgy gondoltam rá, ahogyan a lánytestvéreimre. Azután apám elment felfedezőútra az Újvilágba, és többé nem tért haza. A király holttá nyilvánította, és én lettem Glenkirk grófja. Stuart Jakab azt akarta, hogy azonnal házasodjam meg, látszólag azért, hogy Bellával örökösöket nemzzek, nehogy a család kihaljon. A valódi oka azonban az volt, hogy a király szeretőjéül akarta anyámat. Azzal, hogy apámat törvényesen holttá nyilvánította, engem meg beleerőltetett a családfői szerepbe, anyámnak felesleges volt többé Glenkirk-ben tartózkodnia. A király felrendelte őt az udvarhoz.

– Szent egek! – tört ki Jasmine-ból. – Tehát a király más asszonya után sóvárgott? És én még azt hittem, hűséges volt Anna királynéhoz!

– Anyámat megkívánta, de valóban hűséges maradt a királynéhoz. A dolog jóval azelőtt kezdődött, hogy Jakab király feleségül vette Annát, de ez hosszú történet, és én nem akarom önt ezzel untatni, Jasmine. Legyen elég annyi, hogy anyám elmenekült Skóciából, és azóta sem jött vissza. A nápolyi királyságban éldegél három féltestvéremmel, egy öcsémmel, két húgommal. Mostohaapám két és fél évvel ezelőtt meghalt.

– Az édesanyja akart hazatérni? – kíváncsiskodott Jasmine, aki az egészet roppant érdekesnek tartotta.

– Nem. Még mindig retteg Stuart Jakabtól, noha biztosítottam, hogy a király megváltozott. Anyám szerint kutyából nem lesz szalonna, egyébként pedig azt állítja, hogy a nápolyi klíma sokkal kedvezőbben hat rá, mint a skóciai. Nekem az az érzésem, hogy skóciai emlékei nagyon szomorúak, ugyanakkor ő és Lord Bothwell boldog éveket töltöttek együtt Nápolyban.

– És ön? Ön boldog volt a Bellájával?

– Igen. Boldog voltam. Bella jó kislány volt, jó anya, és olyan feleség, akire egy férfi büszke lehetett, madame.

– De arra nem válaszolt, hogy szerette-e – akadékoskodott Jasmine.

– Szerettem, de ahogy ma visszanézek, azt hiszem, hebehurgyán és tapasztalatlanul szerettem. Nagyon jól és kényelmesen megvoltunk együtt, és ha Bella nem hal meg oly tragikusan, akkor azt hiszem, egész életünket boldogan együtt tölthettük volna.

– Pontosan így voltam én az első férjemmel – sütötte le a szemét Jasmine.

– A másodikat már nem ugyanígy szerette? – kérdezte a gróf.

Jasmine egy picit elmosolyodott, és mielőtt felelt, elrágicsált egy darabka sajtot.

– Nem – vallotta be végül. – Rowan Lindleyt egészen másképp szerettem. Mintha teljesen egyek lettünk volna. Ön ismerte Rowant, mylord. Tudja, milyen ember volt. Nemes és nagylelkű. Hűséges. Nagyon szeretett jókat nevetni. A végzet elragadta tőlem és gyermekeitől, és ez felfoghatatlan.

– Mégis képes volt újból szeretni – szögezte le a gróf.

– Igen – mosolyodott el Jasmine. – De ugyan ki ne szerette volna Henry Stuartot? Mindenki imádta. Mint tudja, én nem kerestem a kegyét. Ellenálltam neki, de ostromát senki nem győzhette sokáig – nevetett fel az emlékein Jasmine. – Hal mester volt e téren, és itt van a kisfiam, aki rá emlékeztet. Drága ajándék, jóval több, mint amennyit a legtöbb királyi szerető kaphat.

– De épp ez az ajándék adta önt a király kezére, madame – jegyezte meg a gróf. – Talán mégis jobb lett volna valami ékszer vagy újabb nemesi cím Henry hercegtől.

– Nincs Angliában olyan férfi, uram, aki engem ékszerrel megajándékozhatna, mert páratlan ékszerek vannak birtokomban. Rowan tudta, épp ezért ajándékozta nekem McGuire Fordot. És Hal is tudta. Ami meg a címeket illeti… – vont vállat az asszony –, mogul hercegnőnek születtem. Engem csakis a királynői koronával lehetne elkápráztatni.

– Nos hát, madame, önnek saját jogán vannak földjei, címei, aranya és ékszere, mégis hozzám kell jönnie feleségül. Mit adhatnék önnek, Jasmine, amivel boldoggá tehetném?

– Mit érdekli önt, James Leslie, hogy én boldog vagyok-e vagy boldogtalan? A király ránk parancsolt, hogy házasodjunk össze, és nekünk össze kell házasodnunk, akár boldog leszek ettől, akár nem. Ön az imént azt mondta, azért engedelmeskedik Stuart Jakabnak, mert a glenkirki Leslie-k mindig engedelmeskedtek a Stuart királyoknak. Mit számít akkor itt az én boldogságom?

A grófnak megfeszült az állkapcsa. Jasmine Lindley a világ legdühítőbb asszonya, állapította meg magában. Ő itt olajágat lenget, ez az asszony meg fütyül rá!

– Madame, nem vagyok szörnyeteg, akit az ön nyakába ültetnek – kezdte. – Ne érezze mártírnak magát, amiért feleségül jön hozzám. Jó néhány hölgy akad Angliában, aki boldogan lenne Glenkirk grófnéja. Egyszer még az ön mostohatestvére is erről a kitüntetésről álmodott.

– Kizárólag Stuart Jakab parancsa miatt akar elvenni, uram? – szegezte a grófnak a kérdést Jasmine. – Valahogy nem tetszik nekem a gondolat, hogy királyi parancsra házasodunk össze. Fiatal lányként még elfogadtam az ilyen házasságot, de akkor az apám diktált nekem, nem egy idegen.

A gróf megitta maradék borát, ivott volna még, de nem volt több, felsóhajtott.

– Nem tudok változtatni a helyzeten, Jasmine – mondta halkan. – Amikor néhány hete Belle Fleurs-be érkeztem, nagyon haragudtam önre. Azt hiszem, szinte gyűlöltem, és bevallom, bosszúra vágytam, mert ön oly mélyen megalázott. De amióta ön mellett vagyok, valahogy elpárolgott a haragom. Csodálom önt. Ön bátor és elszánt asszony. Ismerek néhány férfit, aki nem örülne ilyen feleségnek, de én más vagyok. Nem vagyok benne biztos, hogy most, vagy bármikor, szerelmet ajánlhatok önnek, és ön sem ígérheti meg, hogy szeretni fog. De tisztelem önt, és igaz barátságot ajánlhatok fel. Ha a feleségem lesz, nem fog szenvedni mellettem, és gyermekeinek is jó atyjuk leszek. Halott gyermekeim lelkére esküszöm!

– És arra kényszerít, hogy az udvar előtt esküdjem meg önnel? – kérdezte Jasmine.

– Már nem kell a bosszú, Jasmine – rázta a fejét a gróf. – Ha akarja, megesküdhetünk akár itt, Belle Fleurs-ben, vagy Queen’s Malvernben. A választás az öné, ígérem, csak arra kérem, madame, ne késlekedjünk. Ne ingereljük a királyt.

– Önre is haragszik a király? – lepődött meg Jasmine.

– Meghiszem azt – mondta keserű kis vigyorral a gróf. – Rám olvasta, a kos ne hagyja a legelőn bóklászni az anyajuhot, ha másnak jött el az ideje. Szerencsére a Carr-féle zűrzavar eléggé lefoglalja, nem ér rá velem foglalkozni, de tudom, alig várja, hogy egybekeljünk. Már nagyon vágyódik a fiúcska után, hiszen újszülött kora óta nem látta a kis Charles Fredericket, az unokáját.

– Ígérje meg, nem hagyja, hogy elvegyék tőlem – mondta Jasmine. – Bevallom önnek, ettől félek leginkább. A királyné egyszer elmesélte, hogyan vették el tőle Halt. Attól fogva csak ritkán látta, és akkor is mindig engedélyért kellett könyörögnie. Nem viselném el, ha elvennék tőlem Charlie-t! – és Jasmine szeme már a puszta gondolatra is tele lett könnyel.

A gróf kinyújtotta a kezét, és letörölte Jasmine lágy arcáról a könnyeket.

– Ne féljen. Tőlünk nem vehetik el – ígérte. – Henry Stuart volt a trón örököse, és a dajkaság intézménye sincs többé. A királynénak hála. Drága Jasmine, az ön Charlie-ja csupán királyi fattyú. Soha nem örökölhetné a trónt. A gyermek nem ezért fontos, hanem mert rokoni kötelék fűzi a királyhoz és a királynéhoz.

– De mi lesz, ha mégis el akarják venni? – erősködött Jasmine.

– Csak látni akarják, nem elvenni. Tudom. Én vagyok a gyámja, mert a király és a királyné tudják, becsületes ember vagyok, és nem használom fel a fiút a magam előnyére. Charlie a családjával marad. Ezt megígérem önnek, madame.

– Mégis félek – mondta Jasmine halkan.

A gróf a kezébe vette Jasmine kesztyűs kis kezét.

– Bíznia kell bennem, Jasmine. Nem csekélység az ön részéről, de esedezem, bízzék bennem! – A gróf még a kesztyűn át is érezte, milyen jéghideg Jasmine keze. Megpróbálta két keze között felmelegíteni.

Hirtelen feltámadt a szél, és a nap eltűnt a felhők mögött. Előbb még a tavasz ígérete volt a levegőben, de tovalebbent, s ismét visszatért a tél.

– Jobb, ha most visszamegyünk – szabadította ki a kezét Jasmine a gróf kezéből, és felállt. Lovaglónadrágjáról leveregette a morzsákat, és visszacsomagolta a kosárba a maradék ennivalót és a terítőt.

– Ugye megfontolja mindazt, amiről ma beszéltünk? – kérdezte a gróf.

– Tavasszal összeházasodunk Queen’s Malvernben – felelte Jasmine kis mosollyal. – De nem április elsején, mylord. Ez igen baljós dátum számunkra, és kellemesebben szeretném elkezdeni új barátságunkat. Ön is egyetért? Jobban szeretném, mondjuk, tizenötödikén nyújtani önnek a kezem. A május nincs ínyemre.

– Hát június?

– Ön tényleg ilyen sokáig visszaélne a király türelmével? – ugratta Jasmine a grófot. Kancája hátáról mosolygott le a grófra. – Június valóban nagyon kellemes hónap, mylord.

– Westleigh-vel nem áprilisban házasodtak össze? – pattant a nyeregbe a gróf. Zavarta a gondolat, hogy netán abban a hónapban veszi feleségül Jasmine-t, mint az a másik. Netán ugyanazon a napon, és ez megkönnyíti Jasmine számára, hogy rá emlékezzen. Hiszen még a monogramja is ugyanaz marad! L mint Lindley, L mint Leslie…

– Rowan és én április tizenharmadikán kötöttünk házasságot – válaszolta kissé fagyosan Jasmine. – De látom, ön jobban szeretné júniust. Legyen hát június tizenötödikén. Ez, azt hiszem, megfelel, ugye?

A gróf bosszús volt. Úgy viselkedett, mint egy bugris, Jasmine pedig rajtakapta. Várhat még két hónapot, magyarázkodhat a királynak. Halkan káromkodott az orra alatt, és sértődötten gyanakodott, Jasmine netán derül rajta. De látta, az asszony ártatlanul néz.

Jasmine elkalauzolta a grófot az archambault-i szőlőskerteken át a Párizsba vivő országútig, amelyen a gróf idejövet végiglovagolt. Hamarosan rákanyarodtak a Belle Fleurs-be vezető ösvényre. Innentől Jasmine megsarkantyúzta kancáját. Szoros kontya kibomlott, és hosz-szú haja utána lobogott. A gróf is sebes futásra ösztökélte ménjét, mert rájött, versenyre hívják. Elsuhant Jasmine mellett, odaérkezett a kastély hídjához. Itt megállította lovát, és bevárta Jasmine-t, aki azonban kancáján bevágtatott a kastély udvarába.

– Győztem! – kiáltotta diadalmasan Jasmine, és leugrott lováról.

– Azt hittem, a hídig tart a verseny – tiltakozott a lováról lekászálódó gróf.

– És ugyan miért hitte?

– Mert így logikus.

– Lárifári! – csúfolódott Jasmine. Beszaladt a kastélyba, kesztyűjét odahajította a szolgálónak. – A ház kapuja a cél. Azt hittem, mindenki tudja.

– Én nem tudtam – mondta a gróf élesen.

– Miért nem?

– Mert ön nem közölte velem, madame! – harsogta a gróf.

– Igyon egy korty bort – ajánlotta Jasmine. – Attól majd lecsillapodnak az idegei, mylord. Érdekes, pedig milyen gyenge kis verseny volt!

A gróf teletöltötte vörösborral az egyik jókora serleget, és egy hajtásra leküldte a torkán.

– Ha ön lesz Glenkirk grófnéja – szűkült össze zöld szeme –, nem szabhat ilyen ármányos feltételeket.

– Ön igazán rettenetes, amikor veszít, mylord – csóválta a fejét helytelenítően Jasmine. – Csacskaság volt a verseny befejezése előtt azt képzelnie, hogy vége. Ennél jóval fürgébbnek kell lennie, ha csak egy kicsit is jó barátságban akar velem lenni, mylord.

– Ön mindig ilyen? – horkant fel a gróf.

– Milyen?

– Lehetetlen! Teljesen és kibírhatatlanul lehetetlen!

– Kár így üvöltöznie, mylord – korholta Jasmine a grófot. – Rosszat tesz önnek. Itt van ez a pici erecske – érintette meg ujjával a gróf halántékát –, ami annyira lüktet. Most megtanítom egy trükkre, amire gyerekkoromban egy nagynéném tanított, hogy visszanyerje a nyugalmát. Üljön le szépen, ne gondoljon semmire, lélegezzen jó mélyeket, és hosszan engedje ki. Kiváló idegcsillapító hatása van. Olykor-olykor magam is alkalmazom.

A gróf úgy érezte, hogy a halántékán lüktető ér, amelyhez Jasmine hozzányúlt, mindjárt szétrobban. Csak két dolog csillapíthatja le. Vagy ott helyben megfojtja Jasmine-t – ami e pillanatban roppant csábos gondolatnak tűnt –, vagy megcsókolja. A gróf az utóbbit választotta.

Hirtelen a karjába ragadta, és ajkával keményen lecsapott Jasmine ajkára. Ahogy magához préselte az asszonyt, érezte a keblét is; jóval teltebb, mint néhány évvel ezelőtt. A gróf ellenállásra és dühkitörésre számított. Ehelyett azonban Jasmine ajka lágyan az övéhez simult; az asszony szinte megolvadt a karjában, és az ő durvaságát lágysággal, édességgel viszonozta. A gróf arra számított, hogy neki kell meghódítania az asszonyt, ehelyett ő volt az, akit legyőztek. Ezen annyira meglepődött, hogy hirtelen bosszúsan elengedte Jasmine-t.

Jasmine szálegyenesen állt, és felnézett a grófra, igaz, hogy a lába reszketett.

– Mi volt ez, mylord, csók vagy gyilkossági kísérlet?

A gróf tétován ingatta a fejét, képtelen volt szellemesen visszavágni.

– Volt idő, amikor Jemmie-nek szólított, madame, nem mindig mylordnak. Nem állíthatnánk vissza ezt a helyzetet?

– Soha nem fog engem megszelídíteni, Jemmie, és én sem önt – jött a felelet. – Félek, hogy rettenetes pár leszünk – mondta Jasmine, de mosolygott.

– Az ám – értett egyet a gróf. – De ezen sajnos nem segíthetünk. A király hűséges embere vagyok, és engedelmeskednem kell. Mindamellett rosszabb feleséget is találhatnék, mint ön, drága Jasmine. Mint volt szíves emlékeztetni rá, ön gazdag, szép, királyi vérből való és okos – ugratta gyengéden az asszonyt.

– Mindig jó felesége leszek – felelte azonnal Jasmine. – Ha nem tesz nekem keresztbe, megtudhatja, hű vagyok, és nem hozok szégyent a nevére, Jemmie Leslie.

– Más szóval, ha hagyom, hogy azt csináljon, amit akar, akkor nem lesznek nehézségeink – mondta a gróf csillogó szemmel.

– Pontosan! – ragyogott fel Jasmine. – Milyen szerencsés vagyok, hogy ilyen éles elméjű férfi vezet oltárhoz!

5. fejezet

Fordult az év, elkezdődött a kora tavaszi esőzés. James Leslie és Jasmine többnyire a kastélyban tartózkodtak, és kártyázással, sakkozással vagy beszélgetéssel töltötték az időt. Megbarátkoztak ugyan, de kiismerniük nem sikerült egymást. Skye jól tette, hogy kettesben hagyta őket. Amikor a gyermekek már vagy tíz napja távol voltak, a gróf azzal a javaslattal állt elő, hogy másnap, ha nem zuhog az eső, lovagoljanak át Archambault-ba, és látogassák meg Jasmine rokonait, nézzenek utána, hogyan jönnek ki unokatestvéreikkel.

Jasmine elpirult a javaslat hallatán.

– Mi baj van? – nézett rá a gróf.

– Az, hogy szinte teljesen megfeledkeztem a gyerekekről – nevetett erőtlenül Jasmine. – Olyan kellemes itt önnel, Jemmie, hogy már-már megfeledkeztem a kötelességemről.

– Ön a létező legjobb anya – nyugtatta meg a gróf Jasmine-t. – Senki nem rója fel hibájául, amiért kicsit jól érzi magát a gyerekek távollétében. Ha majd visszamegyünk Angliába, a lehető legkevesebb időt töltjük majd az udvarnál, hogy sokat lehessünk együtt családunkkal.

– Skóciában fogunk élni? – kérdezte Jasmine. – Anyám elég jól bírta az ottani életet, bár az angol nyarakat mindig emlegette. Milyen Glenkirk, Jemmie? Szép?

– Nagyon szép – bólintott a gróf. – De csak az év egy bizonyos részét töltjük majd ott, Jasmine. Talán az őszi és a téli hónapokat. Skóciában az ősz a legszebb. A nyarat majd Queen’s Malvernben töltjük, és akkorra Henry-nek már Cadbybe kell mennie. Tavasszal ellátogatunk az udvarba, nehogy Jakab megsértődjön. Néhány éven át a birodalom külkereskedelmét igazgattam, de most, hogy megházasodom, szeretnék leköszönni e tisztemről. A családom egyébként sok-sok éven át kereskedelemmel foglalkozott, bankárjainkkal, a Kira családdal karöltve. Nem tudom, vajon az ön nagyanyja fontolóra vette-e, de ha érdekeltségeimet egyesítem az O’Malley-Small kereskedelmi céggel, mindnyájunknak szép hasznot hozhat. Ezt okvetlenül meg kell beszélnem a nagyanyjával.

– Azt hiszem, birtokainknak így kedvez az időbeosztás – bólintott Jasmine. – De remélem, nem kell túl sokat az udvarnál időznünk.

– Csupán annyit, hogy hasznát lássuk – felelte bölcsen a gróf. – Elsősorban a gyermekekre kell tekintettel lennünk. Charlie herceg, Henry őrgróf. A kislányok örökösnők, kapósak lesznek, ha eladósorba kerülnek. – A gróf megfogta Jasmine kezét, és megcsókolta, előbb a csuklóján, majd a tenyerén. – És a kettőnk gyermekeire is gondolnunk kell, drága Jasmine! Talán egy kis gróf és egy-két öcs vagy húg – játszadozott csábítóan Jasmine ujjaival.

Jasmine érezte, hogy kissé elpirult. Természetesen ebből a házasságból is születnek majd gyerekek, de egészen mostanáig nem sokat foglalkozott a gondolattal. Mikor is szeretkezett utoljára? Legkisebb gyermeke két és fél éves, és születése előtt jó néhány hónappal ő és Henry megszakították intim kapcsolatukat. Tehát, gondolta Jasmine eltöprengve, ennek már csaknem három éve. Egészen hozzászokott, hogy férfi nélkül él. Hogy nem fekszik férfi az ágyában. Vajon emlékszik-e még egyáltalán, milyen az? A kandallóban roppant egy fahasáb, fellángolt a tűz, kint egyre hevesebben verte az ablaktáblákat az eső.

James Leslie látta, hogy Jasmine arca mekkora zavart tükröz, úgy érezte, eljött az alkalom és vele az ő ideje. Nagy meglepetésére azonban Jasmine elhúzta tőle a kezét, és szép arca elszomorodott. Azután megrázta fejét a gróf felé, és kiszaladt a helyiségből. Úgy, gondolta a gróf, tehát ő is megérezte. Szemérmességről szó sem lehet, töprengett a gróf, hiszen Jasmine Lindley a tapasztalatok asszonya. És mégis, olyan szégyellőséget mutatott felé, ami igen

meglepően hatott, és azon nyomban eszébe juttatta azt az egyetlen, csodás éjszakát, amit évekkel ezelőtt együtt töltöttek.

James Leslie azt forgatta a fejében, nem kellene-e Jasmine után sietnie, ám aztán elvetette az ötletet. Majd azon morfondírozott, vajon itt, Franciaországban nem tett-e szert az asszony új szeretőre, de ezt a lehetőséget még gyorsabban elvetette. Jasmine Lindley a férjein kívül csak őt, valamint Henry Stuartot engedte az ágyába. Majd hirtelen minden világossá vált a gróf előtt. Hát persze! Bizonyára ez az oka! A herceg óta senki nem bújt be Jasmine ágyába!

Halkan felnevetett. Jasmine, aki nem bírja elviselni, hogy hátrányos helyzetbe kerüljön, kínosnak érzi az újbóli szeretkezést. A gróf legszívesebben odarohant volna az asszonyhoz, hogy megnyugtassa, ám tudta, ez végzetes hiba lenne. Azt is tudta, hogy úgy kell udvarolnia Jasmine-nak, ahogyan még egyetlen nőnek sem udvarolt. Isabelle-nek voltaképpen nem is udvarolgatott, hiszen már gyerekként elígérkeztek egymásnak, amiből aztán csakugyan házasság lett. Isabelle halála óta pedig senkinek nem próbált udvarolni.

Ez az udvarlósdi érdekes feladatnak látszott, de ahhoz, hogy Jasmine-nak udvarolhasson, előbb meg kell nyernie az asszony bizalmát. Csak ezután csalogathatja be az ágyába és a szívébe. De hogyan tehetne Jasmine-nak kedvére? Hiszen semmiben nem szenved hiányt! James Leslie rájött, hogy a leghalványabb sejtelme sincs afelől, hogyan kell udvarolni egy olyan nőnek, akinek az égvilágon mindene megvan. Ha Jasmine egyszerű lányka lenne, akkor a gróf eláraszthatná ékszerekkel és egyéb csecsebecsékkel. Nagyon szereti a gyermekeit, de ez sem támpont. Mit tegyen? James Leslie fokozatosan oda lyukadt ki, hogy ebben bizony ki kellett volna kérnie Madame Skye tanácsát. A gondolatra hangosan felnevetett. Tanácsot kérni ettől az agyafúrt öregasszonytói? Úgy ám! Ezt kell tennie, elvégre mégis az öregasszony ismeri Jasmine-t a legjobban, és ha igaz a szóbeszéd, Skye a szerelem művészetében is a leggyakorlottabb és legravaszabb asszonyok egyike.

James Leslie újabb nagy adag vörösbort öntött magának a serlegbe, a kandalló mellé telepedett, és lassan szürcsölte a nektárt. Holnap átlovagolnak Archambault-ba. Természetesen, gondolta, Jasmine a legtöbb időt a gyermekeinek fogja szentelni. Ő meg ezalatt kicsalogatja Madame Skye-ból a titkot, hogyan nyerhetné el Jasmine kegyét és őt magát.

Másnap reggel Jasmine pontosan úgy viselkedett vele, mint az előző napok bármelyikén. Az asztalnál lovaglóruhában jelent meg, zöld gyapjú térdnadrágban, hosz-szú szárú bőrcsizmában, durva szövésű gyolcsingben és ezüstgombos mellénykéjében. Jó étvággyal evett, s ez mulattatta a grófot, elragadtatással nézte. Szerette, ha a nők élvezettel esznek, nem csak piszmognak a tányérjukon lévő ennivalóval. A gróf anyja ilyen nő volt. Jasmine korán reggel soha nem ivott bort. Szolgája kék-fehér porcelántálkát tett elébe reggelente, amelyben valami áttetsző, forró ital gőzölgött, és ezt Jasmine mindig nagy élvezettel kortyolgatta.

– Mit iszik, Jasmine? – kíváncsiskodott a gróf.

– Teának hívják – magyarázta Jasmine. – Meg akarja kóstolni, Jemmie? Adáli, hozz egy csészét a grófnak! Úgy készül, hogy forró vízzel leöntjük a teacserje leveleit. A teának India a hazája. A leveleket használat előtt megszárítják. Nagyon finom ital. Anyám és nagynénéim még kardamumot vagy szegfűszeget is tettek a teájukba, hogy még finomabb legyen.

Jasmine inasa mély tálkát helyezett a gróf elé, és megtöltötte egy nagyobb edényből.

– Ez fekete tea, mylord – közölte Adáli. – A kínaiak zöld teát is szoktak inni.

– De ez sokkal jobb. A mi indiai teánk a legfinomabb – állította Jasmine. – Kóstolja meg, Jemmie!

A gróf kortyolt egyet a forró italból. Elég kellemes ízűnek találta, de azért korántsem tartotta annyira jónak, mint a bort vagy a sört.

– Rá kellene bírni nagyanyámat, hogy importáljunk teát Angliába – nézett a grófra Jasmine. – A hollandok már hat éve foglalkoznak ezzel, noha nem tudják, hogyan kell kereskedni vele, és nem is értek el túl nagy sikert.

– Pedig a hollandok kitűnő kereskedők – jegyezte meg a gróf.

– Valóban – értett egyet Jasmine –, de azt még mindig nem tudják, hogyan kell teát eladni. A tea nem fűszer-, vagy ruhaféle, amit a piacon könnyen rá lehet sózni a háziasszonyokra. Először a gazdag, befolyásos embereknek kell eladni belőle. Először nekik kell megismerniük, megszeretniük és különlegességnek kikiáltaniuk, aztán a tömegek is keresni fogják.

Jasmine helyzetanalízise felettébb meglepte a grófot. Azt mindig is tudta, hogy Jasmine intelligens asszony, de a gróf afféle női intelligenciát értett ezen. Nem várt Jasmine-tól ennyi józan észt.

– Talán igaza van, Jasmine – mondta lassan. – Igen, szinte magam előtt látom, amint a válogatott kevesek teát isznak, ezzel mintegy divatba hozzák, és kívánatossá teszik a közönséges népek előtt is.

– Ezt meg kell beszélnünk nagymamával – kelt fel Jasmine az asztal mellől. – Jöjjön, Jemmie, induljunk. Már csaknem két hete nem láttam az én drágaságaimat, vágyom utánuk!

Egyenest az Archambault-ba vezető útra kanyarodtak. Hamar oda is érkeztek, és Jasmine azonnal leugrott a nyeregből. Odarohant gyermekeihez, akik már a kastély lépcsőjén tolongtak, és sorban megölelgette őket. A lépcső tetején Madame Skye álldogált egy disztingvált úriember társaságában, akiről a gróf sejtette, hogy csakis Cher grófja lehet. Alexandre de Saville szívélyesen megrázta James Leslie kezét, és vendégszeretően üdvözölte. James Leslie ezután megcsókolta Madame Skye sápadt orcáját.

– Nos hát, James Leslie – öltötte Skye karját a gróf karjába –, sikerült némi haladást elérnie az unokámnál?

– Június tizenötödikén összeházasodunk – felelte a gróf.

– Nagyszerű! Örülök, hogy e téren sikerült jobb belátásra bírnia Jasmine-t.

Beléptek az elegáns szalonba, s a gróf egyszer csak kettesben találta magát az öreg dámával.

– Szükségem van a tanácsára, madame – kezdte rá James Leslie. – Használjuk ki, hogy négyszemközt vagyunk.

– A tanácsomat kéri? – vonta fel szépen ívelt szemöldökét Skye. – Roppant érdekes! Tehát úgy döntött, uracskám, hogy nem vagyok az ellensége?

– Azt gondolom, hogy ön nagyon ravasz, minden hájjal megkent hölgy, madame – kuncogott a gróf mégis kikérem a tanácsát. Ön korántsem ellenségem, soha nem is volt az.

Letelepedtek a kárpitozott pamlagra, és a gróf a kezébe vette Skye kezét. – Az az érzésem, Madame Skye, hogy Jasmine az intim természetű dolgok terén kissé túl szégyellős. Ha egy bizonyos pontig eljutunk, mintha zavarba jönne. Úgy értem, valahogy olyan hideg lesz.

– Hmmmmmmm – dünnyögte Skye.

– Vonakodását többféleképpen is próbáltam magyarázni, s arra jutottam, nem volt férfival, mióta Charlie megszületett. Úgy képzelem, gátlásai lehetnek.

– Jóságos isten! Mi ütött ebbe a lányba? Hiszen ön jóképű és gazdag, és Jasmine egy ízben már megosztotta önnel az ágyát, és nem találta önt visszataszítónak.

– De most kötelességből kell kezünket egymásnak nyújtani – magyarázta a gróf. – Az udvarlás hiányzik neki, Madame Skye, de hogyan udvaroljak annak, akinek mindene megvan? Mit tehetnék? Mit mondhatnék vagy adhatnék neki, amit még nem hallott vagy nem kapott meg? Az első feleségemmel gyerekkorunkban elígérkeztünk egymásnak. Isabellának nem udvaroltam, hiszen oly zöldek voltunk, és szépen megszoktuk egymást. Családjaink egyeztek meg a házasságról, Skóciában ez volt a szokás.

Skye bólintott. Hát itt a kis gubanc. Sose hitte volna, hogy Jasmine, a négygyermekes anya a szende szüzet adja. Ez egyszerűen nevetséges.

– Majd én beszélek az unokámmal – ígérte.

– Ne, madame, esedezem, ne tegye! – könyörgött a gróf. – Szörnyen megalázó lenne számára, ha rájönne, hogy tudom a titkát. Csupán arra kérem, világosítson fel, mit tegyek, hogy ne legyen oly szégyellős, és akkor a dolgok a maguk rendje s módja szerint szépen egyenesbe jönnek.

– Teringettét! – mérgelődött Skye. – Mi bajuk a mai fiatalembereknek? Az én időmben a férfiak merészek voltak! Levették a nőket a lábukról, nem kérincséltek engedélyt az öleléshez. Egyik lányom sem hasonlít rám, de ez az unokám igen. Gróf úr, akkor ér nála célt, ha vakmerő és bátor, az óvatoskodás meg a puhatolózás hiábavaló.

– De Madame Skye… – próbált James Leslie közbevágni.

– A szerelemben nincsenek szabályok, uram – vonta össze a szemöldökét szigorúan az öreg hölgy. – Tudja-e, hogy Jasmine nagyapja már az első találkozásunkkor elcsábított? Pontosan úgy voltam, ahogyan Jasmine, én is egy szeretett férfi elvesztésén keseregtem, és nem volt senkim, de Adam akart engem, és el is vett – mondta Skye, és az emlékektől ellágyult a pillantása. – Rögtön látnom kellett volna, hogy ő az igazi, de férjhez mentem még kétszer, mire rájöttem. Egyszer s mindenkorra meghódította az ő férfiassága és célratörése a szívemet. Szerencsénk volt egymással, azt hittük, örökké tart. – Skye elhallgatott, nagyot, nehezet sóhajtott, majd újra a grófra nézett. – Ragadja meg az alkalmat, a fenébe is! Hadd érezze ismét az unokám, milyen a szenvedély. Rohanja le, nincs más – jelentette ki Skye, és elnevette magát. – Irigylem azt a lányt, mylord, tudja-e!

A gróf ajkához emelte az öreg kezet, és gyengéden megcsókolta.

– Köszönöm – mondta.

Skye biccentett, kék szeme bölcsen, mégis huncutul villant.

– Azt hiszem, önnek és Jasmine-nak igen jót tenne még néhány heti egyedüllét, James Leslie. Mit szólna ahhoz, ha elvinném a gyerekeket Párizsba, onnan meg hazautaznánk Queen’s Malvernbe, és ott várnánk be önöket? Hiszen március közepén járunk, és ha elő akarom készíteni az esküvőjüket és összehívni a családot, nem sokáig maradhatok Franciaországban. A gyerekek csak zavarnák anyjukat, jobb, ha a dédanyjukkal utaznak, nem?

– Igazat kell adnom önnek, madame – jelentette ki a gróf, és erősen küzdött hangos kacaghatnékjával. Erezte ő, hogy az öregasszony nem fogja visszaengedni a gyerekeket Belle Fleurs-be, de sejtelme sem volt, hogyan éri el. Madame Skye ragyogóan taktikázik! – Erős őrséget adok ön és a gyermekek mellé, hogy előbb Párizsba, majd a tengerpartra kísérje önöket, madame – jelentette ki a gróf. – Az utak nem biztonságosak, mint tudja, kivált most, hogy újabb háború kitörése fenyeget.

– Igen, ez bölcs lenne – helyeselt Skye. – Tudom, Alexandre is a legnagyobb örömmel bocsát a rendelkezésünkre fegyvereseket.

A szalon ajtaja hirtelen kitárult, és Jasmine rohant be izgatottan.

– Miket beszél itt Henry, nagymama? Hogy Párizsba viszed őket? Ezt nem engedem!

– Drága kislányom, ne légy szamár – intette le a nagyanyja. – Hiszen csak néhány napra megyünk Párizsba, onnan meg Angliába, hogy előkészítsük az esküvődet, és értesítsük visszatérésedről a családot. Közben te és Lord Leslie elsimíthattok minden apróbb nézeteltérést, és még jobban megismerhetitek egymást. Igazán szerencsés vagy, amiért átvállalom a terheidet, igaz, csak átmenetileg, Jasmine!

– És ön beleegyezik ebbe a tervbe? – meredt Jasmine a grófra.

A grófnak nyelvén voltak az engesztelő’ szavak, ám eszébe jutott Madame Skye tanácsa.

– Igen, drágám, beleegyeztem. Lehet, hogy önző vagyok, de szeretnék minél több időt önnel tölteni.

– Ó! – pirult el Jasmine.

– Ugye tudja, mennyire kedvesek nekem az ön gyermekei, Jasmine, de itt most a házasságomról van szó, és nem a kicsinyekről – mormolta a gróf, és hosszan csókolta Jasmine

kezét. – Nagyon becses nekem ez a kettesben eltöltött idő, és ki akarom használni, drága Jasmine! – Es alaposan ki is fogom használni. Nem mondta ki, de fölösleges is lett volna.

– Úgy! – mondta élesen Skye. – Akkor hát ezt is elintéztük. Szaladj vissza a gyerekekhez, drága lányom, és élvezd ki a társaságukat. Nekem még kell egy-két szót váltanom a jövendőbeliddel, hogy az ő családjával hogyan bonyolítsuk az esküvői készülődést.

Jasmine gyanútlanul kiment a szalonból.

– Mit óhajt megbeszélni velem? – érdeklődött a gróf.

– Semmit – nevetett Skye. – Csupán azt akartam, hogy Jasmine azon gondolkozzék, amit az imént hallott. Egyébként jól csinálta, mylord. Kellően erélyes volt, ugyanakkor szeretetteljes. Folytassa csak ebben a modorban, és meglátja, hamarosan eléri célját.

A gróf végül bement Jasmine-hoz és a gyerekekhez. Mind boldogan körésereglett, és így kiáltozott:

– Papa! Papa! – A gróf kezet rázott az ifjú Henryvel, a kisebbeket pedig melegen megcsókolta. Mind a négy gyerek ragyogó színben volt, szemmel láthatóan remekül érezték magukat a Saville unokatestvérek körében.

– Hamarosan hazamegyünk Angliába – újságolta Henry.

– Tudom – felelte a gróf. – A mamátok és én nemsokára követünk, és június tizenötödikén megtartjuk az esküvőnket Queen’s Malvernben. Hajlandó vagy mellettem állni mint a tanúm, Henry?

Westleigh őrgróf lelkesen bólogatott.

– Igen, papa, ott állok majd, és nagyon boldog leszek! – Aztán kissé elkomorodott. – Nem bánja, ha papának szólítjuk? Tudom, még nem vette feleségül a mamát, de…

– Igazán örülök, és nagy megtiszteltetés számomra Henry, hogy elfogadtok – válaszolta James Leslie.

– És megtanít majd a kardforgatásra? – akarta tudni Henry.

– Ezen a nyáron hozzálátunk – ígérte a gróf.

A nap hátralévő része szinte elrepült. Együtt ettek valami könnyű ebédet Cher gróffal és feleségével, Helene-nel. Jelen volt még a gróf örököse, Philippe, a feleségével, Marie-Claire-rel, valamint a gróf két lánya, Gaby és Antoinette családostul.

– Jól ismertük az ön unokatestvéreit, a peyraci Leslie-ket – mondta Gaby. – Talán még frigy is köttetik a két család között.

– Adná az ég, mindkét részről legyen benne áldás – mormolta a gróf udvariasan. – Anyám nagybátyja természetesen már rég elhalálozott, ám az özvegyét, Adele-t nem túlzottan kedveltem. Ő volt az úr a háznál, legalábbis ezt mesélték róla.

– Jól ismertem a vén boszorkát – bólintott Gaby –, de most a dédunokájáról beszélek, aki a mi középső fiunkhoz készül hozzámenni. Itt élnek majd a Loire mentén velünk, nem Cháteau Petite-ben.

A társalgás ebben a mederben folyt. Összehasonlítgatták a családokat, helyi pletykákat hoztak szóba, és kíváncsian érdeklődtek, mikor lesz Jasmine és a gróf esküvője. Saville-ék rettentően bánkódtak, amiért nem Belle Fleurs-ben tartják, ám megértették a helyzetet, és sok boldogságot kívántak. Végül már nem lehetett tovább halogatni az elválást. Jasmine szeme csupa könny lett.

– Ne zavarja meg a csemetéket, drágám – mondta a gróf halkan.

– Mindig csak azt hajtogatja, hogy ne sírjak a gyerekeim előtt! – csattant fel Jasmine, de szomorúsága máris elszállt.

– Majd tudasd velem, mikor szándékoztok hazajönni – mondta Skye kedvesen Jasmine-nak. – Jusson eszedbe, hogy anyád és a húgaid május elsején megérkeznek. Milyen boldog lesz Velvet, hogy végre viszontláthatja az unokáit!

– Nem tehetek róla, nagymama, de folyton arra gondolok, hogy te és Jemmie dróton rángattok engem – mondta rosszkedvűen Jasmine.

– Ugyan, drágaságom – tiltakozott Skye. – Igazán nagy szívességet teszek neked. Ha azt hiszed, hogy egy korombeli, mély gyászban lévő nőnek olyan könnyű négy csintalan gyerekkel utazgatnia, hát tartsd őket magadnál, és vidd el tőlem!

– Ha beleegyeznék, menten elájulnál – ugratta nagyanyját Jasmine. – Nem, elfogadom a kedvességedet, de nagyon hiányoznak majd – ölelte át Jasmine melegen nagyanyja vállát.

– Eredj innét, te okos boszorkány – ripakodott rá a nagyanyja. – Angliában találkozunk, és ne flörtölj túl soká ezzel a drága emberrel, akinek a felesége leszel. Én nem vetnék rátok követ, ha kissé belekóstolnátok a mézeshetekbe még Franciaországban. Közeleg a tavasz, Jasmine, vidul minden élő.

Jasmine és a gróf még akkor is Skye búcsúszavain nevettek, amikor már hazafelé lovagoltak Belle Fleurs-be.

– El tudja képzelni, milyen lehetett a nagymamám ifjú korában? – kérdezte Jasmine.

– A gondolat egyszerűen hátborzongató – vigyorgott a gróf. – Sakkozna ma este, madame?

– kérdezte könnyedén.

– Miután megfürödtem. Nem unja még, hogy mindig veszít, Jemmie? – nevetett Jasmine, megsarkantyúzta kancáját, és hazáig versenyezett a gróffal. A gróf ezúttal a kastély belső udvarán állt meg, s jócskán megelőzte Jasmine-t.

– A csődöre lábai sokkal hosszabbak a kancám lábainál – biggyesztette ajkát Jasmine. – Várja csak ki, míg az én hatalmas csődöröm lesz alattam! Akkor lesz igazi verseny!

– Szerintem ez is az volt – vélte a gróf, mialatt leemelte Jasmine-t a lováról. Lassan, ráérősen csókolta, felháborító érzékiséggel ízlelgette az asszony ajkát. – A csődörért nem kell visszatérnie Angliába – mormolta, miközben Jasmine egyik, lovaglás közben kiszabadult hajfürtjét babrálta. A másik kezét pedig végig az asszony karcsú derekán tartotta.

Elakadt az asszony lélegzete? Igen, elakadt, de épp csak egy picurkát. A gróf keze perzselt a puha őzbőr mellényen és gyolcsingen át. Meghökkentő volt a csók, és Jasmine beleszédült, mikor a gróf a haját becézte. Rátámaszkodott a gróf vállára.

– Nekem ez túl gyors, Jemmie – súgta.

– Nekem túl lassú, Jasmine – jött a gyors visszavágás.

– Nem vagyunk már gyerekek, és ismerjük az ösvényt, amelyen haladni akarunk. – James Leslie elmosolyodott, összeszűkült a zöld szeme. – Legyen a mai sakkjátszma tétje a mi dolgunk. Áll az alku?

Jasmine bólintott.

– Miféle alkut ajánl, uram? – Vágy gerjedt benne, hogy pőrén álljon a férfi előtt. S a férfi is őelőtte. Jaj, miféle őrültség ez? Elfojtotta a bűnös fantaziálást.

– Ha nyerek – mondta halkan a gróf –, még ma éjjel az ágyába fekszem, drága Jasmine. – Pillantásával lenyűgözte az asszonyt.

– És ha veszít? – kérdezte lassan Jasmine.

– Ön mondja meg, mi legyen akkor.

– Ha veszít, az esküvőnkig nem fekhet velem – mondta ki gondolkodás nélkül Jasmine, és egy másodperc múlva már szerette volna visszaszívni. Ugyan mi a csudának kellett ezt mondania, gondolta, és kis csalódást érzett, amikor a gróf e szavak hallatán elhúzta kezét a derekától. Valóban úgy akarja, hogy június közepéig megtartóztassák magukat? De visszakozni késő volt már.

– Ön elfáradt, madame – kuncogott a gróf, és a kastély felé vezette Jasmine-t. – Már alig várom a sakkpartinkat, nemkülönben azt, ami a parti után következik.

– Nagy a mellénye ahhoz képest, milyen gyengén játszik, Jemmie – mondta élesen Jasmine. A férfi viselkedése határozottan bosszantotta.

– Ma este nem fogok veszíteni, Jasmine. A díj túl becses és ígéretes.

Jasmine kitépte magát a gróf karjából, és lélekszakadva felrohant a szobájába. Amint belépett, azonnal megparancsolta, készítsenek számára fürdővizet. Rohána és Toramalli sietve teljesítették kívánságát.

– Zaklatottnak látom – jegyezte meg Adáli. – Mi nyugtalanítja, úrnőm?

– Sakkozni fogok ma este Lord Leslie-vel, és fogadást kötöttünk, hogy a játék érdekesebb legyen. Azt hiszem, nagy bolondságot csináltam, Adáli. Nem vagyok biztos benne, hogy nyerni akarok.

Az eunuch nevetve segített Jasmine-nak vetkőzni.

– Mesélje el, miről van szó – kérte, és amikor Jasmine mindent elmesélt, hangos hahotában tört ki. – Ahhh, hercegnőm, valamikor réges-régen, amikor az ön atyja első alkalommal vágyott ágyba vinni az ön anyját, lejátszottak egy sakkpartit. A dolog Fatehpur Szikri királyi városában esett meg. Szülei a balkonon álltak. Alattuk az udvar fekete-fehér márványkockái képezték a sakktáblát. A bábok eleven, pucér rabszolgák voltak, ékszert viseltek csupán, kivéve természetesen a pazar díszben pompázó királyt és királynét.

– És anyám nyert? – kíváncsiskodott Jasmine.

– Nem, nem ő nyert – rázta meg a fejét Adáli. – A tét egyetlen csók volt. Beletelt néhány napba, míg az ön atyja elérte áhított célját, akkor is Jodh Bai párnakönyvének hála.

Most Jasmine-on volt a nevetés sora.

– A történelem tehát ismétli önmagát, Adáli!

– Bizonyos abban, hercegnőm, hogy most szeretne lefeküdni vele? Láttam, mennyire vonakodott elfogadni ezt a férfit.

– Feleségül kell mennem hozzá, Adáli. És rájöttem, hogy kedvelem. Szereti a gyerekeimet, azok is őt, és remélem, még néhány fiúgyereket fog adni nekem. Az esküvő napját is kitűztük, és egyszerre nem kívánom már tovább halasztani, ami úgyis elkerülhetetlen. Amikor az imént odalenn az udvaron beszélgettem James Leslie-vel, a legkülönösebb gondolataim támadtak vele kapcsolatban. Azt hiszem, ideje véget vetnem az önmegtartóztatásnak, Adáli.

– Akkor legyen nagyon okos, hercegnőm – oktatta Jasmine-t hűséges cselédje. – Ha Lord Leslie megsejti, hogy ön nyerni hagyja, mélységesen megsértődik.

Jasmine mosolygott, mialatt Adáli besegítette a meleg vízzel telt kádba.

– Apám volt India legkülönb sakkjátékosa – emlékeztette Adálit. – De soha nem jött rá, hogy rajtam múlt megannyi diadala. Nem így volt?

– De bizony, hercegnőm – vigyorgott Adáli. – A mogul soha nem tudta meg, hogy a tanítvány túlszárnyalta mesterét.

– Tudom, hogy kell ezt csinálni – biztosította Jasmine az eunuchot.

Adáli magára hagyta Jasmine-t, és a fogadóterembe ment, hogy előkészítse a sakktáblát. Rohána és Toramalli, akik jelen voltak az Adálival folytatott beszélgetés során, gondosan megfürdették úrnőjüket. Aztán Jasmine törülközőbe csavarva üldögélt a pattogó tűz előtt, és álmatagon hagyta, hogy Rohána az illatos hajkefével komótosan dolgozzon hosszú, fekete

haján. Egyszerre nagyot ásított. Hosszú volt a nap, és Jasmine rájött, mennyire fáradt.

– Adj egy korty bort, mielőtt összeesem – szólt oda Toramallinak. — Ettől a fürdőtől egészen elgyengültem.

– Mit szeretne felvenni? – kérdezte Toramalli, s egy serleg bort nyújtott úrnőjének.

– Háziruha megteszi.

A szolgáló bólintott. Mély szilvakék színű selyemköntöst választott, odavitte úrnőjének, aki felállt, s hagyta, hogy Toramalli ráadja. Rohána ezüstszalaggal hátrakötötte úrnője haját. Szilvakék és ezüst selyempapucs egészítette ki Lady Lindley öltözékét.

Jasmine az utolsó cseppig kiitta borát, kissé felélénkült, majd utasította szolgálóit, hogy friss ágyneművel vessék meg ágyát.

– Azzal a finom levendulaillatú vászonnal, melyhez az illatot a közeli zárdából kaptuk – mondta, és kilépett hálószobájából. A gróf már várta. Jasmine végigmérte a férfi öltözékét és csodálkozva kiáltotta: – Kiltet vett fel?

– A skót férfiak mindig kiltben indulnak csatába, Jasmine, és ma este én is csatázom önnel a sakktáblán.

A gróf nyitva hagyta inge nyakát. Jasmine láthatta mellkasának sötét szőrét. A gróf hosszú, izmos lábán is rajta felejtette a szemét. Jasmine erőt vett magán, és félrefordult, a gondolatainak azonban nem tudott parancsolni. Hol elöntötte a forróság, hol a hideg rázta. Mit is mondott nagymama a tavaszról és az élőkről?

– Önben, mylord, most is túlteng az önbizalom – mormolta, remélve, hogy elég megvetően mondta e szavakat.

A grófból kirobbant a kacagás.

– Ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy megcsókoljam az ön piciny anyajegyét, drága Jasmine – közölte a gróf, és mielőtt még az asszony elháríthatta volna, odapréselte az ajkát Jasmine ajka fölé.

– Túlságosan is merész, uram! – lökte el Jasmine a grófot. – Menjünk, kezdjük a játszmát. Jasmine a hallban égő tűz elé állított, párnázott hátú székre ült, s intett a grófnak, üljön le

szemközt.

– Ön kezd – mondta Jasmine.

A gróf fogta az egyik gyalogot, és megtette a jellegzetes nyitó lépést. Majd ránézett ellenfelére.

– Ez nem volt valami nagy kihívás – ugratta Jasmine, és ugyanazt lépte.

A játszma kezdett izgalmasabbá válni. Jasmine egész idő alatt szópárbajt vívott a gróffal. Hangja kényszeredetten csengett. A gróf nem is gyanította, Jasmine maga intézi úgy, hogy ő bekerítse királynőjét, és megnyerje a partit. Jasmine lépett, halkan káromkodott magában, és már nyúlt a keze, hogy kijavítsa nyilvánvalóan ostoba manőverezését, amikor a gróf fejcsóválva visszatartotta.

– Nem így gondoltam! – állította Jasmine. – Elnéztem. Ön megzavart.

– Már felemelte a kezét a bábról – mondta halkan a gróf.

– De nem így gondoltam, uram! Megzavart! – kiáltotta Jasmine.

– Ha fordítva állnánk, ön megengedné, hogy igazítsak? – szegezte Jasmine-nak a kérdést a gróf.

Jasmine nem felelt, alsó ajkába harapott.

James Leslie fogta a saját bábját, és leütötte Jasmine királynőjét. Jasmine talpra szökkent, sarkon fordult, menekülni próbált. A gróf azonban fürgébb volt, izmos karja Jasmine karcsú derekára fonódott, és visszahúzta.

– Nem, madame, addig nem mehet el, ameddig adós a díjjal – súgta halkan, egyik kezével az asszony mellét kereste. Jasmine érezte a gróf forró leheletét, a gerince végigborzongott. – Ja-szaa-man – mormolta a gróf a nevet, melyet Jasmine születéskor kapott. – Milyen régóta várom, hogy újra az enyém legyen. Soha nem felejtettem el azt az éjszakát, amit valamikor réges-régen együtt töltöttünk. – Hüvelykjével az asszony mellbimbóját becézte.

– A szolgálók… – tiltakozott erőtlenül Jasmine.

– Azokat Adáli kiválóan betanította arra, hogy csak hívásra lépjenek be ide – közölte a gróf, és egyik harisnyás lábával odébb taszította a sakkasztalt, majd lehúzta Jasmine-t a kandalló elé a vastag báránybőrre. Hosszú, elegáns ujjaival sikeresen lehántotta a szilvakék selyemköntöst, előtűnt az asszony mezítelen alakja. A gróf megigézve nézte.

– Hogyan lehetséges, hogy négy gyermeket hozott világra, mégis olyan alakja van, mint egy izgató fiatal lánynak? – ámuldozott a gróf, és ujja hegyével gyengéden cirógatta Jasmine keblének halmait.

– Pedig megváltoztam – válaszolta halkan Jasmine. – A hasam már nem annyira lapos, és a mellem jóval teltebb, mint legutóbb. Asszonytestem lett, Jemmie Leslie.

– Az én szememben ön a legszebb teremtés, akit valaha láttam – hajolt a gróf sötét feje Jasmine-ra, és megcsókolta bal keblét. – Szeretem azt az édes cicijét – mormolta.

– Ez nem igazság! – jelentette ki Jasmine. – Mit viselnek a skótok a kiltjük alatt, Jemmie Leslie? – incselgett a gróf ingének szalagját bogozva.

A gróf szélesen elvigyorodva felállt, és annyira meglazította a skót szoknyát, hogy az ingestül a bokájáig csúszott.

– Csupán férfiasságuk jelvényét, madame – közölte, a ruhadarabokból kilépve.

– A térdzokniját is vegye le – vezényelte Jasmine. – Nem szeretkezem olyan férfival, akinek a feneke pucér, de zokniban van – mondta, s közben lerúgta magáról kék-ezüst papucsát.

A gróf most kuncogva hevert le Jasmine mellé, a báránybőrre.

– Emlékszik, hogyan voltunk együtt utoljára?

– Igen – mosolyodott el halványan Jasmine. – A nagybátyám vízkereszti estélye után történt. Elcsábítottuk egymást, de Sibby rajtakapott minket, és rettentő patáliát csapott. Keresztapám azon erősködött, hogy azon nyomban házasodjunk össze, nehogy folt essen a becsületemen. Szegény Alec, két lány tartotta sakkban! Az egyik kétségbeesve akarta önt, legalábbis Sibylla így gondolta.

– A másik meg nem akart hozzám jönni – vágott közbe a gróf. – Emlékszem, azt mondta, hogy önt nem lehet oltár elé kényszeríteni. Most pedig – mosolyodott el fanyarul szárazon a gróf –, íme, itt van, ugyanazzal a férfival, akit évekkel ezelőtt kikosarazott. Akkoriban fülig szerelmes voltam önbe. Tudta?

– Nem – vallotta be Jasmine. – Nem tudtam.

– Pedig így volt, drága Jasmine – súrolta végig könnyedén az asszony ajkát a gróf. – Szerelmes voltam önbe, de mire összeszedtem a bátorságomat, hogy odaálljak a nagyszülei elé, ön már Rowan Lindley felesége volt. Elkéstem. Hja, aki szerelmes, ne lustálkodjék. Ezért van az, hogy most nem engedem el, Jasmine. Soha többé nem engedem elmenni!

– Ez nagyon vészesen hangzik – cirógatta meg Jasmine a gróf szép arcát. – Én hozzá sem szólhatok e tárgyhoz, Jemmie Leslie?

– Legfeljebb akkor, ha megesküszik, hogy örökké az enyém marad – jelentette ki a gróf. Elkapta Jasmine kezét, és egyenként végigcsókolgatta minden egyes ujjpercét, majd belecsókolt a tenyerébe. – Esküdjön! – mordult fel.

Jasmine halkan felnevetett.

– Azt hiszem, még nem esküszöm – felelte. – Mert ha ön túlságosan biztos felőlem, akkor nem lesz olyan figyelmes. Inkább hagyom, hadd kételkedjen egy kicsit. Legalábbis nyárig, amikor majd tényleg megesküszünk – vonta vissza a kezét Jasmine, de ajkán csábító mosoly játszott.

– Szajha! – horkant fel a gróf félig nevetve, félig dühösen.

– Úgy van – mondta vontatott hangon Jasmine. A mellette fekvő gróf fél könyékre támaszkodott, úgy nézett le az asszony arcába. Azután lehajolt és mély, édes csókkal megcsókolta.

– Azt szeretné, ha valami mesterkélten vigyorgó, bolond nőszemély lennék, mylord? Jobb, ha tudja, mit kap. Talán mégis meggondolja magát, és kieszközli a királynál, vonná vissza a házasságunkra kiadott parancsot.

– Nem, madame – nézett a gróf a türkizkék szempárba. – Én sem vagyok könnyebb eset önnél. Azt hiszem, jól összeillünk.

James Leslie lehajtotta a fejét, és szájába vette Jasmine egyik mellbimbóját, míg kezével a másik bimbót izgatta.

Jasmine teste már az első érintésre gyönyörteljesen összerándult. Oly régóta nem volt már férfival, hogy szinte felavatásnak nézett elébe. Beletúrt a férfi sötét hajába.

– Mmmmmmmmmm — sóhajtott fel mélyen. Amikor legutóbb, egyetlenegyszer egymáséi lettek,

Jemmie Leslie annak a hosszú önmegtartóztatásnak vetett véget, ami első férje, Dzsamal herceg meggyilkolása után következett. És tessék, most megint hosszú böjtöt szakít meg! Jasmine azon töprengett, gyönyörének oka vajon a kiéhezettség, avagy a gróf valóban különlegesen jó szerető.

Glenkirk grófja elengedte Jasmine mellbimbóját, és parfümtől illatozó testét kezdte nyalogatni. Jasmine mellbimbói hegyesen és keményen meredeztek. James Leslie érezte, ahogyan Jasmine keze a haját markolássza, ami annak jele volt, hogy az asszony érzéki vágya is ébredezett.

A férfi felemelkedett és szájon csókolta az asszonyt. Jasmine ajka szétnyílt, és nyelvét a férfi szájába dugva követelte a viszonzást. A csókban eggyé olvadtak. Jasmine elengedte a férfi haját, és a gróf nyakát becézte. A férfi széles, szőrös mellkasa Jasmine lágy testéhez nyomódott. És Jemmie Leslie felnyögött, amikor Jasmine keze végigsuhant hosszú hátán, s egy kurta pillanatra megállapodott kemény fenekén.

A férfi már készen állt a csatára, ám Jasmine még nem engedett. Más pozitúrát vett fel, lenyúlt, és kis kezével finom, mégis tantaluszi kínokat okozó cirógatásokat vitt végbe a grófon. Felnyögött.

– Türelem, mylord – figyelmeztette Jasmine. – A nők szenvedélye nem támad fel oly gyorsan, mint a férfiaké.

A gróf válaszképpen eltolta Jasmine kezét, mert érezte, hogy még néhány ilyen simogatást nem bírna ki. Oldalára gurult, majd lágyan, mosolyogva simogatni kezdte az asszony vénuszdombját. Jasmine-nak a lélegzete is elakadt. Azután a gróf egy ujjal beférkőzött azok közé a finom redők közé, melyek az asszony piciny gyönyörgyöngyét rejtették. A gróf rálelt erre a drága ékszerre, és oly finoman kezdte körbe-körbe simogatva gyötörni, hogy az asszony vonaglani kezdett.

Uramisten, gondolta Jasmine utolsó, még világos pillanatában, hisz ez a férfi csakugyan jól érti a dolgát! Míg ezt gondolta, égő testén egyik gyönyörhullám a másik után csapott át. Szinte fájt, mégis éhesen várta a következő gyönyörűséget. Ám mielőtt a csúcsok csúcsára ért volna, a férfi abbahagyta, s mielőtt Jasmine tiltakozhatott volna, két ujját beledugta a lüktető alagútba, mélyebben, egyre mélyebben, s közben Jasmine vállát harapta.

– Jaj! – szakadt ki a kiáltás Jasmine összeszorult torkából.

A gróf visszahúzta a kezét, teste rálendült Jasmine mohón várakozó testére, és behatolt a felkínálkozó nedves forróságba. Jasmine magába fogadta, és együtt lüktetett vele. A gróf érezte, hogy Jasmine lába a dereka köré csavarodik, s még mélyebben szánthat belé.

Jasmine szíve a fülében dobolt. A férfi teljesen betöltötte őt tüzes szenvedélyével, Jasmine szédült belé. Szája elé kapta kezét, hogy elfojtsa a torkából kitörni készülő kiáltást, de a gróf nem engedte, így aztán Jasmine gyönyörteljes sikolya végigvisszhangzott a termen:

– Jemmie! Jemmie! Ó, istenem! – Jasmine teste aztán a jóllakottság homályába bucskázott alá.

A gróf nyögve ért a kéj tetőfokára. Felemelkedett Jasmine testéről, és mélyen beszívta az asszony hajának fűszeres illatát. Aztán mellé heveredett.

– Madame, ez felülmúlta emlékeimet. Elveszi az eszem! Legalább annyit mondjon, hogy szintúgy élvezetét lelte mindebben.

– Mylord – nevetett fel ernyedten Jasmine –, azt hiszem, végre rátaláltunk arra, amiben teljes köztünk az egyetértés. Az egymás iránti szenvedély boldog házasságot jósol számunkra.

– Ennél többnek kell lennie közöttünk, Jasmine.

– Tudom. De kezdetnek ez is elég jó, nemde?

– Tehát hajlandónak mutatkozik arra, hogy teljesítse kötelességét, úgy, ahogyan a király megparancsolta?

– Ebben szintúgy egyetértünk, mylord. Mindketten kötelességtudók vagyunk, és tudjuk, mivel tartozunk a koronának és családunknak – jelentette ki Jasmine, majd elkapta a gróf kezét, és az ujjait kezdte szopogatni.

– Van még valami, madame? – mormolta a gróf. Jézus! Hisz ez a lány boszorkány! Az imént tökéletesen kimerítette, és íme, most azzal, hogy az ujjait szopogatja, újra felkelti a vágyát.

– Mindketten szeretjük a gyerekeket és az egyszerű életet – mondta Jasmine.

– Igen. De ők az ön gyerekei, nem az enyémek.

– E helyzeten könnyen javíthatunk – ígérte Jasmine. Elengedte a férfi kezét, majd felállt és könnyedén magára kanyarította köntösét. – Jöjjön, Jemmie Leslie. Az ágyamban melegebb és jóval kényelmesebb lesz, mint itt a tűznél. Kötelességtudónak és roppant készségesnek talál majd, mylord. – Azzal megfordult és kisétált a teremből. Az ajtóban egy pillanatra megállt, és visszanézett, követi-e a gróf.

Glenkirk grófja feltápászkodott, magára csavarta kilt-jét, összeszedte elhajigált holmiját, és bódult mosollyal az ajkán Jasmine után eredt.

Anglia

1615 tavasza

6. fejezet

Odahagyták Belle Fleurs-t, Tours-nál átlépték a Loire-t, így utaztak Párizsig, ahol Saville-ék városi, a Soeur Celestine utcai házában néhány napot pihentek. Jasmine hintója is velük volt, ő és James Leslie mégis szívesebben utaztak lóháton, mint a hintó fogságában. Kíséretükben volt még a hatalmas poggyászkocsi is, amely a saját ládáikon kívül Fergus More és Rohána holmijait is cipelte. Madame Skye már két héttel korábban elindult Anglia felé, és Daisy nagy megkönnyebbülésére magával vitte Adálit és Toramallit.

– Szerintem a maradék esze is elment, mylady, amikor arra vállalkozott, hogy ezt a négy kis vadócot visszaviszi Angliába – méltatlankodott az öreg társalkodónő. – Nem elég nekem magát ellátnom? Magával sem lesz könnyebb, ahogy vénül, én sem vagyok már süldőlány. Magam is öreg özvegyasszony volnék!

Úrnője nyomban biztosította afelől, hogy Jasmine két szolgája segít majd a gyerekek féken tartásában.

– Épp csak velünk utaznak, Daisy – magyarázta Skye. – Adáli és Toramalli minden egyébről gondoskodnak.

– Remélem is! – felelte vészjósló hangon Daisy.

Jasmine, míg Jemmie oldalán lovagolt Franciaországon át, felidézte magában az elválást. Kis lelkiismeret-furdalást érzett, amiért előreengedte a gyerekeket, hogy pompásan töltse idejét leendő férjével. Utazásuk kezdetén Loire menti szőlőskertek mellett lovagoltak el. A szőlőtőkéken friss, új levelek nyiladoztak. Virágba borult almáskertek édes illatát sodorta a szellő. Gyönyörű időben, kék ég alatt, napsütésben lovagolhattak.

Cher grófja népes fegyveres kíséretet adott melléjük. Takaros fogadókban szálltak meg, ahol egyszerű, de friss és jóízű étel-ital várta őket. Szinte csalódás volt, amikor végre Párizsba érkeztek. Jasmine-nak Londonnál is kevésbé tetszett. Mint minden nagyvárosban, a nyitott utcai csatornákból itt is iszonyú bűz csapott fel, az utcákon mosdatlan, rossz szagú emberek futkostak, és rettentő volt a hangzavar. Elmentek a Notre-Dame-ba, és tisztelegtek a Louvre-ban, ahol láthatták vacsora közben az ifjú királyt, XIII. Lajost új feleségével, Ausztriai Annával.

– Nagymama soha nem kedvelte Párizst – jegyezte meg Jasmine. – Szerinte a franciák kiszámíthatatlan népség, minden percben készek arra, hogy egymásnak ugorjanak.

– Nagyanyjának igaza van – értett egyet a gróf. – A katolikusok és a protestánsok között újból kezdődik a háborúskodás. A király nevében még mindig a királyné anyja, Medici Mária és sógora, Concini uralkodnak. Mazarin bíboros olyan ember, akit igencsak figyelembe kell venni, és van egy új, fiatal klerikus, Armand-Jean de Plessis de Richelieu, akiről gyanítom, egy szép napon magához kaparintja a hatalmat. Franciaország mostanában cseppet sem biztos hely.

Mindössze két napot töltöttek Párizsban, majd a tengerpartra ügettek, ahol már várta őket a Cardiffi Rózsa, az O’Malley-Small kereskedőház hajója. Délután szálltak a fedélzetére, és másnap reggel Jasmine és James Leslie megpillantotta Anglia partjait. A hajón maradtak, s a dagállyal a Temze széles torkolatába vitették magukat. Friss májusi szél segítette őket útjukon, kora estére már Londonba érkeztek. Nagy meglepetésükre Adáli várta őket a Marisco-bárkával.

– Hát te honnan a csudából tudtad, mikor érkezünk? – faggatta Jasmine hűséges szolgáját.

– Elkísértem nagyanyját Queen’s Malvernbe, azután visszajöttem Londonba, hogy megvárjam, mylady. A Cardiffi Rózsának a kapitánya pontosan elmondta nekem, mikorra

tervezi az indulást, és meddig tart, míg visszaérkezik Londonba. Lady de Marisco párizsi ügynöke postagalambbal üzent megbízójának, hogy ön mikor indult és mikorra várható Doverban, mylady. A többi már igazán pofonegyszerű volt – szögezte le Adáli, majd a grófhoz fordult. – Üdvözlöm, mylord. Remélem, kellemesen utaztak. – De mielőtt a gróf válaszolhatott volna, Adáli éles szeme észrevett valami gyanús mozgást. – Vigyázzatok azzal a kocsival, barbárok! – süvített. – Mit képzeltek, azért utaztak Franciaországon át ide, Angliába, hogy most elgázoljátok őket? Hercegnőm – nézett újra Jasmine-ra –, azt hiszem, utána kell néznem, nehogy összetörjék a kocsit, és megrémítsék a lovakat. A bárka felviszi hercegnőméket Greenwoodig. Toramalli is eljött velem Londonba, és várja önt. Minden készen áll a fogadásukra. A királytól is érkezett üzenet: két nap múlva várja önöket a Whitehallban. Nagybátyja, a gróf, Lynmouth House-ban szállt meg, mylady. – Adáli meghajolt, kiszállt a bárkából, és hadonászva, kiabálva rendelkezett.

– Évről évre jobban hasonlít egy bogaras vénasszonyhoz – vihogott Jasmine. – De nem tudnék meglenni nélküle.

– Glenkirkben bizonyára feltűnést kelt majd Adáli, drága Jasmine – mosolyodott el a gróf.

– Kedvelem a szolgáját. Éppoly elkötelezett híve önnek, mint én. Intelligens és iparkodó, a hűségéről nem is beszélve.

– Adáli soha nem felejtette el anyámat, Lady Gordont, sem azt, hogy apám rábízta az életem, amikor el kellett jönnöm Indiából. Egész életemben mellettem volt, és mindig mellettem is marad.

Odahagyták a Cardiffi Rózsát, és átszálltak a bárkába. Letelepedtek az apró kabinban, melynek metszett üvegablakai, vörös bársonypamlagai szépen kiegészítették a vörösre és aranyra pingált tölgyfa padokat. Láthatták, ahogyan felfelé eveznek velük a folyón az alkonyatban.

A gróf Jasmine dereka köré fonta a karját.

– Jó lenne, ha már megesküdhetnénk. Ősszel hazaviszem önt Skóciába. Özekre vadászunk majd a dombokon, és meglátja, milyen gyönyörű skarlátvörös és arany színben pompáznak a fák a hideg idő beköszöntével. És ha leesik a hó, jó mélyen beássuk magunkat a fészkünkbe, ahogyan a nyulak szokták, és azt csináljuk majd, amit a nyulak a legjobban szeretnek – fejezte be a gróf, és közelebb húzta magához Jasmine-t, majd ajkával cirógatni és izgatni kezdte a mellét, végül megcsókolta az ajkát.

Jasmine elégedetten dorombolt.

– Ó, Jemmie, rosszra csábít. Hagyja abba, de rögtön, mert az evezősök meglátnak és pletykálni fognak.

A gróf válaszképpen egy rántással behúzta a függönyt, a kíváncsi szemek nem láthatták őket. S mielőtt még Jasmine tiltakozhatott volna, elébe térdepelt, felhajtotta a szoknyáját, és fekete üstöke behatolt az asszony tejfehér combjai közé. Jasmine-nak először a lélegzete is elakadt a férfi nyelvének villámgyors járásától.

– Jemmmmmmmie! – sikoltott Jasmine. Félt, hogy az evezősök meghallják. A feszültség azonban nőttön-nőtt benne. Ujjai egyre vadabbul cibálták a gróf fekete haját. – Óóóóó, istenem!

A gróf felemelte a fejét, zöld szeme tűzben égett.

– Akarlak! Itt! Most! – lihegte. Azzal megperdült, leült, és egy szempillantás alatt ölébe kapta Jasmine-t.

– Óóóóó, igen! – nyögte Jasmine, s feje az élvezettől ide-oda nyaklott. Ezt nem szabad itt csinálniuk, mikor csak a piros bársonyfüggöny választja el őket a négy megtermett evezőstől.

– Óóóóó, Jemmmmmie! – Gonoszság ilyesmit művelni. Méltatlan. Mi lesz, ha rajtakapják őket? Ó, de csodálatos! Jasmine mohón lovagolta a grófot.

A gróf szédelgett. Ez a nő a romlottság maga. Csodálatos. A gróf még soha nem kívánt asszonyt úgy, mint Jasmine-t. És most az övé! A gróf felnyögött, és mivel már nem bírta

tovább, forró magjával megöntözte Jasmine titkos kertecskéjét. Jasmine fekete feje szinte ráájult a vállára. A gróf magához húzta, és a parfümös hajfürtökkel játszadozott.

– Ön ellenállhatatlan, madame – mormolta halkan. – Azzal az elhatározással mentem át Franciaországba, hogy megbüntetem önt felháborító engedetlensége miatt, gyűlöltem, amiért nevetségessé tett, és tessék, három hónap leforgása alatt elvarázsolt, újból bűvkörébe vont. És ami még ennél is rosszabb, nem tudok önnel betelni, Jasmine. Azt hiszem, mindig is szerelemmel szerettem – jelentette ki a gróf.

Jasmine kipirult, égő arccal simította le a szoknyáját. A gróf csodálatos, vakmerő szeretőnek bizonyult az elmúlt néhány hét folyamán, na de szerelem? Jasmine nem akart hazudni a grófnak.

– Eddig még nem volt időm arra, hogy beleszeressek önbe – válaszolta halkan.

– Tudom. Én azonban már évekkel ezelőtt, a nagybátyja vízkereszti estélyén beleszerettem önbe. Sajnos csak sokára jöttem rá. Addigra ön már Rowan Lindley felesége volt, hozzá kötötte az életét. Titokban továbbra is szerettem önt. Amikor Rowan meghalt, Henry herceg kisajátította önt, ön új kapcsolatra lépett, én pedig szívem mélyére temettem titkomat, gondolni sem mertem arra, hogy egy napon ön az enyém lesz. De most az enyém, és egy teljes élet talán elég, hogy belém szeressen, drága Jasmine.

– Sikerül-e? – kérdezte Jasmine félénken.

A gróf maga felé fordította az asszony arcát. Meleg pillantásától Jasmine-nak a lélegzete is elakadt.

– Sikerül, madame. Megszeret engem. – Szájon csókolta, és Jasmine majd elájult.

– Greenwood Landing! – kiáltották odakintről.

James Leslie azonnal előrehajolt, és elhúzta a függönyt.

– Gyorsak voltatok – dicsérte az evezősök vezetőjét.

– Segít a dagály, uram – válaszolt az ember. – És eleget eveztünk már az öreg Temzén.

Az evezősök a kikötőbe kormányozták a bárkát. James Leslie kilépett a kis fülkéből, Jasmine-t is kisegítette, majd partra szálltak és elindultak a gyepen a ház felé. Eléjük sietett egy ember, és amikor Jasmine ráismert, odafutott hozzá és átölelte.

– Robin bácsi! – nyújtotta Jasmine csókra szív alakú arcát.

Robert Southwood, Lynmouth grófja melegen átölelte unokahúgát, és arcon csókolta.

– Te haszontalan kis boszorka, hát hazajöttél végre! A király már alig várja, hogy láthasson, de azt hiszem, mióta látta az unokáját, már nem is akar annyira megbüntetni – mondta Southwood, és bekísérte a fiatal párt a házba.

– A király már látta Charles Fredericket? – lepődött meg Jasmine.

– Amikor mama két héttel ezelőtt Angliába érkezett, megállt a gyerekekkel Londonban, és elvitte a kicsit az udvarhoz. A király el volt ragadtatva tőle is, meg a többi fiadtól-lányodtól is. A gyermekek kifogástalanul viselkedtek, és mindenkit elbűvöltek, Jasmine. Tehát nem is tudtad, hogy mama látogatást szándékozott tenni a White-hallban, mielőtt Queen’s Malvernbe megy? Nem, persze hogy nem – válaszolt a saját kérdésére Lynmouth gróf. – Nyilvánvalóan nem tudtad. Azt hiszem, mama ma is éppolyan ravasz, amilyen mindig volt. Nagy szívességet tett neked, drágám, megengesztelte a királyt. Mostanában nem mennek jól a király dolgai, és a te engedetlenséged sem vidította fel. De a kis Charles Fredericktől felderült. Aranyos kisfiú, meghódította királyi nagyapját.

Jasmine egy darabig hallgatott, majd vonakodva megszólalt.

– Az összes gyerek elutazott nagymamával Queen’s Malvernbe, Robin bácsi?

– Hát persze! Ugyan miért kérdezel ilyesmit?

– Jasmine attól fél, hogy a király elveszi tőle a kis Charlie-fiút, és idegenekhez adja, ahogyan annak idején Henry herceggel csinálta. A királyné egy alkalommal elmondta a dolgot Jasmine-nak. Jasmine aligha nyugszik meg, míg a király szavát nem adja, hogy ez nem történhet meg újra.

Robin Southwood elgondolkodott.

– Úgy hiszem, valóban meg kell ígértetnünk a királlyal, hogy Charles Frederick Stuart az anyjával és a mostohaapjával maradhat. Igen, igen. De királyi becsületszó kell.

– Hallottál valamit? – sápadt el Jasmine.

– Semmit, drágám. De az ember bölcsen teszi, ha nem bízik meg teljesen a királyokban. Különleges helyzetüknél fogva úgy képzelik, minden cselekedetük Istennek tetszó’, márpedig én erre nem vennék mérget. Természetesen nem hallottad, amit most mondtam! A király hű alattvalója vagyok, és soha nem kérdőjelezem meg isteni jogát – veregette meg Southwood grófja Jasmine vállát, miközben zöld szemével rákacsintott.

Jasmine felkacagott, a gróf nem kis megnyugvására.

– Ejnye, bácsikám, még ilyet, hát cseppet sem tiszteled a királyt? – ugratta Jasmine a nagybátyját.

– De nem ám, drágám – felelte nagybátyja. – Jusson eszedbe, hogy én ennél jóval tiszteletre méltóbb udvarban cseperedtem fel, és a jelenlegi királynál sokkal nagyobb királynőt szolgáltam. De mint előttem atyám, én is tökéletes udvaronc vagyok. Most is csupán azért jöttem fel Devonból, hogy üdvözöljelek otthonodban, Jasmine, és egyengessem az utad, amikor megjelensz Stuart Jakab előtt, hogy bocsánatát kérjed. Ha ez megtörtént, én visszamegyek édes Angelikámhoz, a gyerekekhez és az unokákhoz. Attól tartok, nekem már valahogy nincs ínyemre az udvari élet. A király előbb-utóbb megkeserüli kis üzelmeit. Előbb Carr, most meg két új ifjú a kegyence.

Eközben megérkeztek a ház nagy fogadótermébe, asztalhoz ültek, és várták, hogy a cselédek kiszolgálják őket.

– A király nem mindig volt ilyen – jegyezte meg James Leslie. – Gyerekkorom óta ismerem. Eljárt fölötte az idő, azért viselkedik ilyen ostobán.

– Soha nem volt szeretője, mint annyi más elődjének – válaszolta Robin Southwood. – Mindig hű volt királynéjához.

– Tévedés – mondta halkan Glenkirk, és nagyot kortyolt borából.

– Hogyhogy? – nyílt tágra Southwood szeme.

– Ugyanis volt egy kedvese – magyarázta Jasmine.

– Az anyám – mondta Glenkirk. – Nagyon rég volt. A király szenvedélyre lobbant iránta, noha anyám soha nem bátorította. A király elküldte apámat a menyasszonya elé, és apám távollétében Stuartja rákényszerítette anyámra akaratát. Apám megtudta a házassága tönkrement belé, anyám Lord Bothwellhez menekült védelemért. Hosszú história. Egyszer talán elmesélem, de a király nem volt mindig olyan pipogya fíckó, mint amilyen most. Kegyetlen volt, s éppolyan durva,, mint bármely katonája.

– És a királyné? Tudott erről? – kíváncsiskodj Jasmine.

– Sejtelmem sincs – vont vállat James Leslie – de nem hinném, mert velem, fivéreimmel és nővéremmel mindig nagyon nyájas volt. Azt hiszem, csupán Lord Bothwel, apám, a király, valamint anyám szolgáltja Ellen tud a dologról. Gondoljanak bele, milyen Szigorú neveltetést kapott a király, mennyi ájtatos, erkölcsös ember vette körül, akik egytől egyig elborzadtak volna ha kiderül, hogy védencük, a király megkívánta más feleségét, s akarata ellenére magáévá tette.

– Szent gatyamadzag! – kiáltott fel Lynmouth, a boldogult királynő kedvenc kifejezésével élve. – Másnak el sem hinném, ha ilyen mesével traktálna, Jemmie! Anyád aztán feleségül ment Bothwellhez, ugye?

– Apám halála után – bólintott James Leslie. – Pontosabban mikor holtnak hitte. Útban az Újvilág felé, hajótörést szenvedett. Azt hittük, odaveszett, de néhány év múlva felbukkant Glenkirkben, hogy elmesélje hajmeresztő kalandjait. Akkorra a király már holttá nyilvánította, és anyám feleségül ment Lord Bothwellhez. Itáliába költöztek, három gyermekük született. Meggyőztem apámat, hogy rajtam kívül senki más előtt ne leplezze le magát. Mindenkinek

jobb, ha halottnak hiszik. Mivel régebbi életét amúgy sem óhajtotta folytatni, beleegyezett. Egy szépséges hölgy várta visszatértét az Újvilágban – kuncogott a gróf. – Apám mindig nagy nőcsábász volt.

– Még él? – kérdezte Jasmine.

– Él bizony! Feleségül vette ezt a hölgyet, és egy fészekalja gyerekük született – mesélte hallgatóságának James Leslie.

– Úgy látom, tökéletesen beleillesz a famíliánkba – bólogatott nagy tetszéssel Robin Southwood. – Nagyapám kalóz volt. A húgomat, Willow-t egy Algírban élő renegát spanyol nemzette. Jasmine meg egy hindu császár leánya – nevetgélt Robin. – Az egész klán képtelenebbnél képtelenebb alakokból áll, de úgy látszik, a glenkirki Leslie-k sem különbek.

Míg így beszélgettek, egyszerű, de jobbnál jobb falatokat ettek.

– Holnap kettesben lehettek – emelkedett fel Robin az asztaltól –, de aztán jövök, s magam kísérlek át a Whitehallba. – Készülj fel arra, hogy megalázkodsz, Jasmine -fordult unokahúgához. – Értesz, ugye? A király megbocsát, de ennek feltétele a megbánás és a töredelem. A nagymogul lányát el kell rejtened Westleigh márkiné könnyes és bocsánatkérő’ álarca mögé. így lesz, Jasmine?

– Igen, bácsikám – felelte halkan Jasmine.

– Engedelmes, jó kislány – ugratta nagybátyja. – Lenyűgöző! Nos, viselkedj csak így a király előtt is, és hidd el, nem lesz semmi baj. – Lynmouth gróf most James Leslie-hez fordult. – Gratulálok sikeréhez, uram, de már látom, újra fülig szerelmes, az unokahúgom az ujja köré csavarta. Tartsa őt kézben, amikor megjelenik a vén királyi bolond előtt. – Azzal elegánsan meghajolt és távozott.

– Nagymama mindig azt mondta Robin bácsiról, hogy pont olyan, mint az apja – jegyezte meg Jasmine, amikor kedvenc bácsikája elment. Szürcsölt egy kis bort, aztán elvett egy szem érett epret a kosárkából. – Akarja, hogy folytassuk? – ingerkedett a gróffal. – Mármint azt, amit a bárkán megkezdtünk? Mit gondol, Jemmie, szeretkezett már más is a folyón?

– Félek, hogy semmi eredetit nem csináltunk – válaszolta a gróf kimérten, előrehajolt, és lenyalta Jasmine szája sarkából az eper levét. – Hmmmmm, finom! – közölte, és ő is vett a kosárkából egy szemet. A szájához vitte, kihívóan nyalogatta, aztán bekapta.

Jasmine megragadta a férfi kezét, és leszopogatta ujjairól a gyümölcs levét; közben türkiz szemével egyre bűvölte a férfit. Felkelt a székről, és kivezette a grófot a teremből. A gróf nem vált meg a gyümölcsös kosárkától. így mentek fel a ház második emeletére, a hálószobákhoz. Abba a tágas lakosztályba, ami hajdan a nagyanyjáé volt. Nappali szoba, hálószoba és öltözőhelyiség. Mikor beléptek, eléjük ment Rohána, de rögtön látta az úrnője és Lord Leslie leplezetlen vágyát, és gyorsan visszavonult.

Jasmine kivette a gróf kezéből a kosárkát, és az ágy melletti kis asztalra rakta. Aztán fürge ujjakkal cibálta le a gróf testhez simuló zekéjét, az ingét is majdnem elszakította, olyan hevesen húzta át a férfi fején. Halkan ujjongva simogatta végig a férfi szőrös mellkasát, ujjával köröcskéket rajzolt rá izgatottan. Mohóbban kívánta, mint bármikor.

A gróf sem tétlenkedett. Kigombolgatta az asszony mellénykéjét, meglazította szoknyakorcát. Jasmine keble kibuggyant az inge felett. A gróf sötét feje fölébe hajolt, és megcsókolta lüktető húsát. Aztán türelmetlenül letépte Jasmine ruháit, s maga is kilépett nadrágjából.

Ajkuk hosszú, nedves csókban egyesült. Összetapadtak. Az asszony rároskadt a szőrös férfitestre, és mély nyöszörgés tört fel a torkából.

– Jemmie! Jemmie! – Jasmine keze végigkúszott a hátán, elérte és megmarkolta a férfi kemény fenekét. Hajlékony ujjakkal markolászta, gyúrta, közben érezte, hogy a férfi combja még szorosabban nekifeszül az ő combjának, vastag bozontja megérinti az ő bársonyosan sima vénuszdombját. Ekkor egyik lábát a férfi lába köré fonta, hogy még szorosabb közelségbe kényszerítse.

– Óóóóó! – nyögött fel a gróf, és két tenyere közé fogva Jasmine arcát, elárasztotta csókjaival. Meleg ajka végigszántott az asszony száján, arcán, homlokán, szemhéján. Nyelvük kéjes táncba kezdett, kezük egymás haját tépte-kócolta. A gróf e pillanatban két tenyerébe fogta Jasmine fenekének kettős holdját, s az asszony kénytelen volt elengedni a férfi lábszárát. James Leslie felemelte Jasmine-t, s lassan beleengedte felmeredő szerelmi lándzsájába.

– Szajha! – lihegte közben.

Jasmine a férfi dereka köré kulcsolta a lábát. Szent ég! A férfi olyan kőkemény volt, hogy szinte fájdalmat okozott. Jasmine feje hátracsuklott, de a férfi azonnal előrenyújtotta a fejét, és égő nyelvével végignyalogatta Jasmine nyakának oszlopát. Jasmine nyöszörgött, mialatt a gróf átaraszolt vele a szobán, és óvatosan az ágyra tette. Jasmine ekkor levette a lábát a férfi derekáról, amitől a gróf még jobban hozzáférhetett. Jasmine a feje fölé nyújtotta a karját, ezzel teljesen szabad utat engedett kebléhez.

A gróf ezt alaposan ki is használta. Mindkét kezével megmarkolta Jasmine mellét, és mosolygott, amikor az asszony fel-felkiáltott gyönyörűségében. Majd előrehajolt, és nyalogatni kezdte Jasmine mellbimbóját. Könyörtelenül tépte, cibálta, nyalta, harapdálta az érzékeny, felmeredő bimbókat, gyötörte, aztán csókjaival gyógyította.

Jasmine érezte, amint a férfi a testében lüktet. Melle pattanásig duzzadt. A szenvedélybe majd beleőrült.

– Még! Még! – sziszegte Jasmine. A gróf halkan nevetett.

– Mondd, mennyire kívánsz engem, drága Jasmine? – ingerkedett, és lefogta az asszony karmolni készülő kezét. – Hadd hallom! – mordult fel. – Vagy itt hagylak most rögtön. Lehet, hogy nem szeretsz, drágaságom, de az istenit neki, kívánsz! Hadd hallom! – villogtatta a gróf áttetszően zöld szemét Jasmine-ra.

– Te éppúgy kívánsz, ahogyan én téged! – vágott vissza Jasmine. Hüvelyével összeszorította a gróf férfiasságát. Régi háremtrükk, Jasmine hazájának asszonyai szoktak így örömet szerezni férjeiknek.

– Hadd hallom, Jasmine! Hadd hallom, hogy mennyire kívánsz – lihegte a gróf, és arca meg-megrándult. – Hadd hallom! – hajolt hirtelen a férfi Jasmine melle fölé, hogy a szájába kapja az asszony mellbimbóját: keményen beszívta, összeharapta.

Jasmine majdnem felsikított. Hisz ez még megöli! Szeretkezés örvén megöli. Jasmine egész teste sajgott, annyira kívánta a kielégülést.

– Akarlak, Jemmie – hebegte. – Akarlak! És végezz már, mielőtt tönkretennél, átkozott!

A férfi mozogni kezdett Jasmine-ban. A közös szenvedély oly hevesen tetőzött, hogy a férfinak elállt a lélegzete, az asszony pedig néhány másodpercre elvesztette az öntudatát. Jasmine-t a gyönyör az egekig ragadta, úgy érezte, le sem szállhat többé a földre, nem törődött semmi mással. Aztán mégis magához tért. A rajta heverő Jemmie ki-kihagyó lélegzettel zihált, zakatolt a szíve.

Jasmine nem mozdult. Kimerülten heverésztek, Jasmine el is szunyókált. Amikor a gróf végre felkászálódott, Jasmine álmos hangon megkérdezte:

– Elkészítette Rohána a fürdőmet?

James Leslie megrázta a fejét, hogy kissé magához térjen, majd bekukkantott a fürdőhelyiségbe, ahol vígan lobogott a tűz, és a szoba közepén ott állt Jasmine tölgyfából készült, vízzel telemert kádja.

– Igen – mondta a gróf. Jasmine nagy nehezen talpra állt.

– Fürödni akarok – jelentette ki, majd lehúzta szalaggal megkötött harisnyáját, és belemerült a vízbe. – Még langyos – mondta, azzal egy flanelruhával és szappannal mosakodni kezdett. Mindenütt beszappanozta magát, ahol a gróf látta, és ott is, ahol nem láthatta.

James Leslie elbűvölten nézte. Az imént élete legszenvedélyesebb pillanatait élte át. Szenvedélyük hevessége az erőszakkal határos. Milyen izgató. James Leslie világéletében konzervatív férfi volt. Korán felnőtté kellett válnia, féktelen apja és szép, szenvedélyes anyja erre kárhoztatta. Édes Isabelle-je bájos, fiatal feleség volt, de a tűz hiányzott belőle. James Leslie magáról se hitte volna, hogy így lángolhat. Többet örökölt anyja természetéből, mint hitte…

– Jemmie! – szólította Jasmine. Az asszony állt a kádban, a víz lassan csorgott érzéki testéről. – Engedd, hogy megfürdesselek, uram – hívogatta a grófot.

James Leslie mintegy félálomban a kádba lépett, s engedelmesen hagyta megmosdatni magát. A mosdókesztyű és a szappan fürgén járt fel és alá nyurga alakján. Jasmine előtte térdelt a kádban. James Leslie összerezzent, amikor az asszony a vesszejéhez ért, hogy azt is megmossa, s Jasmine, bár észrevette, egy szót se szólt.

– Úgy ni! – jelentette végül Jasmine elégedetten. – Készen vagy. Törülközzünk meg. Te engem, én téged foglak megszárítani. – Azzal odanyújtott egy törülközőt a grófnak, ő maga meg egy másikkal vígan dörzsölgetni kezdte a férfit. – Ó, mennyivel jobb így! – sóhajtott fel, amikor már mindketten szárazak voltak, és a hálókamra felé botorkáltak. – Nem fürödtem ilyen jót, amióta Belle Fleurs-ből eljöttünk. Utálom, ha piszkos vagyok, a nedves szivacs nem ér fel egy kád meleg vízzel.

– Nem akarsz hálóingbe bújni? – kérdezte James Leslie.

– Miért? Te kérsz, Jemmie? Jer az ágyba, mylord, különben megvesz az isten hidege. – És Jasmine helyet csinált maga mellett az ágyban.

A gróf mellé csusszant, és Jasmine azonnal hozzábújt. A gróf nagy keze lágyan simogatta Jasmine hollófekete haját.

– Nem tudok betelni veled ma éjjel – vallotta meg. – Miféle varázslatot szősz körém, drága Jasmine?

– Ó, egek, a nagybátyámnak igaza van – felelte halkan Jasmine. – Csakugyan belém szerettél, James Leslie, de ezt nem lenne szabad! Házasságunkkal a szokás és a hagyomány előtt tisztelgünk. Nem szerelmi házasság!

– És ugyan miért nem lehet az?

– Mert azok a férfiak, akiket szerettem, mind meghaltak! Nagyon is jól tudod, Jemmie!

– Előbb-utóbb mind meghalunk, drága Jasmine. Madame Skye például öt férjet veszített el, mielőtt feleségül ment nagyapádhoz, akivel aztán negyven évig boldogan élt. Megszeretsz majd, édesem — ölelte magához szorosabban az asszonyt –, és ha ráeszmélsz, be is vallod majd nekem. És most aludjunk – csókolta meg Jasmine homlokát a gróf. – Kimerítettél, pihenésre van szükségem ahhoz, hogy hajnalban újra áldozhassak Érosznak.

– Telhetetlen! – mormolta Jasmine ide-oda fészkelődve.

Néhány órácskán át édesen aludtak. Amikor Jasmine felébredt, úgy találta, hogy a tűz éppoly vígan pattog, mint amikor elszunnyadt. A hátán feküdt, és látta, hogy nincs betakarva. Kissé felemelte a fejét, lepillantott: látta, a gróf egy epret tesz a köldökére, ráhajol, megeszi, és már rakja is a következőt.

Jasmine kacagni kezdett.

– Mióta használsz tányérnak?

– Hat szem epret ettem idáig – vallotta be a gróf.

– Akkor most rajtam a sor – ült fel Jasmine. – Feküdj vissza, uram, most én jövök. – És Jasmine a maradék epret sorba rakta a grófon szőrös mellétől az ágyékáig. Eszegetni kezdett.

A gróf próbált nyugodtan, teljesen nyugodtan feküdni, még akkor is, amikor Jasmine apró fehér fogacskái kissé beléharaptak, de borzongott a gerince. Elbűvölten nézte, ahogy az asszony elmélyülten eszegeti róla az epret. A gyümölcs levét Jasmine szépen lenyalogatta. Már csak hat szem eper volt hátra. Jasmine lassan, nagyon lassan sorban megeszegette ezeket is, majd a gróf vesszejét vette a szájába. James Leslie gyönyörűségében hangosan fel-

felnyögött. Úgy érezte, nyomban belepusztul a vágyba. Jasmine egy pillanatra elengedte, fölébe lendült, és komótosan a férfi ölébe ült. James Leslie kinyújtotta a kezét, és Jasmine mellét kezdte markolászni. Az asszony apró sikolyaiból és kiáltásaiból kihallott a tiszta gyönyörűség.

Jasmine szédülni kezdett. Ő sem bírt betelni a férfival. Ez nem szerelem, mondogatta magában. Ez csak kéj. Csupán egészséges bujaság, semmi több. Nem szeretheti James Leslie-t, mert ha beleszeret, akkor bizonyára ő is olyan gyászos véget ér, mint Dzsamal, Rowan és Hal, az édes herceg. De ó, istenem, milyen hihetetlenül jó szerető!

– Jemmie, Jemmie! – szakadt fel Jasmine-ból. – Ó, istenem! Még! Még!

James Leslie látta a zaklatottságot, a zavart Jasmine arcán, és nyomban cselekedett. Hátára gördítette Jasmine-t, s keményen hatolt belé, újra meg újra. Az asszonynak szüksége van rá, még ha nem vallja is be, de James Leslie lát a szemétől. Ó, drága Jasmine, gondolta magában, bizony belém szerettél, még ha le is tagadod magad előtt.

Jasmine élvezettel vonaglott a férfi alatt. Lehunyt szeme előtt csillagok robbantak, gyönyöre nőttön-nőtt. Vadul markolta James Leslie vállát, és felkiáltott. Mikor bele is harapott a férfiba, mindketten eljutottak a kéj tetőfokára. Jasmine egyszerre érezte a méhét szinte átégető forróságot és a gróf vérének ízét. Vadul nyalogatni kezdte a férfi sebét.

– Szajha! – mordult fel kéjesen a gróf, és ajkával lecsapott Jasmine ajkára, amivel szinte beléfojtotta a lélegzetét. – Uramisten – lihegett a gróf, mialatt a hátára gördült. – Mi történik velünk? Ezentúl ez mindig ilyen… ilyen vad lesz? – kérdezte, s a szíve hangosan dübörögve kalapált.

– Én… én nem is tudom – mondta félig sírva Jasmine. Jóságos egek, ez csakugyan vad volt. Jasmine nem is értette, mi ez a tüzes vágy. Első férje, Dzsamal, gyengéd szerető volt. A második, Rowan Lindley szenvedélyesen és tapintatosan szeretkezett, akár Henry herceg, a kedvese. Ez a mostani azonban egészen más volt, mint amit eddig Jasmine ismert. Nyers szenvedélyükkel fölébe akartak kerekedni a másiknak. Vajon ez mindig így lesz? – tűnődött Jasmine. így akarják? És ha így lesz, nem halnak-e bele?

A gróf kinyújtotta a karját, és megfogta Jasmine kezét.

– Hát létezhet olyan, hogy nem szeretsz, amikor ilyen szenvedélyt gerjesztünk egymásban?

– kérdezte.

– Nem szerethetlek – suttogta Jasmine. – Nem szabad.

– Szeretsz! Tudom, hogy szeretsz!

– Úgy félek, Jemmie!

– Miért? – ringatta karjában az asszonyt a gróf. – Ugyan miért? Csak azt ne mondd, édesem, hogy azért, mert azok a férfiak, akiket szerettél, meghaltak.

– De hisz meghaltak, Jemmie – mondta kétségbeesve Jasmine. – Apám, majd a nagyszüleim férjhez adtak, beleszerettem a férjeimbe, és boldog voltam. És semmi mást nem akartam, csak hogy szerethessem őket, és egészséges gyermekeket szüljek nekik. Amikor Dzsamal meghalt, elvesztettem a szívem alatt hordott magzatomat is. Amikor Rowant a fanatikusok megölték, két gyermekkel maradtam egyedül, a harmadikkal voltam teherben. Akkor én is majdnem meghaltam. És végül Henry Stuart. Nem lett volna szabad meghalnia! Élnie kellett volna, hogy Anglia királya legyen. De nem lett. Szeretett engem, és meghalt.

– A herceg azért halt meg, mert felhevült testtel beleugrott a folyóba, és megbetegedett. Nagy szerencsétlenség, de te nem vagy felelős a haláláért, Jasmine. Annak, hogy szerelmes volt beléd, semmi köze a halálához. Az első férjedet bátyád parancsára ölték meg, a golyót, ami Rowan életét kioltotta, neked szánták, nem neki. Nagyon szomorú. Dzsamalnak, Henry hercegnek és Rowan Lindleynek nem volt szerencséje, ezért haltak meg, és kész – csókolta meg az asszony feje búbját. – Június 15-én megtartjuk az esküvőnket, édesem, és hosszú, boldog életet élünk majd együtt, drága Jasmine, mivel így akarom, punktum – szögezte le

Glenkirk grófja. – És most mondd, hogy szeretsz, te lehetetlen vászoncseléd! Már épp eleget vártam, hogy végre a te szádból is halljam!

– Ön túl magabiztos, mylord.

– Jasmine!

Jasmine felnézett a gróf szép arcába.

– Hosszú, boldog életet akarok veled, James Leslie. Ezt akarom

– Szeretsz engem?

– Igen, Jemmie, szeretlek – mondta ki végre Jasmine. – szeretlek, és mindig szeretni foglak.

7. fejezet

Robert Carr, Rochester vikomtja és Somerset grófja kiesett a király kegyéből, és ezt tudta is. Robert Carr elszánt ember volt. Udvari pályafutását apródként kezdte. Húszévesen már királyi kamarás volt, és azzal hívta fel magára Jakab király figyelmét, hogy egy lovagi tornán a karját törte. A következő évben a király jókora, gyémántokkal ékes arany függőt ajándékozott a fiatalembernek. Három év múltán Robert Carrból vikomt lett. És amikor Carr vikomt szemet vetett Frances Howardra, Essex grófnéjára, nem volt kérdéses, hogy elkaparintja hites urától.

Frances Howardot a családja tizennégy évesen a szó szoros értelmében kényszerítette az oltár elé. Frances és Robert Devereaux, Essex grófja mélységesen utálták egymást. Frances Henry herceggel enyelgett, mielőtt a herceg Jasmine-nal találkozott. Később aztán Carr és ő egymásba szerettek. Válás persze nem jött szóba, Frances Howard férje impotenciájára hivatkozva házasságuk érvénytelenítését kérte, azt állítván, férje nemcsak vele nem megy semmire, hanem más nőkkel sem. Ez természetesen merő hazugság volt, ám a király és az érsek semmisnek mondta ki a házasságot. Így aztán Frances feleségül mehetett Robert Carrhez, Somerset grófjához. Ekkor Frances tizenhat, Robert huszonhat éves volt.

Robert Carr egyik barátja, Sir Thomas Overbury hangos szóval, nyíltan ellenezte a frigyet Frances Howard-dal. Mindenki előtt fennen hangoztatta véleményét, kígyót-békát kiabált a hölgyre, akit ki nem állhatott, és még a király előtt is megjelent, hogy arra kérje, mentse meg Robert Carrt Frances Howard karmaiból. Erőfeszítéseit nem koronázta siker. A fiatalok egybekeltek, és röviddel esküvőjük után Sir Thomas Overbury a londoni Tower börtönrácsai mögött találta magát. Néhány hónapig itt rostokolt, aztán egy reggelen a börtönőr holtan találta. Megmérgezték.

A megdöbbent király parancsára alapos vizsgálat kezdődött. Megállapították, hogy Sir Thomas Overbury valamilyen mérgezett édességet evett. Beletelt még egy kis időbe, míg kiderítették, ki küldte az édességet, ám hamar terjedt a pletyka, hogy az bizony Somerset gróf házából érkezett. Azt persze nem lehetett megállapítani, hogy vajon a gróf, avagy a grófné rendelte-e a Sir Thomasnak szállított csemegét, hiszen a cukorkásdobozt egy utcagyerek kezébe nyomták azzal, hogy vinné be Overburynek. Legalábbis így mesélte az őr, aki a papírskatulyát átvette. Persze az is valószínű, hogy a küldöncöt magát is eltették láb alól, nehogy a valódi tettest megtalálják. Am a papírdoboz pontosan olyan volt, amilyenben Frances Howard szokta kedvenc csemegéjét ajándékozni barátainak. Készítője még azt is kijelentette, hogy ezeket a dobozokat kizárólag őladységének készíti, senki másnak. Noha elképzelhető volt, hogy valaki ellopott egy ilyen dobozt, senki nem gondolt ilyesmire. Egyelőre sem a grófot, sem a feleségét nem fogták perbe, mert döntő bizonyíték nem volt ellenük.

Robert Carr számára mégis napnál világosabb volt, hogy kiesett Stuart Jakab kegyéből. Az Overbury-botrány kitörése óta a király alig hívta magához, keresztülnézett hajdani kegyencén. Táskás királyi szemét inkább két ifjún legeltette. Egyikük George Villiers, vidéki tuskó, aki rendkívüli hamarisággal elnyerte királyi gazdája kegyét. Hogy ez a falusi bugris hogyan kaphatta meg mindössze egyetlen év alatt az áhított királyi pohárnoki rangot, az merő rejtély maradt Carr előtt. Most pedig kamarás lett. Ó, igen, meglehetősen csinos fiú azzal a tüzes, barna szemével és hullámos, gesztenyebarna hajával, de felkapaszkodott kis senki.

Nála is rosszabb azonban Piers St. Denis, Hartsfield márkija. Ősi rang birtokosa, igazán semmi szüksége a király kegyére, mégis éppoly gyorsan elnyerte, mint Villiers. St. Denis

bűbájos, emberemlékezet óta senki nem szórakoztatta így el a királyt. Villiers angyalarcú, Piers St. Denis látványosan jóképű, tökéletes vonásokkal.

Ezzel a két intrikussal szemben ugyan miféle esélye marad Robert Carrnek, hogy visszanyerje gazdája kegyét? Francesnek sem tetszett a dolog. Titokban arra számított, hogy férje mindig a király kegyence marad. Elvégre született Howard! Két unokanővére is ült Anglia trónján. Nem voltak túl sikeres királynénak mondhatók, de mégis királynék voltak.

– Hogy lehettél olyan ostoba, hogy az én dobozaim egyikét használtad fel? – támadt rá Frances egyik este hitvesére ágyuk bársonyfüggönye mögött. – Az az átkozott holmi még leleplezhet minket! Mihez kezdjünk, Rob?

– Még semmi bizonyítékuk nincsen – felelte a férje. – Hacsak a hisztériás viselkedésed nem árul el bennünket, Frances. Azt a dobozt tőled éppúgy ellophatták, mint a dobozkészítő mestertől. Ebből még semmi nem következik.

– És az a nyavalyás fiú?

– Már mondtam, hogy amikor visszajött a pénzéért, megfojtottam, és a folyóba dobtam. Csak egy utcagyerek volt, senkinek nem fog hiányozni. És ha hiányozna, akkor is áldozatul eshetett valamelyik utcai verekedésnek, netán elment szerencsét próbálni. Az édesség nem vezetett nyomra. Óvatosak és okosak voltunk. Te elkészítetted a bonbont, én meg elintéztem a szállítását. Senki nem találhat ránk, Frances, ne nyugtalankodj – mondta Somerset grófja a feleségének. – Találgatnak.

– A királyné a közelébe sem enged – panaszkodott Frances. — Kitiltott a királyi termekből. Engem! Frances Howardot! Holott én már akkor ismertem azokat a termeket, amikor Anna királyné még be sem tette a lábát Angliába. De ez semmi ahhoz képest, Rob, hogy ránk bizonyíthatják, mi öltük meg Overburyt. Márpedig tudják, hogy mi tettük! Végünk van, Rob. Végünk van!

– Átmeneti kegyvesztés ez, Frances – vigasztalta a férje. – A király semmire sem megy nélkülem. Jamie Stuart a barátom.

– Miért kellett Overburyt a Towerba záratnod? A fenébe, ország-világ előtt zajlott az egész! Hányszor mondtam, hogy a király zsuppolja el Írországba, ott szép nyugodtan eltehettük volna láb alól! Az írekre kenhettünk volna mindent. Most minket vádolnak majd. Kész csoda, hogy még nem tartóztattak le. A Towerban kötünk ki, Rob, és csak azért, mert nem hallgattál a feleségedre!

– A király szeret engem – hajtogatta makacsul Robert Carr.

– Még hogy szeret? – horkant fel Frances dühösen. – Ennek vége, Rob. Vége! A király már csak Villiers és St. Denis társaságában issza le magát, és csak azzal törődik, melyiküket kívánja jobban. Összetörted a király szívét, Rob, és ő soha nem bocsát meg neked. Kidobott és elfelejtett. Mindez nem történt volna meg, ha rám hallgatsz!

– Menj aludni, Frances, és ne nyaggass már! – förmedt feleségére a gróf. – Glenkirk grófja holnap visszatér az udvarba Westleigh márkinéval együtt. Úgy mondták, hamarosan összeházasodnak. Sokért nem adnám, ha láthatnám Jasmine Lindley töredelmét.

– Lehetséges – fontolgatta Frances –, lehetséges, hogy egy ilyen alkalom felvidítja a királyt, és elfeledkezik rólunk.

– Ha elfeledkezik, végleg elveszítettük jóindulatát. Ezt akarod, Frances?

– De legalább életben maradunk! – csattant fel az asszony. – Nem szeretném a Towerban végezni, ahogyan az unokanővéreim, Anna és Catherine!

– Túl sokat aggodalmaskodsz – nevetett a gróf. Reggelre kelve azonban már nem talált semmi nevetnivalót.

Amikor feleségével jelentkezett a királyi palotában, közölték velük, hogy menjenek haza. Többé nem fogadják őket a Whitehallban. Maradjanak londoni házukban, ott várják be a király döntését sorsuk felől. Teljesen megdöbbenve indultak haza, még azt sem vették észre,

hogy Glenkirk kocsija elrobogott mellettük az úton. Néhány nap elteltével a grófot és feleségét letartóztatták és átszállították a Towerba.

– Nem Frances Howard és új férje hajtott itt el mellettünk? – kérdezte Jasmine, és kihajolt hintójuk ablakán, hogy a távolodó kocsi után nézzen.

– Meglepne, ha ők lettek volna – felelte Glenkirk. – Robin szerint Carr az Overbury-ügy miatt kiesett a király kegyéből. Azt is elmesélte, hogy a király mostanában azzal a két fiatalemberrel mulatozik, akik nemrégiben kerültek az udvarhoz. De holnapra már többet tudunk az egészről. Nem hinném, hogy Carr akkora ostobaságot csinált volna, hogy megmérgezi az ellenségét, majd hagyja, hogy elfogják. Bár nagy szamár volt világéletében.

– Jól nézek ki? – kérdezte Jasmine immár harmadszor, amióta elindultak.

– Igen – bólintott kurtán James Leslie, és fülig szaladt a szája.

Jasmine-nak mindenki azt tanácsolta, hogy megtért bűnöshöz méltó, szerény öltözékben jelenjen meg a király előtt, ám ez sehogy nem sikerült. Jasmine túl szép volt. És túl elegáns. Túlságosan látszott rajta, hogy a nagymogul leánya. Bíborvörös selyemruhát vett fel harangszoknyával. Nyakán gyönyörű fekete gyöngysort viselt, melynek közepén hatalmas indiai rubin függött. Haját elegáns kontyba tűzte, lábára fekete selyemcipellőt húzott, rózsaszínű gyöngydíszítéssel. Ujjain is számos gyűrű csillogott. Minden nő irigyelni fogja, és minden férfi megkívánja, gondolta magában James Leslie.

Glenkirk grófja feketébe öltözött, a komolyság jegyében. Legalább az egyikükön látszódjék a teljes megbánás és töredelem amiatt, hogy annyi gondot okoztak a királynak. Míg átvonultak a hatalmas fogadótermen, a gróf hallotta, hogy az udvaroncok sziszegve súgnak össze a hátuk mögött.

– Bátorság, drága Jasmine! – simogatta meg az asszony kesztyűs kezét. – Minden csoda három napig tart.

A király és a királyné trónszékén foglalt helyet. Stuart Jakab megöregedett. Negyvenkilenc éves volt. A királyné, ez a derék asszony, aki soha nem számított nagy szépségnek, negyvenedik évében járt. Semmit sem változott, mióta utoljára látta, gondolta Jasmine. A királynő és férje közös érdeklődése abban merült ki, hogy mindketten szerettek vadászni, és szerették gyermekeiket. Egyébként külön utakat jártak, de hűségesek voltak egymáshoz. Ami Jakabnak jó volt, az Annának is tetszett, és fordítva. Ágybéli érintkezésüket már régóta megszakították, de jó barátok maradtak.

Stuart Jakab szenvtelenül figyelte a trónja elé járuló párt. Westleigh őrgróf özvegye meghajtotta térdét, fekete kontyos fejével könnyedén bókolt, kerülve az uralkodópár tekintetét, majd kecsesen felegyenesedett. A teremben hirtelen csönd támadt, mindenki a fülét hegyezte.

– Nos, madame, valahára tehát visszatért – kezdte a király, meglepően szelíd arckifejezéssel. – Találkoztam a gyermekeivel. Szép és jó gyermekeket hozott világra. Mindnyájan szépek és jók. Unokánk korához képest derék kis fickó. Franciául beszélt velem

– mosolyodott el a király. – Majd közölte, hogy megtanít néhány hindi káromkodásra. Vajon hol s kitől tanulhatott hindi nyelvet a gyermek? – billentette félre fejét a király, s kérdőn Jasmine-ra nézett.

– Valószínűleg Adálitól, az inasomtól – felelte Jasmine halkan. – Adáli gyakran felhívja Charlie-fiú figyelmét arra, hogy nem egy, hanem két királynak az unokája.

– Értem – bólintott Stuart Jakab. – A mi Lundy hercegünk ereiben valóban bőven folyik királyi vér, de ő Anglia szülötte, madame. Remélem, ön erre neveli.

– Igen, felség. így nevelem. Hogyan is feledkezhetnék meg erről. Az apja örökké szívemben él.

A király rövidke pillanatra mintha elszomorodott volna.

– Igen – mondta végül. – Mindannyiunknak. Anglia nagy királyt veszített halálával, de talán elég soká élek majd ahhoz, hogy Charlesból jó király lehessen.

– Ó, felséges uram – felelte erre Jasmine bizonyos vagyok abban, hogy Charles herceg nem hoz szégyent önre és a királynéra. – Majd mindenki meglepetésére, beleértve Glenkirköt is, Jasmine térdre vetette magát a király előtt.

– Felség! – mondta csengő hangon. – Kérem, bocsássa meg engedetlenségemet. Egyetlen mentségem van: a szívem csupa bánat volt Henry herceg halála miatt, és nem álltam készen arra, hogy oly gyorsan újra férjhez menjek. Gyenge asszony vagyok, felséges uram, és rövidke életemben igen sokat szenvedtem. De immár készen állok kötelességem teljesítésére, s feleségül megyek Glenkirk grófjához. És többé soha nem leszek engedetlen, felséges úr – fejezte be Jasmine, s úgy leszegte a fejét, hogy homloka már-már megérintette a király cipőjét.

A király nagyon meglepődött, tetszett neki a dolog. Ez az előtte térdelő fiatal nő, aki annyit ágált ellene, most elismerte teljes fensőbbségét. Két éve Jakab rettentően megdühödött Jasmine-ra, amiért Franciaországba szökött. Két hete azonban megnézte az unokáját, és a kisfiú meglágyította a szívét Jasmine de Marisco Lindley iránt. Egy hónappal ezelőtt még meg akarta büntetni a botrányhősnőt, aki íme, most nyilvánosan megalázkodik a trón előtt. Stuart Jakabnak mindez szerfelett tetszett, és édességesnek ígérkezett, hogy megbocsáthat.

– Kelj fel, leányom – mondta jóindulatúan. – Segíts neki, Jemmie! – szólt oda Glenkirk grófnak, majd amikor Jasmine már talpon állt, folytatta. – Igazán szép bocsánatkérés volt, és kitűnően adta elő. Megbocsátok önnek, madame.

– Köszönöm, felség – felelte egyszerűen Jasmine, és újra térdet hajtott.

– Egy asszonynak, kivált olyan szép asszonynak, mint amilyen ön, szüksége van férjre, aki vezesse. De talán elsiettem a dolgot, amikor férjet választottam önnek, madame. Rájöttem, lehetőséget kellett volna adnom önnek, hogy több férfi közül választhasson új urat és parancsolói magának. Hát most megadom a lehetőséget – mosolygott Stuart Jakab, és e percben szemmel láthatóan igen elégedett volt önmagával.

A teremben minden arcról lerítt a meghökkenés, a királyné is elképedt. Dühös tekintetet vetett hitvesére, ám az nem törődött vele.

– Felséges uram – válaszolta gyorsan Jasmine igen elégedett vagyok azzal, ha Lord Leslie felesége lehetek. Régi barátok vagyunk, és teljes az egyetértés közöttünk. Esküvőnket június 15-re tűztük ki, nagyanyám házában, Queen’s Malvernben.

– Márpedig addig nem lesz esküvő, madame, míg nem dönti el, ki lesz a vőlegény – nyakaskodott a király.

– De nekem már van vőlegényem! – vágta rá Jasmine hangosan, csaknem kiabálva.

– Jakab! – sziszegte a királyné.

A király semmibe vette hitvese tiltakozását, és tovább szónokolt.

– Ön becsületes, madame, és ha jól értem, hajlandó alávetni magát óhajomnak. Sok udvaroncommal ellentétben ön tudja, hogy isteni jogom van alattvalóim felett. Két évvel ezelőtt elhamarkodottan döntöttem, vagy legalábbis úgy hiszem, mert védeni akartam önt és az unokámat. Ez az elhamarkodottság űzte el önt a messzi Franciaországba. Tudom, immár megérti tettem indítékát, s ezért be merem vallani, hiba volt a sürgetés. Madame, most választást ajánlok önnek. Választhat férjet magának. Nem csupán Glenkirk grófja pályázik az ön kezére, hanem Piers St. Denis, Hartsfield őrgrófja szintúgy hőn óhajtana frigyre lépni önnel. Még az én kedves Steenie-met is felajánlanám önnek, ám ő azt mondta, hogy szívét már elkötelezte. – Stuart Jakab rávigyorgott Jasmine-ra, borzasztóan tetszett neki, hogy ilyen remek dolgot talált ki. – Kedves Piersemet nagyszerű fickónak találja majd, madame. Nagyjából éppolyan korú, mint ön, míg Glenkirk öregebb önnél.

– Felség – kezdte Jasmine, de a király csendre intette, és Jemmie is megszorította a karját, jelezve, hogy hallgasson, ne tiltakozzon.

– Piers, drága barátom, hol vagy? Jöjj és mutatkozz be Westleigh márkinénak – búgta szinte a király.

E pillanatban magas, csinos fiatalember lépett elő az udvaroncok tömegéből a trón elé. Tetőtől talpig kékbe volt öltözve, és Jasmine esküdni mert volna, hogy ennek a kék selyemnek az árnyalata pontosan megegyezett a férfi szemének színével. Szebb férfit Jasmine életében nem látott, de visszataszítónak találta, mint az indiai mérges kígyókat. A kobrák is szépek, ám nagyon veszedelmesek. Hartsfield őrgróf mélyen meghajolt a trón előtt. – Sir! – mondta kellemesen zengő hangon.

– Hajolj meg és bókolj Lady Lindley előtt, Piers – biztatta kislányos hangon a király a fiatalembert. – Ha megtetszel neki, téged választ élete párjául.

Hartsfield engedelmeskedett, de miközben Jasmine előtt hajlongott, gyors pillantást vetett a királyra. Majd megfordult, és tisztelegve felemelte a kezét.

– Madame!

– Nos, vidd kissé félre és társalogj vele, Piers – utasította a király. – Glenkirk, te maradj itt a királyné mellett, s adj lehetőséget versenytársadnak. Elvégre hónapokig Franciaországban időztél vele. Hadd jusson némi esély Piersemnek is. És sose félj, Jemmie Leslie, ha a hölgy Pierst választaná, csinos örökösnővel kárpótollak – mondta Stuart Jakab, és hangosan kacagott.

James Leslie legyűrte dühét, a királyné mellé állt, és megcsókolta a kezét.

– Örülök, hogy olyan jó színben látom, ma’am – erőltetett ki magából egy mosolyt.

– Nem kell mosolyognia, Glenkirk – válaszolta Anna királyné. – Most, hogy Jakab elérte, amit akart, jó kis kalamajkát csinált, igaz? Bízvást mondhatom, hogy nem volt tudomásom erről, különben beszéltem volna vele. Jakab nagyon elkényezteti ifjú kegyenceit. George Vil-liers, akit kissé jobban kedvelek Piers St. Denis-nél, beleszeretett Lady Katherine Mannersbe, Rutland gróf leányába. Villiers még nem elég rangos a hölgyhöz, de Jakab hamarosan gondoskodik arról, hogy kapjon valamilyen nemesi címet. Szerencsére Villiersnek volt annyi esze, hogy tudatta a királlyal Lady Manners iránti hajlandóságát, így szegény Jasmine számára más jelöltet kellett keresnie.

– Már Franciaországban feleségül vehettem volna — mondta bosszúsan Glenkirk. – Hajlottam is rá, ám Jasmine azt akarta, hogy az esküvőnkön körülötte legyen a családja, és én azt akartam, hogy ő boldog legyen.

– Ó! – mondta halkan a királyné. – Tehát szereti?

– Szeretem – vallotta be a gróf.

– És ő is szereti önt?

– Úgy van. Szeret. Ilyen szerencsés vagyok. Ugye nem gondolja, hogy a király hozzákényszeríti őt Hartsfield márkihoz? Úgy hallottam… – kezdte Glenkirk, de aztán elharapta a szót, mert nem akarta Anna királyné tudomására hozni, hogy miféle szóbeszéd járja.

– Úgy hallotta – fejezte be a gróf helyett a királyné –, hogy Piers St. Denis és George Villiers a férjem kegyét élvezik. Így igaz. Ön is tudja, mylord, hogy Jakab milyen szenvedélyes ezekben a barátságokban. Én cseppet sem bánom, még mindig könnyebben kijövök ezekkel a bájos fiatalemberekkel, mint egy kegyencnővel. Nagy megkönnyebbülés volt számomra, amikor az ön anyja elhagyta Skóciát. Hogy s mint van mostanában az anyja?

Glenkirk gróf nagyot nyelt. Tehát Anna királyné tudott a királynak anyja iránt táplált érzelméről, mégsem tett róla soha említést. Hirtelen nagyobb tisztelettel nézett fel erre az asszonyra, akit eddig ő is, mint mindenki, butácskának, gyermekesnek tartott.

– Anyám jól van, felség – felelte. – Megözvegyült, de továbbra is a nápolyi királyságban éldegél. Öcsém és két húgom vele van. Anyám szerint Skócia éghajlata nem tenne jót neki annyi évi nápolyi napfény után.

– Mióta nem látta ön az anyját? – kérdezte a királyné.

– Röviddel feleségem és gyermekeim halála után meglátogattam – halkult el a gróf hangja.

– Akkoriban szükségem volt a tanácsára, de bizony sok éve már, hogy nem láttam anyám arcát.

– A glenkirki Leslie-k bizonyára örvendenek majd, ha újra megházasodik – jegyezte meg a királyné. – Ön és Lady Lindley máris szerelemmel szeretik egymást. A hölgy termékeny, és bizonyára lesznek majd fiaik. Jasmine gyermekei nagyon szépek. És nemcsak csinosak, hanem ilyen kis apróság létükre okosak is. Szereti őket, James Leslie?

– Úgy érzem, máris szép az összhang közöttünk. Papának szólítanak. Az ifjú Henry azt szeretné, ha nyáron elkezdenék vívóleckéket adni neki.

– Ez igazán jól hangzik – ismerte el a királyné. – Ön kitűnő apja lesz a kis Lindley gyerekeknek és az unokámnak. — Észrevette, hogy a gróf tekintete Jasmine-t és Hartsfield őrgrófot keresi. – Ha szereti önt, akkor nincs mitől tartania – nyugtatta meg a grófot. James Leslie azonban éles szemmel figyelt Jasmine egyre növekvő türelmetlenségére, és magában azt latolgatta, meddig fékezi még magát az asszony, és mikor üti pofon az őrgrófot, amivel óriási botrányt okozna.

Piers St. Denis egyre távolabb vonszolta Jasmine-t a királyi tróntól.

– Ön sokkal szebb, mint hittem – udvarolt az őrgróf. – De hisz jól tudja magáról, milyen szép. Nyilván sokszor elmondták már önnek, madame.

– Valóban így van – válaszolta Jasmine. – Június 15-én feleségül megyek Glenkirk grófjához. Szeretjük egymást. El sem tudom képzelni, hogy a király, aki annyira erőltette a házasságunkat, vajon miért űzi most ezt a csúf játékot velem. Haragszom!

– A király a kedvemben akar járni – magyarázta a márki. – Kivált most, hogy az a vidéki bugris kivetette a hálóját Rutland lányára. Jóságos egek! Villiersnek semmiféle rangja nincsen. Rutland aligha adja hozzá a lányát egy jelentéktelen földesúrhoz. De a bolond öreg király megígérte az ő kis Steenie-jének, hogy mindent elsimít, és az a fajankó dicsekedett is fűnek-fának, hát a király most engem is boldogítani akar. Ön és Glenkirk egymás szeretői? Ön igen érzéki asszonynak látszik. Á, ön elpirult! Mily bájos!

– Miért nevezi a király George Villierst Steenie-nek? – kérdezte Jasmine, mintha nem is hallotta volna a márki pimasz tolakodását.

– Találkozott valaha Villiersszel? Nyilván nem. Nézzen oda, a király balján áll. Angyalarc. A király vén hülye, áradozik, hogy Villiers szakasztott olyan, mint Steenie, Szent István becézve. Okádtató. És most feleljen a kérdésemre, szépségem. Ön és Glenkirk együtt hálnak?

– Semmi köze hozzá!

St. Denis erősebben megszorította Jasmine karját.

– Ha a feleségem lesz, akkor mindent tudnom kell önről, szépségem.

– De én nem leszek a felesége! – fakadt ki Jasmine dühösen. – Engedje el a karom! Milyen durva, még összetöri!

– Á, szóval ráhibáztam. Együtt hálnak. Nos, nem tesz semmit. Végül is ön nem volt már szűz. Négy gyereke van, és az egyik királyi fattyú. Szenvedélyes kis szuka vagy, mi, szépségem?

– Eressze el a karomat! Ha nem ereszti el, sikítok. Botrány lesz, ami nem tesz jót önnek, uram.

– Látom, nem a levegőbe beszél – nevetett az őrgróf, és elengedte Jasmine karját. – Nos, ha a feleségem lesz, jól eltángálom majd az efféle engedetlenségért.

– Az olyan férfi, aki kezet emel egy nőre, nem is igazi férfi – háborodott fel Jasmine őszintén. – És most menjen, keressen magának valami butuska kis örökösnőt. Én elígérkeztem Lord Leslie-nek – jelentette ki Jasmine, majd sarkon fordult, és odasietett James Leslie-hez, aki még mindig a királynéval beszélgetett. – Boldog vagyok, hogy újból láthatom, felség – pukedlizett Jasmine a királyné előtt.

– Úgy látom, Hartsfield márki nem nyerte el a tetszését – állapította meg a királyné.

– Nem, egy cseppet sem – válaszolta Jasmine őszintén.

– Nekem sem tetszik – mondta Anna királyné.

– És hozzákényszerít a király? – nézett fel Jasmine a királynéra. Anna királyné nemet intett.

– Mivel Steenie-nek végül odaígérte a Rutland-örökösnőt, Jakab úgy érzi, hogy St. Denis se járhat rosszabbul. Magára vessen, drágám. Ha akkor hozzámegy Glenkirkhez, most nem háborgatná St. Denis. De Jakab, mint ön is tudja, jószívű. Nem fogja kényszeríteni. Önre bízta a választást, épp csak megpróbálta elfogadtatni önnel a szép márkiját, hogy örömet szerezzen St. Denis-nek. Sejtelmem sem volt erről a tervéről, különben lebeszéltem volna róla. Hiszen szegény drága Henrynk halála után is, Isten nyugtassa, a mi beavatkozásunk okozta azt, hogy ön menekülni kényszerült. És semmiképp sem akarom, hogy ön újra elmeneküljön, a mi drága kis Charlie unokánkkal – mondta a királyné, és karcsú ujjaival megveregette Jasmine kezét. – Minden rendbe jön, drágám. Biztosra veszem. De nem szabad újra elfutnia. Ön felel Lady Lindleyért, Jemmie Leslie!

Hartsfield a terem másik végéből figyelte hármukat. Nem hallotta ugyan, amit mondtak, de abban biztos volt, hogy többször is kimondták a nevét.

– Mi a véleményed a nőről, Kipp? – kérdezte a mellette álló férfitól.

– Azt hiszem, komoly fegyelmezésre van szüksége – válaszolta a másik –, de úgy képzelem, hogy roppantul élveznéd a feladatot, Piers – fakadt kacajra.

Kipp St. Denis a márki fattyú féltestvére volt. A két férfi együtt nőtt fel, és a fattyú mindenben hűségesen engedelmeskedett közös apjuk egyetlen törvényes örökösének. Kipp anyja az ifjú Hartsfield márkiné belső szobalánya volt. Úrnője eljegyzett vőlegénye az esküvője előtt egy héttel megerőszakolta a még szűz cselédlányt. A nászéjszaka óta pedig a márki, ez az erőszakos, erkölcstelen ember minden éjjel mindkét nőt az ágyába cipelte. Felesége árva lévén, tetemes hozományt vitt magával házasságukba, de szerette férjét, és minden óhaját teljesítette. A birtok elszigetelten állt, senki nem pletykálkodhatott, legfeljebb a cselédség jártathatta a száját. A személyzet azonban rettegett gazdájától.

A féltestvérek egy és ugyanazon ágyban, egyetlen óra különbséggel jöttek világra, és a két asszony egymás mellett vajúdott és szült. Ha Kipp a törvényes házasságból születik, ő lett volna az örökös, mert ő látta meg először a napvilágot. Piers egy óra múlva került ugyanabba a bölcsőbe, és azóta jóformán soha nem váltak el egymástól. Kipp az anyjára hasonlított, míg Piers az apja mása volt. Ami a természetüket illeti, mindketten apjuk vérmességét örökölték. Társadalmi rangjuk roppantul eltért, de a fivérek tűzön-vízen át kitartottak egymás mellett, féltékenység nem fért közéjük. Kipp oda ment, ahová Piers, és féltestvérét szolgálta mint titkár, inas és általános bizalmas.

– Ah, Kipp, ez nem afféle közönséges, megszelídíteni való kanca, hanem roppant finom teremtés, aki különleges bánásmódot igényel – mondta a márki. – Láttad, ahogyan a melle kibuggyant a ruhája kivágásából? Pompás kis simogatni való halmok!

– Ha ez a nő kell neked, Piers, akkor előbb le kell ráznod Glenkirk grófot – vélte a féltestvér. – Amíg a gróf itt van, halvány reményed sem lehet a hölgy elnyerésére. Kihallgattalak titeket, amikor beszéltél a nővel. Mindenképp feleségül akar menni Glenkirkhez. És bátyám, a gróf és a hölgy egyazon házban laknak a Stranden, valószínűleg egy ágyban is hálnak, és a gróf minden éjjel jó alaposan meghágja. Megvárjuk tán, hogy a hölgynek gyereke legyen a gróftól? Mondd ezt el a királynak, a többit meg bízd rá. Elintézi. Tán nem szereti-e szívből és igazán a vén bolond az ő kis Piers fiúkáját? – nevetett Kipp St. Denis.

– Igazad van – bólintott az őrgróf. – Nem szeretném elszalasztani ezt a lehetőséget. Lady Lindley saját jogán mesésen gazdag, és ami még fontosabb, egyik fia a király unokája. Pont olyan fattyú, mint amilyen te vagy, Kipp, csak épp királyi fattyú. Amíg Charles nem nemz örököst valami spanyol vagy francia hercegnővel, addig a kis Lundy herceg nagypapa szeme

fénye. Aki kezében tartja a kis fickót, nagy hatalmú ember, Kipp! Villiers csak vegye el a savanyú képű örökösnőjét. Nekem viszont mesés vagyon jut, és dróton rángathatom a királyt.

– De csak akkor, ha meggyőzöd Lady Lindleyt, legyen a feleséged! Láttam, nem félemlítetted meg. A pletykák szerint ő maga is egy király leánya, és rokonai nagy befolyással bírnak a királyra. Mostohaapja az unokatestvére, BrocCairn grófja. Egyik nagybátyja Lynmouth grófja, a másik a clearfieldsi Lord Burke. Nagyanyja nem más, mint Lundy grófnő maga. És ez a nagymama nemcsak hogy összeakaszkodott a dicsőséges Bess Tudorral, hanem még túl is élte a királynőt, és fűnek-fának mesélgeti a históriát. Lady de Marisco majomszeretettel csügg ezen az unokáján, Piers, a család pedig úgy táncol, ahogyan az öregasszony fütyül. Ha megfenyegeted Lady Lindleyt, az egész família egy emberként a védelmére kel, aztán gondoskodnak róla, hogy arcátlanságodért megbüntessenek. Nagyon nagy család ez, Piers. Az egyik nagynéni Alcester gróf felesége, a másik Lord Blackthorne hitvese. Jasmine Lindley különlegesen jó kapcsolatokkal rendelkezik. Inkább a személyes varázsodat vesd latba, és akkor minden rendben lesz.

– Meg kell szereznem ezt a nőt! – jelentette ki St. Denis tüzesen. – Úgy felizgatott, ahogyan asszony még soha. A gazdagsága, a szépsége, a királyi fattya! De a porontya nélkül is felettébb kívánnám őt, Kipp.

– Előbb intézd el Glenkirk grófot – tanácsolta a féltestvér. – Ha Lady Lindley közelében marad, semmi esélyed nincsen. Nézd! – mutatott a terem másik végébe. – A gróf és Lady Lindley épp menni készülnek. Rajta, Piers! Most kell beszélned a királlyal!

Hartsfield márki kecsesen átsietett a fogadótermen, és elállta a búcsúzkodó Glenkirk gróf és Jasmine útját.

– Felség! – mondta hangosan a márki. — Ha Lady Lindley valóban esélyt ad nekem, hogy udvaroljak neki, nem helyes, hogy Lord Leslie egy fedél alatt lakik vele és együtt hálnak.

– Micsoda? – húzta fel a szemöldökét a király. – Igaz ez, Jemmie? Valóban Greenwoodban laksz Lady Lindleyvel?

– Igaz, uram – válaszolta érdesen Glenkirk, és dühös pillantást vetett Hartsfield márkira.

– Ej, ej, Jemmie, ezt nem engedhetjük meg – csóválta fejét a király.

– Sir, én szívesen vendégül látom Jemmie-t – lépett előre Lynmouth gróf, és mélyen meghajolt. – Mi ketten régi jó barátok vagyunk.

– Kitűnő, kitűnő – bólogatott a király. – Ott maradsz Robin Southwoodnál, ami igazán jó megoldás, ugye?

– Úgy lesz, felség. Csak hazakísérem Jasmine-t – hajolt meg Glenkirk Stuart Jakab előtt.

– Én is veletek tartok – mondta Lynmouth grófja. – Utánanézek, hogy kényelmesen érezd magad Lynmouth House-ban. – Robin pillantásával csendre intette unokahúgát és a grófot.

– Lynmouth háza közvetlenül Lady Lindley háza mellett áll – súgta fivére fülébe Kipp. – Mintha kissé túl közel lennének egymáshoz, nem?

– Ha tovább beszélek, az szánalmas nyöszörgésnek hatna – felelte halkan a márki. – Többé egy szóval sem alázom meg magam.

– Mylord – mondta Jasmine St. Denis-nek, míg távoztak a teremből –, csak az idejét vesztegeti, és bolondot csinál magából. Ne izgágáskodjon! A király keres önnek egy csinos örökösnőt, ha szépen megkéri, márpedig ön jól tudja, hogyan kell szépen kérni, igaz? – mosolygott édesen Jasmine a márki csinos arcába, mely most eltorzult a dühtől.

Am azután Piers St. Denis felnevetett, és elhessegette arcáról a sötét felhőt.

– Ah, madame, ön minden szavával egyre jobban elbűvöl! Nem hiszem, hogy akad a világon még valaki, aki ennyire fel tudna dühíteni, mint ön. Nem mondok le arról, hogy üldözzem, ehhez túlságosan is érdekel. Fogadni mernék, hogy elnyerem önt Glenkirktól.

– Soha! – vágta rá hevesen Jasmine.

Hartsfield márki karon fogta Jasmine-t, és odébb vezette Glenkirktól, aki dühösen álldogált, háta mögött Lynmouth gróffal.

– Nos, madame, ne rakoncátlankodjon velem. Majd meglátja, mennyire megszeret. Engem mindenki szeret, kivéve Villierst, de ez nem érdekel. Villiers senki. Ha ön engedi, bebizonyítom, milyen elragadó ember vagyok.

Jasmine akarata ellenére is elnevette magát.

– Mylord – mondta aztán komoly hangon –, mindketten nehéz helyzetben vagyunk. Lehet, hogy az ön szemében makrancosnak látszom, de meg kell értenie, hogy James Leslie-t már évek óta ismerem. És megszerettem őt. A mi házasságunk eszményi lesz. A gyerekeim imádják a grófot. Ön bármily elragadó, nem ingok meg. Hasztalan minden igyekezete, és komolyan mondom, dühös vagyok a királyra, amiért ezt javasolta.

– Milyen imádnivaló, amikor mérges! – dorombolta a márki.

– A csodába! – pattant fel Jasmine.

Piers St. Denis felkacagott, kék szeme ördögien villogott.

– A kisfia hindi nyelven káromkodott. Ön is ismer néhány hindi káromkodást? Az a kis királyi fattyú valóban elbűvölő’.

– Legalább hét nyelven káromkodom – közölte Jasmine.

Eközben kiértek az udvarra, ahol kocsijaik várakoztak. A márki széles vigyorral segítette a kocsijába Jasmine-t.

– Holnap meglátogatom, madame – mondta. – Ha az időjárás engedi, talán valahol a folyó mellett löncsölhetünk. – Azzal becsapta a hintó ajtaját, és intett a kocsisnak, hogy indulhat.

– A nyomorult! – mérgelődött Glenkirk. – Jasmine-nal jöttem, és nincsen lovam. Hogy a fenébe kerülök vissza Greenwoodba?

– Itt az én kocsim – felelte Robin. – Egyébként úgy látom, Hartsfield nem olyan ember, aki szeret veszíteni. Az őrületbe fogja kergetni Jasmine-t.

– Kibékültünk a királlyal – horkant fel Glenkirk. – Amilyen gyorsan csak lehet, elutazunk Queen’s Malvernbe.

– Nem, nem, Jemmie – csóválta fejét Robin Southwood, mialatt elhelyezkedtek a hintójában. – A király úgy határozott, hogy alkalmat ad Jasmine-nak a férjválasztásra. Kissé megkésve, de időzíteni soha nem tudott a vén bolond. Kedvenc talpnyalóját ajánlotta fel Jasmine-nak. Ha most elutaztok Queen’s Malvernbe, a király újra dühbe gurul, és Hartsfield valószínűleg üldözőbe vesz benneteket. Esküvőtök napjáig alig öt hét van hátra. Maradj négy héten át Londonban. Hagyd, hogy St. Denis megjátssza a mohó kérőt, elvégre úgyis Jasmine dönti el, kihez megy feleségül. Csupán ekkor távozz Londonból, a király áldásával, amire nagy szükséged van. A királyné, mint tudod, támogatja Jasmine-nal kötendő házasságodat. És most ígérd meg nekem, Glenkirk, hogy nem csinálsz semmi ostobaságot, és híven követed tanácsaimat.

– Miért dühít annyira a csinos márki, hogy a legszívesebben felképelném? – tűnődött a gróf.

– Mert olyan nyálas, szar alak – vélte Robin Southwood.

– Ugyan mit eszik rajta Jakab?

– A márki fiatal, csinos, szórakoztató, és vág az esze. Kiszolgálja a király igényeit, és Jakab igencsak rászorul kegyencei figyelmességére. Jakab voltaképp még nem tért magához Henry halála óta. Charles herceg nyakas kis tökfej, nem olyan, mint idősebb testvérei. A király kétli, hogy valaha jó uralkodó lesz. Charles természetesen iszonyúan féltékeny Villiersre és Hartsfieldre. Azt hiszi, elrabolják tőle öreg apja szeretetét, bár én kétlem, hogy a király szereti egyáltalán a legkisebbik fiát. Nos, Jemmie, akkor hát jól fogsz viselkedni, ugye?

– Nincs más választásom – morogta a gróf.

– Nos – mondta fanyarul Robin –, voltaképpen simán megfojthatnánk a márkit egy sötét fasorban.

– Pompás ötlet! – kiáltotta James Leslie lelkesen.

– Meg kell győznünk Jasmine-t, hogy a mi érdekünkben alakoskodjon.

– Rád hagyom ezt az élvezetes feladatot – felelte Glenkirk.

– Támogatnod kell ebben, Jemmie! – mondta Lynmouth. – Az unokahúgomnak, mint tudod, csavaros az esze járása.

– Támogatlak – ígérte a gróf –, de ha Jasmine nem áll kötélnek, Isten irgalmazzon nekünk!

– Uramisten, de szeretném, ha anyám itt lenne – sóhajtotta Robin Southwood.

– Márpedig nincs itt, és mindkettőnk sarkát hátraköti, ha elrontunk bármit, Robin. Remélem, azt csináljuk, amit Madame Skye elvár tőlünk.

– Megüzenhetnénk neki, mi folyik itt – jegyezte meg Lynmouth. – Tudnia kell róla.

– Megtudja – nevetett a gróf. – És nem ijed meg a királytól. Az isteni jog mit sem számít Madame Skye szemében, igaz-e?

– Nem, Glenkirk, soha nem is számított – kuncogott Robin. – És Jasmine szakasztott olyan, mint az anyám.

– De Jasmine tiszteli az isteni jogot – mondta Glenkirk.

– Majd nem fogja tisztelni, ha ezzel meghiúsulnának házassági terveitek – nézett fel ravaszul Lynmouth. – Jasmine mogul leánya. Ha a király bele akar avatkozni az életébe, nem tűri galambepével. Lesz nagy haddelhadd, és Hartsfield megtanulhatja, hogy te sem juhászítottad meg a mi vadóc Jasmine-unkat, azt csinálja, ami neki tetszik!

8. fejezet

Richard Stokes, Bartram grófja tele volt aggodalommal. Szolgálta Stuart Jakabot, amióta a király Angliába érkezett, és szorgalmával, józanságával elnyerte a kegyét. Salisbury grófja, Robert Cecil, Lord Burghley fia haláláig a király leghűbb tanácsadója volt, s pártfogolta Lord Stokesot, aki megelégedett szürke eminenciás szerepével. Gyakran éjszakába nyúlóan dolgozott, családjára alig maradt ideje, de a felesége, Mary megértő asszony volt. Richárd Stokes csupán vasárnaponként nem állt ura és a király rendelkezésére. Vasárnap az Úr napja, és Stokes vallásos ember volt. Tartotta magát a tízparancsolathoz.

Lord Stokes hivatalosan anglikánnak vallotta magát, de titkon a puritánokhoz húzott. Elítélte a pápista babonákat, melyek szerinte megfertőzték az anglikán egyházat. Szentül hitte, hogy az egyháznak meg kell szabadulnia az efféle bohóckodásoktól. Isten szavai egyszerűek és közvetlenek, ilyennek kell tehát az egyháznak is lennie. Bartram grófja helytelenítette a dogmákat, a pazar szertartásokat, az anglikán egyház üzleti szellemét. Az embereknek a Bibliát kell követniük, Isten tanítását. Áhítat, egyszerűség. Ezt képviselje az igaz egyház.

Richard Stokes mindazonáltal nem kürtölte szét véleményét. Úgy gondolta, a hit mindenkinek a legszemélyesebb magánügye. Nem kedvelte azokat, akik mások fülébe rikoltozták hitvallásukat, és azt követelték, más is azt kövesse. A puritánokra, ha hangos szóval kinyilvánították hitüket, egyébként is bősz üldözés várt. Könyörtelenebbül sújtottak le rájuk, mint a megtévedettekre, akik továbbra is a római katolikus egyház követői maradtak. Az volt a járható út, ha hitét megtartja magának, és a hivatalos anglikán egyház előírásait tiszteletben tartja. Jakab király még emlékezhet anyja vallási viszontagságaira. Jakab a vallás miatt szakadt el anyjától, ezért kellett rideg szigor közt nevelkednie, szerető gondoskodást, érzelmi kötődést nélkülözve.

A baj csak az volt, hogy Lady Mary Stokes, a gróf felesége korántsem volt ennyire tartózkodó vallási ügyekben. Ez a jámbor asszony az utóbbi időben egyre harciasabban hirdette addig titkolt vallását. Stokes emiatt önmagát vádolta. Munkája miatt az év legnagyobb részében Londonban tartózkodott, a gyermekeik felnőttek és megházasodtak. Legidősebb lánya Cornwallban élt, a legfiatalabb pedig északra, Yorkshire-be ment férjhez. Egyetlen fia és annak felesége az oxfordshire-i Bartramhallba, a családi birtokra költözött.

A gróf, aki hajnaltól éjfélig szolgálta a királyt, megértette a feleségét. Tudta, hogy az asszonynak, miután gyermekei kirepültek, nem maradt tennivalója, ezért mélyed el egyre inkább a hitéletben. Mary mélységesen erkölcsös asszony volt, aki nem bírta elviselni a királyi ház léhaságait. Az udvarnál egyetlen barátnője sem volt, és családja nélkül elmagányosodott. Maradt a vallásosság, ami szép felbuzdulás, de sajnos Mary lelkesültségének híre hamarosan a király fülébe jutott. Bartram gróf soha nem tudta meg, hogy miképpen, de Stuart Jakab bizony cseppet sem örült.

– Ki nem állhatom a kálvinistákat, Dickie – közölte a király a gróffal egyik délutánon. – Tudsz te arról, hogy a feleséged eretnek? A kálvinistáknak is el kell fogadniuk, hogy felhatalmazásom isteni, Dickie. Jól el kellene náspángolnod Lady Maryt, hogy jó útra térjen – szögezte le Stuart Jakab, s két kegyencéhez fordult. – Ugye jól mondom, ifjú barátaim? – mosolygott rájuk.

– Gyermekeink felcseperedtek, s attól tartok, az én jó feleségem unatkozik, felség – válaszolta a gróf. – Mary nem akar rosszat.

– Sosem látogat udvarunkba – mondta a király. – Nem is emlékszem, mikor láttam utoljára, Dickie. Tán meglágyult az agya?

– A feleségem szégyenlős, tartózkodó asszony, felséges uram – védte feleségét a gróf, és magában azt kívánta, bár csakugyan megzavarodott volna szegény nő, így legalább mentséget találhatna a viselkedésére.

– Tán mégsem annyira félénk, Dickie, ha odaáll a Westminster elé, és lázít jó egyházunk ellen – nézett a király komoran a grófra.

– Micsoda? – sápadt el Bartram grófja. Mary csakugyan nincs eszén, ha ilyen őrült dolgokat művel.

– Mi van, Dickie, megsiketültél? – kérdezte a király rosszkedvűen.

– Rendre fogom utasítani a feleségemet, és… – kezdte a gróf, de Hartsfield márki közbevágott.

– Rendre utasítja, Stokes? A felesége megsérti a királyt, és ön, Őfelsége leghívebb szolgája rendre utasítja? Üsse azt a némbert, míg észhez nem tér, mylord – mondta Hartsfield márki a megdöbbent férfiúnak.

– Uram! – csattant fel a gróf –, feleségem derék, jó asszony. Soha nem emelnék kezet rá. Ő maga a tisztesség. Önnek nincsen felesége, ne szóljon bele más házasságába.

– Szóval társa a felségárulásban? – kérdezte halkan az őrgróf.

– Miféle felségárulásban? – dühödött fel egyre jobban a gróf. – Felségárulás a hitéletben, St. Denis uram? Nem maga az öreg királyné mondta, hogy egyetlen Úr Jézus van, más nem számít?

– Látom, ön igen jártas a puritanizmusban – ingerelte tovább a grófot St. Denis.

– Anglikán vagyok – förmedt rá dühösen a gróf, hirtelen rájött, milyen veszedelmes talajra tévedt.

– A feleséged viszont nem az – jegyezte meg a király. – Tudsz te erről, Dickie? – meredt Jakab a grófra.

Hartsfield márki szélesen vigyorgott a grófra a király válla felett. Az ifjú Villiers, a király másik híve titkon résztvevő pillantást vetett a megtámadott Lord Stokesra.

– Az asszonyok következetlenek, mylord – mondta halkan Villiers. – Emlékezzen, milyen önfejű volt az öreg királyné is egyszer-másszor. Lord Stokes figyelmét bizonyára elkerülte ez az ügy. Vagy ha nem, hát szabadságot engedett a feleségének a négy fal között. Jó Piersünk is megmondta, a gróf mindig is leghűbb szolgája volt felségednek, és az is marad.

A király szeretetteljes mosolyt küldött a fiatalember felé.

– Steenie, hogy neked milyen lágy a szíved! Ugye, Piers?

– Igen, felség – erőltetett ki egy savanykás mosolyt magából Hartsfield márki. Ki nem állhatta Richard Stokest, aki oly jámboran és oly keményen dolgozott. Stokes szigorúan korlátozta a király kiadásait, és épp a minap sikerült meggyőznie Jakabot, ne adományozzon egy kisebb, de igen értékes uradalmat a márkinak, holott St. Denis-nek régóta fájt rá a foga. A márki elégtételt akart venni, és adódott is rá jó alkalom, csak közbelépett ez az átkozott, ez az édelgő George Villiers. Ravasz és leleményes fickó, hogy az ördög vinné el!

– Nos, jó, Dickie, eredj haza, és mondd meg asszonyodnak, hogy többé ne lázítson – bocsátotta el a király Bartram grófját, de királyi kezét nem nyújtotta oda csókra.

Richard Stokes meghajolt, hálás pillantást vetett George Villiersre, és kihátrált a király magánlakosztályából. Mostantól lekötelezettje Villiersnek, hogyan köszönje ezt meg neki? Megkönnyebbült, hogy ilyen olcsón megúszta. Nyilvánvaló, hogy a márki személyében ellenséget szerzett, amikor megtagadta tőle az áhított birtokot. Lord Stokes azonban úgy gondolta, hogy munkáját a király érdekében végzi, márpedig Stuart Jakabnak nem áll érdekében, hogy elveszítse ennek a birtoknak a jövedelmét. Az öreg Bess királynő tele kincseskamrát hagyott hátra, de a túlságosan nagylelkű Jakab vészes gyorsasággal kiürítette, és akkor még nem is említettük a királyné felháborító pazarlását. Robert Cecil halála óta senki nem volt képes gátat vetni az udvar mohóságának.

Bartram grófja kisietett a Whitehall palotából, és az udvaron odakiáltotta kocsiját.

– Hajts haza, Simmons – utasította a kocsist amilyen gyorsan csak lehet! — Azzal felpattant a hintóba, és becsapta az ajtaját. Sebesen járt az agya. Mary ezúttal túl messzire ment, és noha Richard Stokes biztosra vette, hogy feleségében semmi ártó szándék nincs, tudta, a királyi udvarban egyetlen igaz barátra sem számíthat. Idáig nem nagyon érdekelte. Tántoríthatatlanul hű Stuart Jakabhoz, s annak sokat jelentett a gróf becsületessége és bölcsessége. De hiába, ha Piers St. Denis vágja alatta a fát. Ma még megmentette őt a kedves ifjú George Villiers, de valószínűleg csak azért, hogy valami szívességet kérhessen cserébe.

A gróf tudta, hogy Villiers roppant nagyravágyó fiatalember, minden bizonnyal elveszi a Rutland örökösnőt. A lány, aki, mint mondják, halálosan szerelmes George Villiersbe, buta liba. Csak a fiú szép arcát és jó alakját látja. A jelleme nem érdekli, se az, hogy istenfélő ember-e. Richard Stokes gyanakodott, hogy nem az. Az új kegyenc kellemes, szórakoztató és rendkívül udvarias, ami szokatlan az ő korában. Lehet, hogy csakugyan olyan jó, mint amilyennek mutatja magát, de ki tudhatja. Ennek ellenére kieszközöl a királynál valami jelentéktelen címet. A király örülni fog a javaslatnak, kivált, ha az Bartram gróftól érkezik, nem tőle magától. A titkos tanácsos ezzel busásan viszonozza Villiersnek, amit ma érte tett.

A gróf háza Kew-ban állt, mindentől elszigetelten. Nem a folyó mellett épült, ahogyan a legtöbb gazdag és hatalmas ember háza. Egyszerű, háromszintes téglaépület, kis park közepén. A hintó áthajtott a kapun, és a ház bejárati ajtaja előtt megállt. Richard Stokes kiugrott a kocsiból, és belépett a házba.

– Azonnal hívd őladységét – parancsolta az egyik inasnak, majd a könyvtárba ment. A tűz jótékonyan melegített a hűvös tavaszelőn. Stokes bort töltött egy kristályserlegbe, hogy kissé lecsillapodjon, várta engedetlen feleségét. Amikor az asszony belépett, Stokes felfigyelt arra, hogy Mary ifjúságán is túl mennyire csinos még.

– Milyen korán hazajöttél ma, drágám – köszöntette a férjét Lady Mary Stokes, majd a serlegre nézett a férje kezében. – Szesz, Dickon? – húzta fel kissé a szemöldökét. – Simon Goodfellow lelkész szerint istentelen dolog.

– Jézus Urunk borrá változtatta a vizet a kánai menyegzőn, Mary – felelte a gróf élesen. – Ha az Úr helyeselte a borivást, Simon Goodfellow miért helyteleníti?

– Nem kedveled Goodfellow lelkészt, ugye, Dickon?

– Nem, Mary, nem kedvelem. Szűkagyú, ostoba embernek tartom, de legkivált azért nem kedvelem, mert ő küldött téged Westminsterbe vallási röpiratokat osztogatni – mondta a gróf meghökkent feleségének. – Mi szállt meg téged, Isten nevében, asszony, hogy ilyesmit művelj?

– Az igét terjeszteni kell, Dickon – kezdte Mary, de a gróf sötét tekintettel, haragosan közbevágott.

– Egyszer s mindenkorra bevégzi ezt a tevékenységét, madame! Megtiltom, hogy valaha újra ilyesmit csináljon, és azt is megtiltom, hogy újból találkozzék Simon Goodfellow-val. Veszedelmes ember, aki rossz véget fog érni.

– De, Dickon…

– Az ön tevékenysége a király tudomására jutott, madame. És felségáruló eretnekségnek tartja, amit művel. Húsz éve állok királyi szolgálatban, és ma igen közel kerültem ahhoz, hogy ön miatt kegyvesztetté váljak, madame. Csak annak a hízelgő ficsúrnak, George Villiers-nek köszönhetem, hogy megmenekültem. Most aztán viszonzásul szívességet vár tőlem. Ha olyan alakoknak kell ezentúl szívességet tennem, mint Villiers, madame, elveszítem a király előtt a becsületemet, és nem lehetek hasznára. Hogy merészelte beleártani magát ilyen zendülésbe?

– Ó, Dickon – felelte őszinte kétségbeeséssel a felesége nem hittem volna, hogy ennyi bajt okozok ezzel neked. Én csak hirdetni akartam hitünket, az Úr szeretetét. Hát te nem azt hiszed, mint én?

– Mary – mondta kissé halkabban a gróf, és odavezette feleségét egy kanapéhoz, amire mindketten leültek. – Te is tudod, az egyszerű hitet vallom, de nem vagyok mártír. Én szép

csendben gyakorlom a vallást, eleget teszek saját lelkiismeretemnek, és betű szerint követem a király törvényét. Jelenleg csupán egyetlen megszentelt egyház létezik Angliában, és annak feje Stuart Jakab. Kifelé tehát ennek az egyháznak az elkötelezett hívei kell legyünk. Hogyan befolyásolhatnám a királyt apró dolgokban, hogy engedjen valamicskét a puritánok felé, ha egyszer nem hallgat rám? Mint jól tudod, mindig híven szolgáltam az angol királyságot, Bess királynő alatt is. A te ostobaságod miatt ma csaknem elvesztettem nehezen elnyert méltóságomat. Hartsfield márki az ellenségem lett, mert meggyőztem a királyt, hogy ne adományozza neki Summerfieldet. Ma egészen biztosan bosszút akart állni rajtam. Mit bánja ő Angliát, vagy akár a királyt! A márki csak a saját előmenetelével törődik, amihez egy magányos, szomorú öregembert sem átall a cinkosává tenni, ha kell. Többet mondtam neked, Mary, mint amennyit kellett volna, de tudom, titokban tartod, ahogyan mindig is titokban tartottad magánbeszélgetéseinket. És most ígérd meg nekem, drágám, hogy ezentúl nem térítesz.

– Ó, Dickon, annyira sajnálom! Nem mértem fel, mit csinálok.

– Drágám – mondta a gróf nyájasan –, te csak asszony vagy. Meg sem érted, milyen súlyos dolgot cselekedtél. Én sem örülök annak, hogy titkolnunk kell hitünket, de ha a végén meg akarunk dicsőülni Urunk előtt, akkor most sokkal szerényebben kell viselkednünk. És a legjobban az fog tetszeni Istennek, ha engedelmes feleség leszel.

– Többé nem állok szóba Goodfellow lelkésszel – ígérte Lady Mary.

– Személyesen fogom közölni a lelkésszel, hogy többé ne számítson rád – felelte Bartram gróf.

– Dickon! Remek ötletem támadt, hogyan nyerhetnéd vissza a király teljes bizalmát, és hogyan diadalmaskodhatnál Hartsfield márki felett. Emlékszel, amikor elmesélted, hogy az őrgróf feleségül veszi Westleigh márkinét, a kis Henry herceg anyját? Mi lenne, ha meggyőznéd a királyt, hogy téged nevezzen ki a fattyú gyámjául? Ha a király odaadja neked az unokáját, akkor egész bizonyosan kegyébe fogad.

– Lady Lindleyn áll, hogy kit választ férjéül, Glenkirk grófot, avagy a márkit. A hölgy a grófot részesíti előnyben, Mary. Így Glenkirk grófja lesz a kis Lundy herceg gyámja. Piers St. Denis hiába ábrándozik napestig Jasmine Lindley kezéről, nem nyeri el, noha ellenállhatatlannak képzeli magát.

– De ha a király azt hinné, hogy a márki megsértődik, ha Lady Lindley a grófot választja, akkor bizonyára megvigasztalná valamivel, és a kis herceg feletti gyámság igazán szép vigaszdíj lenne. Te, férjem, meggyőzhetnéd a királyt, hogy amennyiben a kisgyermeket egy harmadik, semleges egyénnek ítélné, azzal mindenkit kevésbé bántana meg; persze a márkinak is kapnia kellene valamit, esetleg Summerfieldet, amelyre már oly régóta áhítozik.

Bartram grófja néhány pillanatra elgondolkodott. Felesége ötlete valóban jó. A kisfiúnak saját jogon szép jövedelme van, amely bizonyos jogok folytán az őrzőjéhez kerül. Richard Stokes tehát így okoskodott: visszaállíthatnám általa a királyi kincstár bevételének egyensúlyát, még ha Summerfield bevételét elveszítem is. Ami azt illeti, a Lundy hercegtől származó bevétel jóval nagyobb summa lehet, mint Summerfieldé. És ha a kisfiú az én házamban nevelkedik, még hitére is befolyást gyakorolhatok, elhódíthatom az anglikán egyháztól. De várjuk ki, mit hoz a jövő.

– Drágám – fordult most feleségéhez a gróf ma bizonyára isteni sugalom szólt belőled. Lady Lindley talán zokon veszi, ha gyermeke máshoz kerül, de én majd felvilágosítom a királyt, hogy a hölgy alkalmatlan a gyermek nevelésére. Hiszen nemrégiben még feslett életet élt Henry herceg kedveseként, származása zavaros, nem átallt fattyút a világra hozni. Minden gazdagsága és összeköttetése ellenére is kimondható, hogy alkalmatlan. A király egyetért majd velem, ebben bizonyos vagyok. Először is biztosítanom kell Stuart Jakabot afelől, hogy te végképp felhagytál az eretnekséggel, és bocsánatáért esedezel. Azután, amikor Lady Lindley választását közhírré teszik, felajánlom, hogy magamra vállalom a kisfiú feletti

gyámságot. Jó lesz, ha megint kisgyermek tipeg a házunkban, ugye, drágám? Ő majd elfoglal, igaz? – mosolygott a gróf. – Emlékszem még, mikor Edward kicsi volt.

– Akkor hát megbocsátasz nekem? – kérdezte az asszony.

– Hát persze, Mary, megbocsátok – válaszolta szórakozottan a gróf, gondolatai már a királyi fattyú körül jártak. Természetesen ezentúl is diszkréten a háttérben marad. Már jót nevetett magában a márki bosszútervén. Abban reménykedett, hogy ha a márki megkapja Summerfieldet, megvigasztalódik, amiért a hölgyet, a vagyont és Lundy hercegét elveszítette. Bartram grófjának még az is eszébe villant, hogy Piers St. Denis halála esetén a birtok visszaszáll a koronára.

Mialatt Bartram grófja így morfondírozott magában, ellenfele is új tervet szőtt. A grófot máris törölte gondolataiból, sokkal fontosabb teendők kötötték le. Jasmine-ról bebizonyosodott, hogy igen makacs. St. Denis eddig semmi mást nem tudott elérni, csupán Glenkirk grófjának kiakolbólítását az asszony házából, de Jasmine még mindig naponta élvezheti az udvarnál a gróffal való találkozgatást. St. Denis-nek engedi, hogy a nyilvánosság előtt udvaroljon, négyszemközt elkerüli. Tapodtat sem haladt a viszony, s a márki kezdte elveszíteni a fejét.

A márkit eleinte Jasmine gazdagsága, királyi fattya, befolyásos rokonai vonzották. Ám minél több időt töltött az asszony társaságában, annál világosabbá vált előtte, hogy kívánja. Még senkire se vágyott ennyire. Az asszony lázba hozta érzéki szépségével, türkiz szeme kihívó pillantásával, sápadt arany bőrének krémszín bársonyával. A márki arról ábrándozott, hogy lerohanja és a magáévá teszi, mégpedig úgy, ahogyan férfi még eddig soha nem tette magáévá. Eszébe jutottak azok a titkos kamrák, amelyek városi és vidéki házainak rejtekében álltak. Maga elé képzelte a leláncolt, megkorbácsolt Jasmine-t, amint kegyelemért könyörög. Vajon melyik korbácsot válassza hozzá? A széles bőrszíjat, a vékony nádpálcát, vagy talán a lovaglóostorát? Kipp természetesen jelen lesz, hogy segítsen neki, de nem fog osztozni féltestvérével Jasmine-on. Legalábbis addig nem, míg ő rá nem un az asszonyra…

A márki arra is gondolt, hogy Jasmine, ez az erős akaratú asszony azt is élvezné, ha büntetést oszthatna. És ő megtaníthatná a korbács és az ostor kellő használatára. Végül is ez is művészet. Az ember nem csépelheti csak úgy vaktában áldozatát. A leigázás és az uralkodás művészetét a szigor és a gyengédség keveréke alkotja. Hartsfield márki felfedezte, a fájdalomban gyönyör is van, ugyanakkor tudta, hogy ezen véleményét nem mindenki osztja. Vannak egyesek, akik az ilyesmit tabunak és gonosz, elítélendő dolognak tartják.

Jasmine, miután túltette magát a megrázkódtatáson, hogy még egy kérője akadt, határozottan szórakoztatónak találta a helyzetet, kivált, hogy Jemmie-nek el kellett költöznie Robin bácsi házába. Még azt sem engedte meg, hogy Glenkirk gróf az éj leple alatt belopakodjon a kerten át, és az ágyába bújjon.

– Csak akkor, ha Piers St. Denis-vel ugyanígy megoszthatom az ágyam – ingerkedett a gróffal.

Glenkirk azonban nem kapta be a csalit.

– Ha kedve van hozzá, hát tegye, madame – felelte. – Ez lesz ugyanis az utolsó alkalma arra, hogy szeretője legyen, mert ha összeházasodunk, ígérem, minden kívánságát kielégítem. Soha életében nem lesz szüksége még egy férfira, kivéve a fiainkra – jelentette ki Glenkirk gróf, és belecsókolt Jasmine tenyerébe.

– Ne csábítgass, Jemmie – mormolta Jasmine, és elhúzta a kezét.

– Hát el lehet téged csábítani? – nézett rá valami hirtelen támadt féltékenységgel a gróf.

– Hááát – nyújtotta el a szót Jasmine –, a márki felháborítóan csinos. Nem tehetek róla, annyira kíváncsi vagyok, mi lakik benne.

– Hallottam néhány hajmeresztő pletykát – mondta mereven Glenkirk grófja. – Mégpedig épp St. Denis régi szeretőitől.

– Ó? És miféle pletyka járja róla? – kérdezte kíváncsian Jasmine.

– Nem szívesen ismételnék el előtted – felelte a gróf. – Elég legyen annyi, hogy a márki meglehetősen eltér szenvedélyében a szokványostól.

– Ugyan, Glenkirk! – nevetett fel Jasmine. – Kétszer is férjnél voltam, nem vagyok afféle szemérmetes szűzlány. Miféle szenvedélye van a márkinak? Talán szodómiát űz, avagy veréssel kell kicsikarnia magából az élvezetet? Mondd meg, de rögvest, különben tőle magától kérdezem meg.

– Eltaláltad, te boszorka! – nevetett a gróf. – Az utóbbiról van szó. Élvezettel korbácsolja a szeretőit, és a hétpróbás féltestvérének is átengedi őket.

– Érdekes – komolyodott el Jasmine. – Sokkal magabiztosabbnak hittem ennél. Szomorú, hogy csak fájdalomokozással tud örömet szerezni magának.

– Akkor hát tartsa továbbra is sakkban, madame – mondta a gróf. – Talán hamarosan véget vethetünk ennek a tettetett udvariósdinak, és közölhetjük a királlyal, hogy megtartjuk az esküvőnket, ahogyan azt Franciaországban terveztük.

– Még nem, Jemmie. A királynak azt kell hinnie, hogy lehetőséget adok az őrgrófnak, hogy mégis azt a férfit választhassam, akit ő két évvel ezelőtt oly bölcsen kijelölt számomra. A királyné a mi oldalunkon áll, és ha megkérem, mellénk állítja a királyt. Azt hiszem, Villiers szintén barátságosan közeledik, mivel úgy képzeli, hogy családi kapcsolataim hasznosak lesznek számára.

– Szörnyen becsületesnek ítéled Villierst – jegyezte meg a gróf. – Hát még vannak illúzióid, drága Jasmine?

– Kevés – nevetett az asszony. – De igazán nem haragudhatok George Villiersre, amiért így viselkedik. Ő is csak a maga előnyét keresi, márpedig ebben semmi rossz nincsen, igaz, Jemmie? Mindnyájan elvárunk valamit azoktól az emberektől, akikkel életünk során kapcsolatba kerülünk. Az ifjúság tele van lelkesedéssel, és Villiers igazán jelentéktelen figura. Cseppet sem olyan leleményes, mint amilyennek látszani szeretne. Valami olyasféle számítást látok sötét szemében, amit nem mindig képes elrejteni a világ elől.

Glenkirk nagyot kacagott.

– Úgy beszélsz, mint egy vénasszony, holott Villiers alig valamivel fiatalabb nálad! Azt hiszem, mélyen lesújtaná, ha megtudná, mennyire átlátsz rajta.

– Ne is tudja meg – vont vállat Jasmine. . – És Hartsfield őrgróf?

– Mi van vele? – kérdezte ártatlanul Jasmine.

– Még nem ígérted meg nekem, hogy sakkban tartod – emlékeztette James Leslie az asszonyt.

– Nem. Nem is ígérem meg. Még nem vagyok a feleséged, Jemmie, és ha az leszek, akkor is képes leszek saját viselkedésem irányítására, uram, a segítséged nélkül.

– Nem csoda, hogy nagyanyád az őrületbe kergette a férfiakat – morogta a gróf. – Pontosan olyan vagy, mint ő.

– Csakugyan? Nos, ha olyan vagyok, akkor jobb lesz, ha óvakodik tőlem, Glenkirk! Madame Skye az összes férjét és szeretőjét túlélte!

A gróf nevetni akart, de torkára forrt a nevetés. Az ő anyja pontosan olyan asszony, amilyen Jasmine és Madame Skye. A gróf hozzászokott a független nőkhöz, de nem tudta, vajon helyesli-e, hogy olyanok, amilyenek. Majd eszébe jutott Isabella, aki engedelmes felesége volt ugyan, de soha nem izgatta és bosszantotta fel annyira, mint ahogyan Jasmine. Jövendőbeli felesége valószínűleg egész életében a maga útját járja majd, Glenkirk grófja mégis tudta, hogy ez az asszony soha nem fogja kellemetlen helyzetbe hozni, és nem mocskolja be a nevét. Soha nem lesz a márki szeretője, csak eljátszadozik a gondolattal saját szórakozására. Es neki engednie kell, hogy ezt tegye, nehogy örökre elveszítse.

– Légy óvatos, drága Jasmine – mondta halkan a gróf.

– Óvatos leszek – vetett ragyogó mosolyt a grófra Jasmine. Hirtelen megsajnálta a férfit. – St. Denis olyan, akár egy gyönyörű kígyó – magyarázta. – Elbűvölt, de azért nem bolondultam meg, Jemmie.

– Márpedig a márkinak feltett szándéka, hogy megbolondít.

– Akkor ő a bolond – vágta rá Jasmine. – A király világosan megmondta, hogy a választás rajtam áll, és én már Franciaországban választottam – hajolt előre, és ajka a gróf ajkát súrolta.

– Menj haza, uram. Késő van, és le akarok feküdni. Mellesleg Kipp St. Denis órák óta szemmel tartja a házat, és azt hiszem, már igen kimerülhetett szegény. Addig nem mehet el, míg meg nem bizonyosodik, hogy Robin bácsi házában éjszakázol. Kipp a fivére hű ebe.

– St. Denis figyeltet téged? – döbbent meg Glenkirk.

– Nagyon féltékeny – kuncogott Jasmine, mialatt a kerti kapuhoz kísérte a grófot. – Csókolj meg, hadd legyen valami jelentenivalója Kippnek ma este, Jemmie, szerelmem.

– És hol bujkál? – akarta tudni a gróf.

– A Greenwoodot és a Lynmouth-házat elválasztó fal árnyékában. Ne! Ne nézz oda! Ameddig biztonságban hiszi magát, legalább tudom, merre van. Ha észreveszi, hogy megláttad, más búvóhelyet keres magának, és azt már nem fedezhetem fel olyan könnyen. – Nem akarsz megcsókolni, Glenkirk? – nézett fel csábítóan a férfira Jasmine. – St. Denis bizonyára megcsókolna!

– Megérett arra, hogy ágynak döntsék, madame – mormogta a gróf, majd keményen szájon csókolta az asszonyt, aztán egyetlen szó nélkül sarkon fordult és elment.

Jasmine keze ottmaradt az ajka előtt, amely még az iménti csóktól égett. Figyelte, amint James Leslie gyors léptekkel átvág a kert füvén, és kimegy a borostyánnal sűrűn befutott, rejtett ajtón. Jasmine egy-két percig még remegő lábbal ott álldogált. Amióta a férfi átköltözött nagybátyja házába, egyszer sem szeretkeztek. Arra gondolt, hogy mennyire hiányzik neki szenvedélyes együttlétük. A fene vigye a királyt! A fene essen Piers St. Denis-be! Fenébe mindenkivel, aki kettejük közé áll! Kézfogójuk napjáig még több mint egy hónap van hátra. Addig pedig, hacsak nem találnak maguknak egy lopott pillanatot, újból várhatnak egymásra. Jasmine nem volt benne biztos, hogy kibírja. Egyre inkább megszokta, hogy James Leslie mellette fekszik az ágyban.

Piers St. Denis ezenközben egyre jobban dühöngött amiatt, hogy Jasmine visszautasította komoly ajánlkozását. Soha nem tudott kettesben lenni az asszonnyal. Glenkirk az éjszakákat kivéve mindig vele volt. Jasmine-nak hamarosan be kell jelentenie, melyiküket részesíti előnyben, és a márki tudta, hogy ez a valaki James Leslie lesz, hacsak neki nem sikerül megváltoztatni az asszony elhatározását. De hogy sikerülhetne, ha egy pillanatra sincs négyszemközt vele?

– Soha nem lehetek kettesben vele, Glenkirk mindig körülötte sündörög – panaszkodott St. Denis a királynak.

– Az istenért, St. Denis – rótta meg a szintén jelen lévő George Villiers. – Csak azt ne mondd, hogy ügyetlen vagy a szerelemben. Ezt igazán nem hittem volna rólad. A pletykák legalábbis másról szólnak – tette hozzá hamiskás vigyorral.

St. Denis görbe pillantást vetett Villiersre.

– Felséges uram, képtelen vagyok udvarolni Lady Lindleynek, ha minden percet meg kell osztanom Glenkirkkel.

– A férjem azt mondta, hogy a választás Jasmine-on áll – jegyezte meg a királyné, fel sem nézve hímzéséből.

– De hogyan választhat közülünk, madame, ha nem is ismer engem? – kérdezte kétségbeesve St. Denis.

– Talán máris választott, uram – válaszolta a királyné.

– Felség! Ön azt ígérte nekem, próbálkozhatom Lady Lindleynél – nézett a királyra a szinte szűkölve vinnyogó Piers St. Denis. – Tennie kell valamit!

– Elküldöm Jemmie-t Edinburghba – mondta a király.

– Jakab! – nézett férjére mérgesen a királyné. Épp az imént prédikált a királynak arról, mekkora szamárság volt újra összezagyválnia Jasmine életét. Hát ez az ember semmiből nem okul?

– Nos, Annie – mondta a király –, a mi Piersünk joggal panaszkodik. Jemmie csakugyan nem engedi a nő közelébe. Hadd menjen fel Edinburghba, és készítse elő látogatásunkat, ami talán jövőre vagy az azután következő évben lesz esedékes. Ha onnan visszatér, Lady Lindley választhat. Ez csak tisztességes, nem?

– Jasmine nem fogja megváltoztatni a szándékát, Jakab – mondta a királyné, akit feldühített férje elfogultsága. – Ezzel nem érsz el mást, mint hogy Glenkirk felháborodik, Jasmine pedig netán újból elszökik.

– Majd én magam beszélek Glenkirkkel – ígérte a király. – Piersünknek tisztességes esélyt kell adnunk a hölggyel, Annie.

– Köszönöm, felség! – hajolt hálás kézcsókra St. Denis.

A király sokáig ott tartotta a kezét a márki kezében, és rámosolygott a fiatalemberre, azután megsimogatta mézszín haját. – Remek fickó vagy, Piers! Nem is értem, hogy miért nem szeretett beléd a hölgy?

– Nos, legjobb, ha most elbocsátjuk – mondta mereven a királyné. – Steenie, eredj, és hozd elénk Lady Lindleyt és Lord Leslie-t, kérlek. – Mélyen belenézett Villiers szemébe, és egy pillanatra teljes volt köztük az egyetértés. A királyné kedvelte George Villierst, sokkal inkább, mint férje kegyencét, Hartsfield márkit, akiről azt remélte, hogy előbb-utóbb sikerül eltüntetnie a színről.

– Azonnal, felséges asszony – hajolt meg elegánsan Villiers, és kisietett az ajtón, mielőtt még a király és St. Denis tiltakozhattak volna.

– Úgy – mondta a királyné mézédes mosollyal –, most hát, kedves St. Denis, még hamarabb nekiláthat az udvarlásnak.

George Villiers tűvé tette a palotát, és Lady Lindleyt vagy Glenkirköt kereste, hiszen tudta, ha egyikükre rálel, a másik sem lehet messze. Végül egy kis apródtól megtudta, hogy a gróf és a hölgy kártyáznak a Whitehall galériáján felállított játékasztalok valamelyikén.

– Annál az ablaknál lehetnek, amelyik a folyóra néz – szólt az apród Villiers után.

– Mi van már megint? – morogta Jasmine, amikor Villiers rájuk talált. Lecsapta lapjait. Nyerésre állt.

– Majd útközben elmesélem – terelte őket Villiers végig a folyosókon a királyi lakosztály felé.

– Az istenfáját! – káromkodott Glenkirk. – Jakab pár éve valami nagyon hasonlót csinált apámmal. Jó messzire elküldte, amikor valami disznóságon törte a fejét. – James Leslie nem mondott ennél többet, nem fogja George Villiers orrára kötni családi históriájukat. Alig néhányan vannak az élők sorában azok közül, akik tudták, hogy a gróf anyja egykoron Stuart Jakab kedvese volt.

– Hazamegyek Queen’s Malvernbe – mondta azon nyomban Jasmine.

– Nem, madame, ne menjen – nézett rá Glenkirk gróf. – Itt kell maradnia, és ahogyan ön maga mondta, el kell hitetnie a királlyal, hogy komolyan megfontolja Hartsfield márki ajánlatát.

– Ha bármiben segíthetek, Lady Lindley, csak egy szavába kerül – mondta Villiers. – A király mostanság ugyan nem rajong értem, de a királyné kedvel. Azt hiszem, attól fél, hogy ön újból eltűnik valahová, magával viszi a kis Charles Frederick Stuartot, és akkor többé soha nem láthatja az unokáját.

– Uram – torpant meg Jasmine –, kétszer futottam el a hazámból. Először azért, hogy a saját életemet mentsem, másodszor a gyermekeim életét akartam megmenteni. Még egyszer nem kényszeríthetnek erre. Anglia az otthonom és a gyermekeim otthona. Nem tűröm, hogy

bárki elvegye tőlük a jogot, mely születésüknél fogva megilleti őket. Ha úgy gondolja, nyugodtan ismételje el szavaimat bárki előtt – jelentette ki Jasmine, majd sietős léptekkel továbbment.

– Madame – szaladt utána lélekszakadva Villiers –, köszönöm, hogy olyan bizalmas volt hozzám. Senki előtt nem ismétlem el, amit mondott.

– Szívesen barátságunkba fogadjuk, Villiers – szólalt meg Glenkirk, hogy kissé elvegye az élét Jasmine szavainak. – És azt hiszem, megérti, Lady Lindleynek miért annyira kellemetlen ez az egész ügy.

– Igen, uram, megértem – bókolt Villiers.

Eközben odaérkeztek a királyi lakosztály nyitott ajtajához. A királyné felnézett, és mosolyogva bátorította a belépőket. St. Denis olyan öntelt arccal állt ott, hogy Jasmine legszívesebben pofon vágta volna.

– Azt akarom, hogy menj fel Edinburghba, Glenkirk – kezdte a király. – Jövőre vagy azután odalátogatunk, és tudni akarom, hogyan fogadnak bennünket. Beszélned kell az ottani nemesekkel, a határ menti grófokkal és természetesen az egyház vezetőivel. Mondanom sem kell, hogy nem hivatalosan jársz felfedező úton. Talán még arra is jut időd, hogy meglátogasd a saját birtokodat.

– Örömmel utánanézek, milyen az északi éghajlat, felség – mosolygott nyájasan a gróf. – Azt azonban nem hinném, hogy Glenkirkbe is ellátogathatnék, mert akkor nem érnék vissza június tizenötödikére Angliába.

– Távolléted jó alkalmat biztosít Piersünknek Lady Lindley közelebbi megismerésére – folytatta a király őszintén. – Egy kismadár azt csiripelte, hogy eddig minden idődet a hölggyel töltötted.

– Mikorra parancsolja felséged, hogy elinduljak?

– Reggel. Ez magánlátogatás, Glenkirk. Nincs szükség arra, hogy nagydobra verjük.

– Bölcs határozat – bólintott a gróf. – Az emberem és én gyorsabban utazunk egyedül, és nem keltünk feltűnést, felség. Természetesen mindenkinek átadom felséged üdvözletét, akivel beszélek Skóciában, hogy tudják, felséged itt Angliában is gondol rájuk.

– Nagyon jó, Jemmie – felelte a király megkönnyebbülten. Voltaképpen a gróf dühös kifakadására számított, ám James Leslie, mint mindig, ezúttal is tökéletes királyi szolgaként viselkedett. A király azon töprengett, mitől is félt. A Leslie-k mindig elismerték isteni jogát, felesleges aggódni hűségük felől. Ekkor Jasmine-ra nézett, aki furcsamód hallgatagon álldogált. – Nos, madame, most majd kellő időt szentelhet Piersünknek – nézett az asszonyra biztatón.

– Ahogy felséged kívánja – felelte közönyös arccal Jasmine, amitől a király nyomban ideges lett. Azt várta, hogy Jasmine dührohamot kap, ha megtudja, hogy elküldi Glenkirköt. Anna királyné már felhívta a figyelmét, mekkora hibát követett el ebben az ügyben, de az ígéret ígéret. Megígérte Piersnek, hogy esélye van erre a szép és gazdag nőre. – Ma este álarcosbál lesz nálunk – mondta halkan a király. – Önt is elvárom ide a márkival, madame.

– Sajnos, felség, nagyon erős fejfájás gyötör – mondta kedvesen Jasmine. – Ezenkívül nem volt alkalmam arra, hogy jelmezt készítsek. Felséged tudja, milyen híresek a családi jelmezeink.

– Talán szülőföldje viseletét ölthetné magára – javasolta a király Jasmine-nak. – Roppant egzotikusan hatna.

– Sajnos azok az öltözékek Queen’s Malvernben vannak.

– Ó! – mondta csalódottan a király. Jól emlékezett még arra a néhány évvel ezelőtti pazar, gyémántokkal díszített ruhára, amelyben akkoriban Jasmine megjelent.

– Éppenséggel elküldethetek nagyanyámhoz valamelyik ruhámért – ajánlotta Jasmine, mert semmiképp nem akarta felbosszantani a királyt. – Ugye, madame? – nézett Jasmine a királynéra, aki cinkos mosollyal, szaporán bólogatott. – Akkor hát ezt is megbeszéltük –

jelentette ki Anna. – Biztosra veszem, hogy Lady Lindley megfelelő öltözékben fog megjelenni.

– Minden bizonnyal, felség – ígérte Jasmine.

– Menjen hát haza, kedvesem és gyógyítsa ki gyötrő fejfájását. Nem kellene ebben a percben hazamennie, Jakab? A szegény gyermek!

– Mivel gyógykezeli magát, madame? – gyanakodott a király.

– Forró teával, felség, és azzal, hogy Adáli megmasszírozza a vállamat – felelte Jasmine. – Ez a legjobb kúra. Utána nyugodalmas éjszakai alvás, és reggelre tökéletesen egészséges leszek.

– Helyes, madame. Akkor most elbocsátjuk – mondta vonakodva a király.

Jasmine pukedlizett. Glenkirk gróf mélyen meghajolt.

– Hajnalban ellovagolsz! – nézett a grófra szigorúan Jakab.

– Úgy lesz, felség – válaszolta a gróf, majd karon fogta Jasmine-t, és távozott.

– Na most aztán rajta, Piers! – szólt a király, amikor a fiatal pár eltűnt. – Tied a pálya, de neked kell megnyerni a hölgy szívét. Megígértem neki, hogy választhat, és meg is tartom a szavam, mert szavatartó ember vagyok.

– Megnyerem őt, felség! – jelentette ki Hartsfield márki szilárdan.

– Majd ha a teheneknek szárnyuk nő – motyogta maga elé George Villiers, de Anna királyné meghallotta, és önkéntelenül felkacagott. Annyira nevetett, hogy a könnyei is csurogtak.

– Nahát, Annie! Már évek óta nem hallottalak ilyen szívből nevetni – csodálkozott a király.

– Mi az, ami annyira mulatságos? Rajta, oszd meg velünk!

A királyné azonban meg sem tudott szólalni, csak a kezével intett.

– Csak egy gondolat volt, Jakab – nyögte ki végül. – Olyasmin nevettem, ami csak egy másik asszonyt szórakoztatna. De az is lehet – tette hozzá –, hogy nem is találná olyan mulatságosnak.

A király elfordult, hogy a márkival csevegjen, s felesége odaintette maga mellé Villierst.

– Agyafúrt fickó vagy – korholta halkan a királyné Villierst.

– Igenis, felséges asszony, az ön szolgálatára.

A királyné világoskék szemében mindentudó mosoly csillant.

– Ravasz vagy, fiacskám. Örülök, hogy mi ketten értjük egymást.

– Soha nem fogom bántani őt, felség – jött a felelet.

– Akkor barátságom mindig a tiéd marad – biccentett a királyné. – Ebben az ügyben egyféleképp gondolkodunk, igaz?

– Igen, madame, így van. De ne féljen, Lady Lindley túlságosan is szerelmes Glenkirkbe, nem fog meginogni.

– St. Denis veszedelmes – figyelmeztette a királyné. – És okos.

– Én nála is okosabb vagyok – biztosította a királynét Villiers.

Anna királyné ránézett erre az angyalarcú fiatalemberre.

– Elhiszem, Steenie – mondta mélyen elgondolkodva.

9. fejezet

Jasmine hálószobájának ablakán halk kaparászás hallatszott. A Temze felöl enyhe szellő fújdogált. A holdvilág beezüstözte a folyót és a gyepet. Ha bárki odanéz, megláthatta volna annak a férfinak az árnyalakját, aki épp e pillanatban kapaszkodott fel a téglaház falán. A férfi egyik kezével kapaszkodott, a másikkal kinyitotta az ablak zsaluját, aztán átlendült a párkányon, és a szobába toppanva az ágyhoz lépett, s lenézett a benne alvó nőre.

A zsalu nyikorgása és a lépések zaja felébresztette Jasmine-t.

– Jemmie! – ült fel tágra nyitott szemmel. – Megőrültél?

– Igen – válaszolta a férfi. – Megőrülök érted, drága Jasmine! – Azzal az ágy szélére ült, lehúzta a csizmáját, majd felállt és vetkőzni kezdett. – Azt hitted, úgy megyek el holnap Edinburghba egy teljes hónapra, hogy nem is veszek rendesen búcsút tőled? – kérdezte, azzal máris a takaró alá csúszott, és karjába vette az asszonyt.

– De mi van Kipp St. Denis-vel, hűséges házőrzőmmel? – riadozott Jasmine. – Ha meglátott, máris rohan a fivéréhez, aki bepanaszol minket a királynál, és akkor csak a jó ég tudja, mi lesz!

– Kipp hazaballagott. Kivártam. Egészen a fivére házáig követtem, hogy biztos legyek benne. Igazán tisztességes játék, nem igaz, drága Jasmine? – harapdálta meg az asszony fülcimpáját a gróf. – Még azt is megvártam, hogy St. Denis házában kialudjanak a fények. Csak azután jöttem ide.

– Óóóó, Jemmie! – sóhajtotta Jasmine, és a férfihoz préselte testét. – Olyan rettenetesen vágyódtam utánad, és most elhagysz.

– De majd csak reggel, édesem. Addig még van néhány óránk, és azt ajánlom, alaposan használjuk ki. Pokoli volt, hogy nem fekhettem melléd. Alig várom, hogy a feleségem legyél!

– Ígérd meg, hogy soha nem fogunk az udvarba menni, és semmi közünk nem lesz a Stuartokhoz! Ki nem állhatom, ha mások dirigálnak nekem, Jemmie. Ki se tesszük a lábunkat a Felföldről, és a király nem avatkozhat az életünkbe. Tudom, a király nem kedveli szülő-földjét, így nem jön majd utánunk.

Glenkirk könnyedén megcsókolta Jasmine ajkát, és ízlelgette az ismerős illatot.

– Mi, skótok veszekedős, furcsa népség vagyunk, Jasmine. Éppúgy készen állunk királyunk meggyilkolására, mint arra, hogy engedelmeskedjünk neki. A mi nemeseink akár nagy-, akár kisnemesek, nyakasok. Jakab mindig is tartott tőlük, és azt hiszem, minden oka megvolt rá. Ha majd Skóciában élünk, te is megismered ezt a szilaj, féktelen országot, ahová elviszlek téged, drága Jasmine. És te is úgy fogod találni, mint anyád, hogy azért minden évben szeretnél majd egy kis időt Angliában tartózkodni. Meglátod, milyen különleges az éghajlatunk. Nálunk az ősz a legszebb évszak – mondta a gróf, miközben kezét lassan végigcsúsztatta Jasmine feje búbjától a hátán, le, egészen a fenekéig.

Jasmine elégedetten dorombolt, ide-oda tekergőzött, és a gróf sötét fejét odahúzta melle halmai közé. Glenkirk egy pillanatig ottmaradt, és hallgatta az asszony szívdobogását. Hátrafektette az asszonyt, majd fölébe hajolt, s lassan nyalogatni kezdte. Nyelvével módszeresen végighaladt Jasmine mellén és a melle alatt, és mindenütt otthagyta nedves nyomát. Végül rátette ajkát Jasmine mellbimbójára, s először csak szopogatta, majd lágyan harapdálni kezdte.

– Szörnyeteg – mormolta Jasmine, majd felemelte a fejét, és beleharapott a gróf vállába. Olyan erősen harapta, hogy annak kis híján kiserkedt a vére.

– Te kis bestia! – mordult fel Glenkirk, és eltolta magától Jasmine fejét, hogy ne haraphassa annyira. Az asszony másik mellbimbójával kezdett foglalkozni. Aztán mást gondolt, és ujjaival kutakodni kezdett Jasmine selymes combjai között. – Jézusom! Milyen forró vagy! Forró és nedves, nagyon vársz már, drága Jasmine!

Jasmine lecsúsztatta a kezét, és lágyan simogatni kezdte a gróf férfiasságát, miközben forrón a fülébe súgta:

– Gyere hamar, Jemmie! Most rögtön. Elepedek utánad.

– Még nem. Épp csak elkezdtelek élvezni, drágám – válaszolta a gróf. Egyik ujja rátalált arra, amit keresett, és izgatni kezdte Jasmine legérzékenyebb pontját. Addig-addig ingerelte ujjával, míg Jasmine levegő után kapkodott gyönyörűségében.

– Gazember! – vájt bele Jasmine körme a gróf vállába. – Akarlak! Akarlak!

– Mindent a maga idejében, drága Jasmine – nevetett boldogan a gróf, megcsókolta, két ujjával hatolt belé alul. – Így, drágaságom! Ez majd egy kissé elveszi az első éhségedet.

– Gyűlöllek – mondta Jasmine szinte zokogva.

– Megvadítasz – felelte a férfi, és újra megcsókolta Jasmine ajkát. – Valahány éjjel távol leszek tőled, mindig emlékezni fogok a mai éjszakára és a többire, amikor szeretkeztünk. Számolom a napokat, amikor a feleségem leszel és örökké az enyém maradsz, Jasmine. Mondd, ugye te is annyira vágyódtál rám, amennyire én rád, amióta elválasztottak minket egymástól?

– Igen, a fene vinne! – lihegte az asszony. Mi történt vele? Általában nem szokta elveszteni a fejét szeretkezés közben. Ezen az éjszakán azonban a gróf egészen átvette felette az uralmat, ami meglepően jólesett. Jasmine e pillanatban azt akarta, hogy a gróf tegye rabszolgájává, mesteri szenvedélye eszközévé. Jasmine újra fiatal lánynak érezte magát.

A gróf ekkor eleresztette Jasmine mellét, és kezébe vette az asszony piciny, keskeny lábfejét. Végigcsókolta, minden egyes lábujját végignyalogatta, majd ajka felfelé haladva a bokáján, térdén és combján átért a másik lábához.

Arcát odadörzsölte Jasmine köldökéhez. Jasmine testének minden lüktetése a vágyáról zengett. A gróf egyre lejjebb és lejjebb csúsztatta az arcát, míg megérezte az asszony szeméremtestét, mely már nedvesen csillogott. Glenkirk megnyalogatta, és magában mosolygott, amikor Jasmine előbb nyöszörgött, majd dühösen szitkozódni kezdett. Ekkor két kezével szélesre tárta az asszony combját, és közé telepedve gyönyörködött.

– Istenem! – nyögte a gróf –, milyen rettenetesen szép vagy itt is!

– Jemmie! Megölsz! – kiáltotta mély torokhangon Jasmine.

A gróf előrehajolt, végignyalta, majd rátapasztotta az ajkát, és olyan hevesen szívta, hogy az asszony ívben megfeszülő teste csaknem levetette. A gróf erősen megragadta Jasmine csípőjét, így tartotta fogva édes támadása ideje alatt.

A gyönyör olyan hullámai söpörtek végig Jasmine testén, hogy már-már azt hitte, belehal. Majd éppoly hirtelen, ahogyan az iménti lerohanást intézte ellene, a gróf egy pillanat alatt fölébe kerekedett, tüzesen beléhatolt. Jasmine ilyen kéjt még soha életében nem érzett. Körmével a férfi hátát markolászta, és vadul nyögdécselt.

A gróf azonban még nem telt be vele. Újra meg újra beléhatolt, mind vadabb lökésekkel. Felnyögött, amikor Jasmine lába a hátára kulcsolódott, hiszen ezzel még mélyebben, még közelebb kerülhettek egymáshoz. Már-már azt hitte, nem bír kielégülni, mikor megremegett és kilövellt. James Leslie zihálva roskadt szeretője keblére.

– Ó, te boszorkány! – mondta, amikor újra bírt már beszélni. – Kis híján megöltél, én meg téged.

– Hát nem volt csodálatos? – kuncogott Jasmine, és újra átkarolta a férfit.

– És épp most kell elmennem tőled egy teljes hónapra – panaszkodott a gróf.

Siess vissza! – biztatta Jasmine. – Nem tudom, meddig lehet elviselni St. Denis társaságát, ugyanakkor óvakodnom kell, nehogy felbosszantsam. Istennek hála, a királyné a barátom.

– Ha a márki egy ujjal is hozzád nyúl, ő lesz ebben a palotában az első eunuch – morogta Glenkirk, és erősen belenézett Jasmine türkizszínű szemébe. – Utálom, ahogyan az a förtelmes alak rád sandít. Mintha a száját nyalogatná.

– Ha megpróbál belém harapni, méregbe harap – ígérte Jasmine. – Én a tiéd vagyok, James Leslie. Testben és lélekben a tiéd. Senki más nem lesz a férjem, csak te. És most eressz el. Felkészítem magam az újabb szerelmi csatára. Gyűlölöm a gondolatot, hogy nem leszel velem, erős emlékekre van hát szükségem, amelyek egy hónapon át kitartanak.

– Telhetetlen vagy – vigyorgott a férfi.

– Ahogyan te is – vágott vissza Jasmine.

– Készíttess fürdőt – kérte a gróf. – Erre is jó lesz emlékezni.

Másnap magasan járt a nap, mire Jasmine felébredt. Glenkirköt nem találta maga mellett, sejtelme se volt, mikor kelt fel mellőle. A párnán, ahol a gróf fekete feje pihent, egy szál félig kinyílt, vérvörös rózsa hevert. Jasmine kis mosollyal felvette és beszívta illatát, s gondolatban újra végigélte az éjszaka történteket. Ennek az éjnek az emléke ki kell tartson az elkövetkezendő hetekben, gondolta Jasmine. Már a fakádat sem látta az ágya mellett, szolgálói tehát, mint rendesen, diszkréten kivitték. Jasmine kinyújtotta a kezét, és megrántotta a csengő zsinórját.

Adáli szinte azonnal belépett, kezében tálcával, amelyen a kék-fehér porcelán teáskanna gőzölgött.

– Jó reggelt, hercegnőm – tette le a tálcát Adáli, illatos Assam teát töltött a kis csészébe, aztán vázába tette a rózsát.

– Mikor ment el Lord Leslie, Adáli? – kérdezte teát szürcsölgetve Jasmine.

– Még hajnal előtt. A kém még nem állt a helyén, és eddig még nem jelent meg. Azt hiszem, gazdája immár nem látja szükségesnek a figyeltetést, most, hogy a gróf Skóciába indult. Úgy tudom, a gróf Fergus More-ral kelt útra.

– Most aztán kezdődik a fárasztó feladat – mormolta Jasmine. – Túl kell járnom az őrgróf eszén, közben meg úgy tennem, mintha elfogadnám ostoba udvarlását.

– Abban az úriemberben éppannyi finomság van, mint hercegnőm atyjának harci elefántjaiban – mondta fitymáló mozdulattal Adáli. – De úgy érzem, veszedelmes fickó.

– Az bizony – bólintott Jasmine. – Jemmie szerint szerelmi élete beteges. Nagyon óvatosnak kell vele lennem.

– Hercegnőmnek soha nem szabadna négyszemközt maradnia vele! – háborodott fel Adáli.

– Pedig nem kerülhetem el. Épp ezért küldték el Jemmie-t. Az őrgróf azt hiszi, hogy Jemmie távollétében megnyerhet engem. Természetesen tudom, hogy nem akar mást, mint a vagyonomat és a Stuart unoka feletti ellenőrzést. Valószínűleg igen sekélyes véleménye van a nőkről.

– Nem akar megfürödni? – ejtette a márki témáját Adáli.

– Hmmm. De igen. Kellemesen fáradt vagyok, elteltem az uram szerelmével, Adáli.

– Akkor hát valóban összeházasodnak a jövő hónapban? Én is azt hiszem, ő a megfelelő férj hercegnőm számára. Úgy szeretem hercegnőmet, mintha az apja volnék, nem akarom, hogy boldogtalan legyen – mondta könnyektől elhomályosuló szemmel Adáli.

– Elégedett vagyok a gróffal. Köszönöm, te drága, legdrágább Adáli. Szeretném, ha tudnád, hogy éppúgy szeretlek téged, mint Akbárt, akinek királyi magja életet adott nekem.

Adáli egy szót sem bírt szólni, némán meghajolt, és kiszaladt a szobából. Jasmine utánapillantott és elmosolyodott. Nem tudja elképzelni az életét Adáli nélkül. Adáli mindig mellette volt, amióta az eszét tudja. És a két szolgáló ugyancsak. Vajon hogyan szoknak majd hozzá Skócia zord éghajlatához? No, sebaj, a fő, hogy legalább, mint mindig, egymás mellett lesznek. Adáli, Toramalli és Rohána mindenütt kibírják, ha vele vannak.

Alighogy Jasmine kilépett a kádból, a dúlt képű Adáli újból megjelent.

– Hartsfield őrgróf van itt, úrnőm! Engedje meg, hogy elküldjem. Valami rettenetesen rozoga bárkán érkezett, és ragaszkodik hozzá, hogy magával vigye úrnőmet.

– Úgy látszik, romantikus színben akar feltűnni – tört ki a nevetés Jasmine-ból. – Elmegyek vele a piknikre, és mire hazajövök, olyan náthás leszek, hogy jó néhány napig a színemet sem láthatja. Széptevő lovagok nem kedvelik a náthás nőket.

– Hát jól van, úrnőm – adta meg magát Adáli. – Mit mondjak neki, mikorra készül el? Egy óra? Kettő?

– Várakoztassuk két órán át, Adáli. Ha eddig nem élvezhette a társaságomat, most sem kell elsietnünk a dolgot. Az inas vigyen neki bort és süteményt, aztán hadd gubbasszon a könyvtárban.

Adáli meghajolt és távozott.

Jasmine megszárítkozott, rizsporral behintette magát, háziruhába bújt, majd az ágyára heveredve azon kezdett mélázni, mit vegyen fel a kirándulásra.

– Valami kislányos, falusias ruha kellene – határozta el.

– Ott van az a levendulakék selyemruhája a széles csipkegallérral – ajánlotta Rohána.

– De vegyen hozzá mellénykét, mert nagyon kivágott – figyelmeztette Toramalli.

Jasmine arra gondolt, mekkora mulatság lenne azzal heccelni St. Denis-t, ami soha nem lesz az övé. Jasmine nagyon büszke volt szép mellére, mely négy gyermeke szoptatása ellenére is feszes és sima volt.

– Hadd lássam azt a ruhát!

Rohána odavitte a kék ruhát úrnőjének. Csakugyan egyszerű szabású öltözék volt. Bokáig ért, ujja hasítékán finom, krémszín selyem villant át.

– Igen. Ez jó lesz – bólintott Jasmine. – Hozzávaló lábbeli is akad?

– Legjobb lesz fekete cipőt vennie, úgyis bepiszkolódik. És milyen ékszert akar?

– Az igazgyöngy nyakláncot és a gyöngy alakú gyémántot. Szegény márki nem tudja majd, mit nézzen inkább, a mellemet vagy az ékszereimet – mosolygott Jasmine a szolgálólányokra, akikből kitört a kacagás.

– Úrnőm éppolyan haszontalan, mint amikor gyerekkorában elbújt Adáli elől a palota kertjében – állapította meg Rohána.

Jasmine arcán kis árny suhant végig. Milyen egyszerű és könnyű volt az élete Akbár nagymogul legkisebb gyermekeként! Mindez oly rég volt.

– Azt hiszem, Rohána – mondta végül –, hogy ez a kisgyerek még mindig bennem lakik valahol. De a gyerekeimnek ne mesélj erről!

– Semmi szükségük rá, hogy elmeséljék nekik, hogyan lehet haszontalankodni – vont vállat Toramalli. – Kész csoda, hogy úrnőm öreg nagyanyja elbír velük.

– Skye O’Malley számára nem létezik megoldhatatlan feladat – nevetett Jasmine. – Azt mondják, rá hasonlítok. Jólesik, de nem hinném, hogy felérek az ő nagyságához.

– Hercegnőm még fiatal – jegyezte meg Toramalli. – És a vérében van a hódítás, akár az apjának.

Pontosan két óra telt el Hartsfield márki bejelentkezése óta, amikor Jasmine letipegett a Greenwood-ház lépcsőjén, és benyitott a könyvtárba. A márki már türelmetlenül várta. Az asszony üde volt, friss, ártatlan. Szépségétől elállt a márki lélegzete. Meg kell kapnia!

– Jó napot, uram – pukedlizett Jasmine.

– Madame! – hajolt meg a márki. – Arra gondoltam, talán örömmel megállna valahol a folyó mentén egy kis falatozásra.

– Igen, Adáli már mondta. Milyen kellemes ötlet, mylord. Mehetünk? – mosolygott bájosan Jasmine.

– Természetesen – sietett kinyitni az ajtót a márki. – Kint várakozik a bárkám.

Kisétáltak a házból, és lementek a folyóhoz, ahol a márki legnagyobb megrökönyödésére a sajátja helyett egy számára idegen bárka ringott, mellette karba font kézzel mereven állt

Adáli. Adáli szűk fehér nadrágban, hosszú, hímzett fehér zekében pompázott, dereka köré selyemövet kötött, melyben ékszerrel kirakott gyíkleső villogott, ősz fejére pedig kis turbánt tekert. Jasmine már jó néhány éve nem látta ilyen viseletben hű szolgáját. Összevont szemöldökkel, kérdőn Adálira nézett.

– A márki csónakja nem volt megfelelő, hercegnőm – hajolt meg Adáli. – Elküldtem.

– De egy kosár elemózsia is a csónakban volt! — tiltakozott St. Denis, akit felbosszantott a szolga méltóságteljes viselkedése.

– Az ön kosarának tartalma nem felelt volna meg úrnőm ízlésének, mylord. Helyette a saját konyhánkban készült ételeket csomagoltattam be – válaszolta Adáli, majd besegítette Jasmine-t a bárkába.

Miután a márki is a csónakba lépett és letelepedett Jasmine mellé, Adáli is beugrott, és fensőbbséges mozdulattal utasította a csónakosokat, hogy kezdhetik az evezést.

– Maga is velünk jön? – kezdett felbőszülni St. Denis. Hát már soha nem lesz kettesben Jasmine-nal?

– Úrnőm nem mehet el idegenekkel, mylord. Az én kötelességem, hogy megvédjem. Atyja, Akbár nagymogul akkor helyezte a karomba, amikor még csecsemő volt, személyesen ő adta ezt nekem parancsba. Soha nem hagytam el úrnőmet, és nem is fogom elhagyni. Halálomig védelmezem.

– Tehát rabszolga vagy?

– Szabad ember vagyok, mylord – rázta meg a fejét Adáli, akiről lerítt, mélységesen megveti az olyan népeket, akik nem ismerik el fensőbbségét és rangját.

– Azt hiszem, úrnőjét semmiféle veszedelem sem fenyegeti, Adáli – mondta St. Denis hízelgő hangon, minden kellemét bevetve. – Ezt bizonyára megérti.

– Úrnőm előkelő hölgy, gazdag és különlegesen szép, mylord. Biztos vagyok benne, hogy ön becsületes szándékkal közeledik hozzá. Ám azért kötelességem, hogy férjhezmenetele percéig mellette legyek, s magam adjam őt át férjének. Utána folytatom háztartása irányítását, ahogyan mindig is tettem. Továbbra is ügyelek az ő, valamint gyermekei biztonságára – jelentette ki mosolytalan kérlelhetétlenséggel Adáli. – Ne merészelje a jelenlétemben zavarni, uram. Mindent látok és hallok – tette még hozzá Adáli, azzal hátat fordított és odaállt a bárka kabinjának nyitott ajtajába.

– Meglep, hogy megengedi szolgájának az efféle beszédet – mordult fel a márki bosszúsan. Adáli félelmetes jelenség volt. Hogy a pokolba csapjon le Jasmine-ra, ha ez az átkozott teremtmény folyton az orra előtt ugrál? Vajon Glenkirknek is meg kellett küzdenie ezzel a kényelmetlenséggel? A márki kötve hitte.

– Adáli voltaképp már rég nem a szolgám – magyarázta hidegen Jasmine. – Mindig a barátom volt, afféle második apám. Adok a szavára, a megérzéseire. Csak a legjobbat akarja nekem, mylord – mondta Jasmine, majd mosolyogva témát váltott. – Hol szállunk ki ebédelni? Ugye milyen gyönyörű nap ez a mai? Azt hiszem, nincs még egy olyan hely, ahol a tavasz ilyen gyönyörű lenne, mint Angliában. Önnek is ez a véleménye? Sokat utazott? Én a fél világot bejártam.

– Soha nem hagytam el Angliát – felelte a márki mereven. – Minek is mentem volna? Itt mindenem megvan, amit csak akarok.

– Soha nem volt kíváncsi más országokra, más népekre? Míg el nem hagytam Indiát, sehol nem jártam, de apám udvarával egész hatalmas birodalmunkat beutaztam. India éghajlata nagyon forró; amikor nagyobbacska lettem, jobban szerettem Kasmírban lakni, abban a palotában, amelyet apám ajándékozott anyámnak. Ez a palota egy tóra épült. Klímája sokkal kellemesebb, mint Lahor, Fatehpur Szikri vagy Agra éghajlata. Hogy azok milyen meleg városok!

– Városok? – csodálkozott a márki. – Azt hittem, egész India egyetlen nagy vad, barbár pusztaság, madame. Az önök városai persze bizonyára nem vetekedhetnek Londonnal vagy

bármely más szép városunkkal. Bizonyára sárból és vesszőfonadékból épültek, ugye? Anglia kész megváltás lehetett önnek, amikor ideérkezett.

Jasmine nem hitt a fülének. Lehetséges, hogy ez a férfi Anglián kívül semmi mást nem ismer?

– India igen ősi civilizáció, mylord – mondta halkan. – Városaink sok tekintetben kifinomultabbak, mint az itteniek. A szegények egyszerűen élnek, ahogyan minden ország szegényei, de a gazdagok sokkal gazdagabbak, mint az angol urak. Akbár egész várost épített, melynek a Fatehpur Szikri nevet adta. Csupa márványból és homokkőből épült, és olyan csodaszép, hogy belefájdul az ember szíve, ha látja. Miért képzelte úgy, hogy India valami megvetésre méltó, szánalmas hely? Éppannyi művészünk, kereskedőnk és kézmívesünk van, mint önöknek, ha nem több. Hatalmas birodalmunk mellett az önök kis szigetországa eltörpül. És apám hazájában mindenféle vallásnak helyt adnak. Angliában és más, civilizált európai országban nem ez a helyzet. Nagy és dicső történelmünk századokon át lejegyzett írásos emlékei mind megtalálhatók apám palotáinak könyvtáraiban. És a zenénk, a festészetünk, az irodalmunk is páratlan!

A márki megdöbbent Jasmine kitörésétől. Eddig szentül hitte, hogy Jasmine azért jött Angliába, mert elmenekült barbár szülőföldjéről.

– Ha ennyire szereti Indiát, miért hagyta ott? – szegezte Jasmine-nak a kérdést a márki.

– Azért, mert a féltestvérem, Szálim vérfertőző szenvedélyt táplált irántam, mylord – felelte Jasmine nyersen. – Meggyilkolta az első férjemet, Dzsamal herceget, Kasmír kormányzóját, hogy az ágyamba fekhessen. Atyám haldoklott, s tudta, hogy többé nem védelmezhet meg Szálimtól. Azért küldött Angliába – mondta Jasmine, és újra mézédesen mosolygott a márkira. – Ön nem is tudott erről? Csakugyan? Azt hittem, hogy mivel érdeklődik irántam, hát megengedett magának némi kíváncsiskodást személyes történetemet illetően, de úgy látszik, tévedtem.

– Az ön iránti érdeklődésem, madame, percről percre növekszik, és rá kell jönnöm, hogy ön valóban csodálatos asszony – jelentette ki a márki, akit Jasmine őszintesége mélyen megdöbbentett.

Adáli ekkor olyan hangot hallatott, amely leginkább vakkantásszerű, elfojtott nevetésnek hangzott, de nem fordult meg.

– Ön semmit nem tud rólam – vetette oda csípősen a márkinak Jasmine —, csak amennyit a király elmondott. Hogy férjre van szükségem, mert gyenge asszony létemre egyedül élek a gyermekeimmel. Hogy gazdag nő vagyok. Gazdagabb, mint a király maga. Abban bizonyos vagyok, hogy a király a szépségemről is beszélt önnek, de addig a napig, míg Glenkirkkel vissza nem tértem az udvarba, ez volt minden, amit tudott rólam, mylord. Természetesen azt is hallotta, hogy Henry herceg kedvese voltam, és szültem neki egy fiúgyermeket; de amikor utoljára az udvarban jártam, ön nem volt jelen. És amióta a király felajánlotta önnek a lehetőséget, hogy udvaroljon nekem, még annyi fáradságot sem vett, hogy valami egyebet is megtudjon rólam azon kívül, amit addig is tudott. Ezt igazán nem találom valami hízelgőnek, mylord. Úgy hiszem, ön kizárólag a vagyonom miatt szeretne udvarolni nekem, és azért, hogy gyámja legyen a kis Stuart-sarjnak. Tudnia kellett volna, hogy soha nem leszek az öné, mégis kierőltette ezt a játszmát. Miért, St. Denis uram? Miért?

– Minden szava igaz, madame. De attól a pillanattól fogva, hogy megláttam, tudtam, ön lesz a feleségem!

Iszonyú vágyat érzek ön iránt. Ön nem volt hajlandó a közelébe engedni, hát hogyan tudhattam volna meg önről bármit is? Házasságunkat nem szeretném pletykákra és szóbeszédekre, vagy ami még ennél is rosszabb, hazugságokra alapozni. Jasmine Lindley igaz történetét csak egyvalaki mesélheti el nekem – ön!

– Kitúrta Jemmie-t! – nézett a márkira vádlón Jasmine.

– Hát tölthettem volna önnel egy csepp időt is? Amióta Franciaországból visszaérkezett, sülve-főve a gróffal volt. Ha feleségül megy hozzá, az csak az utolsó ékszer lesz Glenkirk koronáján. Én azonban elkaparintom előle ezt az ékszert, madame, és magam fogom viselni. Nincs élő ember, aki a helyzet ismeretében hibáztatna – kapta el az őrgróf Jasmine kezét, s ajkához emelve forró csókot lehelt rá, aztán a tenyerét és a csuklóját is megcsókolta.

Jasmine elrántotta a kezét.

– Túl sokat enged meg magának, mylord! – mondta jegesen. A márki kézcsókjától kellemetlen viszolygás támadt benne. A márki Szálimra emlékeztette, noha semmi hasonlóság nem volt közöttük.

– Az enyém lesz, Jasmine – mondta a márki, és kék szeme e pillanatban szinte feketén villogott. – A feleségem lesz.

– James Leslie felesége leszek – válaszolta nyugodt hangon Jasmine. – Semmit nem mondhat vagy tehet, mylord, amivel megváltoztathatná ezt a döntésemet. Ettől eltekintve, ha óhajtja, elszórakoztathat, mialatt az én drága Jemmie-m Skóciában időzik. Örülök a társaságának, mert tudom, hogy a királyt ez boldoggá teszi. Talán összeállíthatnánk egy listát azon férjhez adandó lánykákról, akiket bemutathat a királynak, amikor végre belátja, hogy nálam semmi reménye sincsen. A listáról választhatnánk önnek menyasszonyt. Legjobb, ha elfogadja ezt az ajánlatomat, mylord. Ön fárasztóan bonyolult a királynak. A végén még Villierst választja a kegyencek kegyencének, és akkor önnek semmiféle befolyása sem lesz a Stuartokra. Az a gyanúm, hogy önnek alig van barátja, és Villiers valószínűleg elégedett lesz, ha látja, hogy az ön befolyása megcsappan – figyelmeztette Jasmine a márkit.

– Azt hiszem, ön túl okos és túlságosan jó megfigyelő’ – jegyezte meg a márki. – Afféle intelligens nő, ugye?

– Igen, az vagyok – vallotta be Jasmine.

Adáli, aki az egész társalgást végighallgatta, most megfordult.

– Amott, a folyó következő kanyarulatánál szép, árnyas fűzfák vannak – mondta. – Engedelmével, hercegnőm, odairányítom az evezősöket.

Jasmine bólintott.

– Netán ír és olvas is? – érdeklődött a márki.

– Igen. A matematikához is konyítok. Tanultam történelmet, és néhány nyelven folyékonyan beszélek, mylord. Egy felvilágosodott pap tanított, aki külön azért érkezett apám udvarába, hogy engem kiműveljen. Már kisgyermek koromban megkereszteltek. Nevelőanyám éppúgy, mint bátyáim, mohamedánok voltak. Három nővérem közül kettő a buddhista hitet követte. Mint ahogyan az imént mondtam, apám országában vallásszabadság van. Nővéreim éppolyan műveltek, mint én, kivéve szegény Aram-Banu Bégumot. Ő kissé lassú felfogású, de nagyon kedves leány.

Minél többet beszélt Jasmine, a márki annál jobban csodálta.

– Ön, a bátyjai és a nővérei mind más-más anyától származnak? – kérdezte.

Jasmine nevetett, mert a férfi hangsúlyából kihallotta a felháborodást.

– Igen. Ez bizonyára szabadosságnak tűnik ön előtt, uram, de Indiában az a szokás, hogy egy férfinak számos felesége és ágyasa van. Természetesen Indiában sem engedheti meg magának minden férfi, hogy egynél több felesége legyen, de atyám dinasztikus és politikai okokból házasodott. Feleségei közül sokan a leigázott vagy a vele szövetséget kötött államférfiak nővérei vagy húgai voltak. Angol anyám apám negyvenedik felesége volt, de persze apámnak számos más kedvese is volt rajta kívül. Gyakran elgondolkodtam azon, milyen tisztességtelen a férfiaknak az a kiváltsága, hogy több feleségük lehet, míg a nőknek egyetlen férfihoz kell hűnek maradniuk. Mi a véleménye erről, uram? – csillogott veszedelmesen Jasmine türkiz szeme.

– Eddig… eddig még eszembe sem jutott, hogy ezen gondolkozzam – válaszolta a márki. – Ha egy férfinak felesége és kedvese van, már abból is kalamajka származhat, de negyven feleség? India megboldogult császára valóban figyelemre méltó férfiú lehetett.

– Ön tehát csakugyan megbotránkozott! – nevetett Jasmine.

A sajka kikötött, mielőtt a márki felelhetett volna. Adáli kiugrott, átnyalábolta úrnőjét, és a partra tette. Hartsfield márkinak nem segített, hagyta, kecmeregjen ki, ahogy tud. Az elegáns kis bárkából két evezős lépett még ki néhány kosárral. Adáli az egyik kosárból finom vászonabroszt vett elő, és leterítette az egyik füves helyre, egy jókorára nőtt fűzfa alá. Azután elővette a kosarakból a gazdag lakomát: aranypirosra sült csirkét, még meleg nyúl-pástétomot, félbevágott falusi sódart, friss kenyeret, édes vajat, egy nagy darab sajtot, kis kosárka friss szamócát és bort. Két ezüsttányér is előkerült, valamint két metszett, velencei kristályserleg, ezüst evőkések és kanalak.

– Magadnak és az evezősöknek is csomagoltál elemózsiát, Adáli? – kérdezte Jasmine, és a fűre telepedve elrendezte maga körül levendulakék szoknyáját.

– Igen, hercegnőm – válaszolta meghajolva Adáli.

– Akkor nyugodtan láss neki te is. Azt hiszem, megbízhatunk annyira a márkiban, hogy rendesen fog viselkedni.

– Hallótávolságon belül leszek – közölte Adáli, és odasétált az evezősökhöz, akik már várták a további utasításokat.

– Ez az ember mindig velünk lesz? – ült le Jasmine mellé az őrgróf.

– Megakadályozza önt abban, hogy bolondságot kövessen el – ugratta a márkit játékosan Jasmine. – Ha arra kényszerülnék, hogy magam védekezzem, kárt tennék önben.

A márki nevetett. Annak ellenére, hogy soha életében nem találkozott ilyen bosszantó nővel, Jasmine roppant kívánatos volt.

– Jasmine, remélem, nem haragszik rám, amiért az engedélye nélkül keresztnevén szólítom. Ha adna egy kis esélyt, megtudhatná, milyen elbűvölő fickó vagyok. Kitűnő férje lennék. Minden ügyét éppolyan jól intézném, mint Rowan Lindley. És most lássunk neki a lakomának. Farkaséhes vagyok, és úgy látom, önnek remek szakácsa van. Adálinak igaza volt, amikor szegényes kosaramat kicserélte.

Jasmine nevetve tálalt a márkinak.

– Ha önt választom, akkor majd a keresztnevemen szólíthat, uram – mondta. – Ami pedig ügyeim intézését illeti, legjobb, ha most rögtön megmondom, azokat mindig magam intézem. Egy-két alkalommal előfordult, hogy tanácsot kértem Rowantól, de a vagyonomra vonatkozó kérdésekben mindig magam döntöttem, és ez a mai napig így maradt – mondta Jasmine, azzal odanyújtott a márkinak egy púpozottan megrakott tányért és egy csordultig töltött kelyhet.

– És Glenkirk beleegyezett ebbe?

– Ha nem egyezett volna bele, nem mennék hozzá feleségül – kezdett Jasmine a maga tányérjára rakodni. – Hogy ízlik a bor? A család francia ágától kaptam, akik a Loire menti Archambault-ban élnek.

– Francia rokonai is vannak?

– Igen – ropogtatott Jasmine egy csibeszárnyat.

Ez a nő nem afféle egyszerű, hétköznapi asszony, gondolta magában a márki, és mély hallgatásba merülve táplálkozott. Ez egy független nő. Művelt is. Rengeteget utazott. Egy hercegnek volt a kedvese, egy olyan hercegnek, akiből, ha élve marad, angol király lehetett volna.

És az asszonynak fia született ettől a hercegtől. Ez a nő mesésen gazdag. Időre volt szüksége, hogy átgondolja haditervét. Jasmine-ról lerítt, hogy cseppet sem fél a királytól, és éppúgy nincs lenyűgözve Piers St. Denis-től, Hartsfield márkijától. Hogyan lehetne ezt az asszonyt leigázni? Vajon mitől riadna meg annyira, hogy tisztelje őt? Hogyan kaparinthatná meg a vagyonát? Glenkirk vagy tiszta bolond, vagy látszólag beleegyezett Jasmine minden

kívánságába, hogy azután házasságuk után rátehesse a kezét az asszony vagyonára. A márki érezte, ki kell találnia valamit.

Az étkezés végeztével nem maradt más hátra, mint hogy visszaforduljanak Greenwood felé. A márki belátta, semmi esélye arra, hogy itt a folyóparton lerohanja Jasmine-t, hátában az evezősökkel és Adáli gyanakvó pillantásával. Amint visszafelé haladtak a folyón, Jasmine tüszkölni kezdett. Aztán szipogott. Szeme elködösült, és sokkal hallgatagabb volt, mint amikor még idefelé eveztek.

– Rosszul érzi magát? – idegeskedett a márki.

– Azt hiszem, belázasodom, uram – felelte szerencsétlenül Jasmine, majd gyors egymásutánban még néhányat tüsszentett. – Hideg van itt a folyón, még csak kora tavasz van. Talán mégsem volt olyan jó ötlet, hogy a szabadban ebédeljünk. Hapci! Oóóó! Istenem! – keresgélte a keszkenőjét, aztán megborzongott, és hangosan kifújta az orrát.

– Mindjárt odaérkezünk a házához – felelte a bosszús márki. Jóságos egek! Láz! Csak nem maláriás? Mi lesz, ha meghal, és őt teszik érte felelőssé? Szent Habakukk, milyen jót derülne Villiers a melléfogásán, és a király mennyire megrendülne Jasmine idő előtti elhalálozása miatt! Akkor aztán semmiféle kilátása nem lehetne sem Jasmine-ra, sem a vagyonára, sem a kis Lundy herceg feletti gyámságra. – Adáli! – hajolt előre a márki, és megráncigálta a szolga selyemkabátját.

– Uram? – fordult meg villámgyorsan Adáli.

– Úrnője megbetegedett, Adáli. Szóljon az embereknek, hogy szaporábban evezzenek. Nem lett volna szabad kihoznom a hidegbe.

Adáli kőmerev arccal bekukkantott a kabinba.

– Igaza van, uram. Úgy látom, úrnőmön valóban erőt vett a láz. – Azzal parancsot adott az evezősöknek, hogy siessenek.

Amikor Greenwoodnál partot értek, Adáli azonnal átvette az irányítást. Kiemelte az ülésből Jasmine-t, és a gyepen át besietett vele a házba.

– A csónakot vigye, ahová kívánja, uram – szólt hátra a válla felett az őrgrófnak.

Piers St. Denis lába legyökerezett a kert közepén. Adáli lehetetlen helyzetbe hozta! Ilyen körülmények között bajosan futhatna Jasmine után. Tessék, mindössze egyetlen alkalmat kapott! Dühöngve visszament a csónakhoz.

– A Whitehallba! – mondta az evezősöknek.

Jasmine a könyvtár ablakából figyelte a márki elvonulását, és elégedetten nevetgélt.

– Remek ötlet volt, Adáli, hogy a csónakból egyenesen a házba vittél – dicsérte meg hű szolgáját.

– Magam is így gondolom, hercegnőm. Mennyi ideig óhajt lázas betegségben szenvedni?

– Legalább néhány napon át, azután pedig rövid beteglátogatást engedélyezünk a márkinak.

– Csak vigyázzon, nehogy túlzásba vigye – intette Adáli. – Ha a király úgy gondolja, hogy ifjú barátjának nem hagytunk kellő időt az udvarlásra, még képes, és elnapolja az esküvőt Lord Leslie-vel. Tudom, hogy ezt sem hercegnőm, sem a család nem akarná.

– Ki nem állhatom az őrgrófot – jelentette ki Jasmine. – Ugye mondtam már, hogy Szálimra emlékeztet? Arra is rájöttem, miért. Emlékszel még, hogyan beszélt Szálim azokról a dolgokról, amikben teljesen bizonyos volt? Az enyém leszel! Fel sem merült benne, hogy ha akar valamit, esetleg nem lesz az övé. Piers St. Denis pontosan ugyanígy viselkedik. Annak ellenére, hogy nyíltan kimutatom, mennyire nem kedvelem; annak ellenére, hogy tudja, küszöbön áll a házasságom Glenkirk gróffal; ezekről az apróságokról tökéletesen megfeledkezik. Meg fog szerezni engem. Valóban így hiszi, és ez felettébb dühítő, Adáli! Azt az időt, amit Jemmie-vel tölthetnék, most vele kell töltenem. Holott egyáltalán nem kívántam Londonban maradni, hanem haza akartam menni, hogy lássam a gyermekeimet, akiktől már oly sok hete külön vagyok. El akartam menni nagyapám sírjához, hogy elbúcsúzzam tőle. De

minden óhajomat félre kellett tennem, itt kell maradnom, és elviselnem, hogy ez az alattomos kis királyi talpnyaló eljátssza, hogy udvarol nekem. Stuart Jakab minden lében kanál, érzelgős vén bolond, de ez az utolsó alkalom, amikor beavatkozhatott az életembe, Adáli! Elegem van!

Adáli látta, hogy úrnője veszedelmes hangulatba került. Tudta, meg kell akadályoznia, hogy rontson koránt-| sem rózsás helyzetén. Ha két évvel ezelőtt hozzáment volna Glenkirk grófhoz, mindezt elkerülhették volna.

– Miért nem küld el a gyerekekért? – ajánlotta Adáli.

– Tessék? – hökkent meg Jasmine.

– Holnap üzenhetnénk nagyanyjának, hogy hozza Londonba a gyerekeket. Azt hiszem, Hartsfield márkinak meg kellene őket mutatnia. Elvégre azon igyekszik, hogy ő legyen a mostohaapjuk, nem? – csillant meg hamiskásan Adáli sötét szeme. – A kis Lord Henry és az én kicsi Lady Indiám nagyon jól megértik a helyzetet, ha elmeséljük nekik. Azt hiszem, még hercegnőmnél is jobban „megkedvelik” majd a márkit. Ami a kis Lady Fortune-t illeti, ő mindig nagyobb testvérkéit követi minden haszontalanságban. Ugyanez vonatkozik a legkisebb gyerekre, Charles hercegre is. Ha rájön, hogy testvérei mennyire utálják a márkit, ő is kitesz magáért, pedig St. Denis azt hiszi, okosan jár el, amikor meg akarja nyerni magának a gyermekeit. A kicsik gátlástalanul kimutatják rokon- és ellenszenvüket!

– Ragyogó! – kiáltotta Jasmine. – A király pedig boldog lesz, ha foglalkozhat kissé az unokájával. Most azonnal küldj postagalambot, Adáli! – tapsolt örömében Jasmine. – Már alig várom, hogy lássam, milyen képet vág Piers St. Denis, amikor meglátja a gyermekeimet!

– Magam írom meg az üzenetet Madame Skye-nak – mondta Adáli. És csakugyan, mire megvirradt, meg is írta, lassan, kínos aprólékossággal formálva a picurka betűket a pergamenre. Arra nem volt szükség, hogy ebben a levélben tudassa a család nagyasszonyával mindazt, ami azóta történt, hogy Jasmine visszatért Angliába. Adáli mindezt már rég megtette, hiszen valahányszor távol voltak Skye-tól, szoros levelezésben álltak. Madame Skye mindenről tudott. Tudott a király legújabb bolondságáról, Jasmine bosszúságáról, Glenkirk skóciai utazásáról. Adáli az elmúlt évek során bejáratott titkosírást használta. Leírta, nagy szükség lenne rá, hogy a gyerekek megmentsék anyjukat a kellemetlen széptevőtől. Az üzenet kézhezvétele után azonnal induljanak el Londonba. Adáli végül pici tekercset készített a pergamenből, és apró ezüsttokba rejtette, amit rákötözött Queen’s Malvern egyik postagalambjának piros lábacskájára. Majd az ablakhoz ment, kitárta, és felbocsátotta a madarat a pirkadó égboltra.

Piers St. Denis a következő három napon át felszalagozott csokorral a kezében ballagott át Greenwoodba, ám Adáli mindannyiszor elküldte. Úrnője, jelentette a félelmetes szolga, beteg, nem fogadhat látogatókat. Nem, nem hívtak piócás embert. Úrnője nem hisz a piócás kezelésben. Holnapra talán már elég jól lesz ahhoz, hogy fogadhassa az őrgrófot. A negyedik napon, amikor a márki már vicsorgott dühében, Adáli széles mosollyal üdvözölte, és közölte, úrnője örömmel látja, de csak néhány percre. Majd intett a látogatónak, hogy kövesse, és felvezette a márkit az emeletre, Jasmine lakosztályába.

Adáli nyomában a márki leskelni próbált az emeleti szobákba, ahová addig soha nem tehette be a lábát. Az egyik nyitott ajtó mögött megpillantotta a könyvtárt, ám a többi emeleti szoba ajtaja csukva volt. Greenwood nem volt nagy ház, a márki csodálkozott is, oly szerénynek tűnt a gazdag nagyurak palotái mellett. Minden egyszerű volt, kivéve a pompás tapétákat, a szőnyegeket és ezüstneműket. Végül felkapaszkodtak a ház második emeletére, és Adáli egy szalonon át bevezette a márkit Jasmine hálószobájába.

– Mylord! – nyújtotta ki kezét üdvözlésül Jasmine. Fekete haját leengedte, és egyszerű, magas nyakú háziruhát viselt. A márki megkönnyebbült, mert az asszony egészségesnek látszott.

– Jól van? – hajolt le, és mindkét felkínált kezet megcsókolta, majd nem is várt felszólításra, hanem otthonosan leült az ágy szélére.

– Gyenge vagyok, de a láz és a hidegrázás már elmúlt – vonta vissza Jasmine a kezét a márki szorításából. – És remek híreket kaptam a nagyanyámtól. Gyermekeim Londonba jönnek, hogy velem legyenek!

– A gyermekei? – kérdezte cseppet sem elragadtatva a márki. – Azt hittem, a gyermekei vidéken élnek.

– Ó, dehogy, uram! Gyermekeim mindig velem laknak. Nem tartozom azon anyák közé, akik épp hogy világra hozzák magzataikat, majd teljesen a szolgákra hagyják őket. Isten őrizz! Az én kicsinyeim azért vannak vidéken, mert nagymamám visszahozta őket Franciaországból, hogy Jemmie és én egy kicsit együtt lehessünk. Most azonban, hogy Jemmie elment és én egyedül maradtam, magam mellett akarom tudni őket. Egyébként mivel ön a férjem szeretne lenni, találkoznia kell a gyermekeimmel, nem igaz? A királyról nem is beszélve, aki boldog lesz, ha láthatja a kis Stuartot – mosolygott elbűvölően Jasmine a márkira. – Azt hiszem, amint meglátom őket, menten meggyógyulok!

Piers St. Denis-nek mindez cseppet sem volt ínyére. Sikeresen elűzte a láthatárról James Leslie-t, hogy egyedül lehessen Jasmine-nal, ám noha a gróf már egy hete eltávozott, még egyetlen percet sem lehetett négyszemközt az asszonnyal. Most pedig idejönnek azok az átkozott porontyok! Mikor lesz már egyetlen nyugodt perce ezzel a nővel? Erről azonban egy árva szót sem szólhat a királynak, aki a családi ügyekben roppant érzelgős. Jakab nyilván odalesz, hogy láthatja az unokáját és a másik három kis nyavalyást. A márki dühöngött és fujtatott, de azért rámosolygott Jasmine-ra.

– Hát persze hogy örülök, hogy találkozom a gyermekeivel – vicsorogta. – A két nagyobb már elég idős, hogy ki lehessen adni őket nevelésbe? Mivel életünk nagyobb részét az udvarnál fogjuk tölteni, Jasmine, gyermekei jövőjét is meg kell fontolnunk.

– Én nem adom nevelésbe a gyerekeimet, uram – szögezte le Jasmine. – Csúf szokásnak tartom, ha valaki a saját gyerekeit odaadja, hogy mások neveljék. Az én gyerekeim gazdagok, nemesi címük van és kifogástalan származásúak. Ha eljön az ideje, jó házasságot fognak kötni, ha nem küldöm el őket.

– Azt hiszem – vágott közbe Adáli –, hogy be kellene fejeznie látogatását, mylord. Az izgalom nem tesz jót úrnőmnek, mint azt bizonyára ön is tudja. Holnap esetleg visszajöhet.

St. Denis felkelt az ágy széléről.

– A királyné üdvözletét küldi – hajolt meg. – Holnap visszajövök, madame. A hét végén álarcosbál lesz, és ha addigra felgyógyulna, amit nagyon remélek, elkísérném.

– Majd meglátjuk – mormolta Jasmine, és visszahanyatlott párnáira.

– Akkor hát isten önnel, szerelmem – búcsúzott a márki.

– Isten önnel, mylord – felelte Jasmine. Az ő szerelme? Jasmine megborzongott. Mintha újra Szálim hangját hallotta volna a távolból.

10. fejezet

– Őfelsége, a királyné – vezette be Adáli Anna királynét Jasmine szalonjába. Jasmine gyorsan felállt székéből, és mély pukedlit vágott.

– Megtisztel, madame! – mondta.

– Hadd nézzem meg, gyermekem – érintette meg Jasmine arcát a királyné. – Úgy van, ahogy sejtettem – jelentette ki kurta vizsgálódás után. – Milyen rettenetes kis tettető maga, drágám! De most aztán abba kell hagynia ezeket a vadócságokat, különben én sem segíthetek. St. Denis máris azt nyafogja a királynak, hogy nem tölthet el elegendő időt önnel. Alig sikerült megakadályoznom, hogy a király valami nagy ostobaságot kövessen el. A következő hetekben mindenképp el kell viselnie, hogy a márki udvaroljon önnek.

– Hacsak a király… – kezdte Jasmine.

– Tudom, tudom. Hacsak az én drága férjem nem tér észre, és nem veszi tudomásul, hogy ön és Glenkirk gróf már megegyeztek egymással. A gróf nagyon szereti önt, drágám. Ön is viszontszereti?

Jasmine bólintott.

– Üljünk hát le – javasolta a királyné, majd Adálihoz fordult. – Hoznál nekünk valami frissítőt, Adáli?

– Természetesen, felség – hajolt meg Adáli.

A tűz elé telepedtek, s a királyné folytatta mondókáját.

– Steenie és én szövetséget kötöttünk e tárgyban, drágám. Most azonban új helyzet állt elő. Bartram grófja azt javasolta a királynak, hogy őt nevezze ki a kis Charles Frederick Stuart gyámjául.

– Bartram grófja? Ki az? – kérdezte Jasmine.

– Annak a Robert Cecilnek a pártfogolt)a, aki őfelségét oly sok éven át szolgálta. A boldogult királynő idejében kezdte pályafutását. Épp a napokban veszítette el férjem jóindulatú kegyét, amit részben Piers St. Denis kapzsiságának és féltékenységének, részben a felesége ostobaságának köszönhet. Az asszony még nálam is butább. Bartram grófja úgy képzeli, hogy ha rábírhatná a királyt, nevezze ki unokája gyámjául, akkor újra szent lenne köztük a béke. Jakabomnak persze esze ágában sincs e lépést megtenni, de ön is tudja, gyermekem, hogy férjem mily lágyszívű. Meg akar szabadulni szegény Lord Stokestól, akinek mellesleg puritán kapcsolatai vannak, de kegyesen.

– Steenie és én arra gondoltunk, hogy alattomban felhasználhatnánk Lord Stokest, s tehetnénk némi célzást St. Denis-nek arra nézvést, hogy a király Lord Stokesra akarja ruházni a kisfiú gyámságát. A márki persze megtudhatja a királytól az igazat, de a férjem sokáig latolgat majd, míg kitalálja, mihez kezdjen Bartram gróffal, azaz Lord Stokesszal. Nagy lesz a zűrzavar, St. Denis-nek jóval kevesebb ideje lesz udvarolgatni. Kétségbeesve töri majd a fejét, miből származna nagyobb előnye: a gazdag feleségből avagy a hatalommal való kapcsolatából. — A királyné nagyot kacagott, majd elvette az ezüstserleget Adálitól, és belekóstolt a fűszeres borba. – Önnek van a legjobb pincéje Londonban, drága Jasmine! Nos, mi a véleménye a mi kis tervünkről?

Jasmine nem ismerte ki magát egészen a királyné cselszövésében.

– Azt hiszem – kezdte rövid tűnődés után –, hogy ön és George Villiers alábecsüli a márkit, aki véleményem szerint bizonyos körülmények között veszedelmes lehet. Egyelőre annyit ért el, hogy sikeresen eltávolította James Leslie-t. De ha megtudja, hogy másvalaki is

elnyerheti a fiam feletti gyámságot… – Jasmine újra elhallgatott, egyik ujja idegesen kopogott a szék karfáján.

– St. Denis? Veszedelmes? – kacagott fel újra a királyné. – Ugyan már, drágám! St. Denis nagyra törő fiatalember, aki a saját érdekét nézi, s ebben pontosan olyan, mint a mi drágalátos Steenie-nk. A végén ön úgyis Glenkirköt választja, St. Denis pedig kap tőlünk egy másik gazdag örökösnőt, eltűnik a birtokára, s többé hírét sem halljuk.

– Nekem azt mondta, felség, hogy házassága után is az udvarnál akar maradni – jegyezte meg Jasmine. – Úgy látom, mérhetetlenül hatalomvágyó.

– Valóban így látja? Érdekes – felelte a királyné bizonytalanul. Szorongva Jasmine-ra nézett. – Ugye együttműködik velünk, drágám? Ugye hajlandó még egy kis ideig bátorítani St. Denis-t?

– Ha így óhajtja, madame, természetesen közreműködöm, bár nincs más vágyam, mint hogy James Leslie felesége lehessek.

– Nagyszerű! – ujjongott a királyné. Kihörpintette maradék borát, és felállt. – Mennem kell, drágám. Örülök, hogy jó színben láttam, és szombaton okvetlenül elvárjuk a Whitehallba, az álarcosbálba.

– Madame – kelt fel a helyéről Jasmine is –, néhány napig velem lesznek a gyermekeim. Eljönnek hozzám Queen’s Malvernből. Azt hiszem, azzal tudnám legjobban St. Denis kedvét szegni, ha bemutatom neki az én kis rosszcsontjaimat.

– Milyen pompás, milyen mesterkéletlen! – áradozott a királyné. – St. Denis bizonyára alulmarad a versenyben.

– Igen – mosolygott Jasmine. – Szerinte India és Henry már elég nagyok ahhoz, hogy kiadjam őket nevelésbe. Természetesen megmondtam neki, hogy szó se lehet róla.

– Kiferdült szörnyeteg! – háborodott fel a királyné. – Ön jól tudja, mi a véleményem a kérdésről. Igazat adok önnek – csókolta arcon Jasmine-t a királyné, majd távozott.

Jasmine következő látogatója St. Denis volt, kezében újabb felszalagozott virágcsokorral. Jasmine azt tette, amit a márki elvárt tőle. Orrát a csokorba temette, mélyet szippantott, és elragadtatva közölte, mily csodás illata van a virágoknak. Közben arra gondolt, hogy a márki milyen fantáziátlan. Mindig virágot hoz, semmi mást, ami arra vall, hogy vagy pénznek, vagy fantáziának, esetleg mindkettőnek híján van.

– Itt járt nálam a királyné – mesélte Jasmine vidáman. – Megnézte, hogy vagyok, és meghívott a szombati álarcosbálba. Elkísérne, mylord? – mosolygott a márkira Jasmine.

– Mit visel majd? – kérdezte izgatottan a márki. – Jelmezeinknek természetesen össze kell illeniük.

– Ilyen rövid idő alatt nem készíthetek rendes jelmezt, uram. De van egy gyönyörű, királykék köntösöm, majd azt veszem fel. Az álarc kiválasztását önre bízom. De valami nagyon szépet szeretnék! Túl kell ragyognunk mindenkit, igaz, uram? – mosolygott ismét a márkira Jasmine.

A márki azt hitte, álmodik. Jasmine egyre nyájasabb vele, most meg egyenesen szívességet kért tőle!

– Az öné lesz London legcsodásabb maszkja – ígérte a márki. Majd elsietett, és megkereste féltestvérét. – Azt hiszem, kezdi beadni a derekát, Kipp! – újságolta a márki örömmel. – Ma elbűvölően kedves volt hozzám. A királyné járt nála, azt hiszem, ő tanácsolhatta Jasmine-nak, hogy vegyen komolyan engem. Eddig azt hittem, hogy a királyné Villiers szövetségese, de úgy látszik, tévedtem. Ki készíti a legszebb maszkokat Londonban?

– Valami Barrow nevezetű fickó, a St. James közelében.

– Menj oda, és rendelj két álarcot a legszebbekből, Kipp! A szombati palotabálra készen kell lenniük.

– Iszonyú sokba fognak kerülni, kivált mert ilyen rövid ideje van rá a mesternek – jegyezte meg Kipp.

– A király kegyencét nem utasíthatja el – felelte önérzetesen St. Denis. – Ha meg aztán feleségül veszem Jasmine Lindleyt, én leszek London legvagyonosabb embere.

– Ha elveszed.

– Elveszem! – bizonygatta a márki. – És a nászéjszakánkon te meg én alaposan megbüntetjük a pimaszságáért, mi, Kipp?

– Mi lesz a büntetése? – érdeklődött Kipp.

– Széttárt lábbal kikötözzük. Én a fenekét korbácsolom, míg zokogni nem kezd. Te meg eljátszadozol azzal a szép mellével. Ott vonaglik majd gyönyör és fájdalom között, és biztos vagyok benne, hamarosan rájön az ízére. Akkor meghágom hátulról.

– Nekem is átengeded, ahogy minden nődet? – izgult Kipp.

– Nem azonnal és nem egészen. Csak akkor, ha én már beleuntam. A szája a tied lehet, Kipp. Mi ketten majd móresre tanítjuk ezt a büszke nőszemélyt. Aztán később, úgy egy év múlva, amikor már jól betörtük és engedelmességre szoktattuk, megtanítjuk uralkodni is. Gondold csak el, Kipp! Mi hárman szép fiatal lányokat és fiúkat csábítunk tiltott szeretkezésre! Csodás lesz!

– Tudhattam volna, hogy mindezt már rég kitervelted.

Hartsfield márki elmosolyodott.

– Menj és rendeld meg az álarcokat – mondta. – És mondd meg annak a Barrow-nak, hogy fáradságáért busásan megjutalmazom. De a legjobbat akarom!

– Természetesen – sietett Kipp teljesíteni a parancsot.

Jasmine királykék selyem báli ruhája valóban pazar volt.

Hartsfield márkinak a szája is tátva maradt a bámulattól, amikor meglátta Jasmine-t. Szó nélkül odanyújtotta Jasmine-nak az álarcát, ezt a különleges, ezüstből és aranyból készült, hófehér tollakkal díszített remekművet.

– Kasmír Csillagainak nevezik – mutatta Jasmine a nyakékét. – Első férjemtől, Dzsamal hercegtől kaptam. A palotát, ahol felnőttem, tó vette körül, és ennek a tónak pontosan ilyen színe van – magyarázta Jasmine. – Egy másik hasonló követ ugyanebben az időben Ceylonban bányásztak ki. Hatalmas, könnycsepp alakú zafír volt, ezt Wular Kéknek neveztük el, a tó után. Ajándékba kaptuk apámnak, uralkodásának ötvenedik évfordulóját – Jasmine kinyújtotta a másik kezét, és elvette a maszkot – Gyönyörű, mylord, és nagyszerűen illik a ruhámhoz nem gondolja?

A márki bólintott. Torka összeszorult, agya kétségbeesve keresgélt valami szellemes fordulatot.

– Ön a legszebb nő, akit valaha láttam – nyögte ki végül, de rögtön rájött, mekkora bakot lőtt. Az asszony nyilván tudja, milyen szép, és valószínűleg épp ezredszer hallhatta ezt a lapos bókot.

– Milyen lovagias, uram – felelte nagylelkűen Jasmine. – Engedelmével, az én bárkámon menjünk – tette hozzá. – Az a legkényelmesebb.

– Természetesen – fuldoklott Jasmine mosolyától márki. Pontosan így képzelte el a dolgot. Az asszony kesfekete haja, aranyszínű bőre, türkiz szeme, és ő szőkesége, fehér bőre és kék szeme pompásan összeillik. Tökéletes párt alkotnak! A márki krémszínű, ezüsttel-arannyal díszített selyemjelmeze eszményien egészítette ki Jasmine királykék és ezüst öltözékét. Mintha valóban együvé tartoznának, gondolta a férfi. Karon fogta az asszonyt, és a mindig jelenlévő Adáli nyomán levezette a partra, ahol már várta őket a bárka. Érdekes, a márkit már nem zavarta annyira a szolga állandó jelenléte. Adáli fehér ruhája és turbánja díszükre vált.

A Whitehall összes terme fényárban úszott. Jasmine és a márki csatlakozott a palotába igyekvő többi udvaronchoz, és belépett a nagyterembe, a királyi pár elé. A királyné túlzottan kicicomázta magát, de kedves és nyájas háziasszony volt, mint mindig. A király mogorván ücsörgött trónszékén. Szívből utálta felesége ünnepélyeit. Nem sokáig szokott időzni

ilyenkor, rendszerint elvonult néhány barátjával iszogatni vagy kockázni. A márki karján belépő Jasmine látványa némi mosolyt csalt bánatos arcára, és szívélyesen köszöntötte őket, mikor a trón előtt meghajoltak. Jasmine fölpillantva Charles herceget látta meg, aki apja trónja mellett állt.

– Á, Piers! Elhoztad hát végre Lady Lindleyt – lelkesedett a király. – Ritka szépség, ugye?

– Valóban az, uram. Hálás vagyok felségednek, amiért alkalmat adott az udvarlásra – mondta a márki, majd meghajolt a királyné és a herceg felé.

Jasmine rámosolygott Charles hercegre. Az alacsony, de méltóságteljes fiatalember bátyja életében nem érvényesülhetett.

– Mylord – hajolt meg Jasmine a herceg előtt nagy öröm, hogy újból láthatom.

Charles Stuart ajkán kis mosoly jelent meg. Azok közé az emberek közé tartozott, akik nem szokták kimutatni az érzelmeiket, de nagyon is jól emlékezett bátyja kedvesére. Annak idején Jasmine tanítgatta, hogyan vívjon gyors szópárbajt ragyogóan okos bátyjával, hogyan győzze meg érveivel Henryt, amit legjobban az idősebb fivér élvezett, hiszen Henry Stuart nagyon szerette a kisöccsét, bár ezt csak Jasmine hozta tudomására. Az angol trón örököse majdnem tizenöt éves volt, az udvarban gátlásosnak tartották, de a zenéért és a drámáért éppúgy lelkesedett, mint anyja.

– Örülök, hogy láthatom, madame – köszöntötte a herceg Jasmine-t. Charles herceg annyira szégyenlős volt, hogy néha dadogott.

– Köszönöm, felség – pukedlizett Jasmine. – Úgy tudom, néhány napig itt tartózkodik, uram. Megengedi, hogy elhozzam megmutatni Lundy herceget?

– Ó, igen, madame! Nem voltam itt, amikor a nagyanyja idehozta. Pici kora óta nem is láttam.

– Szakasztott apja – mosolygott a hercegre Jasmine.

– Szeretem a gyerekeket – jelentette ki a herceg. – Egy napon majd nagy családom lesz.

– Jó feleséget kell választania – mondta Jasmine.

– A spanyol infánsnő tetszik nekem.

– Jobb lenne egy francia hercegnő – suttogta maga elé a királyné. – Jasmine, drágám, jöjjön ide, üljön a zsámolyomra, és nézzük végig a maszkákat. St. Denis, ideállhat mögém.

A most következő maszkok a tavasz és a nyár eljövetelét köszöntötték. A maszkok általában nem voltak annyira szellemesek, mint azon a bálon, ahol Jasmine és Henry herceg néhány éve részt vett. Itt több volt a zene és a tánc, és kevesebb az elbeszélt történet, noha a jelmezek, mint rendesen, gyönyörűek voltak. Jasmine a fiatal álarcosok legtöbbjét nem ismerte. Változnak az idők, és én öregszem, gondolta magában. A maszkok felvonulásának végeztével kezdődött a tánc. Hartsfield márki a táncparkettre készült vezetni Jasmine-t, ám ekkor előlépett Charles herceg.

– Az első tánc az enyém, mylord – mondta a fiatalember, ezúttal hebegés nélkül.

– Természetesen, fenség – hátrált a márki, és meghajolt a főherceg előtt.

Charles Stuart megfogta Jasmine kezét, és ropni kezdték.

– Nem szándékozik feleségül menni hozzá, ugye, madame? – kérdezte a herceg.

– Eszem ágában sincs. Az ön apjának szorgalmazására eljátszom, hogy udvarolhasson nekem, de ki nem állhatom Piers St. Denis-t, fenség. Glenkirköt szeretem.

– Akkor miért szaladt el előle?

– Ahogyan fenséged, úgy én is királyi gyermek vagyok. Nem szeretem, ha parancsolgatnak nekem, ráadásul pedig még Halt gyászoltam. Még nem álltam készen arra, hogy újból férjhez menjek. Túl hamar jött a dolog. Most azonban más a helyzet. Kiderült, hogy Lord Leslie már akkor szerelmes volt belém, amikor Rowan Lindley felesége lettem. Most is szeret, és én is szeretem őt. Egy asszony számára nagyon fontos, hogy szeressék, fenség – mondta Jasmine, mialatt hajladozva táncoltak.

A herceg könnyedén megpörgette Jasmine-t.

– Nem kedvelem St. Denis-t – mondta a herceg. – Van benne valami visszataszító. Villierst még kevésbé szenvedhetem. Elvonja rólam apám figyelmét. De azért ha választani kellene, inkább Villierst választanám. Kapzsi, de ártalmatlan.

– Egyetértek, fenség. Fiatal ember létére igen bölcs – dicsérte az ifjút Jasmine, majd mélyen bókolt, s tovább táncolt.

A herceg visszakísérte Jasmine-t St. Denis-hez, aki már alig bírt magával. Ez a királyi família úgy bánik Jasmine-nal, mintha az asszony közéjük tartozna! Ezek szerint nem csupán a fattyú, hanem maga az anya is hatalmat jelent. A márki széles mosollyal vezette Jasmine-t a következő táncba.

A márki kitűnő táncos, gondolta magában Jasmine. Ez a vártnál is kellemesebbé tette az estét. Kis idő múltán a márki pihenőt javasolt, és odavezette Jasmine-t a párnázott alkóvba, ahol leülhetett és hideg bort szürcsölhetett.

– A király és családja nagyra becsüli önt – mondta elismerően a márki. – Idővel hatalmat szerezhet itt az udvarnál, hisz oly kiválóak a kapcsolatai!

– Ha Glenkirk elvesz, nem maradok az udvarnál.

– Miért ragaszkodik ama fantazmagóriájához, hogy Glenkirk gróf felesége lesz? – nézett az asszonyra dühösen a márki. – Én veszem feleségül, Jasmine. És az udvarnál fogunk élni.

– Mylord, mint tudja, a választás joga az enyém – mondta türelmesen Jasmine. – Ez az este nevezhető fantazmagóriának, de ez az ön estéje, nem az enyém!

– Végképp megakadályozom a házasságát, Jasmine. A király megteszi, ha megkérem rá. Majd meggyőzöm a királyt, hogy változtassa meg ígéretét, és adja önt hozzám – fenyegetőzött a márki.

Jasmine kacagott. Korántsem szívből, de vagy ez, vagy a sikítás.

– A királynak megvannak ugyan a maga gyengéi, ha a kegyenceiről van szó, de adott szavát soha nem másítja meg – mondta nagy léleknyugalommal.

A márki válaszképpen erőszakkal nekidöntötte az asszonyt az ablak kőpárkányának, és megcsókolta. Egyik kezét besüllyesztette Jasmine ruhájának mély kivágásába, ahol elkapta és megszorongatta a mellét. Ajkával hevesen kereste Jasmine ajkát, nyelvével benyomakodott az asszony szájába.

Jasmine-t váratlanul érte a lerohanás, de egy pillanat alatt összeszedte magát. A férfi csókja undorító volt. A mellén matató kéz fájdalmat okozott. Jasmine teljes erejével beleharapott a márki nyelvébe, és csattanós pofont kent le neki.

– Hogy merészelt hozzám nyúlni! – sziszegte az asszony.

A férfi nem adta fel, újra próbálkozott, de Jasmine, aki már várta a támadást, felemelte a lábát, és térdével a férfi ágyékába rúgott. Amikor meghallotta, hogy a márki a fájdalomtól és a megdöbbenéstől felordít, félrelökte a férfit, és menekülni kezdett. St. Denis azonban megragadta Jasmine szoknyáját, és visszahúzta az asszonyt.

– Az enyém leszel! – nyögte.

– Engedje el a ruhámat, mylord! – csikorgatta a fogát Jasmine. – Miből érti már meg, hogy nem örülök az udvarlásának? Talán öljem meg? Ha tudni akarja, erre is készen állok. Férjem halálának órájában a saját kezemmel akasztottam fel Rowan Lindley gyilkosát. Viszolygok öntől! – gerjedt egyre nagyobb haragra Jasmine. – Legszívesebben itt és most elvágnám a torkát. Nem játszom tovább ezt az aljas játékot. Semmiféle körülmények között sem leszek a felesége, St. Denis uram! – jelentette ki Jasmine, kiszabadította magát a márki markából, és elviharzott.

Amikor a bálterem azon sarkába érkezett, ahol a királyi család foglalt helyet, mélyen meghajolt a király előtt. Jasmine arca erősen kipirult.

– Felség! – nézett egyenesen Stuart Jakab szemébe. – Tessék, lányom. Mi van?

– Uram, esedezem, ne kényszerítsen arra, hogy Hartsfield márki felesége legyek! – kérte szívet tépő hangon Jasmine, és térdre esett a király előtt. – Ej, ej, gyermekem, hiszen

mondtam, hogy a választás az öné – válaszolta a király, aki szívére vette a jelenetet, – Akkor arra kérem, fogadja el döntésemet. Felségednek tökéletesen igaza volt, amikor két évvel ezelőtt James Leslie-t jelölte ki férjemül. Olyan férfira van szükségem, akire felnézhetek, és Glenkirk gróf épp ilyen ember. Olyan férfit szeretnék, aki szeret engem, és én is szeretem őt. Ez a férfi Glenkirk grófja. Az Örökkévaló Isten előtt már hűséget esküdtem neki. Ilyen körülmények között nem bírom elviselni egy másik férfi ölelését. Becstelenségnek érzem. Kérem felségedet, fogadja el a döntésemet! Nekem nem kell más férj, csak James Leslie, Glenkirk grófja. Tudom, mily nagyra becsüli felséged Hartsfield márki barátságát. Ezért arra kérem, válasszon számára megfelelő asszonyt vagy lányt, akit feleségül vehet. Ha felséged kedveli a márkit, amint azt tudom, akkor olyan asszonyt keres neki, aki elfogadja és tiszteli felséged kívánságát éppúgy, mint a márki személyét. Sajnos ez a nő nem én vagyok. Felséged mondta, hogy magam választhatok férjet. Nem mondhatok mást, mint hogy James Leslie-t választom. – Atyaúristen! – mormolta George Villiers a királynénak. – Mindent egy lapra tett föl! Micsoda vakmerőség!

A király a döbbenettől némán ült, sejtelme sem volt, mit tegyen. Tény, hogy megígérte Jasmine-nak a választást. Piers St. Denis-nek viszont azt ígérte, hogy lehetősége nyílik az udvarlásra. De íme, itt van ez a szerencsétlen leány, aki újra makrancoskodik. A nyilvánosság előtt tárta fel, hogy nem kell neki St. Denis, a szegény fickó, így hát csakugyan nem erőltetheti Jasmine-ra a márki további udvarlását.

– Atyám! – szólalt meg halkan Charles herceg.

– Mi van, fiam?

– Igaz, hogy Lady Lindley hamarabb döntött, mint óhajtottad, de azt hiszem, amúgy is tudtad, hogy Glenkirk grófot fogja választani. A márki bolond, ha mást hitt, tudhatta, mi a helyzet. Légy hát kegyes és nagylelkű, atyám. Kedvelem Lady Lindleyt, Hal pedig mélyen szerette őt. Ő is azt kívánná, hogy add meg neki ezt a kegyet, és azt is tudom, hogy bátyám nagyon kedvelte Glenkirköt.

– Igaza van a fiúnak – mondta halkan a királyné.

– Igen, uram, fiatal kora ellenére bölcsen beszél – erősítgette Villiers, és ügyet sem vetett a herceg villámló tekintetére, ami azt hirdette, semmi szüksége Villiers támogatására. Villiers elfojtotta mosolyát. Tudta, mennyire féltékeny rá Charles herceg, de biztos volt benne, hogy végül a fiatalembert is meghódítja. Stuart Jakab élete immár a végéhez közeledik, és Charles lesz Anglia új királya. George Villiersnek az volt minden vágya, hogy a jó oldalon álljon, amikor a herceg megörökli a trónt.

A király mindenkit meghallgatott. Jasmine-ra nézett, az asszony királykék szoknyájára, mely térdeplő, lehajtott fejű alakja körül hullámzott. Micsoda nyakas, bajkeverő nőszemély, gondolta magában Jakab, de a fiának mégis igaza van. Henry Stuart imádta ezt a nőt. A másvilágról is boldognak akarná látni, és ha Glenkirk az a férfi, aki boldoggá teszi, hát isten neki, legyen Glenkirk a férje!

– Jól van hát, Lady Lindley – mordult fel a király. – Legyen Glenkirk a férje, de Isten óvja a szegény embert, amiért ilyen akaratos asszonyt vesz feleségül. De gondolom, tudja, mibe mászik bele. Azt azonban nem akarom, hogy elhagyja az udvart, lányom, mielőtt a gróf visszatér Skóciából. Látni akarom az unokámat, mielőtt mindnyájan Északra költöznek – nyújtotta Stuart Jakab a kezét, melyet Jasmine hálatelten megcsókolt.

– Köszönöm, felség – rebegte Jasmine. – Köszönöm!

– Segítsd fel a hölgyet, Steenie, és vidd táncba. Remélem, asszonyom, ezt a királyi parancsot nem bánja. A magam részéről ennyi elég volt mára. Megyek és lefekszem.

– De drága, legdrágább uram! – nyögdécselte az idő-, közben odavergődött Hartsfield márki, hogy búbánatos képpel a király elé állhatott.

– Bátorság, Piers – biztatta a király. – Találunk majd számodra másik gazdag lányt.

– De én Lady Lindleyt akarom, felség!

– Őt nem kaphatod meg, Piers. És most elég a siránkozásból. Bízzál öreg barátodban, aki igazságosan döntött, jó? – tápászkodott fel a király. – Jer, Piers, és segíts ágyba. Kimerültem – mondta a király, és teljes súlyával a fiatalemberre támaszkodott.

– Veletek megyek – jelentette ki a királyné, és álságosán részvétteljes mosolyt küldött St. Denis felé.

– Egyetlen lépést sem akarok táncolni, Steenie. Kísérjen a bárkámhoz. A szolgám vár rám

– mondta Jasmine, azzal Villiers karjába fűzve karját, kisétált a zsúfolt teremből. Az emberek utat engedtek, amerre elhaladtak, és jól hallhatóan összesúgtak a hátuk mögött.

– Nos, drágaságom, ma este pompás botránnyal szolgált nekik – mondta Villiers. – Mi a csudának csinálta ezt?

Roppant kockázatot vállalt, rosszul is végződhetett volna.

– Kezdettől nem állhatom St. Denis-t. Mégis megpróbált kikezdeni velem, amit egyszerűen undorítónak találtam. Ekkor rájöttem, nem folytathatom e játékot addig, míg Jemmie visszajön. Képzelheti, milyen rémes volt eddig is sakkban tartani St. Denis-t! És különben is, a király megmondta, én választhatok.

– Ezt fenemód jól tette – jegyezte meg Villiers –, mert St. Denis nagyon odavan önért, madame. Az az érzésem, hogy ha a király nem ígéri meg, hogy egyedül öné a döntés joga, bizony többre is vetemedett volna.

– Köszönöm a segítségét, Steenie – nézett a fiatalemberre Jasmine, amikor a királyi kikötőhöz értek, és bárkája gyorsan odaevezett. – Nem felejtkezem el a barátaimról, és a családom sem szokta elfelejteni azokat, akik szívességet tettek nekünk – lépett be Adáli segítségével I Jasmine a bárkába. – És most siessen vissza a királyhoz, kamarás uram, és ne hagyja, hogy a borzalmas St. Denis bármiben megelőzze.

– Majd akkor megyek oda, ha a királyné már távozott – mosolygott Villiers, és kezet csókolt Jasmine-nak. – Jó éjszakát, Lady Lindley. Minden csodálatom az öné. Remek viadal volt, kiváló játék. Lenyűgözött, ahogyan a szoknyáját művészien maga köré terítette. – Azzal sarkon fordult, és nevetgélve távozott.

Jasmine is mulatott magában, mialatt leült a bárkában, és Villiers után nézett. Ez a fiatalember csakugyan eszes, gondolta. Semmi nem kerüli el a figyelmét.

– Adáli, képzeld, végleg megszabadultunk Hartsfield márkitól! – kezdte, majd mindent aprólékosan elmesélt hű szolgájának. Jasmine ugyanis nem tudta, hogy Adáli beosont a palotába, és látta, amint esengve a király lába elé vetette magát.

– Akkor hát most visszamehetünk Queen’s Malvernbe, mylady? – kérdezte Adáli, és köpenyt terített úrnője vállára.

– A király elrendelte, hogy az udvarnál kell maradnom, míg Jemmie vissza nem tér. Látni akarja Lundy hercegét.

– Engedelmével, úrnőm, néhány őrt rendelnék Greenwood köré, hogy figyeljék a házat. Hartsfield márki aligha nyugszik bele könnyen a vereségbe. Úrnőm nyilvánosan megalázta őt. Az az érzésem, bosszúért liheg.

– Mindössze néhány hét, Adáli, és elmehetünk. De az óvatosság nem árt. Bérelj hát fel még néhány őrt, hogy ügyeljenek a házra és a kertre.

– Még néhány hét, és a nő elmegy, uram – mondta épp e pillanatban Piers St. Denis a királynak. – Könyörgöm, gondolja meg, és adja nekem őt!

– Nem, Piers, édes, a nyilvánosság előtt adtam szavamat, nem vonhatom vissza, és nem is tudom, miért tenném. Lady Lindley túlságosan bonyolult lélek lenne neked. Hagyd csak meg Glenkirknek. Így lesz ez jól.

Hartsfield márki dühösen biggyesztette ajkát, és csinos arcát durcásan elfordította a királytól.

– Meglátja, milyen csinos fiatal feleséget találunk majd önnek – ígérte a királyné. – Ez gyógyír lesz a csalódásra.

– Nem! – vágta rá hevesen az őrgróf. – Ha boldoggá akar tenni, drága uram, és ha nem kaphatom meg Jasmine Lindleyt, akkor legalább hadd legyek Lundy hercegének gyámja. Ebből legalább megtudhatom, hogy nem estem ki felséged kegyéből. Könyörgöm, ne fenyegessen valami ifjú ártatlansággal, és ne küldjön el! – kapta el a király kezét szenvedélyesen az őrgróf, és forró csókot nyomott rá.

– Micsoda? Te is az unokám gyámságát kéred? – meredt rá a király.

– Hogyhogy is? – esett le St. Denis álla.

– Igen! Te vagy a második, aki ezt kéri. Bartram grófja épp a minap jött hozzám ugyanezzel a kéréssel, Piers.

– De bizonyára nem adta oda a fiút ennek az embernek, ugye, drága uram?

– Bartram grófja jól szolgált engem, és a megbecsülésem ékes jele lenne, ha az anyja mellől hozzá adnám az unokámat, de még nem döntöttem, drága fiacskám. És e pillanatban nem is döntök. Majd szépen kárpótollak azért, amit elvesztettél.

– Ugyan mit veszített el St. Denis, uram? – lépett a király hálószobájába George Villiers.

– Lady Lindleyt.

– De hiszen soha nem is volt az övé – kuncogott Villiers. – A rühös macska szemet vetett a szépséges királylányra, ennyi történt.

A király felnevetett. Egyszerűen nem bírta megállni. A királynénak is kacagnia kellett.

– Rossz fiú vagy, Steenie, amiért a szegény Pierst bántod – korholta a király tessék-lássék Villierst. – Bizony, nagy veszteség érte.

– Úgy ám! Elveszítette Lady Lindley hatalmas vagyonát – ugratta vetélytársát Villiers, és pimaszul vigyorgott.

Hartsfield márki a kardjához kapott, de aztán erőt vett magán. A király előtt kardot csörtetni: ez nem marad megtorlatlan.

– Igenis, mély érzelmeket táplálok Jasmine iránt – közölte mereven.

– És még mélyebb érzelmeket táplálsz az ékszerei iránt – vágott vissza Villiers. – Amikor táncoltál vele, egész idő alatt a zafír nyakláncán legeltetted a szemed.

– A felség jelenlétében merészelsz csak így beszélni velem – fortyant fel a márki. – Tudhatnád, helytállok magamért, Villiers, és nagyon megbánhatod.

– Rajta hát – mondta kihívóan Villiers. – Menjünk ki, mylord. Boldogan megvívok.

A király arca aggodalmat, a királynéé rémületet tükrözött.

– Nem mocskolom be a kezemet olyanokkal, mint te, Villiers. Egy Hartsfield nem vív meg akármilyen jöttmenttel – mondta gőgösen St. Denis, majd meghajolt a király felé. – Felséged engedelmével visszavonulok.

– Eredj haza, Piers, és kúráld az idegeidet, drágám – mondta a király. – Majd elgondolkodom azon, amit kértél.

A király belső emberei megvetették az ágyát, és amikor Jakab lefeküdt és kimentek a szobából, a királyné férje ágyának szélére ült.

– Ugye nem adod oda a kis Charles Frederick Stuartot Stokesnak vagy St. Denis-nek, Jakab? A kicsinek az anyjával kell maradnia.

– Tudom én azt, Annie, nagyon is jól tudom. Nem engem neveznek-e a legbölcsebb bolondnak a keresztény világban?

– Akkor miért nem mondtad ezt meg St. Denis-nek?

– Jaj, Annié, hiszen akkor csak ,még jobban szutyongatott és nyaggatott volna! Igazad van. Nem lett volna szabad megengednem neki, hogy udvaroljon Lady Lindleynek, kivált azok után, hogy a lány beleegyezett abba, hogy Jemmie Leslie felesége legyen. Azzal pedig még nagyobb reményeket keltettem benne, amikor Skóciába küldtem Jemmie-t. Látszott Piersen, mekkora zavarba jött, amikor Lady Lindley mindenki füle hallatára közölte, hogy soha nem lehet a férje.

– Megérdemelte – bólogatott a királyné. – Láttam, amint átvonszolta Jasmine-t a termen, és becibálta az alkóvba. Nem csoda, ha Jasmine nem volt elragadtatva az efféle figyelemtől.

– Ahá, hát ettől borult ki ennyire! – élénkült fel a király.

– Nos, Annie, ezen is túl vagyunk. Nem szándékozom elvenni az unokánkat a mamájától és Glenkirktól. Ők majd szépen felnevelik. Stokes hülye volt, amikor Lady Lindley tisztességtelen életéről fecsegett; és az én drága Piersem is alábecsül, amikor azt hiszi, nem veszem észre, hogy az unokánk csak eszköz számára, hogy elégtételt vegyen Jasmine miatt. Ráadásul azt hiszi, hogy unokánk révén majd hatalmat szerez magának az udvarban, netán a fejünkre nőhet – nevetett a király. – Talán épp ma este mondta ki Piers az ítéletet önmaga fölött, Annié. Meguntam Piers és Steenie torzsalkodását. Utóbbi sokkal könnyebben kezelhető, nem? Igaz, elég kegyetlenül ugratta Pierst, de Piers-nek csöpp humora sincs, ha saját magáról esik szó.

– Akkor hát az a szándékod, hogy elküldöd St. Denis-t? – kérdezte Anna királyné, alig tudva elfojtani izgatottságát.

Stuart Jakab bólintott.

– Öregszem, Annié. Szeretném, ha végre nem kellene harcolnom. Királynak lenni nem könnyű. Igaz, e pillanatban nincsen parlament, ami bosszantson. Spanyolországgal és Franciaországgal békét kötöttünk. A puritánok és a skót presbiteriánusok persze okoznak bizonyos nehézségeket, de azt hiszem, elég jól kézben tartom őket. Ami a fiunkat, Charlest illeti, végül Anglia királya lesz. Nem lesz belőle olyan jó király, mint Henrynkből lett volna, nyugodjék békében, de nincs más választásunk, Annié. Ugye, nincs?

– Aztán itt vannak körülöttem ezek az emberek, mint ahogyan minden királyt körülvesznek hasonlók, a lehetetlen követeléseikkel. Bartram ideje lejárt, többé már nem hajt hasznot számomra. Köszönetemmel távozni fog, és kap majd valamit, hogy lássa, nem esett ki a kegyeimből, csak nyugalomba vonul. Afelől cseppnyi kétely sem lakik szívemben, hogy a szegény Sir Thomas Overburyt meggyilkolták, és több mint valószínű, hogy a gyilkosságot Somerset gróf meg a grófné követte el. Ő is és Frances is maradjanak csak a Towerban, ne kerüljenek a szemem elé. Majd megkegyelmezek nekik, aztán száműzöm őket az udvarból. Többé egyiküket sem akarom látni.

A király mélyen, szomorúan felsóhajtott.

– Annie, oly sokat adtam az én Robbie-mnak, és ugye, mégis hogy elárult engem. Látom már, hogy Piers St. Denis-t ugyanilyen fából faragták. Iszonyúan nagyravágyó, és rájöttem, ez veszélyessé teszi. Keresünk majd neki jó feleséget, aztán menjen vissza Isten hírével vidéki birtokára, ahonnan jött. Barátságosabb fickóra van szükségem. Tudom, Steenie is nagyravágyó, de ő legalább kedvesebb, simulékonyabb. Ha ő kér valamit, nem tudok ellenállni, és úgy érzem, szereti az öreg papát. Szegény Henrynkre emlékeztet.

– Nem úgy, mint St. Denis – jegyezte meg a királyné. – Bölcs öreg bagoly vagy, Jakab, gondoskodj St. Denis számára gazdag menyasszonyról, és küldd haza. Míg ezt meg nem teszed, nem lesz békességed, kivált, ha egyszer Glenkirk visszajön Skóciából, és feleségül veszi Jasmine-t.

– Jemmie nem marad az udvarnál. Ő maga mondta egy ízben. Azt mondta, hogy az őszt és a telet mindig Glenkirkben akarja tölteni, a tavaszt és a nyarat pedig a felesége házában. És ott van az ifjú Westleigh márki, akit ugyancsak figyelembe kell venni. Az év nagy részében birtokain a helye. És Jemmie saját gyerekeket is szeretne.

– Bizony – bólintott a királyné. – A megölt fiai mostanra felcseperedtek volna. Milyen borzalmas, Jakab! Ugye soha nem fogták el a gyilkosokat?

– Isten előtt egy napon számot kell adniuk a gyilkosságról, Annie, ha addig el nem kapjuk őket.

A királyi pár hallgatott kicsit, csendben emlékeztek James Leslie feleségére és két kisfiára. A királyné néhány perc múlva felemelkedett az ágy széléről, és férje fölé hajolva gyengéden arcon csókolta.

– Jó éjt, drágám – mondta Anna. – Isten adjon neked csendes nyugodalmat – hajtott térdet, majd kiment a szobából. – A király alszik – közölte a kamarással, aki egész éjszaka szolgálatban volt. – Senki ne zavarja.

– Igen, felség – nyitotta ki a kamarás a királyi lakosztály ajtaját, ahonnan a királyné egyenesen saját lakosztályába léphetett. – Jó éjszakát, madame.

– Jó éjt.

– Az ifjú Villiers vár felségedre – mondta Lady Hamilton, az egyik udvarhölgy. – Felséged magánlakosztályába vezettem – pukedlizett.

– Jól van, Jane. Beszélek vele, azután lefekszem. Nagyon hosszú volt ez a nap. – A királyné átment a szalonon, onnan pedig egy kis fogadószobába lépett, ahol Villiers várta. A kandalló előtt melengette a lábát, mikor meglátta Annát, felugrott és meghajolt. – Nos, Steenie – nézett rá kis mosollyal a királyné –, St. Denis nemsokára útban lesz hazafelé. De ameddig ez nem teljesen biztos, egyetlen szót se szólj róla a királynak. Mint tudod, hajlamos rá, hogy meggondolja magát.

– A titok biztos helyen van nálam – mondta Villiers, és szíve a győzelem reményében majd kiugrott a helyéről. Őbenne nem fog csalódni a király, ahogyan versenytársában, avagy Robert Carrban csalódott.

– Ha jól viselkedsz – folytatta a királyné –, és ezen a királyhoz való tökéletes hűséged, valamint tisztességed értendő, akkor karácsonyra vikomt lehetsz, Steenie. És utána ki tudja? Rutland grófja és a leánya boldogok lesznek, igaz-e? – mosolygott a királyné szemérmesen.

– Egy szép napon hatalmasabb leszek Rutlandnál – mondta George Villiers. Fekete szeme villogott, szép arca lázban égett.

– Milyen haszontalan vagy te, Steenie – nevetett a királyné. – Holott úgy festesz, mint egy angyal. De az a gyanúm, hogy amennyiben tovább űzöd ezt a játékot, és ilyen jól folytatod, akkor egy napon csakugyan magasabbra emelkedhetsz Rutland grófjánál. Olyan magasra, hogy még tőled lesz különös kegy, amiért egyáltalán feleségül veszed a lányát.

– Nem, madame, Kate-et egy szál pendelyben is elvenném.

– De milyen szerencse, drága Steenie, hogy Kate merő véletlenségből igen nagy vagyonnal bír! – jegyezte meg a királyné elgondolkodva.

– Igen, madame, ez kész szerencse, igaz? – mosolygott Villiers.

Ezen aztán mindketten nagyot nevettek

11. fejezet

– Elutasított! Megszégyenített! Az egész udvar szeme láttára nevetségessé tett, Kipp! Ezért a vakmerőségéért lakolnia kell, és istenemre mondom, meglátom még, ahogy fájdalmában zokog! – ordította magából kikelve Hartsfield márki. Letépte magáról zekéjét, a szoba másik végébe hajította, majd egy slukkra kiitta azt a jókora serleg bort, amit fivére nyújtott oda neki.

– Nagyon jól tudtad, hogy Glenkirkkel szemben milyen kevés esélyed volt – intette nyugalomra féltestvérét Kipp. – Jó, tudom, azt mondtad, elnyered a nőt, de a fenébe is, Piers, miért hitted, hogy meggondolja magát? Pedig nem vagy bolond, bátyám. És most meséld el, mit mondott a király.

– Azt, hogy majd keres nekem egy gazdag, fiatal feleséget. Lehet, hogy nem is ő, hanem a királyné mondta. Az meg a másik szuka. Az az érzésem, nagyon is jóban van Villiersszel.

– Egy király által kiválasztott gazdag feleség nem is olyan megvetendő ajándék, bátyám. Gondold csak meg, milyen jól elszórakozhatnánk vele, mi?

Piers St. Denis a maradék borát is kikortyolta, majd odanyújtotta Kippnek a serleget, hogy töltse újra.

– Miféle mulatságot lehet csapni egy jó családból való lánnyal, aki minden bizonnyal szűz? Az első éjszaka megverjük, és aztán? Jasmine Lindleyt érdemes lett volna betörni, mert benne tűz, szenvedély és tapasztalat van. Nincs az a szűz lány, aki ilyen asszonnyal felér.

– Nem utasíthatod el a királyt, ha ő akar feleséget választani neked, Piers – aggodalmaskodott Kipp. – Az a lány, ha másra nem is, arra jó lesz, hogy örököst adjon neked. A szórakozásainkhoz pedig annyi nőt szerzünk, amennyit csak akarunk, ahogyan eddig is.

– Megkértem a királyt, adja nekem Jasmine fiát, hogy felneveljem – mesélte tovább a márki. – Azt mondtam, ha boldoggá akar tenni és Jasmine nem lehet az enyém, legalább a gyereke gyámságát akarom.

– Megőrültél? – szisszent fel a fivére merészségétől elképedt Kipp.

– Dehogy! Ha a fiú nálam van, akkor is hatalmam van Jasmine felett, ha nem lesz a feleségem. Jasmine odavan a gyerekeiért, Kipp. Még Glenkirk feleségeként is azt csinálja majd, amit én akarok, csak hogy megvédje a fiát. Nyíltan a kedvesemmé teszem, ezzel tönkreteszem annyira óhajtott házasságukat. És ráadásul a király unokájának gyámjaként Stuart Jakabnál is befolyásra teszek szert.

– A király soha nem adja neked Lundy herceget. Ezt verd ki a fejedből, Piers, különben újabb csalódás fog érni.

– Bartram grófja is kéri a fiút – mondta a márki.

– És nemet mondott neki a király? – töltötte tele Kipp másodszor is fivére serlegét.

– A király egyelőre még nem döntött. Talán segíthetnénk egy kicsit neki e döntésben, és ugyanakkor Glenkirknek is sakk-mattot adhatnánk.

– Hogyan? – kérdezte kíváncsian Kipp, aki kész volt megfricskázni testvére legyőzőjét.

– Mi lenne, ha Bartramet megölnék, és a gyanú James Leslie-re és feleségére terelődne?

– Somerset példáját követnéd? Ezt nagyon jól át kellene gondolnod, Piers – töprengett Kipp.

– Hát persze. De azért tetszik az ötletem? Gondolod, hogy keresztül lehetne vinni, Kipp? Egy csapásra megszabadulnánk mindkét reménybeli gyámtól!

– Ettől még nem biztos, hogy a király neked adja a gyereket – mondta a gyakorlatias Kipp.

– Hát kinek adná, ha nem nekem, öcskös? Ki másnak? – idegeskedett a márki.

– Például Lady Lindley nagyanyjának, az öreg Lundy hercegnének. Valóságos mátriárka. Egyik fia Lynmouth grófja, a másik fia meg a clearfieldsi Lord Burke. A veje, BrocCairn gróf nem más, mint a király unokatestvére. A király kedveli az öregasszonyt, mert az hízeleg neki. Nekik bármikor kész odaadni a kisfiút.

– Az öregasszony nem éri meg, míg a gyerek felnő – érvelt a márki. – Eljárt felette az idő, sarjai pedig mindig hűek voltak a királyhoz. Okét nem kell megnyernie magának, engem viszont kárpótolnia kell nyilvános megaláztatásom és mélységes csalódottságom miatt.

– Félek, a valóságosnál nagyobb fontosságot tulajdonítasz magadnak a király szemében. Villiers, a vetélytársad kedvességével, jó természetével elbájolja a királyt. Te viszont, valahányszor nem tetszik valami, úgy viselkedsz, mint valami elkényeztetett gyerek. A király idáig elnéző volt veled, de meddig lesz még türelmes? Jakab nem akkora bolond, mint sokan hiszik. Amikor Bartram tanácsára nem kaptál birtokot a koronától, mit csináltál? Addig durcáskodtál és nyafogtál, míg kierőszakoltad a királytól, hogy valami nagyobb értékkel kárpótoljon. Ebben az esetben a nagyobb érték Lady Lindley kezének elnyerése volt. Ezt is csak azért ajánlotta fel, hogy végre elhallgattasson. így került sor arra, hogy neked és Villiersnek is felajánlotta a hölgy elnyerésének lehetőségét. Vetélytársadnak volt annyi esze, hogy nyájasan megköszönte, de egyben bejelentette a királynak, hogy másutt kötelezte el szívét, majd szemérmesen bevallotta a dúsgazdag Lady Katherine Manners iránt érzett hő szerelmét. Neked, Piers, nem volt ennyi eszed. Most, hogy elvesztetted a felajánlott díjat, újra odaállnál durcáskodni. A királynak végképp elege lesz belőled, kivált, ha magában összehasonlít Villiersszel.

– Villiers alacsony származású talpnyaló – vágta rá dühösen a márki.

– Lehet. De roppant kellemes, és szerintem hamarosan behálózza a királyt.

– Újabb ok arra, hogy gyorsan cselekedjünk – vélte Piers St. Denis. – Ha csakugyan elvesztem a király érdeklődését, akkor legjobb, ha addig csapok le, míg alkalmam nyílik megszerezni, amit akarok. Ha Lundy hercegét megszerzem, akkor felőlem a király reggeltől estig csügghet Villiersen. Akkor az már mit sem számít nekem, Kipp. Talán ápolhatnám a barátságot Charles herceggel. Tudod, mennyire féltékeny Villiersre, márpedig a jövőt nem a vén bolond, hanem ő jelenti. Ez az! Tűzzel-vassal elősegítem, hogy a kis Charles és királyi nagybátyja szövetségre lépjenek egymással. Ha az idősebbik trónra lép, mindketten hálásak lesznek nekem.

– Nos, ez már több esélyt ad, hogy te lehess a gyerek gyámja – bólogatott Kipp. – Az anyja nem olyan nagyon fontos, de a kölyök! Benne rejlik a valódi hatalom, bátyám!

– Akkor hát egyetértünk?

– Igen!

– Akkor fontoljuk meg, hogy lehetne a legkönnyebben meggyilkolni Bartram grófját, és hogyan lehetne Glenkirk grófra terelni a gyanút.

– Lady Lindleynek azt lehetne mondani, hogy Bartram grófja mindenáron el akarja venni tőle a gyermekét – ajánlotta Kipp.

– Igen! – lelkesedett a márki. – Glenkirk meg ő nyilvánosan felszólalnának Bartram ellen. Ha aztán rátalálnak a gyanús körülmények között elhunyt Bartramre, a gyanú természetesen azonnal Glenkirkre terelődik. A királyt rá kell bírni, hogy távolítsa el unokáját ilyen ártalmas emberek mellől, és voilá! Győztem! Ha nem vádolják is meg Jasmine-t és Glenkirköt Richárd Stokes megölésével, a gyanú árnyéka is elég lesz, ahogyan Somerset és bosszúálló felesége esetében.

– Jó tervnek tűnik. Mennyi időnk van rá? – kérdezte Kipp. – Mikor jön vissza Glenkirk Skóciából?

– Pontosan nem tudom, de már vagy három hete elment. Talán tíz nap múlva hazatér. Végül is nagy hiba volt eltávolítani.

– Majd szimatolok az udvarnál – mondta Kipp. – Természetesen diszkréten. Többé egyetlen szót se szólj Lundy herceg ügyében, nehogy rád gyanakodjanak, Piers. Érted, ugye? Senkinek, kivált Villiersnek ne hencegj azzal, hogy te leszel a király unokájának a gyámja. Erről csak a király tud, másnak nem is kell tudnia róla.

Adáli nem megkettőzte, megháromszorozta az őrséget a ház és a park körül. Azon töprengett, eljön-e valaha az az idő, amikor úrnője tökéletes biztonságban lesz. Talán a messzi Skócia kínálja erre a megoldást. Adáli már nagyon vágyott rá.

A gyermekek megérkeztek Queen’s Malvernből, és Jasmine James Leslie távolléte ellenére újra boldog volt. A két legidősebb gyerek apja arcvonásait örökölte, csak a hajuk volt fekete. India szeme éppolyan aranyszínű volt, mint Rowané, míg Henrynek türkiz, mint az anyjáé. Skye Fortune égővörös hajáról azt állította, hogy az ő nagyanyjának volt ilyen színű haja, kékeszöld szeme pedig, ami szakasztott olyan volt, mint Skye szeme, alighanem kelta őseitől származott rá. A kislány valóban elütött testvérkéitől, ugyanolyan volt, mint azok a gyerekek, akik McGuire Fordban, Jasmine írországi birtokán játszadoztak.

A kis Charles Frederick Stuart nem ütött el a fajtájától; gesztenyebarna haja és borostyánszínű szeme királyi nagyapjáét mintázta. A hároméves gyermeket testvéreivel együtt vitték látogatóba az udvarba. A kisfiú apró, aranyozott, smaragddal-topázzal kirakott kardot viselt; külön az ő számára készítették. Három hófehér tollal díszített kalpagját széles mozdulattal levette, és földig hajolt a király és a királyné előtt, miközben anyja büszkén figyelte, hogy legkisebb gyermeke milyen pallérozottan viselkedik. Ezt a viselkedést nem Jasmine nevelte a kicsibe. Magában hálát adott érte nagyanyjának.

Az aprócska Lundy herceg mögött sorban megjelentek idősebb testvérei is: Henry Lindley, Westleigh márkija, valamint a két kislány, Lady India és Lady Fortune Lindley. A kislányok rózsaszínű és levendulakék selyemruhát viseltek. Amikor a kisfiúk meghajoltak, ők kecsesen pukedliztek. A királyné és az udvarhölgyek néma elégedettséggel nézték őket.

– Örvendezünk annak, hogy újra találkozhatunk veletek, drágáim – mondta a király kedvesen, majd magához intette az unokáját. – Jer ide, Charlie-fiú – mondta, és amikor a kisfiú odatipegett, Stuart Jakab felemelte, az ölébe vette, és maga mellé húzta a fiát, Charles herceget, hogy a kisgyerek is láthassa. – Ez itt a nagybácsikád – mondta Jakab Jasmine legkisebb fiának. – Róla kaptad a nevedet. Ót is Charlesnak hívják. Egy napon, Charlie-fiú, amikor én már nem leszek, ez a Charles lesz a királyod, és te mindig légy hűséges hozzá. Te is Stuart vagy, fiacskám, és mi, Stuartok olykor veszekszünk tán egymással, de a végén mindig hűségesen kiállunk egymásért.

– Igen, felség – válaszolta a kicsi, majd a herceg felé fordult. – Miért nézel engem?

– Azért, mert annyira hasonlítasz az apádra, Charlie-fiú. A te apád a bátyám volt, ahogyan neked Henry a bátyád – magyarázta könnybe lábadó szemmel a herceg.

Charles Frederick Stuart, Lundy hercege kinyújtotta apró kezét, és letörölt egy könnycseppet Charles herceg orcájáról.

– Ne sírj – mondta kisbabás hangján. – Ne sírj, bácsikám!

A király elővette selyem zsebkendőjét, és kifújta az orrát, a trón körül állók pedig eközben a meghatottságtól hallhatóan szipogtak. A királyné visszafojtotta könnyeit.

– Labdázzunk? – nézett reménykedve nagybátyjára a kisfiú.

A teremben állók nagy meglepetésére Charles herceg elmosolyodott, ami igencsak ritka eseményszámba ment, majd felemelte a kicsit.

– Jó. Szeretek labdázni. Menjünk ki a kertbe, herceg uram – mondta, majd a legközelebb álló lakájra nézett. – Hozz egy labdát nekünk, ember – parancsolta, azzal a két

Charles Stuart kéz a kézben kisétált a teremből, miközben úgy csevegtek, mintha mindig ismerték volna egymást.

– Igazán remek kis fickó, madame – nézett a király Jasmine-ra. – Összes gyermeke nagyszerű.

– Köszönöm, hogy felséged oly kedves a gyermekeimhez, és kivált köszönöm a kegyet, amit felséged Lundy herceg iránt mutat – pukedlizett Jasmine a királyi pár előtt, majd a három gyerekkel visszavonult.

– Ezt nagyszerűen csinálta, drágaságom – sietett utána hamarosan George Villiers. – Ahhoz képest, hogy ön milyen ravasz nőstény róka, aranyos kiscicákat hozott világra – tette hozzá sejtelmes mosollyal.

Jasmine nevetett, és bemutatta gyermekeit Villiersnek.

– Ez az úriember hamarosan a király egyedüli kegyence lesz – magyarázta nekik később. – Nem árt jóban lenni vele, de azért csak óvatosan. Nem olyan egyszerű lélek, mint amilyennek látszani akar.

– Nincs rangja – jegyezte meg Henry, a legidősebb.

– Előbb-utóbb rangja is lesz – mondta Jasmine. – A király bőkezűen megjutalmazza, és az ifjú Villiers egy kiváló család örökösnőjére vetett szemet. Szerintem hamarosan ugyanolyan rangja lesz, mint a leány apjának, vagy tán még magasabb.

– Nagyon szép férfi – jegyezte meg Lady India Lindley. – Jóképű – javította ki anyja. – Nőkre azt mondjuk, szép, a férfiakra pedig, hogy jóképű, kicsim.

– Több mint jóképű, mama – csóválta a fejét India. – Szép! Én is örökösnő vagyok, és ha feleségül kérne, akkor is hozzámennék, ha nincs rangja – bámult George Villiers után a kislány.

– Nekem nem tetszik a szeme – bökte ki Lady Fortune Lindley.

– Ugyan miért nem? – kíváncsiskodott Jasmine, aki úgy gondolta, hogy ilyen kislánytól igazán kész csoda az efféle megfigyelés.

– Mert olyan a szeme, mint a te fekete gyöngyöd, mama. Visszaveri a fényt, de semmit nem látni benne.

– Nagy szamár vagy te, Fortune – torkolta le India. – Szerintem olyan a szeme, mint a fekete bársony, amiben csillagok szikráznak.

– Milyen romantikus gyermek vagy te, India! – mondta Jasmine. – Azt hiszem, mától kezdve jobban szemmel kell tartsalak, kisasszony! – jelentette ki. Érdekesnek találta a kislányok észrevételeit. Ő maga szórakoztató és hasznos kapcsolatnak vélte a fiatalembert, de igazat adott kisebbik lánykájának. India jóval vadócabb volt. Hasonlított Jasmine bátyjára, India nagymoguljára. Reméljük, gondolta Jasmine, hogy India előbb-utóbb kinövi.

Charles herceg azt kérte, hogy kis unokaöccse néhány napig vele maradhasson. Nem lett volna szép Jasmine-tól, ha megtagadja a kérést, és Charlie-fiú is nagyon szeretett volna újonnan felfedezett bácsikájával maradni. Adáli személyesen szállította át a kisfiú ruháit egy ládában a királyi lakosztályba. A herceg, aki erősen vallásos érzelmű volt, elkezdte imádságokra tanítani a kisfiút. A gyors felfogású gyerek királyi nagybácsija örömére kitűnő növendéknek bizonyult.

– Itt is pontosan olyan, mint az ön atyjának udvarában volt, úrnőm. Az udvaroncok itt is egymás sarkát taposva tülekednek a király körül, hogy a kegyeibe férkőzzenek – bölcselkedett Adáli. – Azt hiszem, minden királyi udvar egyforma. A mi kicsikénk nagyon jól ideillik, és igen jól szót ért királyi nagybátyjával.

– Mindkét nagyapja király, és mindkét nagybátyja király, illetve király lesz – bólintott Jasmine. – Ha az én kis Stuartom apja örökösének születik, egy napon belőle is király lehetne.

– Hercegként sokkal vidámabb életet élhet – mondta Adáli kis mosollyal, és úrnője elnevette magát.

– Hogy lehetsz ennyire jókedvű a távollétemben? – kérdezte James Leslie, aki hirtelen benyitott az ajtón, és megjelenésével mindkettejüket meglepte.

– Jemmie! – sikoltott fel Jasmine, és a gróf karjába vetette magát. – Visszajöttél! Ó, végre itt hagyhatjuk Londont, és hazamehetünk Queen’s Malvernbe! Hurrá! Hurrá! – kiabálta, majd megcsókolta a férfit. – Hiányoztam, mylord? – duruzsolta halkan, és a gróf nyakát szimatolta. Izzadságtól nyirkos volt, de Jasmine megérezte mögötte James Leslie, az ő Jemmie-je illatát.

Jasmine csodásan érezte magát a gróf karjának ölelésében. Istenem, mennyire hiányzott neki a férfi! Glenkirk felemelte az ujjával Jasmine arcát.

– Még egy csókot, madame. Rettentően vágytam már ez után – mondta, majd ajka lecsapott Jasmine ajkára. Ízlelgette az asszony ajkának lágyságát. A parfümjét, a jázmin illatát, amely csábosán körüllengte. Jasmine édesen ringatta karjában a férfit, aki mikor végre elengedte, boldogan elvigyorodott. – Olybá vehetem tehát, hogy hiányoztam önnek, madame?

Jasmine bólintott.

– És Hartsfield márkinak kiadtam az útját, Jemmie! Méghozzá a nyilvánosság előtt. Lefogadom, többé a közelembe sem mer jönni.

– És a király? – kérdezte a gróf kissé nyugtalanul.

– Ó, a király teljesen megértette, amikor elmagyaráztam neki – hadarta Jasmine egy szuszra. – És képzeld, itt vannak a gyerekek! Charlie-fiú az udvarban maradt Charles herceggel, aki nagy szeretetet mutat a mi kicsikénk iránt; és Henry, India és Fortune is nagyon jó benyomást keltettek. De most már menjünk haza!

– Mit kell még tudnom? – fordult Adálihoz Glenkirk gróf. – Jobban mondva mi az, amit Jasmine nem mondott el?

– Jemmie! – nézett Jasmine sértődötten a grófra.

– Tulajdonképpen minden úgy van uram, ahogyan úrnőm mondta – vigyorgott Adáli. – Alighogy ön távozott, a márki már a küszöbünkön állt. Elvitte úrnőmet kirándulni a szabadba. Természetesen elkísértem őket. Azután szegény úrnőm erősen meghűlt, hiszen a folyón igen hűvös volt, és belázasodott, így néhány napig sajnos nem találkozhatott a márkival.

Glenkirk jót kuncogott. Hogy ez a Jasmine milyen furfangos!

– Aztán a királyné álarcosbált rendezett – vette át a szót Adálitól Jasmine. – És a márki addig-addig ügyeskedett, míg bevonszolt egy alkóvba, aztán úgy tapogatott, mintha a tulajdona lennék. Így aztán drasztikus lépésre kényszerültem, Jemmie.

Glenkirk gróf maga elé képzelte Jasmine és a nemkívánatos kérő viadalát.

– Kiherélted? – kérdezte.

– Csak szerettem volna. Utána azonnal odamentem a királyhoz, és megkértem, szabadítson meg St. Denis kellemetlen figyelmétől.

– Letérdelt – mesélte Adáli a grófnak. – Odavetette magát őfelsége elé, a szoknyája gyönyörűen szétterült körülötte. Kész dráma volt, mylord, és a király roppantul meghatódott. Még a terem végéből is láttam.

– Jasmine! – James Leslie nem tudta, haragudjon-e vagy nem.

– Tisztességtelen dolog volt – szögezte le Jasmine. – Szerelmes vagyok egy férfiba, két héten belül hozzá akarok menni feleségül, és akkor rám kényszerítenek egy másik kérőt, Jemmie, aki azonnal lerohan és úgy fogdos, mint egy istállófiú a fejőlányt. Elegem van már abból, hogy bárki megmondja nekem, mit tegyek! Ha egyszer elmegyek Londonból, többé vissza sem jövök! Gyűlölöm az udvart és az összes nagyhangúakat! A legtöbb udvari embert ki nem állhatom. Apám udvarát sem szerettem, ezt meg még annál is kevésbé, Jemmie. Nem akarok mást, mint a feleséged és gyermekeid anyja lenni. No és persze részt akarok venni nagymama kereskedőházának irányításában. Át kell hoznunk a teát Angliába, és olyan népszerűvé tennünk, mint a spanyolok a csokoládét, ami mellesleg cseppet sem ízlik nekem. Aztán ott vannak a lovak, amiket McGuire Fordban tenyészthetnénk. A kastélyodról is gondoskodni kell Glenkirkben. Rengeteg dolgunk lesz együtt, Jemmie, egy perc időnk sem marad az udvarra és az udvari ostobaságokra. És eközben arra is időt kell szakítanunk, hogy saját gyerekeink születhessenek.

– Úgy van – értett egyet a gróf. – Valóban lesznek közös gyermekeink. Örülök, hogy a teaimportálás és a lótenyésztés mellett ez a hitvesi kötelesség is eszébe jutott, madame.

– Ó, Jemmie, először a gyerekek jönnek, erre esküszöm!

– Helyes. Adáli, most pedig szeretnék egy forró fürdőt és egy jó vacsorát, és meg akarom nézni a gyerekeket. Utána korán aludni térünk, madame – mondta James Leslie jelentőségteljesen.

– Először a gyerekek jöjjenek, uram – mondta Adáli bölcsen. Tudta, hogy a forró fürdő és a vacsora után semmi másra nem lesz idő, mint Jasmine és James Leslie szenvedélyére. Mélyen meghajolt, majd elsietett, hogy összeszedje a gyerekeket, akik boldogan vették tudomásul, hogy Glenkirk visszatért skóciai útjáról.

– Papa! Papa! – kiabálták kórusban a kicsik, és Adálit félrelökve berohantak a könyvtárba, ahol anyjuk és a gróf várt rájuk.

A gróf nevetve lehajolt hozzájuk, és megölelgette őket.

– Nos, három rosszcsontom, örültök, hogy láttok? – kérdezte széles mosollyal. – Nekem is hiányoztatok ám!

– Az udvarnál voltunk, papa! – újságolta Henry. – Charlie-fiú ment elöl, és a király mindnyájunkat személyesen üdvözölt. Szomorúnak látszik, de én szeretem. És meghajoltam! Úgy, ahogyan tanított!

– És a lányok gyönyörűen pukedliztek – tette hozzá Jasmine.

– Hozott nekünk ajándékot Skóciából, papa? – kérdezte India.

– Papa a király ügyében járt, te kis butus – hűtötte le a húgát Henry. – Ha az ember a király küldötte, nincs ideje ajándékokra.

– Nahát! – adta a gróf a csodálkozót. – Akkor hát nem is kéred azt az ajándékot, amit neked hoztam, Henry?

– Tényleg hozott ajándékot nekünk? – ült ki a gyerekes izgalom Henry arcára. – Mit hozott?

– Neked egy finom kis tőrt, Henry, a lányaimnak meg egy-egy szép ezüst-bogáncs nyakláncot – húzta elő a gróf a zsebéből a felsoroltakat.

– Én semmit nem kapok? – ingerkedett Jasmine.

– A te ajándékodat majd négyszemközt adom át – közölte James Leslie, és zöld-arany pillantása egy másodpercre fogva tartotta Jasmine türkiz szemét. Azután óvatosan rákapcsolta az ezüstláncocskákat előbb India, majd Fortune nyakára. – Látjátok, kislányok, minden bogáncs közepén virág alakú, piciny ametiszt van!

– Soha nem veszem le magamról ezt a láncot – fogadkozott Fortune, és rajongva felnézett arra a férfire, aki az apja lesz.

James Leslie megölelte, és két csókot cuppantott a kislány arcára.

– Jól választott – dicsérte India. – Nagyon szeretem az ékszereket.

– Úgy hiszem, a legtöbb hölgy szereti – ölelte meg a gróf Indiát is, aztán Henryre nézett, aki elragadtatva vizsgálgatta az ezüsttőr faragott markolatát.

– Ez nagyon finom fegyver, uram – mondta lassan a fiú. – Megmutatja majd, hogyan kell használni? És ugye nem felejtette el a vívóleckéimet?

– Amint megérkezünk Queen’s Malvernbe, elkezdjük – ígérte a gróf. – És a télen, ha Glenkirkben leszünk, vasárnap kivételével minden áldott nap gyakorolunk majd.

– Most gyertek szépen velem, gyerekek – lépett közbe Adáli. – Papátok nagyon messziről lovagolt, és elfáradt. Szeretne megfürdeni, megvacsorázni és lefeküdni. Kívánjatok jó éjszakát szüleiteknek – mondta Adáli, és kiterelte a könyvtárból a gyerekeket.

– Milyen jó vagy hozzájuk – mondta Jasmine. – Emiatt még inkább szeretlek, Jemmie Leslie. Remek fiúkat adok majd neked, mert az olyan ember, aki szereti a gyerekeket, megérdemli.

– Charlie-fiúnak egy festett labdát hoztam, amit egy utcai árusnál találtam Edinburghban – válaszolta a gróf, majd magához húzta az asszonyt, és az ölébe ültette. – Hiányoztál – mondta egyszerűen. – Igazad van, csakugyan semmi szükség arra, hogy újra Londonba jöjjünk. Tényleg boldog leszel, ha nem jövünk a városba, Jasmine? Oly mélységesen szeretlek, hogy az a gondolat is elszomorít, ha téged egy percig boldogtalannak tudlak, én drága, vadóc leánykám – cirógatta Jasmine fekete haját.

Biztonság. Akaratlanul ez a szó jutott Jasmine eszébe. Most végre biztonságban van. De hiszen Rowan mellett is biztonságban érezte magát mindaddig, míg egy őrült ki nem oltotta férje életét. Két férjet veszített el, két férje halt erőszakos halált, és ifjú kedvesét is elragadta tőle a végzet. Ezúttal bizonyára minden jó lesz. Elvégre ő nem a saját nagymamája, aki öt férjet veszített el, mielőtt rátalált Adam de Mariscóra. Minden jól alakul.

– Büdös vagy a lovaktól, és már én is büdös lettem – csúszott le Jasmine a gróf öléből. – Adáli már bizonyára előkészítette a fürdődet.

– Akkor most nem kell a Lynmouth-házba mennem? – tréfálkozott a gróf.

– Soha többé nem válok el tőled, Jemmie Leslie – jelentette ki Jasmine, és kézen fogva felvezette a grófot az emeletre, majd bevitte saját lakrészébe, ahol nagy, vassal erősített, tölgyfából faragott kád állt a tűz előtt. – Én majd kiszolgálom, uram – térdelt a férfi elé, és lehúzta előbb a csizmáját, majd átnedvesedett kötött zokniját.

– Én meg téged – mondta a gróf, és előbb leültette Jasmine-t, majd levette a cipőt kecses lábáról.

Jasmine felállt, és lehúzta a férfi mellényét és ingét. James Leslie kigombolta az asszony ruhaderekát, és levette az ingét, miközben egy pillanatra sötét szőrzetű mellkasához húzta, hogy megérezze keble lágyságát. Jasmine kigombolta a férfi nadrágját, és lehúzta keskeny csípőjéről. A gróf kilépett az alsó ne műjéből, és messzire elrúgta magától. Azután sorra kinyitogatta előbb a szoknya, majd a számtalan alsószoknya kapcsait, és felemelgette a földről, amikor lecsúsztak a lába elé. Jasmine-on a harisnya kivételével immár semmi nem maradt. A gróf elébe térdelt, és előbb a két kerek harisnyakötőt csúsztatta le, majd a selyemharisnyákra került sor.

James Leslie odaszorította az arcát Jasmine hasához, miközben egyre szaggatottabban lélegzett. Azután felkelt térdeplő helyzetéből, és két keze közé fogta az asszony arcát.

– Nem bírok tovább várni, drága Jasmine. Előbb kénytelen vagyok veled csillapítani az étvágyamat. Ez volt életem leghosszabb hónapja!

– Számomra is – nyújtotta ki kezét simogatásra Jasmine. A férfi kőkemény volt, majd szétrobbant a vágytól. Jasmine lehúzta maga mellé a padlóra, a kandalló és a kád közé. A hátára feküdt, és édes hívogatással feltárulkozott.

James Leslie felmordult, és beléhatolt. Nagy gyönyörűségére szolgált, hogy az asszony forró, nedves és nagyon-nagyon odaadó volt.

– Ó, istenem! – nyögött fel mély torokhangon, amikor férfiassága még mélyebbre csúszott, és Jasmine átkarolta a lábával, hogy még jobban magába fogadja. A férfi mohósága csak fokozódott.

Jasmine mélyet sóhajtott. Szégyentelenül kivette a maga részét a gyönyörből; s közben olyan élvezetet okozott a grófnak, hogy az fel-felkiáltott. Jasmine mélyen a férfi hátába vájta körmeit.

– Ez túl sok – lihegte a férfi félig zokogva, és aztán szinte belerobbant az asszony testébe, de Jasmine nem engedte el, míg ő maga ki nem elégült, s végül ajkuk forró csókban egyesült.

Egymás mellett feküdtek a szőnyegen, a tűz a fejüknél pattogott, ujjaik összekulcsolódtak. A kimerültségtől halkan tudtak csak beszélni, de abban megegyeztek, hogy szemérmetlenek voltak, majd nevettek tökéletes boldogságukban, elégedettségükben.

– Most aztán csakugyan meg kell furödnünk – mormolta Jasmine, akinek combján bőségesen csordogált James Leslie szerelmi nedve. Ha Jasmine-ban a legkisebb kétség is felmerült afelől, hogy a gróf távolléte alatt hűtlen volt hozzá, most minden kétsége eloszlott.

A gróf feltápászkodott, és Jasmine-t is felhúzta a földről.

– Még soha nem vágyakoztam úgy asszony után, mint utánad, drága Jasmine – mondta őszintén. – Nem tudom, hogy férjedként csillapul-e a mohó vágyam.

Jasmine bemászott a kádba, és hívta a grófot, hogy Ő is csatlakozzon.

– És most, madame, jó feleséghez illőn mossa meg a hátam, utána meg majd viszonzom fáradalmait.

– Még nem vagyok a felesége, mylord – kuncogott Jasmine. – Jobb lenne, ha inkább olyan jutalmat kapnék, mint a jó szeretők szoktak. Nekem úgy mondták, hogy a szeretők sokkal szórakoztatóbbak, mint a feleségek.

– De nem az én házamban – vágta rá szigorúan a gróf.

Most Adáli jött be Rohánával és Toramallival. Adáli ezüsttartóban illatosított vizet és egy rakás apró, fehér vászonneműt vitt be a hálószobába. A két szolgálólány egy-egy tálca ennivalót hozott, melyet egy négyszögletű asztalkára tettek.

– Ó, de jó illatok – szimatolt a levegőbe Jasmine. – Mit hoztatok nekünk? – kérdezte. Kiszállt a kádból, és Rohána törölgetni kezdte.

– A szakácsné sok finomságot küldött fel, úrnőm – mondta Rohána, miközben buzgón megtörölgette és bepúderezte Jasmine-t. – Úgy gondolta, hogy az úrnak kiadós vacsora kellene, mert Fergus More szerint, aki e pillanatban a konyhában vacsorázik, egész nap lovagoltak – pergett Rohána nyelve, míg krémszínű háziruhába bújtatta asszonyát. Utána odalépett Toramallihoz, és segített neki Lord Leslie megszárításában, aki kissé zavartan tűrte, hiszen nem volt hozzászokva ahhoz, hogy csinos nők segédkezzenek neki.

Jasmine felemelgette a tálak fedelét. Volt itt mindenféle finomság: nyers osztriga jeges tengervízben, nyúlgerinc vörösboros-hagymás mártásban, párolt sárgarépa és újbab, sült kappan, fehérborban párolt pisztráng zsályalevélen, sonka, fejes saláta a konyhakertből, meleg cipó a kemencéből, édes tejszín, érett sajt ezüsttálon, végül egy tál friss szamóca, finom krémmel leöntve. – Mondd meg Mrs. Davidnek, Adáli, hogy remek menüt állított össze – hümmögött elismerően Jasmine.

– Óhajtja, hogy felszolgáljak? – kérdezte Adáli udvariasan.

– Igen – hangzott a meglepő válasz. – Küldd fel az inasokat, hogy ürítsék ki és vigyék ki a kádat. Majd aztán eszünk.

A vödörrel felszerelt szolgák hamar kiürítették a kádat, és el is vitték. Rohána és Toramalli a szalon kandallója elé állították az asztalt, és Adáli ügyesen felszolgálta urának és asszonyának az ételt és a bort. Utána a két szolgálólánnyal együtt visszavonult. James Leslie jó étvággyal evett, de Jasmine se kímélte az ételt. Jasmine többször is teletöltötte borral a gróf serlegét. A finom bortól, a tűz melegétől, a kitűnő ételektől és az egész napos lovaglástól a gróf hamarosan elbóbiskolt.

– Jer – kelt fel a helyéről Jasmine. – Aludnod kell, uram – mondta, és bevezette hálókamrájába. A gróf abban a pillanatban elaludt, ahogy feje a párnára zuhant. Jasmine elnéző mosollyal betakargatta a grófot, és maga is lefeküdt mellé. Átölelte az alvó James Leslie-t, aki álmában kinyújtotta a karját, és magához szorította Jasmine-t.

Amikor Glenkirk gróf felébredt, a nap is feljött már az égre, és Jasmine tetőtől talpig felöltözött. Adáli egy gőzölgő csésze teát nyújtott át, és a gróf meglepve tapasztalta, milyen frissítő hatású. Miközben az inas segített a grófnak az öltözködésben, Jasmine boldogan csacsogott.

– Ma reggel mindenképp el kell mennünk az udvarba, és búcsút kell vennünk a királytól és a királynétól,

Jemmie. Holnap indulhatunk is Queen’s Malvernbe. A cselédek már csomagolnak. Az egész személyzetet magammal viszem, hiszen soha többé nem akarok visszajönni Londonba. Nagymama talál majd helyet számukra, mert annyi évi hű szolgálat után nem akarom elbocsátani őket. A Greenwood-házat pedig lezárjuk. Ha egy napon az enyém lesz, talán eladom.

– Ha eladod, akkor nem lesz hol megszállni a családodnak, amikor Londonba jönnek – jegyezte meg a gróf.

– Ott van a Lynmouth-ház is – válaszolta Jasmine.

– Willow nagynénédet Robin bácsikád nyakába sóznád? Mi lesz, ha mindkettejüknek egyszerre lesz szükségük a házra?

– Jaj, Jemmie! – nevetett fel egy percnyi töprengés után Jasmine. – Lezárom a házat, és ha valaki használni szeretné, nyittassa fel, és fizessen érte. Csak a kapust és a feleségét hagyom itt, hogy nézzenek utána mindennek, és gondozzák a parkot. És most siessen, öltözzön már, mylord!

– Éhes vagyok – panaszkodott a gróf. – Egy lépést sem teszek addig, madame, míg újra jól nem laktam.

– Toramalli, hozz valami ennivalót Lord Leslie-nek – adta ki a parancsot Jasmine. Toramalli térült-fordult, és amikor visszajött a tálcányi elemózsiával, Jasmine éppolyan jó étvággyal falatozott, mint a gróf.

Kocsijuk kikanyarodott a Greenwood-ház elől, Glenkirk gróf és Jasmine a Whitehallba hajtatott.

A király arca felragyogott, mikor meglátta őket.

– Jemmie! Látom, épségben megjöttél! – kiáltott fel.

Glenkirk gróf mélyen meghajolt, Jasmine pedig térdet hajtott.

– Visszajöttem, felség, és örömmel jelentem, hogy Skócia már nagyon várja Stuart Jakab látogatását – válaszolta a gróf. – És most, hadd vegyek búcsút felségedtől, a felséges asszonytól. Néhány nap múlva lesz az esküvőnk, és vissza kell térnünk Queen’s Malvernbe.

A király bólintott.

– Lady Lindley világossá tette előttünk, hogy téged választ férjéül, Jemmie, és nem mást. Így van, madame? – kérdezte a király, és rávillantotta borostyánszínű szemét.

– Igen, felség – mondta Jasmine alázatosan.

– Hah! – horkant fel a király. – Egy-két nappal ezelőtt nem volt ilyen nyájas és alázatos, madame, amikor mindezt elmondta, és összetörte szegény Piers St. Denis szívét. Most aztán méltó vigaszdíjat kell keresnem számára, madame, és biz’ isten nem tudom, mit adjak a szegény fickónak.

– Milyen igaz – vágott közbe Glenkirk gróf, elejét véve annak, hogy Jasmine megszólaljon és újabb kalamajkát okozzon. – Menyasszonyom valóban páratlan, felbecsülhetetlen kincs. Mindazonáltal bármi, amit felséged választ Hartsfield márkinak, bizonnyal többet ér Jasmine kezénél, hiszen felségedtől kapja.

James Leslie szavai hallatán a király elmosolyodott. Nagyon jól tudta, mikor hízelegnek neki, és a gróf szavai, melyek a nyilvánosság előtt hangzottak el, rávezette, hogy a drága Piersnek bármit el kell fogadnia, amit Stuart Jakab felajánl neki, hogy feledtesse vele Jasmine-ban való csalódását.

– Jól van, Jemmie – bólogatott a király. – Hiányozni fogsz – mondta, majd az udvar felé fordulva folytatta. – Sajnáljuk, hogy mindketten távoztok körünkből, de megértjük, hogy mennetek kell.

– Mindketten felséged hű alattvalói vagyunk, és ha valaha szükség lesz ránk, jövünk – ígérte Glenkirk gróf a királynak.

– Jó, jó – bólogatott a király, és felkelt. – Jer velem, Jemmie Leslie. Négyszemközt bővebb jelentést akarok hallani tőled – mondta, majd Jasmine-ra pillantott. – Így legalább lesz rá ideje, hogy búcsút vegyen a barátnőitől, madame, ugye?

– Köszönöm, felséges uram – bókolt újra Jasmine.

– Ha végeztem, visszajövök érted – szólt oda a gróf Jasmine-nak. – És ne keverj bajt, drága Jasmine, míg őfelségével beszélek, jó? – lehelt csókot az asszony felé, majd a király után kiment a teremből.

– Jól ismeri önt, drágám, igaz? – nevetgélt halkan a királyné, aki meghallotta a gróf utolsó mondatát. – Azt hiszem, ha kibírják egymást, nagyon érdekes házasságuk lesz.

– Felséged hiányozni fog – mondta komolyan Jasmine. – Ön az egyetlen barátnőm az udvarnál, akitől elbúcsúzom.

– Micsoda? És én tán nem vagyok a barátja? – fortyant fel sértődöttséget mímelve George Villiers, aki a király és a királyné trónja között álldogált.

– Ó, Steenie, dehogyisnem, magát is a barátaim közé számítom. Nagy élvezet lenne látni, ahogyan egyre feljebb emelkedik a ranglétrán, de ígérem, olykor írok majd egy-egy levelet, feltéve ha válaszol rá, és elmeséli írásban összes diadalát – mosolygott Jasmine, és kezet nyújtott a férfinak. – Mondták nekem, hogy Conn bácsikám számított a legszebb férfinak az egész udvarban. Azt hiszem, uram, ez a cím most önt illeti. Mellesleg a bácsikám nem volt olyan óvatos és körültekintő, mint amilyen ön. A királynőnek sürgősen meg kellett házasítania, hogy kihúzza a csávából.

George Villiers elfogadta a kinyújtott kezet, s észrevette Jasmine ujjain a gyönyörű gyűrűket, amelyek becslése szerint királyi vagyont értek. Villiers megcsókolta a karcsú kezet.

– Higgye el, madame, hogy a barátja vagyok, és ha oly kedves lesz és időt szakít arra, hogy ír nekem, én azon nyomban válaszolok, és elmesélek minden érdekes pletykát, amit különben bizonyára nélkülözne a vidéki magányban. Csakugyan Skóciában töltik majd a teleket?

– Igen.

– Kedveli az esőt és a ködöt?

– Miért?

– Mert úgy hallottam, Skóciában vagy esik, vagy köd van, esetleg mindkettő egyszerre. így van, felséges asszonyom?

Anna királyné bólogatott.

– Majd hozzászokik, kedvesem – biztatta Jasmine-t.

– Ó, mily bájos jelenet! – hallatszott egy gúnyos hang a közvetlen közelükben.

Jasmine felismerte Hartsfield márki hangját, de nem volt hajlandó hátrafordulni. Szeme azonban haragosan villant.

– Jó napot, felséges asszonyom – mondta Piers St. Denis, és úgy tett, mintha levegőnek nézné George Villierst.

– Jó napot, uram – válaszolt a királyné, és azon töprengett, vajon mi a csudát keres itt a márki. Talán rosszat forral, gondolta. A márki csakugyan képtelen veszíteni.

– És hová ment a szeretője, madame? – kérdezte metsző hangon a márki.

– Az uram a királlyal tárgyal, noha önnek ehhez semmi köze sincsen, mylord – válaszolta Jasmine, és még mindig nem nézett a férfi arcába.

– A király kétségkívül most közli vele, hogy az ön kis fattyát odaadja egy sokkal megfelelőbb személynek nevelésre, mint amilyen ön – mondta a márki gúnyosan. – Én magam is kértem a gyermeket, és kiváló őre lennék, madame, mivel a fiú az udvarban nevelkedett volna nagyszülei és nagybátyja közelében. Nem vihetik el csak úgy a vad Skóciába, ahol minden bizonnyal úgy nőne fel, akár egy barbár, nem pedig úgy, mint egy herceg.

Jasmine elsápadt. Most bezzeg szembe fordult Piers St. Denis csinos arcával.

– Megfelelőbb? Ön méltónak tartja magát a fiam nevelésére? Ön? Egy olyan férfi, akiről megtudtam, csak úgy tud élvezni egy nővel, ha előbb megalázza? Megölöm önt vagy bárkit, aki megpróbálja elvenni tőlem a fiamat vagy bármelyik gyermekemet! Ön, mylord, bármely gyermek nevelésére tökéletesen alkalmatlan! – vágta oda feldúltan Jasmine.

Hartsfield márki elvörösödött, amikor Jasmine mindenki füle hallatára kimondta azt, amiről úgy hitte, titok. Ám mielőtt bármit szólhatott volna, a királyné azt mondta:

– Jasmine, drágám, ne is hallgasson rá. A király semmiféle gyermeket nem ad oda Piers St. Denis-nek. Férjem jól ismeri a márki gyarlóságait és esendőségét – tette kezét Anna királyné csillapítólag Jasmine karjára, majd dühös pillantást vetett a márkira. – Uram, mit nem merészel!

Piers St. Denis-t meghökkentette a rendreutasítás, de elragadta a dühe.

– Ha nem én kapom meg a fiát, madame – folytatta –, akkor talán Bartram grófjának adják. Én magam hallottam, amikor azt fejtegette a királynak, mily fontos lenne gyámhoz helyezni a fiút. Lord Stokes feslett nőszemélynek tartja önt, madame – nézett a márki Jasmine-ra. – Szerinte kevert vérből származó asszonynak nem szabadna megengedni, hogy felneveljen egy keresztény herceget, még ha az a herceg házasságon kívül született is. Még az örökségét is megkérdőjelezte, madame, mert ön akkor született, amikor az anyja még BrocCairn felesége volt, igaz-e, Lady Lindley? Emiatt ön is fattyúnak mondható, nemde?

Jasmine pofon ütötte a férfit. A hatalmas, ovális ékkő a középső ujját díszítő gyűrűjén felhasította a márki arcát.

– Én valódi indiai hercegnő vagyok, uram – közölte halkan, jéghidegen a vérző arcú márkival. – És újból felhívom a figyelmét önnek és bárkinek, hogy megölöm, aki megpróbálja ellopni tőlem a gyerekeimet, bármelyik gyerekemet. Én vagyok az anyjuk. Én őrzöm őket, és senki nálam nem alkalmasabb arra, hogy felnevelje őket! – mondta Jasmine, és most rajta volt a sor, hogy belemosolyogjon a márki arcába. – Attól tartok, mylord, hogy ön soha többé nem lesz olyan jóképű, mint annak előtte volt, hogy megszólított és megrágalmazott engem. Milyen kár! – sajnálkozott Jasmine, majd a királyné felé fordult, mélyen bókolt, és elindult kifelé. Szíve elszorult haragjában. Hogy merészel Stuart Jakab újfent arra vetemedni, hogy beleavatkozzék az életébe? Nem is hallotta, hogy a királyné utánaszólt, ám amikor felnézett, Bartram grófját pillantotta meg, amint a terembe lépett, karján vezetve általában visszavonuló feleségét.

Jasmine elébük állt.

– Hogyhogy el akarja rabolni a fiamat, mylord? – szólt emelt hangon, szinte kiabálva. – Sem ön, sem a szenteskedő, puritán felesége nem kapják meg! – azzal félrelökte a házaspárt, és kirohant.

A türkizszemű sárkány annyira megrémítette Bartram grófjának nejét, hogy ájultan esett össze. Később megesküdött rá, hogy Jasmine szeméből a pokol tüze lövellt. Férje próbálta elkapni, nehogy a padlóra zuhanjon, ám Mary Stokes már nem volt az a zsenge lányka, mint hajdanán.

Anna királynéból és Steenie-ből is kikívánkozott a nevetés, de uralkodtak magukon. A királyné a saját zsebkendőjét nyújtotta oda a vérző arcú márkinak, akinek már a zekéje is csurom vér volt.

– Túléli, mylord – mondta szárazon.

– Követelem, hogy tartóztassák lel – kiabálta a márki.

– Nem! – felelte a királyné kérlelhetetlenül. – Ön előre megfontolt szándékkal igaztalan dolgot mondott neki, mylord. Bajba akarta sodorni. Ön dühös, mert a hölgy James Leslie miatt elutasította, de hisz tudhatott érzelmeiről, ha drága férjem volt is olyan bolond, hogy biztatta önt. Steenie-nek volt annyi esze, hogy kerülje az összeütközést. Ön Lady Lindley vagyonán kívül mohóságában hatalmat is akart szerezni gyermeke megkaparintásával. Ezzel azonban inkább a saját fejére hozott bajt, azt viszont alaposan kiérdemelte. Ön nem élvezi

többé barátságomat, mylord. És bizonyos vagyok benne, hogy a király is megbünteti gonoszságáért. Megmondom a férjemnek, hogy egyetlen jó családból való leányt se ajánljon önnek feleségül. Isten tudja, mi történne egy ilyen szegény lánnyal, ha önre bíznák. És most el innen, tűnjön el a szemem elől!

A márki csúfosan kisomfordált a teremből.

Győztem! – gondolta George Villiers, és a boldogtalan St. Denis után nézett. – És jóformán a kisujjamat sem kellett mozdítanom érte. Milyen bolond is ez a St. Denis, hogy így tönkretette magát! Jasmine Lindley kezét elvesztette, még mindig kaphatott volna egy gazdag feleséget, az ostoba tökfilkója. Most aztán semmije sem lesz, se pénze, se felesége – nekem meg semmit nem kellett tennem, hogy a dolog ilyen véget érjen. Villiers nem bírta tovább, és felkacagott.

– Szedje össze magát, Steenie – szólt rá a királyné halkan. – A káröröm nem méltó önhöz, uram.

– Igen, felség – válaszolta jámboran George Villiers, de a szíve csak úgy repesett győzelmi mámorában.

12. fejezet

– Nem megmondtam, öcsém, hogy hallgass? – korholta Kipp St. Denis Hartsfield márkit. – Kiestél Anna királyné kegyéből, és alighanem a király jóindulatát is elveszted. Semmit nem nyertél az udvarnál, inkább nagyon is sokba került nekünk az ottléted. Tiéd lehetett volna az egész világ, Piers, de elszalasztottad a lehetőséget, csak hogy meggyötörd Lady Lindleyt, mert nem akart hozzád menni feleségül. Apánk mindig is mondogatta, hogy gyerekes bolond vagy.

– Apánk volt az, aki minden vagyonunkat eltékozolta, és boldogtalanná tette anyánkat – hördült fel Piers St. Denis. – Egyébként még nincs minden veszve. Még kikönyöröghetem a király bocsánatát. Ebben már szakértő lettem. És jusson eszedbe, tervünk második részét még nem hajtottuk végre.

– Elvesztetted a játszmát – erősítgette Kipp. – Lundy hercege Glenkirk gróffal és a feleségével marad.

– Nem marad, ha azt hiszik, hogy ők ölték meg Lord Stokest – felelte halkan a márki. – Jasmine ebben jól a kezünkre játszott, mert nyilvánosan kijelentette, hogy bárkit megöl, aki megpróbálja elvenni tőle a gyerekeit. Ha Stokest holtan találják, ő lesz az első, akit gyilkossággal gyanúsítanak, és persze Lord Leslie-t is mint bűntársát. Elveszik tőlük a gyereket, ők meg bizonyára a Towerban végzik, mint Somerset és házsártos felesége.

– De még ebben az esetben sincs semmi garancia arra, hogy neked adják oda Lundy herceget, kivált most, hogy a királyné annyira megharagudott rád, Piers. Próbálj kiegyezni a királlyal, hogy nyerj valamit, mielőtt elhagyjuk az udvart.

– Meg kell kapnom azt a gyereket! Csak láttad volna annak az uborkafára felkapaszkodott Villiersnek a kárörvendő képét, Kipp! Ha nincs ott a királyné, menten megölöm. Meg kell szereznem azt a gyereket, Kipp. A jövedelme kihúz minket a csávából. Tudod, milyen kevés pénzünk maradt. Nem akarom elhagyni az udvart, és nem akarok visszamenni Hartsfieldbe. Gyűlölöm azt az átkozott vidéki életet! Itt akarok maradni, ahol annyi izgalmas dolog történik. Az udvar maga az élet számomra, Kipp!

– Nincs annyi pénzünk, hogy vég nélkül itt maradhassunk, Piers. Ha nem veszel el egy gazdag örökösnőt, akkor tönkremegyünk. Eredetileg is evégett jöttünk az udvarba. Hogy aztán a király szeme megakadt rajtad, az Isten ajándéka volt. Gazdag feleségre van szükséged ahhoz, hogy rendbe hozd Hartsfield Hallt, és ugyanakkor az udvarnál maradhass. Enélkül elvesztünk. És csakis a királytól remélhetsz gazdag feleséget. Most dühös vagy, és bosszút akarsz állni Glenkirk grófon és Jasmine Lindley-n. Megértem, és egy napon talán sikerül is bosszút állnod, de az az idő még nem jött el.

– Meg kell figyelned Bartram grófját, Kipp – mondta a márki, ügyet sem vetve öccse figyelmeztetésére. – Vajon házon kívül tölti az estét? Ez az idő lenne a legalkalmasabb arra, hogy eltegyük láb alól. Nekünk magunknak kellene elvégezni, hogy ne legyen szemtanú.

– Nincs itt az ideje annak, hogy efféle bűntényt tervezz, Piers – próbálta utoljára észre téríteni a fivérét Kipp. – Most, hogy Glenkirk gróf visszatért Skóciából, hazaviszi Lady Lindleyt a nagyanyjához Worcestershire-be, hogy megtartsák az esküvőt.

– Még ma éjjel megöljük Bartram grófját – jelentette ki nyugodtan Hartsfield márki. – Glenkirk és a szukája ma éjjel még itt lesznek.

Kipp St. Denis látta, hogy semmivel nem győzheti meg fivérét. Azt is tudta, hogy a terv messze nem tökéletes, Piers azonban nem tágított, és Kipp nem akarta megtagadni tőle a segítségét. Neki kell bizonyítania, hogy Hartsfield márkinak semmi köze a gyilkossághoz,

hogy a király kitüntethesse régi kegyencét, és hozzáadjon egy gazdag lányt, aki megmenti őket az anyagi csődtől. Kipp egy másodpercig sem hitt abban, hogy a kis Lundy herceg feletti gyámságot megkaphatják. A királynénak sokkal nagyobb befolyása van férjére, mint azt a Stuart Jakabot körülvevő ifjak gondolják. Kipp látta, hogy fivére ebben is tévedett. Nem volt hajlandó tudomásul venni a helyzetet, így aztán Anna királyné az ellensége lett. George Villiers bezzeg látta, honnan fúj a szél, és bölcsen ki is használta. Kipp azt is nagyon jól tudta, hogy Piers milyen pimasz és hányaveti tud lenni. A márki előbb-utóbb belátja, hogy számára nincs jövő az udvarban. Akkor majd szépen hazamennek, és magukkal viszik a gazdag menyasszonyt.

Másnap reggel a király alighogy felébredt, azt a hírt kapta, hogy Bartram grófját holtan, meggyilkolva találták hajnalban, háza kapuja előtt. Stuart Jakabot mélyen megrázta a hír, és azonnali magyarázatot követelt.

– Hogyan ölték meg? – kérdezte a király.

– Késsel, felség. Olyan ügyesen döfték a bordái közé, hogy átszúrták a szívét – jött a felelet. – A kapus megesküdött, hogy egyetlen kiáltást sem hallott.

– Ki felel ezért? – jött a király második kérdése.

– Nem tudjuk, felség.

– Mit keresett éjnek idején a háza előtt? – morfondírozott a király. – Mert gondolom, éjszaka lehetett már.

– Lady Mary azt mondta, hogy már épp lefekvéshez készülődtek, amikor férje írásos üzenetet kapott. Ekkor a gróf azt mondta, hogy sürgősen el kell valamit intéznie, de hamarosan visszajön. Feleségét aludni küldte, és ő, amint illik, engedelmeskedett. Reggel felébredvén nem találta maga mellett férjét, és megkérdeztette a kapust, látta-e őlordságát. A kapus közölte, hogy késő este kiengedte Lord Stokest, és figyelte, amint a gróf végigsétál az úton, egészen a kanyarig. Innentől semmit nem látott, semmit nem hallott. Míg gazdája visszatértét várta, elaludt. Amikor aztán úrnője kérdezősködött, utána indult, és a kanyar után rábukkant Lord Stokes holttestére.

– És hol van az az írásos üzenet, amivel kicsalták a házából Bartram grófját? – kérdezte a király. – Hol van?

– Senki nem találja, felség. Lady Mary szerint a férje nem dobta tűzbe az üzenetet. Úgy emlékszik, mintha a zsebébe rakta volna, de ebben nem egészen biztos. A zsebében azonban nem volt.

– Nos, uraim, úgy tűnik, Dickie-nek ellensége volt, igaz? Vajon ki akarhatta, hogy a szegény ember meghaljon?

– Lady Lindley azt mondta, hogy bárkit megölne, aki elveszi tőle a gyermekeit, uram – ágaskodott fel egy kis apród. – Hallottam, amikor mondta!

Mialatt az urak segítettek a királynak öltözködni, általános mormogás hallatszott. – Igen, igen. Én is hallottam.

– Az egész udvarban mindenki hallotta, akinek füle van – nevetett fel a király. – Jasmine Lindley tüzes vérmérsékletű hölgy, de kötve hiszem, hogy szegény Dickie halálát akarta volna. Nem volt rá oka, uraim.

– Az a szóbeszéd járta, hogy felséges uram odaadja Lundy herceget nevelésre Bartram grófjának – jegyezte meg az egyik úriember.

– Hamis pletyka volt – intette le a király. – Amikor Lady Lindley elhagyta a termet, egyenest berontott a magánlakosztályomba, és követelte, tudni akarja, mi a helyzet. Biztosítottam róla, hogy szó sincs ilyesmiről, és nem kell félnie. Gyermekeit mindaddig nevelheti, amíg tiszteletben tartja királyi fennhatóságomat. Akkorra már véget ért a megbeszélésem Glenkirk gróffal, és utasítottam, vigye haza mihamarabb, vegye feleségül, és

adjon neki jó néhány fiút, hogy kellő elfoglaltsága legyen – foglalta össze a történteket a király kis mosolygással.

– Egyébként is – vetette közbe George Villiers –, Lady Lindley karcsú, vékony hölgy, nem hinném, hogy kellő testi erővel bír. Ugyan hogy döfhette volna oly mélyen szegény Stokes szívébe azt a kést? Talán megsebesíthette volna, de a jelentés úgy szól, hogy a kést hozzáértő kéz forgatta, s azonnali halált okozott. Melyik asszony lenne képes ilyesmire, nagyuraim?

– De ez az asszony külföldi – vélte egy másik úr. – Ott van mellette az a turbános szolgája. Az elég veszedelmes fickónak látszik.

– Lady Lindley angol hölgy, nem számít, hol született – mondta a király. – Én Anglia királya vagyok, uraim, mégis Skóciában születtem. Ami a szolgáját, Adálit illeti, a hölgy odaadó híve ugyan, de nem gyilkos. Adáli eunuch, uraim, és tudjuk, hogy a heréltek nem vadak, inkább olyan szelídek, mint a kislányok. Nem, nem, uraim, a gyilkos nem Adáli volt.

– Akkor hát ki?

– Talán meg kellene néznünk, ki az, akinek valamiféle haszna lehet Lord Stokes halálából

– ajánlotta Villiers.

– Vagy ki az, aki úgy gondolta, előnye származik abból, ha Bartram grófja nincs többé az élők sorában.

– Steenie – fordult hozzá a király –, menj és beszélj a szegény Dickie özvegyével, hátha tud valami felvilágosítást adni a dologról.

George Villiers azonban az égvilágon semmit nem tudott meg Mary Stokestól, ami előbbre vitte volna a nyomozást. A szegény asszony mélységesen meg volt győződve arról – amiben a jelenlévő lelkész is támogatta –, hogy Richárd Stokes haláláért Jasmine Lindley a felelős. A király kegyence tapintatosan elmagyarázta a hisztérikus özvegynek, hogy a király bizonyos abban, nem Jasmine a tettes.

– Lady Lindleynek nem volt rá oka, hogy kezet emeljen az ön férjére, madame. Nem veszekedett vele.

– De fe-fenyegette az én Dickonomat, mert a király ide akarta adni nekünk Lundy herceget, hogy ti-tisztes-séggel neveljük fel — szipogott az özvegy.

– Tegnap, mielőtt Lady Lindley elhagyta az udvart, a király megmondta neki, hogy ez nem igaz, madame; jelen voltam, amikor a király közölte, hogy a fiú az anyjával és a mostohaapjával maradhat. Újra mondom, Lady Lindleynek nem volt oka arra, hogy megölje az ön férjét. A király is így hiszi, és bizonyos az ártatlanságában.

– A király szavát el kell fogadnunk, asszonyom – mondta a lelkész Mary Stokesnak. – Stuart Jakab olykor meggondolatlan, de jó ember.

– De ha nem ez a rettenetes asszony ölte meg Dickont, Goodfellow lelkész, akkor kicsoda?

– jajveszékelt az özvegy.

– Erre nem tudok válaszolni, madame, de Isten ismeri a bűnöst, és a pokol örökké égő tüzével fogja büntetni! Önnek rá kell hagyni a dolgot azokra, akik jobban értenek hozzá, madame. És most jobb lesz, ha törődik egy kissé a saját megváltásával, mivel a halál olyankor sújt le ránk, amikor legkevésbé várjuk, ahogyan a szegény Lord Stokesszal is történt. Készen kell állnia arra, hogy találkozzék Teremtőjével, Lady Mary – mennydörögte a lelkész.

Ez egy puritán, gondolta magában Villiers, méghozzá veszedelmes. Talán éppenséggel ő a felelős. Ott voltam, amikor Richárd Stokes elmondta őfelségének, hogy elzavarta befolyásolható felesége lelkészét. Márpedig Lord Stokes nem volt hazug ember. Most meghalt, jóformán még ki sem hűlt, és ez a bajkeverő puritán egy szempillantás alatt megjelent a házában. Stokes valószínűleg félretett valamicskét magának öreg napjaira. Ennek egy része az özvegyet illeti, és nem lenne jó, ha ez a puritán rátenné a kezét. Azt hiszem, beszámolok erről a királynak. Bartram új grófjának pedig minél előbb fel kell jönnie faluról, hogy megvédelmezze az anyját.

Mielőtt a nap véget ért, Simon Goodfellow lelkészt letartóztatták és a Towerba vitték, ahol számos kérdést szegeztek neki Bartram grófjának haláláról. A lelkész tagadta, hogy bármi köze lenne hozzá. Ezek után megkínozták, de továbbra is hangoztatta ártatlanságát. Utóbb kiderült, a lelkész csakugyan egy halálos beteg gyermek családjánál töltötte egész estéjét. A gyermek hajnalban elhunyt, és a lelkész távozott a házból, mert Bartram gróf neje hívatta. Immár nyilvánvalóvá vált, hogy a lelkésznek semmi része nem lehetett a gróf meggyilkolásában.

– Elengedjük? – kérdezte az őrség kapitánya George Villierst, aki őfelsége megbízásából a Towerban tartózkodott.

– Még nem – válaszolta a fiatalember. – Az bizonyos, hogy a lelkész puritán. Ostorozd meg, egy hétig tartsd kenyéren és vízen, újra egy kis korbácsot neki, aztán engedd el. Addigra a gróf utóda Londonba érkezik, és gyászoló, ám befolyásolható anyja biztonságban lesz Goodfellow lelkésztől.

– Igen, mylord – felelte a kapitány.

George Villiers biccentett, elfordult, és közben arra gondolt, hogy ez a mylord zene füleinek. Tudta, türelmesnek kell lennie. A királyné azt ígérte, karácsonyra eléri célját, és Villiers tudta, hogy a királyné nem beszél a levegőbe. Minden tökéletes lehetne az életében, ha Piers St. Denis a maga sunyi módján nem sírja vissza magát a király kegyébe. Villiers tudta, hogy a márkinak gazdag feleség kell, és ezt csakis a királytól várhatja. A királyné hajlíthatatlan volt, szerinte rendes lányt nem szabad Piers St. Denis-re bízni.

– Azt beszélik róla, hogy természetellenes hajlamai vannak – mondta Anna királyné a férjének. – Állítólag megosztoznak a nőkön azzal a gonosz féltestvérével, Jakab. Egyetlen fiatal lányt sem szabadna rábíznod.

– De addig nem szabadulok meg tőle, míg nem biztosítok neki menyasszonyt – panaszkodott a király haragvó feleségének.

– Már hogyisne tudnál megszabadulni! – mérgelődött Anna. – Elvégre, uram, te vagy a király. Nem a te szavad a törvény?

– Hónapokon át a kegyencem volt az a fickó, Annié. Ha most üres kézzel elküldöm, akkor fukarnak, hálátlannak látszom, és ezt nem akarom! Feleséget kell találnunk neki.

– Talán valami gazdag özvegyet? – ajánlotta George Villiers. – Persze olyat, aki még elég fiatal ahhoz, hogy örököst adjon neki, de elég öreg ahhoz, hogy sem a márki, sem a fivére ne félemlítse meg.

– Ez nagyon jó! – lelkesedett a király, és feleségéhez fordult. – Kezedbe teszem a választást, Annie, de a menyasszony talpig aranyból legyen, és tudjon még örököst adni Piersnek.

– Rendben van, uram, megteszem, amire kérsz, noha még mindig azt gondolom, ha rajtam múlna, üres kézzel küldeném el – felelte a királyné. – Cseppet sem bízom a te márkidban. Alig várja, hogy Richárd Stokes halálával Jasmine-t és James Leslie-t vádold. Bosszúért liheg. Azt hiszem, még mindig úgy gondolja, hogy megkaparinthatja az unokánkat.

– Ej, ej, Annie – csóválta a fejét a király. – A mi Piersünk nagyon érzékeny, de biztosra veszem, jó szíve van. Nagyon csalódott Jasmine Lindley elvesztése miatt.

– Az én férjem mindig is túlságosan jószívű volt, és az is marad – mondta még aznap este a királyné George Villiersnek. – Azt hittem, végre elzavarja és hazaküldi St. Denis-t. Mikor környékezhette meg újra a királyt, Steenie?

– Bizonyára, míg én őfelsége megbízásából a puritán lelkész ügyében jártam – mondta a királynénak Villiers. – Az az érzésem, hogy a királyt furdalja a lelkiismeret Lady Lindley miatt. Tudja, mekkora hibát követett el, amikor egyáltalán felajánlotta St. Denis-nek, hogy udvaroljon, és most alig várja, hogy kárpótolja valamivel a márkit, nehogy az rosszat gondoljon felőle. St. Denis annyira hajthatatlanul bizonygatta, hogy Glenkirkéknek közük van Lord Stokes meggyilkolásához, hogy a király üzenetet diktált, melyben megkérte James

Leslie-t és menyasszonyát, hogy az ügy lezárásáig ne távozzanak el Angliából. A márki pedig fogta a király üzenetét, és személyesen továbbíttatta Queen’s Malvernbe. Gondolom, pont ez volt az az ajándék, amire a vőlegény és a menyasszony leginkább várt – fejezte be Villiers.

– A nyomorult! – mérgelődött a királyné. – Képzelem, mit gondolt magában Jemmie és Jasmine, amikor megérkezett az üzenet. Nos, remélem, az egész dolog még ősz előtt megoldódik. Ugyanis ősszel szeretnénk Skóciába menni.

– Mikor lesz az esküvőjük? – érdeklődött Villiers.

– Mikor is? — gondolkodott el egy pillanatra a királyné. – Azt hiszem, holnap, Steenie. Holnap lesz június tizenötödike, ugye, fiam?

– Igen.

– Akkor hát holnap. Remélem, nagyon boldogok lesznek, Steenie! Jasmine-nak épp elég bánata volt eddigi életében. Szeretném, ha boldog lenne. Szegény Hal is ezt szeretné, ha élne, Isten nyugosztalja kedves lelkét.

– Ámen – bólintott rá George Villiers, aki csak hírből ismerte Henry herceget. – És kívánok hosszú, boldog, együttes életet Lady Lindleynek és Lord Leslie-nek.

– Ámen – mondta rá a királyné.

– Hosszú, boldog életet, drágáim – mondta Robin Southwood, Lynmouth grófja, unokahúgára és James Leslie-re emelve serlegét.

Újból hites feleség vagyok, gondolta magában boldogan Jasmine, a család jókívánságait fogadva. Amikor az anglikán lelkész előtt immár harmadik férjének mondott igent, Jasmine azért imádkozott, hogy ez a házasság ne érjen oly tragikus véget, mint az előzőek. Próbálta hinni, amit nagyanyja és Jemmie állítottak: hogy Dzsamal kán és Rowan Lindley halála merő balszerencse volt, semmi más. Vajon igazuk van? Hiszen ő mindkét férjével nagyon boldog volt. Most harmadik lehetőséget is kapott. Lehet, hogy a hármas a szerencseszáma? Jasmine Leslie hőn óhajtotta, hogy így legyen.

– Te vagy a legszebb menyasszony, akit életemben láttam – súgta a fülébe Glenkirk gróf.

– Valószínűleg kellő gyakorlatom van benne – súgta vissza ingerkedve Jasmine.

Kiléptek Queen’s Malvern kicsiny kápolnájából. Most éppúgy kevésnek bizonyult a négy, tölgyfából faragott padsor a család számára, mint mikor Rowan Lindleynek esküdött örök hűséget. Állt a gyülekezet nagyja, még a bejáratnál is szorongtak. Rowannal kora hajnalban esküdött, a felkelő nap beragyogott a festett üvegablakokon, színes árnyékokat vetett az ír csipkével letakart márványoltárra, és megvillant az aranyfeszületen és a magas gyertyatartókon. A mai menyegzőt délben tartották, odakint mégsem sütött a nap, még az eső is szemerkélni kezdett. Valaki megjegyezte, reméli, ez nem baljós előjel, de Jasmine nevetve elhessegette a jóslatot. Első két esküvője napján ragyogó idő volt, mégis mindkét házasságának erőszakos halál vetett véget. Egy ilyen szürke, esős nap a legkevésbé sem nyugtalanította Jasmine-t.

Úgy tervezték, hogy az esküvői lakomát a szabadban tartják, az eső miatt azonban mindent be kellett vinni. Sürgő-forgó szolgák mentették a házba az ételt-italt. Skye semmi pénzt nem sajnált az ünnepségre. Nyár lévén, összes gyermeke eljött. Még az írországiak is megérkeztek, Ewan O’Flaherty és felesége, Gwynneth Southwood. Ballyhennessey ura ötvenkilenc éves, hatalmas termetű, pirospozsgás arcú, őszbe csavarodott férfiú volt. Elégedetten élt, mint egyszerű falusi földesúr Írországban. Bátyja, az ötvennyolc éves Murrogh többé nem járta a tengert; megtelepedett Devonban, hogy az O’Malley-Small kereskedelmi flottát kézben tartsa. Felesége, Joan Southwood nem győzött örülni, hogy férje annyi évi távollét után végre odahaza marad; Murrogh ugyan valóban kevés időt töltött otthonában, de mégis három fiút és három lányt nemzett odaadó feleségének.

Willow, Alcester grófné ja és férje, James Edwards néhány nappal korábban érkeztek, és nyolc gyermekükből négyet, valamint három másik rokon gyereket és számos unokát hoztak magukkal. Már csak legfiatalabb fiuk, William volt nőtlen, de ő még csak húszéves volt.

Willow gyermekei közül William volt az egyetlen, akinek külseje spanyol őséről árulkodott. Hihetetlenül hasonlított Willow apjára. Ha Skye rápillantott a fiúra, eszébe jutott az az idő, amikor évtizedekkel korábban, ő egy bizonyos Kálid bejnek, a spanyol renegátnak, a nagy algériai bordélyház-tulajdonosnak volt az imádott felesége. Willow-nak természetesen soha nem mesélt egy árva szót sem atyja enyhén szólva tarka históriájáról, lánya úgy tudta, hogy apja kereskedő volt, aki elhagyta családját. Skye ránézett a lányára, Willow-ra, az ó-de-tökéletes angol úrihölgyre, aki minden semmiség miatt óriási hűhót csapott, s míg nézte, gonoszul azt forgatta a fejében, hogy halála előtt mindent kitálal Willow-nak Kálid bejről. Akkor biztosan leszáll a magas lóról.

Az ötvenöt éves Willow után gyermekei sorában Robin Southwood, Lynmouth grófja következett a maga ötvenkét évével és még mindig szép feleségével, Angellel. Utána Deirdre Burke jött, aki negyvenhét éves volt, meg a férje, Lord Blackthorne; öccse, a negyvenhat éves Padraic, Lord Burke is itt volt Valentina nevű feleségével; és természetesen jelen volt a negyvenkét éves Velvet de Marisco, BrocCairn grófnéja, Skye legifjabb gyermeke a férjével, Alexander Gordonnal, BrocCairn grófjával. Magukkal hozták Jasmine féltestvéreit, öt fiút, akik közül a legidősebb huszonkét éves volt, a legkisebb tizenöt. Sybilla, Jasmine mostohahúga is eljött férjével, Tom Ashburnenel az esküvőre, valamint itt volt Jasmine nagybátyja, Conn, Lord Bliss és a felesége, Aidan. Mi sem természetesebb, hogy Jasmine hű szolgái, Adáli, Toramalli és Rohána is részt vettek az esküvőn.

Willow azzal kezdte riogatni a testvéreit, hogy nem lenne szabad a nagyteremben tartani az esküvői lakomát, mert az bizonyára rossz emlékeket kelt Skye-ban. A család első ízben gyűlik össze, amióta Adam de Marisco öt és fél hónappal ezelőtt oly váratlanul meghalt.

– Mama öreg, talán rosszul viseli – mondta őszinte aggodalommal Willow.

– Ő akarta így, testvérem – mondta halkan Deirdre. – Így szeretné. Elvégre nem kerülheti el mindörökre a nagytermet csak azért, mert papa ott halt meg, nem?

Willow már kinyitotta a száját, hogy visszavágjon, de az öccse, Robin gyorsabb volt.

– Willow – mondta tréfás-komolyan te soha nem voltál olyan fiatal, mint amilyen anyánk még ma is.

– Mint rendesen, megint talányosan beszélsz, Robin.

– Te már öregasszonynak születtél, Willow – mondta ki nyersen az öccse. – Mama egy cseppet sem öregedett az évek alatt. A szíve ma is fiatal. Ez mindig így volt, és így is lesz. Ő nem a múltban él, ahogyan nemzedékének oly sok tagja. Adam, Isten nyugtassa, halott, és itt hagyott bennünket. De mama él, és élni is fog, míg Isten magához nem szólítja. Tudom, hogy jót akarsz, de ne kezdj nyávogni neki arról, miért a nagyteremben lesz a lakoma. És különben is, hol a csudában tartanánk másutt ilyen időben?

– Nos, igazán nem tudom, miért ez a nagy felhajtás – morogta Willow. – Elvégre ez már Jasmine harmadik házassága, s még nem telt-le a gyászév apánk halála óta.

– Senki nem csinál hűhót, csak te – szólalt meg ekkor James Edward, Willow férje, akit igazán ritkán lehetett ingerültnek látni. – Azért van így, mert Adam így akarná, és mert Skye úrnő ezt nagyon jól tudja. És most elég a méltatlankodásból, drágám. Hallgatni is rossz. Sétálok egyet a kertben, és ön is kijön velem, madame.

– De hiszen esik! – szörnyedt el Willow.

– Inkább csak ködös – javította ki Alcester gróf a feleségét. – Jót tesz majd az arcbőrének, madame. Jöjjön! – azzal erélyesen karon ragadta, és szinte kivonszolta abból a helyiségből, ahol már a szertartás előtt valamennyien összegyűltek. – Mielőtt elkezdődne, visszatérünk, drágám.

A család most együtt volt Queen’s Malvern nagytermében,, hogy megünnepeljék az imént hűséget esküdött ifjú párt. Az asztalok roskadoztak. Egy ökör fele ott sült előttük, a nyílt lángon; nagy tálakban báránycombok voltak; kappanok szilvamártásban és kacsák narancsszószban; egy hatalmas falusi sonka; vadmadarak és vadnyulak sütve-főzve; egész

folyami pisztrángok zsázsalevélen; két hordócska osztriga tengervízben; angolnakocsonya; új-bab és zsenge répa tejszínben; nagy zöldsaláták a konyhakertből; egy hatalmas karika cheddar sajt és egy normandiai brie; vaj és frissen sült kenyér minden mennyiségben. Volt bor és sör és almabor. Végül tejszínes szamóca apró, cukros ostyákkal, amit nagyon édes marsalai borral szolgáltak fel, mert a hagyomány szerint ez jó szerencsét hoz a menyasszonynak és a vőlegénynek.

James és Jasmine Leslie-re többen köszöntötték poharukat. Baráti és szeretetteljes szónoklatok is elhangzottak, meg tréfásan trágárak is. Jasmine minden pohár bor után egyre érzelgősebb lett. Visszaemlékezett a Dzsamal kánnal tartott menyegzőjére. Akkor bíborral és arannyal ékesítették fel, ruhája tele volt gyémánttal és rubinnal, ahogy az egy nagymogul lányához illett. Mindössze tizenhárom éves volt. Amikor feleségül ment Rowan Lindleyhez, Westleigh márkihoz, azt az esküvői ruhát adták rá, amelyet már anyja és nagyanyja is viseltek. Almazöld, arannyal hímzett selyemruha volt. Akkor tizenhat és fél éves volt.

Most már csaknem huszonöt éves, és immáron harmadszor megy férjhez. Menyasszonyi ruhája ezúttal krémszínű, nehéz selyembrokátból készült, mellrészét apró igazgyöngyökkel hímezték tele, és csipkegallér borult rá. Kontyba tűzött sötét hajába gyönggyel hímzett ezüstrózsákat és keskeny ezüstszalagokat erősített.

– Ábrándozol? – súgta fülébe a férje. – Remélem, rólam, drága Jasmine – mondta James Leslie, és megcsókolta felesége tenyerét. A gróf úgy érezte, ez élete legboldogabb napja. Eszébe jutott az a nap, amikor először látta meg Jasmine-t. A királlyal érkezett Queen’s Malvernbe, és akkor mindenki úgy képzelte, hogy a megözvegyült Glenkirk gróf épp megfelelő férj lesz Sybilla Gordon, Jasmine mostohatestvére számára, aki kicsit szerelmes is volt a grófba. Amikor azonban bemutatták Jasmine-nak, Glenkirk abban a minutában beleszeretett. Mindez tíz évvel ezelőtt történt. Most ajkához emelte felesége kezét, és végigcsókolgatta az ujjait. – Meddig kell még itt udvariaskodnunk? – suttogta a gróf.

– Még tánc is lesz – felelte halkan Jasmine.

– Ó?

– És valami egyéb mulatság is, azt hiszem.

– Ne gondoskodjunk mi a magunk mulatságáról? – ajánlotta Glenkirk.

– Jemmie! – korholta a grófot Jasmine. – Ez az esküvő oly sokat jelent nagyanyámnak. Tanuljon türelmet, mylord – mondta Jasmine, és megpróbálta kiszabadítani a kezét. A gróf azonban nem engedte el.

Dehogy engedte! Sorban végigszopogatta Jasmine ujjacskáit, majd az asztalterítő alá húzta felesége kezét, és odaszorította saját ágyékához.

– Madame, ilyen az étvágyam. Lefogadom, hogy nagyanyja megért.

Jasmine, aki érezte, hogy a férfi kőkemény, azon igyekezett, hogy ne piruljon el túlságosan, de a kezét nem vonta vissza. Egy pillanatra megsimogatta a grófot, s izgett-mozgott a székén, mert eszébe jutottak szerelmi csatározásaik.

– Mylord! – esdekelt alig hallhatóan. A gróf felnevetett.

– Te éppannyira kívánsz engem, mint én téged, drága Jasmine. Akkor hát jó. Táncolunk és részt veszünk a mulatságon, amit nagyanyja előkészített számunkra, drága Jasmine. De ha mindennek vége, madame, akkor ágyba viszem, és nem tűröm, hogy rajtam kívül mással foglalkozzon – ígérte a gróf, és elengedte a fogva tartott karcsú kezet.

– Ezért a gonoszságért még drágán megfizet, mylord! – fenyegetőzött Jasmine, és csak vonakodva engedte el a gróf férfiasságát.

A teremben hirtelen élesen zendült valami. James Leslie felkapta a fejét. A terembe lépő férfi zöld kiltje szakasztott olyan volt, mint az övé. Teli tüdőből fújva dudáját, kimért, méltóságteljes léptekkel közeledett. Amikor odaért az ifjú pár elé, megállt, és édes, szívhezszóló dallamot játszott. Amikor befejezte, mélyen meghajolt Glenkirk gróf előtt.

– Alpin More! – ragyogott fel a mosoly James Leslie arcán. – Hogy kerülsz ide? Nagyon hosszú utat tettél meg Glenkirktől idáig.

– Testvérei úgy gondolták, mylord, hogy a mai napon itt kell lennem, és Lady de Marisco beleegyezett. Ő hozatott ide. Csakugyan hosszú utat tettem meg, de semmiképp nem akartuk, hogy dudaszó nélkül tartsa meg kézfogóját. Akkor is játszottam önnek, amikor Lady Isabelle-t vette feleségül, nyugodjék békében. Most pedig önnek és új asszonyának játszom, és Isten áldását kérem mindkettejükre – hajolt meg újra.

– Jasmine, ez itt Alpin More, a dudásom. Alpin, ő a feleségem, Lady Jasmine Leslie.

– Még soha nem hallottam ilyen gyönyörű dudaszót, Alpin More – mondta Jasmine. – Remélem, hamarosan újra játszik nekünk.

A dudás újra meghajolt az új úrnő előtt. Ez a hölgy sokkalta szebb volt, mint a gróf első felesége. Alpin More remélte, hogy lesznek majd gyermekeik, hiszen a grófnak feltétlen szüksége van örökösre. Igaz, a menyasszony már nem a legfiatalabb, de azért még nem is öreg, és ahogy Alpin More értesült, vannak gyermekei.

– Hosszú életet és sok gyermeket kívánok önnek – mondta lovagiasan Jasmine-nak, és rámosolygott.

– Mily szép kívánság, Alpin More! Sok fiút adok majd az én uramnak, és egy napon nekik is játszhat a dudán.

A dudás szélesen elvigyorodott. Roppantul tetszett neki, amit Jasmine mondott, és mikor visszament Glenkirkbe, fűnek-fának elmesélte. Talán mire a gróf hazahozza feleségét Skóciába, már viselős is lesz a Leslie-örökössel. Ennek aztán mindenki örvendezne!

– De nagymama, nem úgy tervezted, hogy lesz tánc és mindenféle mulatság? – kérdezte Jasmine meglepve, amikor a vendégek oszolni kezdtek.

– Drága lányom, tényleg azt kívánod, hogy maradjunk, amikor a férjed már majd megbolondul a vágytól? – nevetett Skye. – Igaz, én vagyok a legöregebb ebben a teremben, de a memóriám még ép. A nászéjszaka, legyen az akár első, akár a harmadik, csodálatos éjszaka, és az sem számít, hogy az embernek hány szeretője volt előtte. Júniusban sokáig világos van még, rövid az éjszaka. Nem szeretnéd ezt a kis időt inkább James Leslie-vel tölteni? Ha én lennék a helyedben, így tennék!

Glenkirk gróf felkelt az asztal mellől, és magával húzta feleségét is. Majd meghajolt Lundy hercegné előtt, és megcsókolta a kezét.

– Madame, nincs a világon még egy olyan érző lélek, mint ön. Ha megengedi, most visszavonulok feleségemmel e gyönyörű ünnepségről, melyet ön számunkra rendezett. – Glenkirk mélyen meghajolt, és új rokonai hangos üdvrivalgása között kivonult a teremből piruló asszonyával.

Skye utánuk nézett, kék szeme fátyolos lett, ajkán az emlékezés mosolya fénylett.

Nos, öreg, elégedett vagy? – kérdezte némán. – Mégiscsak sikerült hozzáadnom Lord Leslie-hez; és mához esztendőre valószínűleg újabb utódot ringathatok. Ó, istenem, de jó is lenne, ha velem volnál most, Adam! Azt mondják, az idő enyhíti a veszteség fájdalmát, de azt hiszem, ma este jobban hiányzol, mint akkor, amikor oly hirtelen eltávoztál. És érzem, sok időbe telik, míg csatlakozhatom hozzád, Adam. Nem tudom, hogy ennek örüljek-e, vagy szomorkodjam miatta.

Skye egy kart érzett a vállára nehezedni, és felmosolygott Robin kellemes vonású arcára. Robin lehajolt, és megcsókolta anyja arcát.

– Adam is elégedett tenne, mama. Mindig is ezt kívánta Jasmine-nak – mondta Lynmouth gróf. – Azt akarta, hogy Jasmine biztonságban legyen.

– Tudom.

– Hát akkor?

– Nem tudom – mondta Skye halkan. – Érzem, hogy készül valami, Robin. Még nem tudom, mi, elképzelni sem bírom.

– Talán csak fantaziálsz, mama. Elvégre nagyon nehéz éved volt, Adam halála, majd a franciaországi utazásod. Mégsem vagy már olyan fiatal, mint hajdanán.

– Mintha csak Willow-t hallanám! – nézett fiára vádlón Skye.

– Isten őrizz!

– Nem, Robin, Jasmine felett még mindig borong valami felhő. Hidd el, ez nem egy öregasszony képzelgése.

– Ha bármi történik, mama, a család, mint rendesen, egy emberként odarohan, és megoldja a gondot – mondta Robert.

Skye rámosolygott harmadik fiára.

– Igen, drágám, így lesz. Addig pedig kiélvezem a nyarat a lányaimmal és az unokáimmal, akik körülöttem lesznek. Ha meg beköszönt az ősz, éppolyan öröm lesz számomra, hogy visszamennek Skóciába, mint amennyire annak örültem, hogy eljöttek Queen’s Malvernbe. Aztán Daisy és én szép csendesen áttelelünk – kuncogott az idős dáma ami, azt hiszem, nagyon is tetszik majd öreg barátnémnak. Bár elege lehet belőlem, Robin. Félek, túl öreg már ahhoz, hogy kibírjon engem. Közelebb van a nyolcvanhoz, mint én.

– Soha nem szerettél unatkozni, mama – mondta Robin. – Semmi kétségem, hogy találsz majd magadnak valami huncutságot, amibe belebonyolódhatsz.

Skye O’Malley jót nevetett fia észrevételén.

– Igen – bólintott. – Valószínűleg találok valamit, Robin.

13. fejezet

Jasmine Leslie egy napsugaras, augusztus végi délutánon pillantotta meg először a Glenkirk kastélyt. Erdőséggel borított domb tetején állt. A széles tölgyfa felvonóhidat érkezésekor leeresztették, és Jasmine Leslie teljes bizonyossággal tudta, hogy hazaérkezett. A hindu császári udvarban felnőtt hercegnőnek, aki ennél a kis kőépületnél sokkal hatalmasabb palotákat látott, nagy meglepetés volt az érzés, hogy tudta, Glenkirk az otthont jelenti. Vajon mióta várt rá a kastély? Szíve összeszorult és kissé gyorsabban vert, amikor meghallotta, hogy Adáli csak ennyit mond:

– Igen.

Jasmine hátrafordult, és látta, hogy Adálit is lenyűgözte a látvány. Egymásra mosolyogtak.

– Mire gondolsz? – kérdezte idegesen ifjú férje. – Boldog leszel itt évente több mint fél éven át, drága Jasmine?

Jasmine kiegyenesedett lova hátán, és bólintott.

– Igen, Jemmie. Bárhol boldog lennék, ahol veled vagyok. A kastély gyönyörű. Remek hely lesz a gyerekeknek.

– A legjobb időben látod – felelte a gróf. – Ahogy mondtam, Skóciában legszebb az ősz. Az év többi szakában minden sokkal szürkébb, esik és köd van.

– Nem bánom. Ez a föld, a kastély, az erdő nekem való, uram. Akár esik, akár süt, nekem nem számít.

Hazajöttem.

Glenkirk szélesen elmosolyodott. Nem lehetett volna boldogabb, mint e szavak hallatán. Mindig szerette az otthonát, de Isabella és fiai halála után üresnek és barátságtalannak érezte. Pedig ő maga itt nőtt fel három öccsével és három húgával. Éveken át nagyon is otthonosan meleg helynek bizonyult. Most, Jasmine-nal, a gyerekekkel és születendő gyermekeikkel együtt újból az lesz. Glenkirk lelke szárnyakat kapott és újból elmosolyodott.

– Fegyveresek állnak a lőrések mögött! – ujjongott izgatottan az ifjú Henry Lindley. – Ó, papa, milyen nagy kastély! Előrelovagolhatok, uram? – kérdezte.

– Nem, fiacskám – szólt most közbe Fergus More. – Sok-sok éve annak, hogy a gróf idehaza volt. Neki kell elsőként belépnie Glenkirkbe.

– Csak előremennék, és szólnék nekik, hogy jövünk – próbálkozott a gyerek.

– Már tudják, hogy jövünk – mutatott a kastély felé Fergus More.

És valóban. Glenkirk udvarából már sokaság tódult ki, s a felvonóhídon át rohant le a dombról eléjük. A klán tagjai. Leslie klánja. Lovon és gyalogosan jöttek. Zászlókat lengettek. Egy csapat dudás is jött, akiket Alpin More, Fergus rokona vezetett. A vad dudaszó hallatán a nyeregben ülő skótok kihúzták magukat. A gróf, mióta átlépték a határt, már nem elegáns angol udvaronc volt, hanem skót nagyúr.

– Nézd ezt a zöld-fehér lobogót, Jasmine – mutatta a gróf. – Ezek itt a Sitheanból való Glenkirkek. Mindnyájan az első Glenkirk gróf ivadékai vagyunk, de a második gróf húga megnyerte a fiának és annak leszármazottainak Sitheant. Úgy látom, Patrick bácsikám lovagol ott az emberei előtt. És ott látom apja mellett az unokatestvéremet is, Patrick bácsi örökösét. A vörös-fehér-zöld zászlók mögött a glenkirki Leslie-k lovagolnak. Nagybátyáim és öcséim is köztük lesznek – magyarázta a gróf izgatottan.

– Már rég haza kellett volna jönnöd, Jemmie – érintette meg férje kezét Jasmine.

– Egyszer már majdnem sikerült, de a király könyörgött, hogy szüksége van az eszemre, mert szegény Cecil meghalt, így aztán ott maradtam Stuart Jakab szolgálatában. De azt

hiszem, drága Jasmine, hogy még az angol nyarak kedvéért sem hagyom el újra Skóciát. Szárnyal a szívem, ha csak körülnézek és hallgatom a dudaszót.

Ekkor a gróf és kísérete megállt, és bevárta a közeledő embereket. A klán ujjongva köszöntötte a grófot, amiért visszatért közéjük, és új grófnét hozott magával. Amikor a klán meghallotta, hogy James Leslie angol nőtt vett feleségül, gőgös Ladyre számítottak, afféle nyafka teremtésre, aki meghökken lármás természetességüktől, de ez az asszony nem ilyen volt.

Glenkirk grófot és embereit a kastély udvarába kísérték. Mielőtt még a gróf vagy Adáli lesegíthette volna a nyeregből, odaugrott egy megtermett, borzas szakállú klántag, és gyengéd mozdulattal leemelte Jasmine-t a földre. Azután udvariasan meghajolt, és vigyorgott.

– Ön kicsoda? – kérdezte csillogó szemmel Jasmine.

– Red Hugh More, a nevem, ahogyan apámat és nagyapámat is hívták – hajolt meg újra a szakállas férfi. – Az ön őrségének kapitánya.

– A kastély őrségének kapitánya – javította ki Jasmine.

– Nem, madame, az ön őrségéé.

– Saját őrségem lesz? – lepődött meg Jasmine.

– Ahogyan az összes Glenkirk grófnénak eddig – bólintott a férfi. – Ez itt Skócia, és Skócia nem mindig békés hely.

– Ezt már a férjem is mondta – nevetett Jasmine. – Nos, Red Hugh More, ez itt Adáli, aki születésem óta vigyáz rám. Akkor hát ezentúl ketten együtt vigyáznak majd a biztonságomra, igaz?

Red Hugh More tetőtől talpig végigmérte a félig hindu, félig francia Adálit. Gyors, de szakértő szemmel felbecsülte, és elégedett volt.

– Látszik rajta, hogy érti a dolgát – mondta elismerően.

– Bárkit megfojtok, mielőtt az illető észrevenné, hogy a háta mögé lépek – mondta Adáli lágy hangon. – Gyors, csöndes halált hal.

– Jól kijövünk majd egymással – mosolyodott el lassan Red Hugh. – Kedvelem az olyan embert, aki vérontás nélkül tud ölni – mondta, és előbb Jasmine felé bólintott, majd tiszteletteljesen biccentett Adáli felé, s visszavonult.

James Leslie azzal lepte meg feleségét, hogy ölbe kapva vitte be az épületbe.

– Régi szokás ez, drága Jasmine. Az ifjú feleséget át kell emelni a küszöbön – tette le újra odabent, majd felvezette a széles lépcsőn az emeletre. A gyerekek, Adáli, Rohána és Toramalli szorosan mögöttük lépkedtek, és ámulva nézegettek jobbra-balra.

Jasmine csak ámult-bámult a nagy terem magas, csúcsíves ablakai, kandallói láttán. A tetőgerendáról számtalan selyemzászló lógott, a Leslie-klán évszázados hadilobogói. A terem végén a T alakú asztal. A kandallók felett a falon arcképek sorakoztak. A jobb oldali kép fiatal, férfikora delén járó férfit ábrázolt. Tőle balra különlegesen szép, fiatal lány ártatlan tekintetű portréja volt látható.

– Kik ezek? – bámulta szinte megkövülten a képeket Jasmine.

– Ő Patrick Leslie, az első Glenkirk gróf, IV Jakab követe San Lorenzóban. A szépapám.

pedig Lady Janet Leslie, a lánya, az ükanyám. Lady Janet a képen az eljegyzési ruháját viseli, mert úgy volt, hogy feleségül megy San Lorenzo trónjának örököséhez. Ehelyett azonban elrabolták, és egy szultán kedvese, valamint egy szultán anyja lett belőle. Legfiatalabb fia, Karim herceg volt az, akit kisfiúként kicsempésztek az Oszmán Birodalomból, és ő lett Charles Leslie, Sithean első grófja.

– A hölgy csodálatos! – szaladt ki Jasmine száján.

– Csakugyan az volt. Apám még ismerte Lady Janetet, addig nem halt meg, míg el nem rendezte apám és anyám házasságát. Anyámnak akkoriban már volt egy gyermeke. Lady Janet mindig mindent elrendezett – nevetett fel a gróf.

– Olyan lehetett, mint az én nagyanyám – vélte Jasmine.

– Igen. Az az érzésem, hogy Madame Skye és Janet Leslie remekül kijöttek volna egymással – bólintott a gróf.

– Üdvözlöm idehaza, uram! – lépett előre egy idősebb férfi.

– Köszönöm, Will. Ez itt az új úrnőd, Lady Jasmine Leslie. Jasmine, ő Will Todd, a kastély gondnoka. Amióta elmentem, hűségesen ügyel Glenkirkre.

– De boldogan látom, hogy lordságod újra hazatért – hajolt meg Will Todd. – És most lordságod engedelmével, ha már nincs rám többé szüksége, visszavonulnék a házacskámba, hogy lazacot fogjak, mert igen-igen nagyra nőttek lordságod távollétében.

– Micsoda? – kötekedett a gróf az öreggel. – Hát van még lazac a patakban? Azt hittem, mára már az összeset kifogták az orvhalászok.

– Lordságod számára akad még sok finom lazac. Ami meg az orvhalászokat illeti, nehéz megmondani, mennyit fogtak ki, mivel soha nem számláltuk meg a halakat – ugratta vissza gazdáját az öreg.

– Jól van, Will. Mehetsz, és ígérem, hogy élted fogytáig semmiben nem lesz hiányod. De mielőtt elhagynál, még egy utolsó segítséget várok tőled – húzta előre a gróf Adálit. – Ez itt Adáli, aki azóta áll feleségem szolgálatában, amióta Lady Leslie megszületett. Adáli veszi majd át a kastély irányítását, de néhány hónapig még segítened kell neki, hogy tudja, mi a teendője, mit hol talál, kiben bízhat, ki az, aki keményen dolgozik, és ki az, aki nem. Segítenél neki, Will Todd?

– Igen, mylord – mondta a gondnok. Kezet rázott Adálival, és végigmérte. – Vezetett valaha ekkora házat, Adáli mester? Mármint olyan nagyot, mint ez.

Adáli elfojtotta a mosolyát, és udvariasan felelt.

– Igen, Todd mester, vezettem. Úrnőm gyermekkori otthona igen nagy háztartás volt.

– Nagyszerű! Nagyszerű! Akkor semmi nehézsége nem lesz a tanulással, legalább annál hamarabb mehetek horgászni.

– Még sohasem horgásztam, Todd uram – jegyezte meg Adáli.

– Will, Will a nevem, Adáli uram és örülök, hogy taníthatom. A lazacunknak és a pisztrángunknak nincs párja, hát még ha lassú tűzön megsütik őket!

– Már alig várom, hogy megkóstoljam. Engem meg hívjon Adálinak, Will Todd, mert egyenlőek vagyunk a háztartásban.

Az öreg bólintott. Tetszett neki Adáli viselkedése, és az, hogy ez az idegen nem próbált uraskodni felette. Az egész szolgaszemélyzet számára jó előjelnek tűnhet, hogy új vezetőjük nem csupán udvarias, hanem szemmel láthatólag kedves fickó is. Will Todd pillantása ekkor a gyerekekre tévedt.

– Gyermekek? – kérdezte, és kis zavar tükröződött az arcán.

– Ezek itt a feleségem előző házasságából származó gyermekei – magyarázta a gróf. – Lord Henry Lindley és Lady India és Fortune Lindley, Will. A legkisebb gyerek egészen különleges – intett fejével Lundy herceg dajkája felé, aki ölében a kicsivel, épp feléjük közelgett. – Ez a kisfiú, Will, Henry herceg gyermeke, Charles Frederick Stuart. Mi csak Charlie-fiúnak nevezzük. A király nagy tisztességben részesített, amikor feleségül adta hozzám a herceg anyját, és egyetlen unokáját a védelmem alá helyezte.

– Henry herceg fiacskája? – kérdezte Will Todd, és szemét elfutotta a könny. – Ah, ez szomorú, mylord. Szomorú, de mi majd vigyázunk rá, és a gyermek biztonságban lesz Glenkirkben. A király nagy tisztességben részesített minket, de mikor csorbult a Leslie-k hűsége a Stuartok iránt?

– Soha, Will – jelentette ki James Leslie.

– A gyermekek elfáradtak a hosszú úton, uram – vágott közbe Jasmine. – Legjobb lenne megvacsoráztatni és lefektetni őket. Holnap majd szétnézhetnek, felfedezhetik egész Glenkirköt, de mára fejezzék be a napot.

– Majd megmutatom, hol lesznek a szobáik, mylady – buzgólkodott Will Todd.

– Velük megyek, aztán visszajövök – mondta Adáli. – Az utazás hercegnőm számára is hosszú volt – mondta jelentőségteljesen.

Jasmine bólintott.

– Jer, üljünk a tűz mellé – mondta a gróf. – Toramalli, az almáriumban találsz bort. Hozz nekünk serlegeket. Máris hallom, ahogy a család feltrappol a lépcsőn. Néhány óráig még nem lesz nyugtunk, drága Jasmine, de addig is pihenünk egy kicsit.

A gyerekek és a szolgák távoztak Adálit és Will Toddot követve, de épp ekkor lépett be jó néhány ember. Jasmine azonnal felismerte a Leslie-ket. James Leslie atyai nagybátyjai elöl jöttek. James, Hay ura; Adam, aki a legközelebb állt a gróf apjához; Michael, a legfiatalabb, piros arcú, nagy darab, ötvenes évei közepén járó férfi. Aztán itt volt a gróf apjának unokatestvére, az öreg Sithean gróf és fia, Charles, aki James Leslie húgát, Amandát vette feleségül. És persze itt volt a gróf két öccse, Colin, Greyhaven ura, és Robert Leslie of Briarmere Moor. Boldogan ölelgették meg Glenkirk grófot.

– A feleségem, Jasmine – mutatta be a gróf.

– Éppolyan jó szemed van a szép nőkhöz, mint apádnak volt – jelentette ki Adam Leslie, és borostyánszínű szeme vidáman csillogott, amikor meghajolt Jasmine előtt.

– Csinoska jószág, fiacskám, de vajon tud-e majd örököst adni Glenkirknek? – bökte ki nyersen az idősebbik Sithean unokafivér.

– Második férjemnek egy fiút és két lányt adtam, Henry hercegnek meg egy aranyos fiút szültem, uram – védekezett Jasmine.

A férfiak előbb meghökkentek, aztán harsány kacajra fakadtak.

– Nahát, Jemmie, olyan bátor, mint anyánk! – mondta bámulattal Colin Leslie.

– Igen – ismerte el Adam bácsi. – Éppolyan bátor, mint a skót lányok. Erős gyerekeitek lesznek.

– De mikor? – kíváncsiskodott az öreg Sithean gróf. – Már jó néhány hónapja megházasodtál, és ha olyan vagy, mint a család többi férfitagja, akkor rendszeresen is hálsz vele. Mostanra már meg kellett volna fogannia.

– Tél vége nem lesz magának elég hamar, öreg pisztráng? – kérdezte Jasmine, és hangosan felnevetett a meglepett arcok láttán, melyek közül férje arca volt a legmegdöbbentebb. – És most hagyjanak békén, Glenkirkek! A rokonság már alaposan megszemlélt. Hol vannak a nők? Vannak egyáltalán nők ebben a családban?

A gróf öccsei hahotázni kezdtek, és a többi férfi is csatlakozott hozzájuk. Glenkirk gróf óvatosan leemelte Jasmine-t az asztalról.

– Miért nem mondtad meg nekem? – súgta boldogan vigyorogva.

– Ma este akartam megmondani, amikor már végre ágyba bújtunk, de amikor ez a vénember bosszantani kezdett, akkor muszáj volt megmondanom. Nem akartam, hogy azt higgyék, James Leslie, hogy nem teljesíted a kötelességed.

– Széket a grófnénak! – kiáltotta Sithean gróf, és parancsát azonnal teljesítették. – Foglalj helyet, drágám – mondta a gróf. – Nagyon drága terhet hordasz. Vigyáznod kell magadra, lányom!

– Már négy gyermeket hoztam világra, uram – nyugtatta meg Jasmine.

– Jó, jó, de már elhullattad a csikófogaidat, lányom – aggodalmaskodott a gróf. – Volt már úgy, hogy nem tudtad kihordani valamelyik gyermekedet?

– Az elsőt. A férjem meggyilkolása miatt történt, ami nagyon megrázott. Akkor tizennégy éves voltam. Azóta semmi bajom nem volt, mylord, és ezt a gyermeket jó mélyen és erősen belém ültették.

– Hát persze, hiszen Leslie! – mosolygott az öreg gróf.

– Mondja hát meg, uram, merre vannak az asszonyok?

– Holnap érkeznek ide, amikor már kipihentétek magatokat – mondta Adam Leslie. – A nagynénik és unokahúgok már alig várják a találkozást, bár ha meghallják, hogy milyen

csinos vagy, biztosan megbánják – csipkelődött Adam. – Az én Fionám is szép, de – halkította le a hangját – a fivéreim feleségeiről már nem mondhatom el ugyanezt. Valamikor, mint általában a fiatalok, csinos teremtések voltak, de az idő múlása nem tett jót nekik. Jemmie húgai azonban szemrevaló lányok.

– Ön nagyon rosszmájú, ugye? – kérdezte tréfásan Jasmine.

– Hogy is ne lennék az, amikor ennyi évet leéltem Fiona mellett! Ő és Jemmie anyja ifjú korukban egy ideig vetélytársnők voltak, de később összebarátkoztak. Mindkettő keményfejű, makacs teremtés. És te, Jasmine, szintén szeretsz gonoszkodni?

– Néha – vallotta be Jasmine. – De erről inkább Jemmie-t kellene megkérdeznie. Biztos meg is mondja. Azt hiszem, Adam bácsi, hogy gonosznak lenni sokkal mulatságosabb, mint jónak lenni, nem?

– Hát igen – értett egyet Adam. – Örülök, hogy van benned egy kis kurázsi, lányom. Jemmie első felesége édes gyermek volt, de csak annyira volt izgalmas, mint egy tál langyos zabkása. Rólad lerí, hogy forró vér folyik az ereidben, és Jemmie-nek épp ilyen feleségre van szüksége.

– Csak nem flörtölsz a feleségemmel, bácsikám? – kérdezte Glenkirk gróf.

– Nem, fiacskám. Inkább ő flörtöl velem, az eszemadta boszorkája. Szerencsés ember vagy, fiam.

– Azért lopózott a szívembe, mert ugyanúgy hívják, mint nagyapát – mondta Jasmine a férjének. – Tudod, hogy az Adam nevű férfiak a gyengéim.

– Akkor talán legyen az első fiunk neve Adam – ajánlotta James Leslie.

– Nem – csóválta meg a fejét Jasmine. – Az első fiunk Patrick lesz, a kandalló felett függő jóképű ördög után. A második Adam lesz, és a harmadikat Jamesnek nevezzük el, uram.

– Te jó isten! – viháncolt az agg Sithean gróf. – Ez a nőszemély egy egész klánt akar összehozni. Minden elismerésem! – kocogtatta bütykös sétabotját lelkesedésében a padlóhoz.

Amikor később a Leslie-k hada szétszéledt, ők ketten leültek, és megették egyszerű, sült pisztrángból, sajtból és almából álló vacsorájukat.

– Nagy hatást tett az öcséimre, nagybátyáimra és unokafivéreimre, madame. Ami a klánhoz tartozó embereimet illeti, azokat egy életre meghódítottad azzal, ahogyan lelkes üdvözlésüket fogadtad, drága Jasmine.

– Gyakran megfigyeltem apámat, amikor egy-egy városon áthaladva fogadta alattvalói üdvözlését. A nép vágyva vágyott arra, hogy megérinthesse a nagymogult. Az ilyesmi nagyon sokat jelentett nekik. Amikor ma az embereid körülfogtak, csak azt tettem, amit apám is tett, én is feléjük nyújtottam a kezem, ahogyan ők felém. És hirtelen ráébredtem, Jemmie, hogy éppolyan vagy itt a magas hegyekben, mint kiskirály a népe között. Talán azért is oly nehéz a skótoknak egyetlen királyt szolgálni, mert minden törzsfő afféle kiskirály a maga birtokán.

– Mily hamar megértettél bennünket – bólintott a gróf. – De egyetlen ország sem maradhat fenn szomszédai között, ha nincsen erős uralkodója – mondta, és kezébe vette Jasmine kezét.

– Emlékezetes bejelentésed óta még egy szót sem beszélhettünk egymással. Csak akkor oszlott szét a rokonság, amikor Adáli és Will Todd vacsorázni hívott bennünket – állapította meg a gróf, és megcsókolta Jasmine csuklóján a halványkék ereket. – Mikor szándékozik világra hozni a fiamat, madame? – kérdezte mohó pillantással.

– A tél vége felé. Február végén vagy március elején. A legelső éjszakán történt, amikor visszatértél arról az ostoba edinburghi utazásodból – mondta Jasmine, és nyalogatni kezdte férje ujjait.

– Nem akarom bántani a gyereket – mondta kétségbeesve a gróf.

– Egyelőre semmi baja sem lehet, uram. Még nyugodtan meglovagolhatom mindkét csődörömet, a kétlábút és a négylábút egyaránt – simogatta meg a gróf arcát Jasmine. – Még soha nem kívántam úgy férfit, mint téged, Jemmie. Mindig utánad vágyom, és olyan sokáig

tartott, míg Angliából ideérkeztünk. Már hetek óta nem feküdtünk tisztességes ágyban. Te is éhezel rám?

A gróf kinyújtotta a kezét, és két tenyere közé fogta Jasmine arcát, hogy megcsókolhassa. Észrevette, hogy az asszony mellbimbója szinte átböki ruhája selymét, és ettől akkora vágya támadt, hogy elfúlt a lélegzete.

– Igen – felelte, és sajgott érte minden porcikája.

– De nem tudom, hová menjünk – nézett rá Jasmine.

– Én tudom! – mormolta a gróf, felhúzta Jasmine-t, majd maga után húzta a nagytermen át a széles lépcsőig, Aztán karjába kapta a feleségét, és felszaladt vele az emeletre a lakosztályukhoz. Berúgta az ajtót, majd óvatosan a földre tette Jasmine-t. – Ne várakoztasson túl soká, madame! – kérte.

– Jézusom! – suttogta Fergus More Adálinak. – Lady Isabellával soha nem volt így! Nem is tudom, láttam-e valaha olyan égő pillantásokat, mint amilyeneket ők váltanak egymással. És egész idő alatt egymás kezét szorongatják!

– Férj és feleség között jó dolog a szenvedély – mormolta Adáli. – Te soha nem éreztél így asszony iránt?

– Nem – rázta meg a fejét a skót. – De azt hiszem, Toramalli kisasszony iránt tudnék ilyesmit érezni. Valahányszor rám néz, beleborzongok. Mit gondolsz, Adáli, – kedvel engem?

– Megpróbálom kideríteni – válaszolta diplomatikusan Adáli. – És most menj, lásd el türelmetlen gazdádat, Fergus More mondta, míg ő maga bement úrnője hálószobájába, ahol a két szolgáló már javában vetkőztette Jasmine-t. – Sok munka vár ránk, ha lakhatóvá akarjuk tenni a kastélyt, hercegnőm – mondta Adáli. – Úgyszólván teljesen zárva volt, mialatt a gróf Angliában tartózkodott. Will Todd minden tőle telhetőt megtett, de ez kevés.

– Még mindig nem olyan rossz, mint Dzsamal lakhelye volt a nászéjszakámon – nevetett Jasmine. – Soha nem felejtem el. Már azzal is elégedett voltam, hogy eladott néhányat azokból a szörnyű háremhölgyeiből. – Közben meztelenre vetkőztették, és belépett a kádba, majd segítség nélkül, gyorsan megmosakodott.

– Éjszakára és reggelre elég fa van a kandallóban – mondta Adáli. – Láttam, hogy a nappaliban bort készítettek a pohárszékre, és az ágya mellett ott áll egy edény, benne törlőkendők, úrnőm. Rohána és Toramalli készítették a saját fehérneműikből. Kényelmesen fog pihenni, és holnapra még kényelmesebbé tesszük. A szobák dohosak, de a körülményeket figyelembe véve, ez nem is csoda.

– Csodálatos ez a kastély – mondta Jasmine halkan. – Végre hazaérkeztünk, Adáli. Te is tudod, ugye?

– Úgy van, hercegnőm – bólogatott mosolyogva Adáli, majd témát váltott. – Észrevette, úrnőm, hogy Toramallinak széptevője akadt? Fergus More jelezte, hogy ha Toramalli is úgy akarja, és persze asszonyom engedelmével, szívesen udvarolna neki.

– Nos, Toramalli? – nézett szolgálójára Jasmine. – Ezt te döntsd el!

– A szemtelenje! – fortyant fel a hirtelen haragú Toramalli.

– Nagyon kedves ember – erősködött testvére, Rohána. – Szerencsés vagy. És még engedélyt is kért, hogy közeledhessen hozzád. Mily finom érzület, húgom!

– Biztosan rád gondol, meg sem tud különböztetni bennünket – motyogta Toramalli, de azért félig mosolyogva törölgette úrnőjét.

– Ha gondolod, bízd Adálira, hogy odavezesse a hölgyhöz, akinek udvarolni akar – tanácsolta Jasmine. Rohána eközben ráadta a hálóingét.

– Kitűnő ajánlat – hagyta rá Adáli. – Menjünk, hölgyeim, vigyük ki a kádat a szobából. – Hárman megfogták, és kicipelték a kis kádat.

Amikor visszamentek a szalonba, Fergus More már ott izgult, és reménykedve nézett Adálira.

– Toramalli szerint nem tudod megkülönböztetni őt az ikertestvérétől, Fergus More – mondta Adáli. – Vagy tán igen? Ha megismered, akkor Toramalli engedélyt ad az udvarlásra.

Az ikertestvérek egymás mellett álltak. Úgy hasonlítottak egymásra, mint két tojás. Mindkettőnek sötét haja, fekete szeme, aranyszín bőre volt, és mindkét lány szeme sarkában egy-egy virág alakú anyajegy volt látható. Csak annyi volt a különbség, hogy Toramallinak a jobb, Rohánának a bal szeme sarkában volt az anyajegy. Fergus More egyenest odament Toramallihoz, és megállt előtte.

– Hát már hogyisne tudnám, melyikük kegyed, Toramalli kisasszony – mondta halkan.

– Nos – jelentette ki hetykén Toramalli –, ha olyan okos, és meg tud különböztetni bennünket, akkor nem bánom, barátkozhatunk egy kicsit.

– Jöjjön velem a konyhába – hívta Fergus More –, és igyunk egy kis sört. A testvére is jöhetne – tette hozzá.

– Menj csak – mondta Rohána, és nagyot ásított. – Nagyon fáradt vagyok. De azért köszönöm az invitálást, Fergus More.

A két szolga kiment a lakrészből. Adáli is csak egy pillanattal tovább maradt, míg elfújta a gyertyákat és eloltotta a tüzet. Rohána visszatalált saját hálókamrájába, és jó éjszakát kívánt Adálinak.

James Leslie a szobáikat elválasztó ajtón át felesége szobájába lépett. Jasmine az ablaknál állt, és a holdfényben fürdő dombokat nézte.

– Uram! – fordult meg a gróf beléptére, és mosolyogva kitárta a karját.

A gróf egyetlen szó nélkül úgy simogatta meg az arcát, mintha először tenné. Zöldes-arany szeme imádattal nézte asszonyát. Azután belemélyesztette a kezét Jasmine sűrű, fekete hajába, és hosszan megcsókolta.

– Szeretlek – mondta végül. – Azóta szeretlek, amióta legelőször megláttalak. Tudom, előbb kellett volna megmondanom, de életünk végéig folyton ezt mondom majd neked, nehogy azt hidd, hogy meguntalak. Mindig szeretni foglak, drága Jasmine!

– Ó, Jemmie! Egész szívemet és lelkemet betöltöd szerelmeddel. Én is szeretlek. Én lennék a legmegátalkodottabb boszorkány, ha nem viszonoznék ennyi szerelmet, de a te szerelmed annyira eláraszt, hogy nem is tudom, megérdemlem-e. Mily boldogság, hogy ilyen szerelemben fogant gyermeket hordok magamban!

A gróf válaszul felemelte és az ágyra fektette Jasmine-t, és mellé heveredve ringatni kezdte karjában.

– Köszönöm – mondta egyszerűen, és újra megcsókolta. Ajka előbb lágy volt, majd ahogyan vágya feltámadt, egyre követelőzőbb lett. Kioldotta Jasmine hálóköntösének szalagjait, és kezét a finom anyag alá csúsztatva cirógatni kezdte az asszony keblét. Jasmine felnyögött, amikor a gróf ujjai érzékeny mellbimbóit érintették. A hátára feküdt, és James Leslie lehajtotta a fejét, és nyalogatni kezdte.

A férfi ajkának érintése felkorbácsolta Jasmine érzékiségét. Beleborzongott a gyönyörbe, míg mellbimbói szinte fájva bizseregtek a gróf szájának és nyelvének erős nyomásától. Jasmine a férje sötét haját simogatta, és észrevette, hogy az ébenfekete bozótban egy-egy ezüst szál is akad. Jasmine lehunyta a szemét, és mélyet sóhajtott, amikor a gróf elengedte a mellbimbóját, hogy helyette felhúzza a hálóingét, és sima testét kezdje cirógatni, és óvatosam megcsókolta a hasát.

– Érezni akarlak – mondta Jasmine halkan.

A gróf a saját ingét is levette, és karjába vonta Jasmine-t, míg testük át nem melegedett egymás érintésétől. Jasmine kinyújtott kézzel simogatni kezdte a gróf férfiasságát, és finom mozdulatokkal izgatta.

– Szeretkezz velem, én Jemmie-m – dorombolta.

– Nem akarok fájdalmat okozni – riadozott a gróf.

Jasmine egy szót sem felelt, kicsúszott férje karjából, és fölébe kerekedve, mélyen magába csúsztatta a gróf hímtagját.

– Nem kell még megtagadnunk egymás testétől az örömet, Jemmie, legdrágább szerelmem. Ha óvatosak vagyunk, még hónapokig élvezkedhetünk. Tudom, mit kell csinálni, és mivel ebben nagyobb tapasztalatom van, mint neked, te csak kövess engem. Rowan és én soha nem tartóztattuk magunkat, míg viselős voltam a gyerekekkel – mondta Jasmine, miközben lágyan ide-oda forgatta csípőjét a gróf ágyékán, aki a gyönyörtől csak nyögdécselni bírt. Azután felnyújtotta a kezét, simogatni kezdte Jasmine mellét, és nézte, amint az asszony félig lehunyt szemmel mozgott rajta. – Ez tetszik neked, ugye, uram? – kérdezte Jasmine pajzánul.

– Boszorkány! – szorította meg Jasmine lágy mellét a gróf.

– Hmmmm – mormogott Jasmine. Uramisten! Máris a csúcsra ért. Jemmie még nem élvezhetett, de aztán Jasmine érezte, hogy James Leslie szerelmi nedve elönti, és a megkönnyebbüléstől zihálva a férfi mellkasára roskadt.

– Ahhh! – nyögte a gróf. – Ön nagyon finom, madame. – Egy darabig csendben feküdtek egymáson, majd a férfi felemelkedett, és elrendezte a párnáikat. Lábával és karjával teljesen magához vonta Jasmine-t, kezét pedig alig domborodó hasára helyezte.

A férfi kezének melege hihetetlenül jó volt. Ez a nagy kéz még meg sem született gyermeküket ringatta. Uramisten, milyen biztonságban érezte magát Jasmine! Milyen jó lehet annak a kisbabának, akit apja így védelmez. Jasmine férje szerelmébe burkolva lassan álomba merült. Most még bizonyosabb volt benne, mint nappal, hogy végre hazajött. Többé nem kell elszaladnia, nem kell ide-oda vándorolnia a föld hátán. Glenkirk az otthona. Most. És mindörökre.

14. fejezet

Másnap délelőtt a Glenkirk családtagok ellepték a kastélyt, hogy megismerkedjenek Jasmine-nal. Eljöttek a gróf atyai nagybátyjai, James, Hay ura és felesége, Ailis, valamint Adam, Fionával, és Michael, Leslie Brae a feleségével, Isabelle-lel. Az öreg Sithean gróf is itt volt a nejével, és természetesen James Leslie testvérei sem hiányoztak. Eljött húga, Bess, és férje, Henry Gordon. Megjelent két öccse, Colin, Greyhaven ura, és felesége, Euphemia Hay, valamint Robert Briamere Moor, aki Euphemia húgát, Flórát vette feleségül. Jemmie másik két húga közül az Amanda nevű Sithean gróf örökösének a felesége volt, míg Morag férje az ifjú Malcolm Gordon volt. Mindnyájan körülvették Glenkirk grófot, megölelgették és elhalmozták csókjaikkal.

– Elég! Elég! – kiáltott fel végül Fiona Leslie. – Jemmie-t mindnyájan ismerjük. Most azért jöttünk ide, hogy ifjú feleségével is megismerkedhessünk. Lépj elő, Jasmine Leslie! – mondta, és amikor Jasmine elébe állt, kritikus szemmel végigmérte, majd szélesen elmosolyodott. – Hozta Isten Glenkirkben, madame! – mondta, majd az unokaöccséhez fordult. – Anyádnak is tetszene, és a választásod…

– Fiona! – intette le a férje.

Fiona Leslie bátran visszanézett férjére.

– Csak azt akartam mondani, hogy Jemmie választása éppoly kitűnő, mint az, amelyet anyja évekkel ezelőtt választott számára.

Mindenki megkönnyebbülten nevetgélt. Fiona Leslie a sógornője legkedvesebb barátnője volt, de csak mióta felcseperedtek; gyerekkorukban ki nem állhatták egymást. Fiona Leslie afféle szókimondó asszonyság volt, és mindenki tudta, hogy Isabella Gordont kedves butuskának tartotta. Amióta azonban a szerencsétlen lány bátyja feleségül vette Jemmie húgát, a nyilvánosság előtt nem viselték el kritikáját.

– Örülök, madame, hogy elnyertem a tetszését – válaszolta Jasmine, és csillogó szemmel nézte Fionát, akit abban a pillanatban megkedvelt, s úgy gondolta, hogy a korkülönbség ellenére jó barátnők lehetnek.

– Ami még sokkal fontosabb, Cat tetszését is megnyerted – mondta Fiona. – Úgy hallom, máris viselős vagy. Nos, ha eljön az időd, az egész család körülötted lesz. Anyád visszatért már Angliából?

– Még nem – rázta meg a fejét Jasmine. – Az év nagy részében még maradni szándékozik, mert azt gondolja, nagyanyám magányos, amióta nagyapáiéi meghalt. Én azonban biztosra veszem, hogy nagymama, amint teheti, visszaküldi anyámat Dun Brocba, hogy végre nyugta lehessen.

– Hah! – kuncogott Fiona. – Úgy látom, a nagymamád szakasztott olyan, mint én. De azért persze anyád is jó asszony.

– Kicsoda az anyád? – kérdezte Bess Gordon.

– Hát ki lenne? BrocCairn grófné! Hát semmit nem tudsz, Bess? – szólt rá türelmetlenül Fiona.

– Jemmie Angliában volt, hát honnan tudnám! Nekem senki nem mond el semmit – fordult panaszkodva Jasmine-hoz.

Adáli és Will Todd borral kínálták a vendégsereget.

– Még nem volt időm személyzetet toborozni – magyarázta Jasmine.

– Remélem, éppolyan szép lesz megint minden, mint amikor Patrick, Cat és a szüleink éldegéltek itt, James Leslie! – mondta sóvárogva Hay ura.

– Igen! – lelkesedett Fiona. – Gyönyörű volt itt, Jasmine – mondta, azzal végignézett a rokonságon. – Mindnyájunknak segítenünk kell Jasmine-nak. Nem szabad túlterhelni, amikor épp a leendő Glenkirk grófot hordja a szíve alatt.

– Nem gyengélkedem – tiltakozott Jasmine. – Négy gyermekem van, és mind a négyen erősek és egészségesek.

– Lehet, hogy négy gyermeked van, de egyik sem glenkirki Leslie – mondta Fiona.

– Hagyd abba, néném – szólt most közbe James Leslie. – Feleségem nem a család tenyészkancája. Lesz majd egy gyerekünk, fiú vagy lány, és mindenki örülni fog neki Glenkirkben, de nem ezért vettem feleségül az én drága Jasmine-omat. Azért vettem el, mert szeretem, méghozzá évek óta. Hálás vagyok, amiért elfogadott férjéül. És most rajta, ünnepeljünk együtt tovább!

– Úgy van! Helyes! – kiabálták kórusban a vendégek.

A nagyterem végében egyszerre valami zenebona támadt. Mindenki odanézett. Két kisfiú gurult be a padlón, s buzgón agyabugyálták egymást.

– Ez Connor! – szörnyedt el Morag Gordon.

– És Henry! – kiáltotta Jasmine, és a férjére nézett.

Glenkirk gróf gyorsan odalépett, és erőnek erejével szétválasztotta mostohafiát és unokaöccsét. A nyakon csípett fiúk kalimpálva próbáltak kibújni szorításából.

– Mit műveltek? – kérdezte Glenkirk gróf a két rosszcsonttól.

– Azt mondta rám, hogy vadember vagyok és nevetségesen beszélek – mutatott riválisára Connor Gordon.

– Te meg azt mondtad, hogy anyámasszony katonája vagyok! – védekezett Henry Lindley.

– A húgaimat kísértem a terembe, papa, amikor ez a fiú megszólított. Sértegette Indiát és Fortune-t.

– Mit mondott neked Henry, amitől mindenáron verekedned kellett? Egyébként ez itt az unokaöcsém, Connor Gordon.

– Azt mondta, hogy: „Nini, micsoda kényeskedő úrfi, mellette meg egy csupa csont, sárga szemű boszi és egy sárgarépahajú lány!” Erre odasóztam egyet a taknyos orrú vademberének. Nem hagyom, hogy a húgaimat sértegessék!

– Connor — nézett a fiúra a gróf –, tudod, ki vagyok?

– Igen, uram — felelte a fiú.

– Ez itt a mostohafiam, Henry Lindley, Westleigh márkija, és a lánytestvérei, Lady India és Lady Fortune. Kérj bocsánatot új unokahúgaidtól neveletlenségedért – engedte ki markából a fiút a gróf.

Connor Gordon leporolta a ruháját, és egész tűrhetően meghajolt a kislányok előtt.

– Remélem, megbocsátanak, Lady India és Lady Fortune. Még soha egy lányt se láttam, akinek ilyen sárga lenne a szeme – tette hozzá.

– Az én szemem olyan aranyszínű, mint apámé! – mondta India előkelően.

– Az én hajam meg aranyvörös, nem sárgarépaszínű! – fakadt ki Fortune.

Jemmie Leslie Henryt is elengedte.

– És most, uraim, rázzanak kezet – vezényelte a fiúkat. – Egy család vagyunk, és nekem ne veszekedjetek. Megértették?

A két fiú némán bólintott. Connor kinyújtotta kissé szutykos kezét Henry Lindley felé, aki elfogadta és megszorította.

– Nekem van egy pónim – közölte Connor. – Hát neked?

– Nekem is van – felelte gyanakodva Henry. – Miért?

– Együtt lovagolhatnánk – felelte Connor. – Hány éves vagy?

– Hat és fél.

– Te jó ég! Én nyolc vagyok, mégis akkora vagy, mint én! És nem is vagy félős! Egyáltalán nem vagy báva anyámasszony katonája, pedig angol vagy.

– Báva? Az mit jelent? – kérdezte Henry.

– Csak bókolt neked, Henry. Azt akarta mondani, hogy bátor vagy – magyarázta a gróf.

– Látjátok, milyen rendes fiú, lányok! – verte botjával a padlót az öreg Sithean gróf. – Angol vagy nem, rendes gyerek.

– Szaladjatok, menjetek játszani – szólt oda Jasmine a két fiúnak, majd kézen fogta a lányait, és bemutatta őket az összes nagynéninek és nőtestvérnek. A hölgyek nagy hűhót csaptak a kislányok körül, dicsérték szépségüket és eszüket.

– Mamának megint kisbabája lesz – közölte Fortune bizalmasan Fionával.

– Tudom – mosolygott a gyermekre Fiona. Fiona volt az összes Leslie-asszony közül az egyetlen, akinek nem volt gyermeke, kivéve egy fattyú fiút, akit sok évvel első férjhezmenetele előtt hozott világra. A gyermeket születése után azonnal dajkaságba adták. Mindössze három évet élt meg, akkor elvitte a láz. Nehéz szülés volt, és Fionának többé nem lehetett gyermeke. Adam Leslie tudta ezt, mégis feleségül vette, mert megszerette.

– Olyan színe van a hajadnak, mint a dédanyámé, aki nagyszerű hölgy volt – cibálta meg játékosan Fiona Fortune hajfürtjét.

– Mama szerint nagyon pajkos vagyok – állította Fortune.

– Akárcsak én – felelte Fiona, majd rákacsintott a kislányra, és azonnal megbarátkoztak egymással.

Egyszerű ételeket tálaltak fel, mert Jasmine-nak még nem volt ideje arra, hogy szolgálókat fogadjon, és a szakácsi teendőket Will Todd látta el, Adáli segítségével.

– Sose félj – mondta Adam Leslie. – Máris híre ment, hogy a gróf hazajött, és hétvégére annyi szolgálód lesz, amennyit csak akarsz. Akik azelőtt itt voltak és még nem túl öregek, egytől egyig visszajönnek; akik meg már kiöregedtek, ideküldik maguk helyett a rokonaikat.

Prófétai szavak voltak, mert a kastély néhány nap alatt újra megtelt személyzettel. Will Todd még Adáli-val maradt, és segített neki a megfelelő emberek kiválasztásában.

— A télen még itt maradok – mondta Will Todd. – A kastély igencsak biztonságos hely télvíz idején, de ha eljön a tavasz, felkerekedek és elmegyek a folyó menti házikómba, mert a lazacok már alig várják, hogy kifogjam őket – vigyorgott Adálira. – Ezek meg itt máris tiszteletben tartanak téged, ami nagy dolog, ha azt nézzük, hogy külföldi vagy. Semmi bajod nem lesz velük.

A kastély néhány nap múltán újra ragyogott a tisztaságtól. A padlót felseperték, az eddig elraktározott szőnyegeket és kárpitokat előhozták, kiporolták és felteregették a padlóra, és felakasztották a falakra. A kéményeket kitisztították, hogy jól szeleljenek. Az ablakokat lemosták, hogy csak úgy csillogtak a szép őszi napsütésben. A bútorok újra visszakapták fényüket. Az ezüstöt kivették az almáriumokból, és illatos virágszirmokkal töltötték meg azokat a szép porcelántálakat, amelyekre Adáli bukkant rá a kastély nyugati tornyában. Kristálykancsókban bor várt a szomjazókra a szobák tálalóasztalain. A kastély összes lakóhelyiségébe kerti- és vadvirágokat tettek. Még étkezési rendet is készítettek, és mindennap azonos időben tálaltak.

A glenkirki apátság utolsó, megmaradt szerzetesei közül az egyik feljött a kastélyba, hogy tanítsa a gyerekeket. A hajdan tanintézetéről nevezetes apátság nehéz időket élt át. A régi hitet csak titokban gyakorolták egész Skóciában. Most a presbiteriánusok és az anglikánok vették át a hatalmat. A glenkirki Leslie-k azonban, noha maguk is az új vallást gyakorolták, toleranciát mutattak az apátság és lakói iránt. Az utolsó apát éppenséggel egy unokatestvérük volt. Mára mindössze néhány szerzetes maradt. A szerzetesek örömmel küldtek fel maguk közül valakit a kastélyba, hogy tanítsa a gróf mostohagyermekeit.

Jasmine, akit kislány korában szintén egy pap tanított, így szólt Adálihoz:

– Nézz utána, hogy küldjenek egy őzet az apátság éléskamrájába, és Will Todd is adjon a halaiból a szerzeteseknek. És hetenként egyszer, kenyérsütéskor gondoskodj számukra is kenyérről. Küldj át nekik egy karika sajtot, meg egy kosár almát és körtét.

– Duncan atya örülni fog – bólintott Adáli.

Beköszöntött az ősz, és a fák rozsdabarna színt kezdtek ölteni. A vörös tölgy az aranyszínű nyírfával, a rezgő nyárfával és a sötétzöld fenyő színével keveredett. Az erdős domboldalon fekete áfonya, mogyoró, mirtusz és magyal integetett rózsaszín, sárga és zöld levélkéivel. Az erika is virágzott. Az éjszakák hűvösek, fagyosak lettek, és Jasmine még soha nem látott olyan ragyogó csillagokat, mint amikor a Glenkirk-kastély lőrésein kikukkantott. Férje igazat mondott, amikor azt állította, hogy Skóciában az ősz a legszebb évszak.

Október közepén Jasmine anyja, mostohaapja és féltestvérei visszajöttek Angliából. BrocCairn grófné felettébb felkavaró híreket hozott. Úgy tudta, hogy a király karácsonyra az udvarába akarja hívni Glenkirk grófot és a feleségét.

– Én nem voltam ott, amikor a fullajtár átvette az üzenetet – mesélte Velvet Gordon a lányának. – Blackthorne-ban voltunk, hogy elbúcsúzzunk Deirdre-től és Johntól.

– Csakugyan különös – jegyezte meg Glenkirk gróf. – Hiszen a király tudta, hogy nyár végén északra költözünk.

– Nagymama majd csak megoldja a dolgot – mondta t bizakodva Jasmine.

***

Skye O’Malley de Marisco, aki most, hogy Jasmine-t férjhez adta, lánya és családja pedig hazament Skóciába, immár egy kis békességet és nyugalmat remélt, hirtelenében pontosan olyan bonyodalmak kellős közepén találta magát, mint hajdan, ifjú éveiben. A király futárát azzal az üzenettel küldte vissza Winchesterbe, a király őszi rezidenciájára, hogy unokája és férje már elutaztak Skóciába, ahol az őszi-téli hónapokat szándékoznak tölteni, így aztán Skye nagyon meglepődött, amikor néhány hét múltán egy fiatalember jelent meg a küszöbén. Az ifjút, aki a legszebb férfi volt, akit Skye a harmadik férje, Geoffrey Southwood óta látott, bevezették hozzá a könyvtárszobába.

– Villiers vikomt vagyok, szolgálatára, madame – hajolt meg a fiatalember. Skye-t még az ifjú mozdulatai is Geoffreyra emlékeztették.

– Ön tehát George Villiers – nézett rá Skye. – Az unokámtól csupa szépet-jót hallottam önről. Foglaljon helyet. Kér egy kis bort? – kérdezte, és máris teletöltötte legszebb serlegét, majd átnyújtotta. – Minek köszönhetem megtisztelő látogatását, uram? Bizonyára tudja, hogy Jasmine és Jemmie Glenkirkben van.

– De miért mentek el, amikor a király szigorúan megtiltotta, hogy Lord Stokes meggyilkolásának kiderítéséig elutazzanak? A király nagyon megharagudott rájuk, és az a nyomorult Piers St. Denis azzal nyaggatja őfelségét, hogy adjon ki elfogatási parancsot a gróf és a grófné ellen. A királyné nagy nehezen megakadályozta, hogy férje engedjen St. Denis-nek. Ő küldött el önhöz, hátha ön felvilágosítja Leslie-ék engedetlenségének okáról, s így megvédelmezheti őket Hartsfield márki vádjaitól. A márki szerint a grófi pár azért menekült el, mert tudja, hogy hamarosan fény derül arra, hogy ők a felelősek Lord Stokes meggyilkolásáért.

– Mikor parancsolta meg a király Jasmine-nak és Jemmie-nek, hogy maradjon Angliában, mylord? – kérdezte Skye. – Erről egy szót sem szóltak nekem. James Leslie mindig a Stuartok hű alattvalója volt. Semmiféle körülmény nem kényszeríthetné rá, hogy elmeneküljön a király elől. Az ilyesmi nem vall rá. Mellesleg biztosra veszem, hogy a király meg van győződve Jasmine és Jemmie ártatlanságáról, és tudja, hogy semmi közük nincs annak a szegény embernek a halálához.

– St. Denis rábírta a királyt, hogy küldjön futárt ide, Queen’s Malvernbe még unokája esküvője előtt, azzal az üzenettel, hogy feltétlenül maradjanak Angliában. St.Denis még

mindig azt képzeli, hogy valamiképpen bosszút állhat rajtuk, és elnyerheti a kis Lundy herceg feletti gyámságot. A király addig nem tudja lerázni magáról St. Denis-t, míg nem talál számára feleséget, a királyné pedig azt hajtogatja, hogy St. Denis ferde hajlamai és rossz híre miatt egyetlen ártatlan fiatal lányt sem szabad hozzáadni. Azt hiszem, a királyné még mindig abban reménykedik, hogy St. Denis előbb-utóbb jobb belátásra tér és elmegy, de persze neki esze ágában sincs távoznia. A király meg túlságosan jószívű, semhogy elküldje, nem szeretné megbántani barátját, és rossz színben feltűnni előtte. Így azután Piers St. Denis az udvarnál maradt, és mindnyájunknak nagy nehézségeket okoz – fejezte be az ifjú Villiers vikomt.

– Sem az unokám esküvője előtt, sem utána nem érkezett királyi futár Queen’s Malvernbe. Az egész nyár eseménytelenül telt, csupán egy jó hírünk van: Jasmine-nak tél végén gyermeke születik – mondta Skye George Villiersnek. – Ha megkapták volna az üzenetet, bizonyára itt maradnak, de mivel nem jött üzenet, úgy tettek, ahogyan tervezték, azaz elutaztak Skóciába.

George Villiers elgondolkodva szürcsölgette borát, s visszaidézte magában azt a napot, amikor Hartsfield márki rávette a királyt, hogy Glenkirk grófot és feleségét Angliában marasztalja. St. Denis még azt is felajánlotta a királynak, hogy ő maga személyesen adja az egyik futár kezébe az üzenetet, majd az irománnyal kezében elsietett.

– De senkinek nem adta oda! – gondolkodott hangosan Villiers, majd Skye-ra nézett. – Tudta, hogy ha nem kapnak üzenetet, akkor terveik szerint elutaznak. Az is St. Denis ötlete volt, hogy hívják meg őket a decemberi udvari bálra! Az agyafúrt sátán mindent jó előre kitervelt, és én még alábecsültem! Azt hittem, sikeresen túljártunk az eszén. Mekkora bolond voltam, pedig még Jasmine is figyelmeztetett! – kiáltotta Villiers kétségbeesve.

– Egyáltalán nem volt bolond, uram – vigasztalta Skye a fiatalembert. – Nincs kellő tapasztalata az udvari intrikákban, ezért azt sem tudhatta, hogy egy mindenre elszánt ember nem válogat az eszközökben. – Skye kitekintett az ablakon a sötétedő égboltra. – Ma már túl késő van ahhoz, hogy visszainduljon, George Villiers. Itt marad éjszakára, reggelre kelve pedig mindketten visszamegyünk az udvarba, és elmagyarázzuk a királynak, hogy az üzenete soha nem érkezett meg. Vádaskodni nem fogunk, hiszen nincs bizonyítékunk; de amint megérkeztünk, keresse meg a királyi futárok vezetőjét, és tudja meg, vajon június óta küldtek-e üzenetet. Ha nem, akkor kérdezze végig az összes küldöncöt, vajon megbízták-e valamelyiküket királyi levél kézbesítésével. Ha önnek igaza van, akkor senki nem tud majd ilyen levélről – mondta Skye –, s bizonyítani tudjuk St. Denis becstelenségét.

– De mi van akkor, ha június óta mégis elindult egy királyi küldönc? – tamáskodott Villiers.

– Ne szőjünk további terveket, míg biztosat nem tudunk, kedves fiam, St. Denis talán tesz valami meggondolatlan lépést.

– Már megint valami hajmeresztő bolondságra készül! – esett neki úrnőjének Daisy Kelly, amikor Skye elmondta, hogy másnap reggel Winchesterbe utaznak. – Amióta az úr meghalt, mindenbe beleártja magát, pedig már nem vagyunk fiatalok!

– Beszélj csak a magad nevében, vén szamár! – förmedt rá Skye. – Azt hiszed, eltűröm, hogy ez a St. Denis tönkretegye az én drága kislányom életét? És különben is, neked nem kell Winchesterbe jönnöd.

– Micsoda! – hördült fel sértődötten Daisy.

– Majd Bramwell lányát, Nórát viszem magammal. Rád itt van szükségem. Csomagolj össze minden holmit, amire a skóciai télben szükségünk lesz – mondta hűvösen Skye. – Holnapra csak valami útiruha kell, meg egy rendesebb öltözet, amiben a király előtt megjelenhetek.

Daisy, aki immár hatvan esztendeje állt Skye szolgálatában, ez egyszer hallgatott. Csak magában motyogott valamit, majd ment, és teljesítette úrnője kívánságát, de szemmel láthatóan helytelenítette.

– Mikor megyünk fel északra? – kérdezte másnap reggel csípősen, lebiggyesztett ajakkal, amikor búcsút vett úrnőjétől.

– Egynapi pihenőre lesz szükségem, ha visszajöttem – mondta Skye. – De másnap elindulunk. Még soha nem jártunk Skóciában, Daisy. Meglátogathatod Pansyt és a családját.

– Egész nyáron láthattam a lányomat – felelte Daisy mogorván.

– Sietek vissza, amint csak lehet – kapaszkodott fel Skye a nagy, kényelmes utazókocsiba.

– Képzelem – vetette oda Daisy foghegyről.

George Villiers meglepve tapasztalta, hogy az utazókocsi lépést tart vele. Az idős Lady de Marisco fáradhatatlan utazónak bizonyult. Késő estig vágtattak. Skye alaposan bevacsorázott, és lefeküdt aludni. Queen’s Malvernből egyenesen Winchesterbe mentek. Londont nem érintették. A király és a királyné kedves vadászterülete volt a Winchester melletti erdőség.

– Nem a városban vannak – magyarázta Villiers hanem a városon kívüli vadászkastélyukban. Az egyszerűséget kedvelik, ez csak azoknak az udvaroncoknak okoz gondot, akiknek nincs házuk errefelé, vagy nem tudnak házat bérelni. Sokan közülük csűrökben és szénapadlásokon alszanak – nevetgélt Villiers –, és a jéghideg patakokban mosdanak.

– Hja, ez az ára annak, ha valaki az udvarnál van – jegyezte meg Skye szárazon. – Mondja, fiam, ismer valami helyet, ahol egy öregasszony lehajthatná a fejét?

– Madame, átadom önnek a kamrámat a királyi lakban – felelt lovagiasan Villiers. – Rettentően pici, de legalább arra jó, hogy átöltözhet és rendesen kialhatja magát.

– Ha húsz évvel fiatalabb lennék, fiacskám, akkor nem átadnia, legfeljebb megosztania kellene az ágyát – csipkelődött Skye.

– Első alkalommal bánom, hogy ilyen fiatal vagyok – válaszolta Villiers. Skye szívből nevetett, nagyon élvezte a fiatalember gyors riposztját és szellemes bókját.

– Azt hiszem, ön még St. Denis-nél is veszedelmesebb! – vélte Skye.

George Villiers sötét szeme egy pillanatra felvillant.

– Ön túlbecsül engem, madame – mondta.

– Nem, Villiers. Azt hiszem, önt nagyon is alábecsülik, de egy szép napon rájönnek, mennyire félreismerték – mondta mosolyogva Skye. Micsoda bájos gazfickó, gondolta magában. És nagyon törekvő, de ebben igazán nincs semmi veszedelmes. Ifjú éveiben, amikor az élet olyan csodálatosan izgalmas volt, ő maga is tele volt ambícióval, alig várta, hogy elteljen egy nap, és kezdődjék a másik.

Skye a királyi kihallgatásra feketébe öltözött. Elvégre gyászban volt még szegény Adam miatt. Alig őszülő sötét haját kontyba tűzte.

– Adj egy kis festéket, amit az arcomra kenhetek — kérte Nórát, a vele utazó szolgálólányt.

– Hadd tegyem én az arcára – mondta Nora. – Minden asszony megirigyelhetné a bőrét, hát még az öregasszonyok, mylady. Csak épp egy csepp pirosító kell. Ha túl sokat teszünk, nem kelt jó hatást. – Azzal könnyedén hozzáérintette a pirosítót Skye arcához, s lágyan beledörzsölte, míg Skye arca halvány rózsaszín pírt kapott. – Tökéletes! – jelentette ki Nora, és úrnője elé emelte a kis útitükröt.

Skye a tükörbe pillantott. Meghökkent. Esendő, törékeny idős asszony nézett vissza rá.

Ki ez? – csodálkozott Skye. – Nem hittem volna magamról, hogy így megöregedtem. Legfeljebb a csontjaimban érzem olykor. Nem csoda, hogy Bess élete utolsó éveiben egyetlen tükröt sem tűrt meg maga körül. A kutyafáját, pedig öregebb vagyok, mint Tudor Erzsébet, és ami azt illeti, csinosabb is vagyok!

A király rámeredt az előtte álló asszonyra. Skye a legújabb divat szerint öltözködött, és csodás ékszereket viselt, kivált a briliánsai és az igazgyöngyei voltak páratlanul szépek. Átható kék szeme pukedlizés közben egy pillanatra rávillant a királyra, majd illendően lehajtotta a fejét. Azután felegyenesedett, és várta, hogy megszólalhasson.

– Steenie elmondta, mily kedvesen látta vendégül, madame – kezdte a király. – Kérve kérte, hogy fogadjam önt, ami íme, megtörtént. Miféle mentségük lehet Leslie gróféknak arra, hogy nem engedelmeskedtek nekem, madame? – méregette a király az előtte álló elegáns, idős dámát. Skye magas kora ellenére még mindig nagyon szép volt, és a király kicsit szégyellte, hogy ezt észreveszi. – Nos, madame?

– Villiers vikomt elmondta, hogy felséged üzenetet küldött az unokámnak és férjének Queen’s Malvernbe, de a nyár folyamán semmiféle futár nem jött a házamba. Ők aztán, ahogyan tervezték, augusztus végén elutaztak. Felséged tudja, hogy amennyiben James Leslie megkapja az ön parancsát, akkor ma nem kellene itt állnom és mentegetnem őt meg az unokámat – mondta Skye szilárdan.

– Nem kapta meg az üzenetemet? Azt mondja, madame, hogy semmiféle királyi futár nem érkezett a házába? Úgy értsem, ez az oka az engedetlenségüknek? – kérdezte a király, és szemmel láthatóan zavarba jött.

– Nem érkezett futár – ismételte Skye.

– Hát ez roppant furcsa – töprengett a király.

– Talán csak Lady Marisco nem értesült a futár érkezéséről – kavarta össze a királyt még jobban Piers St. Denis.

Skye kissé oldalra fordult, és pillantásával majd átdöfte Hartsfield márkit.

– Biztosíthatom, uram – mondta jegesen –, hogy semmi olyasmi nem kerüli el a figyelmemet, ami a házam táján történik. Ha azt mondom, hogy nem érkezett királyi futár Queen’s Malvernbe, akkor nem érkezett. Ha további kérdéseket is feltenne e tárgyban, akkor azt feltételezné, hogy hazudok. Így gondolja, uram? – nézett szép arcával kőmereven Skye a márkira.

– Madame, az ön korában… – kezdte, de nem folytathatta.

– Az én koromban? Uram, ön túl sokat enged meg magának! A koromnak az égvilágon semmi köze nincs e tárgyhoz. Kicsoda ön?

– A nevem Hartsfield márki – közölte, amit Skye már amúgy is jól tudott.

– Én pedig, uram, Lynmouth és Lundy herceg özvegye, és Beaumont Jasper herceg özvegye vagyok. Hogy merészeli kétségbe vonni a szavamat? Ha nem a király előtt állnánk, magam hívnám ki párbajra. Kiváló kardforgató vagyok, és nagy élvezettel nyisszantanám el a torkát, maga szemtelen alak! Cseppet sem lep meg, hogy az unokám nem magát, hanem Glenkirk grófot választotta. Kettejük között akkora a különbség, mint a víz és az óbor között

– mondta Skye, majd a király felé fordult. – Mylord, ön tudja, hogy minden tiszteletem az öné, de mindenképp el kell tűrnöm, hogy ez a személy itt sértegessen?

Ragyogó előadás volt. A királyné elkapta George Villiers pillantását, és látta, hogy a fiatalember már alig bírja türtőztetni magát. Hartsfield márki megkövülten állt. A király, aki pontosan ismerte Lady de Marisco életkorát, iszonyú zavarba jött, hogy jelenlétében inzultus érheti a hölgyet, és amikor úgy látta, mintha megtántorodna, felkiáltott:

– Széket Madame Skye-nak! – Még a nevét is úgy említette, ahogyan a családban az öreg hölgyet szólították.

– Köszönöm, felséges uram – ült le Skye szemmel láthatóan hálásan. – Köszönöm – mormolta gyenge, elhaló hangon, kezét keblére szorítva.

– Bort! – kiáltotta a király. Máris hozták.

Skye lassú kortyokkal ivott, halovány mosollyal uralkodójára nézett, és köszönetet bólintott.

– Kedves Madame Skye – kezdte a király. – Semmiképp nem akarom, hogy úgy érezze, családját veszedelem fenyegeti, mert erről szó sincs. Ha ön azt állítja, hogy nem érkezett meg a futár, akkor elfogadom, hogy így is van, mivel sok mindent hallottam már önről, azt azonban, hogy hazug lenne, soha. Sőt, úgy hírlik, hogy amire ön a szavát adja, arra mérget lehet venni.

– Úgy van, felség – felelte halkan Skye. A dolog fenemód könnyen ment. Bess Tudort bezzeg soha nem lehetett volna ilyen könnyen rászedni, gondolta, de hát Stuart Jakab aranyos ember. Ahogy így ült, alaposabban tanulmányozhatta Piers St. Denis-t. A férfi kezdett magához térni, és láthatóan a következő lépésen törte a fejét. – Ha felséged óhajtja, elküldetek Glenkirkbe, és Leslie-ék visszajönnek. De felségednek tudnia kell, hogy unokám gyermeket vár. James Leslie-nek annyi év után végre örököse lesz – mondta Skye egy szuszra. Tessék! Ezzel megakadályozza, hogy St. Denis a visszatérésüket követelhesse. A király vaj szívű ember, és nyilván nem tenné ki veszélyeknek Leslie újszülöttjét.

– Nem! Nem! – mondta Stuart Jakab, ahogyan az imént Skye megjósolta magában. – Semmiféle veszedelemnek nem tesszük ki Jemmie gyermekét, madame. Minden szavát megfogadom, amit e tárgyban mondott, és ezzel a dolgot le is zártuk.

– Köszönöm, felséges uram – mondta negédesen Skye, és roppantul tetszett neki, hogy Hartsfield márkit milyen szépen elintézte. Felkelt, a serleget egy apród kezébe nyomta, és újra pukedlizett a király előtt. — Remélem, felséged megbocsát. Messziről utaztam, és igen elfáradtam. Reggel pedig vissza kell indulnom.

– Ó, igen, Madame Skye, engedélyt adunk rá, hogy visszavonuljon. Menjen hát áldásunkkal, és ha megérkezik az unokájához, mondja meg neki, mennyire örvendezünk annak, hogy gyermekáldás elé néz. Steenie! Kísérd el a hölgyet!

Villiers vikomt előlépett, és felajánlotta a karját Skye-nak. Skye belekarolt, és kecsesen kivonult a teremből. Az ajtónál azonban Hartsfield márki állta útját. Nyílt dühvel Skye arcába meredt, aki elnevette magát.

– Magában nincs kellő gyakorlat ehhez a játszmához, uram – mondta gúnyosan Skye. – Én magától Bess Tudortól tanultam ezt a művészetet.

– Ó már meghalt – mondta fenyegető hangon a márki.

– De én nem – válaszolta hetykén Skye, és George Villiers karján kisétált a teremből. – Nem lennék meglepve, ha Lord Stokes Piers St. Denis kezével és fegyverével találkozott volna – jegyezte meg Skye. – Veszedelmes ember, ráadásul meglehetősen kétségbe van esve.

– Csakugyan így gondolja, madame? – nézett rá Villiers. Hát persze! Hogyhogy neki magának ez eddig eszébe sem jutott? Logikus, St. Denis a bűnös, hiszen ő az, aki a legtöbbet nyerne – vagy legalábbis úgy gondolta, nyerhet — a dolgon.

– Így gondolom. Keresse csak, mi köze lehet a bűntényhez, és a király minden gondja megoldódik, nagyra törő fiatal barátom – mondta Skye. – A szegény királynénak nem kell menyasszonyt keresgélnie, és a király bebörtönözheti, megszabadulhat bosszantó jelenlététől.

– De hogyan? – töprengett hangosan Villiers. – St. Denis-nek nincsenek barátai.

– Valakije csak kell legyen – erősítgette Skye.

– Csak egy féltestvére van.

– És ez a féltestvér vajon megvesztegethető, kis vikomtom?

– Nem hinném – csóválta meg a fejét George Villiers.

– Kell lennie valaminek, amit ez az ember akar, és nincs meg neki – jelentette ki Skye. – Mindnyájunknak van valamilyen gyengénk, fiatal barátom.

– Az öné mi? – kérdezte mosolyogva Villiers.

– Engem már semmivel nem lehet elcsábítani – kuncogott az öreg hölgy. – Gazdag vagyok, egészséges vagyok, gyerekeim, unokáim és dédunokáim vannak. Éveim számához képest jobban nézek ki, mint kellene, ahogyan azt legidősebb lányom szokta mondogatni, és igaza van. Egyvalami hiányzik, de azt senki meg nem adhatja. Szeretném, ha Adam visszatérne! Még soha senki nem hiányzott nekem annyira, mint ő. De most nem miattam konspirálunk, barátom. St. Denis az, akit le kell szállítanunk a magas lóról. Két fivér közül a fiatalabb általában irigyli az idősebbet, és nem hinném, hogy ez itt kivétel lenne.

– Piers St. Denis testvére még csak nem is fiatalabb nála. Ő az idősebb néhány órával, de fattyú, és Piers a törvényes örökös. A fattyú azonban hűséges, nem árulná el a testvérét.

– És mi van akkor, ha törvényesítenék, és fivére helyett ő lenne a márki? – ajánlotta Skye.

– A fattyú is ember, és bár látszólag belenyugvással elfogadja sorsát, azt hiszem, kapva kapna egy ilyen ajánlaton. Kivált, ha még szép, fiatal és gazdag feleség is járna hozzá, mi? Fontolja meg, uram. Csupán a véletlenen múlt, hogy nem ő lett Hartsfield márkija. Mit gondol, soha nem töprengett ez a fattyú ilyesmin éjnek idején?

– Ön egyszerűen ördögi, madame – válaszolta csodálattal Villiers.

– Gyakorlatias asszony vagyok, drága fiam. Amikor valami elérhetetlenre vágyom, addig keresek-kutatok, míg megtalálom a módját, hogyan szerezhetném meg. Vegye rá a márki öccsét, hogy elmondja, mi az igazság Lord Stokes meggyilkolása körül, és máris megvan, amit akar. Egyenes út a királyhoz, gazdag lehet, és nemesi címet kaphat – mert ön ezt akarja.

– Úgy látszik, Jasmine mesélt rólam egyet s mást – kuncogott Villiers. – A tanácsa kitűnő, Madame Skye, és ígérem, betű szerint, híven követem.

– És szentül hiszem, hogy győzni fog – biztatta Skye.

– Kérem, mondja meg Jasmine-nak, hogy írok neki. Megígértem – mondta Villiers. Másnap reggel Madame Skye hazament Queen’s Malvernbe, ahol Daisy már várta. Az öreg

társalkodónő még mindig zsörtölődött a skóciai utazás miatt.

– Ha a király elfogadta a kifogásait, akkor minek megyünk el? – kérdezte morcosan úrnőjét, amikor Skye beszámolt kalandjáról.

– Nem a király az, aki gondot okoz – legyintett Skye. – Én Hartsfield márkitól félek. Még mindig nem adta fel, és talán nem is adja, míg pokolra nem jut. Jasmine-ról látszólag már lemondott, de Charlie-n keresztül hatalmat akar szerezni. Egy vetélytársat máris sikerült eltennie láb alól, és megmenekült az igazságszolgáltatástól. Lehetséges, hogy most Jasmine és Jemmie után megy, figyelmeztetnem kell őket – fejezte be Skye, miközben bebújt az ágyába.

– Akkor miért nem küld üzenetet nekik? – ajánlgatta Daisy.

– Jusson eszedbe, lányom, hogy a király küldönce sem érkezett meg az üzenettel! Egy küldöncöt sokkal könnyebb eltenni láb alól, mint engem! Nem! Holnap kipihenem magam, és holnapután útra kelünk. Ha maradni akarsz, drága Daisy, hát maradhatsz. Nem akarok rád erőltetni egy olyan utazást, amihez nem érzel kedvet.

– Nem hagyhat itt – sóhajtott keservesen Daisy. – Hiszen mindig önnel tartottam, úrnőm. Az igazság az, hogy én jobban megérzem a koromat, mint ön. De esetleg magunkkal vihetnénk Nórát segítségül.

– Ez aztán a remek ötlet! – lelkesedett Skye. Azt már nem merte megmondani öreg szolgálójának, hogy előzőleg megbeszélte Nórával, tartson velük és segítsen Daisynek.

– Jó. Rendben van. Akkor most pihenjen, úrnőm. Gondolom, nehéz utazás áll előttünk, mert semmiképp nem akarja, hogy az a Hartsfield márki megelőzzön minket, ugye?

Semmi sem esik olyan jól az embernek, mint a saját ágya, gondolta magában Skye, amikor a cihák közé fészkelte magát.

– Igazad van – mondta Daisynek. – Nem tudom, mit tervez legközelebbre, de még nem csapott le. Valami nagy gonoszságon jár az esze. A csontjaimban érzem.

És valóban így volt. Skye-t, mint mindig, most sem csalta meg az előérzete. St. Denis tudta ugyan, hogy nem látják szívesen az udvarnál, mégis ott maradt. A király egyszerűen nem bírta rászánni magát arra, hogy elkergesse és hazaküldje. A királyné, aki ímmel-ámmal feleséget keresgélt számára, vég nélkül latolgatta, milyen asszonyok és lányok listája jöhetne szóba. Villiers pedig, a nemrégiben nemesi rangra emelt, újdonsült vikomt, utálatos volt a márki előtt.

– Úgy viselkedik, mint egy királyi herceg, holott csak nyűg a királynak – morogta Piers St. Denis a féltestvérének.

– Ha nem követ el semmi hibát, egy szép napon csakugyan herceg lesz belőle – válaszolta elgondolkodva Kipp. A Piersszel valóban mindig lekezelően bánó Villiers olyan megkülönböztetett udvariasságot tanúsított a Hartsfield-fattyú iránt, mintha Kipp elismert

személyiség lett volna az udvarnál. Kipp amúgy is valami furcsa csodálatot érzett Villiers iránt, aki ugyan nem tűrte, hogy bárki útjába álljon, lekötelező modorával mégis számos hívet és támogatót szerzett magának a hatalmasok között. Nem úgy Piers: pimaszsága újabban még szépségét is befelhőzte. Piers rosszul tűrte, ha veszített, de csak a király mutatott érdeklődést iránta. A sokkal okosabb Villiers az egész udvarra figyelt, s ezzel szemmel láthatóan többre ment. Kipp azt kívánta, bár fivére is ilyen lenne. Mostanában Piersen annyira erőt vett a bosszúszomj és a hatalomvágy, hogy már-már elcsúfította, és elvette a józan eszét. Kipp megpróbálta figyelmeztetni.

– Semmi szükségem a tanácsaidra! Magamtól is tudom, hogyan kell viselkednem – fortyant fel Piers. – Egyébként pedig adu van a birtokomban, csak én győzhetek. Csomagolj! Skóciába utazunk.

– Mit szereztél? – kíváncsiskodott Kipp.

Piers St. Denis ajkán kegyetlen mosollyal a mellénye alá nyúlt, és átadott féltestvérének egy összetekert pergament.

– Ezt! – mondta.

Kipp kiteregette a tekercset, és elolvasta.

– Hogy vetted rá erre a királyt? – kérdezte megdöbbenve.

– Az elfogatóparancsot már megírták, csak név nélkül, de a király aláírta. Elloptam a titkára asztaláról. Majd ha Skóciában leszünk, még eldöntöm, kinek a nevét írjam bele, Jasmine-ét és a férjéét, avagy egyedül James Leslie-ét. Szórakoztatónak találom, hogy a férje életéért esedező hölgy játékszerként a kezem közé kerül. Aztán – mondta tovább könyörtelenül – még végignézem, amikor James Leslie-t a király nevében felkötik, utána pedig azon nyomban feleségül veszem az özvegyét, ezzel egy csapásra megszerzem a vagyonát és a gyerekeit. Tökéletes a tervem, Kipp. A király elfogatóparancsát a skótok is tiszteletben tartják, hiszen amúgy sem tudják pontosan, mi történik Angliában. A vén bolond király a dolog megtörténte után pityeregni és tiltakozni fog, de a saját aláírását nem tagadhatja le — nevetett. – Megmondtam, hogy Jasmine az enyém lesz, ha némi kerülő utat kell is bejárnom, amíg elnyerem. És az a vénasszony, a nagyanyja sem tud ebben megakadályozni!

– Piers, Piers – aggodalmaskodott Kipp. – Nagyon veszélyes játszmára készülsz. A Leslie-k igen befolyásos személyiségek Skóciában. Egy gyilkosságot máris elkövettél. Könyörgöm, ne próbálj újabbat elkövetni! Egész bizonyosan elkapnak!

– Lord Stokest valóban megöltem – mondta St. Denis. – Nem te ölted meg, te gyáva! Életedben először fordult elő, hogy nem engedelmeskedtél nekem, de én megbocsátok, Kipp. Anyád paraszti vére folyik benned, hogyan is lehetnél hát olyan erős, mint én? Nem kapnak el, fiú. Hallod? Engem soha nem kapnak el! Hányszor vertek meg téged a bűneim miatt, amióta felnőttünk? – kérdezte nevetve a márki.

– Nem lehetsz mindig egyformán szerencsés, Piers.

– Miért ne lehetnék? Lehet, hogy nem veszem feleségül Jasmine-t. Lehet, hogy őt is felköttetem. De előbb mindketten kiélvezzük, és megtanítjuk a fájdalom gyönyörére. Utána ráteszem a kezem a vagyonára és a gyerekeire. Az is lehet, hogy majd valamelyik lányát veszem feleségül. Igen! Majd úgy neveljük fel a kis szukát, hogy megfeleljen nekünk, Jasmine meg sírdogálhat, hogy megöltem a férjét. Ez még jobb terv, ugye, Kipp?

– Túl veszélyesnek tartom – válaszolta Kipp. Rettentő veszedelmes az egész. Piers olyan, mint egy megszállott. Előkelő hölgyeket elcsábítani avagy parasztlányokat megerőszakolni csak afféle móka, ám amikor Piers előállt a gyilkosság ötletével, Kipp látta, hogy Piers azért lőtt túl a célon, mert életében először veszített.

Gyilkosság. Amikor először szóba került, Kipp el sem tudta képzelni, hogy Piers végrehajtja, ezért követte híven. Azután Piers utasította, hogy ölje meg Stokest, amit Ő nem bírt megtenni. Piers azonban hidegvérrel megtette, és magával vitte őt tanúnak. Kipp soha nem tudta elfelejteni azt a megdöbbent pillantást Richárd Stokes szemében, amikor rájött,

hogy megölik. Piers valószínűleg még élvezte is, ahogy beledöfte a vékony pengét áldozata szívébe, és lassan még meg is forgatta benne. Kipp akkor elfordult, mert a megrázkódtatástól és a lelkifurdalástól hánynia kellett. Piersnek csepp lelkifurdalása sem volt. Inkább megmámorosodott attól, hogy eltette láb alól a vetélytársát.

Most pedig fivére újra gyilkosságot, sőt esetleg kettős gyilkosságot forral. Vajon hogyan akadályozhatná meg a tervét? Na de aztán úgyis a király lábához borulna, hogy megmentse Pierst. Piers alighanem megőrült, ahogyan az anyján is kitört az elmebaj néhány évi házasság után. Piers kigúnyolhatta Kipp anyját, pedig ő volt az, aki magára vette a terhet, s felnevelte szeretője mindkét gyermekét, s közben gondosan ápolta Piers anyját is, míg harmincévesen meg nem halt.

Kipp felsóhajtott. El kell mennie Piersszel Skóciába. Már azt is tudta, mit fog csinálni. Elcseni fivérétől a király elfogatóparancsát, hogy Piers ne használhassa fel újabb gyilkosságok elkövetésére. Nekem kellene márkinak lennem, gondolta magában Kipp. Titokban, lelkifurdalástól gyötörve nem először gondolt már erre. Én sokkal felelősségteljesebb vagyok Piersnél. Aztán újból nagyot sóhajtott. Hűségesnek kell maradnia Piershez. Ez volt apjuk utolsó kívánsága a halálos ágyán, és ő megígérte, hogy teljesíti.

15. fejezet

Novemberben, Szent András napjának estéjén Madame de Marisco utazókocsija begördült a Glenkirk-kastély udvarára. A vörös napkorong már lebukott. A meglehetősen komisz időjárás miatt az utazás három hétig tartott. A bakon ülő Thistlewood tán még soha életében nem örült ennyire annak, hogy végre megérkeztek, és ha arra gondolt, hogy tavasz vagy nyár előtt nem indulnak vissza, akkor még inkább örvendezett. Amint azt Daisy az utazás alatt többször is velősen megjegyezte, egyikük sem lett idő közben fiatalabb. Megjegyzése után nyomatékosan Skye-ra nézett, aki nem volt hajlandó tudomásul venni Daisy pillantását. De mindnyájan látták, hogy ő is elfáradt, kimerült.

– Jelents be minket a grófnál – szólt le a bakról Thistlewood egy arra járó inasnak, miközben megállította a lovakat. James Leslie a hír hallatára kisietett az udvarra. Amint meglátta a kocsit, felismerte, s kinyitotta az ajtaját. Nagy meglepetésére Jasmine nagyanyját pillantotta meg a kocsi sarkában szunyókálva.

– Madame Skye! – szólította meg az öreg hölgyet.

Skye kinyitotta kék szemét, és elmosolyodott.

– Istennek hála, végre ideértünk, Jemmie!

– Nagyon kimerült – hangzott fel Daisy méltatlankodó hangja a kocsi homályos mélyéből.

– Nem neki való már ez a hajsza. Nem bizony!

Glenkirk gróf behajolt a kocsiba, és kiemelte Skye-t, Daisynek pedig odaszólt, hogy jöjjön utána. Óvatosan bevitte Jasmine nagyanyját a kastélyba, felcipelte az emeletre, egyenesen a nagyterembe, ahol gyengéden beültette a kandalló előtt álló, kényelmes karosszékbe.

Skye egyetlen szóval sem tiltakozott, amiből kiderült, hogy csakugyan rozoga állapotban van. A gróf vörösbort töltött egy serlegbe, és Skye kezébe nyomta.

– Igya ki az egészet – vezényelte, majd Adálihoz fordult. – Kerítsd elő az úrnődet, és mondd meg neki, hogy nagyanyja megérkezett – mondta, majd visszafordult Skye-hoz, aki hálásan kortyolgatta a bort.

– Whisky jobb lett volna – szólalt meg Skye, amikor az utolsó csepp bort is felhajtotta. – Nehogy azt mondd, hogy neked nem tesz jobbat, fiacskám!

A gróf nevetett, de azért aggódva nézte Skye karikás szemét. Az öreg hölgynek nyilvánvalóan valami célja volt ezzel a gyors ideutazással, s azzal, hogy előzőleg nem is üzent szándékáról. Ez ugyan semmi jót nem jelentett, ám a gróf ki akarta várni, hogy Skye összeszedje magát, mielőtt mindent elmond.

– Jasmine nagyon boldog lesz, hogy itt láthatja önt – csókolta meg Skye kezét, majd odaült mellé. Nem engedte el a kezét, mintha így próbálta volna felmelegíteni a sovány testet, miközben arra gondolt, mennyire szereti ezt az idős asszonyt és rettenthetetlen lelkét. Bárcsak születendő gyermekei is hozzá hasonlók lennének, fohászkodott magában a gróf.

– Nagymama! – szaladt be a terembe Jasmine, és egyenest Skye-hoz röppent.

– Drága kislányom! – tárta ki a karját Skye, és átölelte a mellé térdeplő fiatalasszonyt.

– Miért kellett ekkora utat megtenned ilyen kockázatos időben? – kuporodott Jasmine nagyanyja mellé a földre. – Miért nem értesítettél bennünket a jöveteledről?

– Nem volt rá idő – válaszolta Skye. – Meg akartam előzni azt a gazember St. Denis-t, nehogy még nagyobb kalamajkát keverjen, drága kislányom.

– Hartsfield márki? – ámult el Jasmine. – Ugyan mi a csuda bajt okozhat még bárkinek is?

– Kér még egy kis bort? – kérdezte a gróf.

Skye kötekedő pillantást vetett rá.

– Whiskyt? – fojtotta el a nevetését James Leslie.

Skye bólintott. Ivott néhány kortyot a borostyánszínű italból, majd nekiállt, és elmesélte az egész históriát. Eközben Daisy és Nora Adálinak mesélt. Adáli végighallgatta a két nő elbeszélését, s közben arra gondolt, milyen jó, hogy Skye Norát is magával hozta. A leány Queen’s Malvern házvezető és főudvarmester családjának, Bramwel-léknek a lánya volt, csinos, cseppet sem lompos, és igen megbízható teremtés. Ameddig egyszer s mindenkorra nem intézik el Hartsfield márki ügyét, addig minden józan főre nagy szükség van, gondolta magában Adáli.

Skye-t a Glenkirk-kastély nyugati tornyában lévő lakosztályban helyezték el, amely hajdan a legendás Janet Leslie-é volt. Skye összes ruháját betették az öltözőszobába. Ágyát saját ágyneműivel vetették meg. A szobák kivilágítására ezüst gyertyatartókat és csillogó sárgaréz lámpásokat helyeztek el, a kandallók mellé pedig jó sok tűzifát halmoztak, hogy jusson elegendő a reggeli és délutáni begyújtáshoz. A nappali almáriumába nagyméretű, metszett üvegből készült borospalackot tettek, mellé még whisky is került, valamint négy ezüstserleg, az almárium tetejére tett tálban pedig szárított virágszirmok illatoztak.

– Igazán meglepő, hogy nagyanyád elhagyta Queen’s Malvernt – mondta a gróf aznap este az ágyban feleségének. Odakint üvöltött az északi szél, és jeges eső csapkodta az ablakokat.

– Engem nem lep meg – húzódott közelebb férjéhez Jasmine. – Az idén nem akart odahaza maradni az ünnepekre, Jemmie. Hát nem érted? A nagynénéimhez vagy a nagybátyáimhoz sem akart elmenni, mert azok is csak egytől egyig szomorú képet vágnának, amitől nagymama szíve még jobban összetörne. Én vagyok az egyetlen, aki Adam nagyapám halála idején nem voltam jelen, ezért hát hozzám jött el. Annyira örülök! Még egyik gyermekem sem jött a világra úgy, hogy nagymama ne lett volna a közelemben.

A gróf Jasmine hasára tette a kezét. A baba hirtelen nagyot rúgott.

– Erős kis fickó ez, Jasmine!

– Nagyon is biztosra veszed, hogy fiú – ugratta a grófot Jasmine.

– Igen – bólintott a gróf.

– Én is biztos vagyok benne – tette kezét férje kezére Jasmine. – Patrick, Glenkirk hatodik grófja. A Leslie-k büszke hagyományát folytatja majd, és nagy ember lesz belőle.

– Akárcsak a többiekból – vélte a gróf. – Hiszen te vagy az anyjuk, drága Jasmine, én drága Jasmine-om! – csókolta meg becézőn. Jasmine állapota immár nem tette lehetővé, hogy szeretkezzenek, de a gróf még így is kedvvel cirógatta és csókolgatta feleségét. Jasmine keble duzzadt volt, és finom kék erek hálózták. A gróf roppant izgalmasnak találta a gondolatot, hogy ez a szépséges kebel hamarosan az ő fiacskáját táplálja. A leendő gyermek számára azért mindenesetre szoptatós dajkát is kerestek.

Jasmine gyermekei már nagyon jól megszokták a glenkirki életet. A kastély körüli és a falubeli gyerekek között pajtásaik is akadtak. India, Henry és Fortune naponta részesültek Duncan atya oktatásában. A kis Charles Frederick Stuart, lévén még csak három és fél éves, ehhez még túlságosan kicsi volt, ám intelligens gyermeknek látszott, akit Duncan atya véleménye szerint negyedik születésnapja után már betűvetésre lehet tanítani. A kis Stuart-ivadéknak szemmel láthatóan nem volt ennyire sürgős.

– Kiköpött Stuart – vélekedett a gróf gyámfiáról.

December tizenkettedikén családi körben megünnepelték Skye hetvenhatodik születésnapját, aki ekkorra már teljesen kipihente a hosszú út fáradalmait. A Leslie család tagjai első alkalommal találkozhattak Skye-jal. Meleg fogadtatásban részesítették, és pillanatok alatt megbarátkoztak vele. A dudások, akiket Skye még gyermekkorában, Írországban megismert, valamint a klán emberei táncukkal szórakoztatták őt.

– Kedvelem ezeket a hosszú lábú férfiakat – jegyezte meg Skye. – Ti, Leslie-k, mindnyájan ilyen hosszú kézzel-lábbal vagytok megáldva.

– Valamint egyéb testrészekkel – szólt közbe egy női hang, ami nagy kacagást váltott ki a klán hölgytagjaiból.

India Lindley, a sötét, göndör fürtű kislány rávetette aranyszínű szemét a dédanyjára.

– Mondd, dédmama, nagyon öreg vagy?

– Nagyon – bólintott Skye.

– És Adam öregapó is nagyon öreg volt?

– Nyolcvannégy éves volt, India – felelte halkan Skye. A fenébe is! Mennyire hiányzik, gondolta magában.

– Te is annyi ideig élsz majd, mint Adam öregapó? – kíváncsiskodott tovább India. – Úgy sajnálom, hogy elment tőlünk!

– Én is nagyon sajnálom, India. És hogy mennyi ideig élek? Ez, gyermekem, Isten akaratától függ.

– Remélem, Isten megengedi, hogy örökké élj, dédi!

– Köszönöm, kicsim, de én nem így vagyok ezzel. Az ember arra született, hogy meghaljon, India. Ez a sorsunk, senki nem élhet örökké, és ezt senkinek nem is szabad kívánnia. Ha meghalok, akkor újra együtt lehetek mindazokkal, akiket szerettem, és akik már átmentek azon az ajtón, amit halálnak nevezünk, egy új életbe. És emiatt nem szomorkodom.

– Én nagyon szomorú leszek – mondta India.

Skye nevetett.

– Mindig élek majd az emlékeidben, gyermekem, és mindig eszedbe jut a mai este, amikor azt mondtam neked, milyen boldogság számomra, hogy újra találkozhatok majd Adammel. De elég, India! Ma a születésem napját ünnepeljük, és itt vagyok veled, hogy együtt örvendezzünk! Hozz nekem még egy szelet almatortát, kérlek!

– Milyen remek öreglány! – jegyezte meg az idősebbik Sithean gróf az unokaöccsének. – Itt marad?

– Nem tudom – válaszolta James Leslie. – Tavaszig minden bizonnyal. És abban is biztos vagyok, hogy ha már egyszer itt van, BrocCairn azt szeretné, ha meglátogatná. Madame Skye még egyszer sem járt Skóciába, amióta Velvet feleségül ment Alexhez. Ha nem lesz túl nagy a hó, akkor karácsonyra eljönnek hozzánk. Adam bácsi és Fiona néni is idejönnek Edinburghból. Telt házunk lesz.

És csakugyan, december huszadikára a BrocCairn-i Gordonék beállítottak hozzájuk, és öt fiuk közül négyet magukkal hoztak. Sandy, a legidősebb fiú Dun Brocban maradt állapotos feleségével és családjával. Jasmine kedvenc féltestvére, Charlie, felkapta és óvatosan megpörgette, míg a tizennyolc éves ikrek, Rob és Henry, valamint a tizenöt éves Neddie tapssal és éljenzéssel kísérték a mutatványt.

– Tegyél le, de rögtön, te fajankó! – szidta nevetve Jasmine, mialatt kibontakozott Charlie Gordon öleléséből.

Charlie Gordon olyan óvatosan tette le a földre, akár egy hímes tojást.

– Olyan nehéz vagy, mint egy egyéves üsző! – csipkelődött Jasmine-nal. – És hogy van a druszám?

– Nemcsak rólad neveztük el így, hanem Charles herceg után is – emlékeztette Jasmine a féltestvérét, majd előhúzta a szoknyája mögül kikukucskáló Lundy hercegecskét, aki bámulva nézegette ezt a négy hosszú fickót, akikről a mamája azt állította, hogy a nagybácsikái. – Köszönj szépen Charlie bácsikádnak, Charlie-fiú! – bátorította Jasmine a kicsit.

– Charlie az én nevem! – közölte sértődötten a kisfiú, és felnézett a nevető férfira.

– Először engem neveztek így – kapta karjába Charlie Gordon a kisfiút, és megcsiklandozta. – Na, mi legyen? Megosztozunk rajta?

– Van már egy Charles bácsikám – erősködött a kisfiú nevetve.

– Úgy van, fiacskám, van bizony. Ő az a Charles, aki Isten áldásával egy szép napon a királyunk lesz. De én nem Charles vagyok, hanem egyszerűen csak Charlie, és nagyon

örülök, hogy téged is így hívnak, kicsim – szögezte le Charlie Gordon, és rákacsintott unokaöcsikéjére.

– Én nem vagyok egyszerű. Herceg vagyok – bökte ki a kisfiú.

– És az mit jelent? – nézett rá huncutul a bácsikája.

– Azt nem tudom – rázta meg a fejét a gyerek, mire az egész család nevetni kezdett.

– Na, jó. Rengeteg időd van még arra, hogy megtudd, milyen dolog az, ha az ember herceg. Azt hiszem, most inkább annak örülj, hogy még gyerek vagy. Van kiskutyád?

– Nincsen. Mama kutyájával szoktunk játszani, de az már nagyon öreg és buta.

Charlie a legfiatalabb öccséhez fordult.

– Hol vannak az ajándékok, Neddie, amiket az unokaöcséinknek hoztunk?

Neddie Gordon az ujjasa alá nyúlt, és kihúzott onnan egy picurka, fekete-arany szemű kölyökkutyát, majd átnyújtotta a bátyjának

– Ez a tiéd, Charlie-fiú – adta oda a kiskutyát Charlie , a karikára tágult szemű gyereknek.

– Gordon szetter, és ha megnő, nagyon jó vadászkutya lesz belőle. – A kisfiú gyengéden magához ölelte a kutyust, bácsikája pedig mindkettejüket a földre tette. – Neddie? – nézett ismét az öccsére, akinek mellényéből újabb kiskutya bukkant elő, mely ezúttal Henry Lindley kezébe került, aki eddig kissé csüggedten nézte kisöccse óriási szerencséjét. – Rólad sem feledkeztünk meg, Henry – nyugtatta meg Charlie immár nagyon is elégedett unokaöccsét.

– És mi? Velünk mi lesz? – kérdezte Fortune.

Robert és Henry Gordon további kiskutyákat varázsoltak elő a mellényeik alól, és odaadták őket a kislányoknak.

– Itt van az egész alom – mondta Charlie Gordon Jasmine-nak.

– Ez igazán nagyon kedves tőletek – sóhajtotta Jasmine, és erőtlenül nézte Indiát, aki sikítozni kezdett, amikor a kiskutya a ruhájára pisilt. Majd rápillantott saját spánieljére, amely fenyegetőn morgott szoknyája mögül a hívatlan betolakodókra. Ránézett a másik három kiskutyára, amelyek most, hogy a padlóra kerültek, nyomban üldözőbe vették két öregecske cicáját, Fut és Dzsint. A macskák meglepő fürgeséggel az almárium tetejére ugrottak, onnan sziszegtek le, mialatt Hiram, a szép kékarany papagáj, vadul rikoltozta: – Rablók! Rablók! –, és szárnyaival kandalló melletti kalickájában vergődött.

A gyerekek persze nevetgéltek, kiskutyáik után szaladtak, s addig-addig hemperegtek egymás hegyén-hátán, míg a felnőttek is nevetni kezdtek.

– Mondhatom, ez aztán a szép rendben vezetett háztartás! – bosszantotta Velvet Gordon a lányát.

– A te fiaid okozták a káoszt! – vágta rá Jasmine. – Míg nem jöttetek, teljes volt a nyugalom, mama.

– Mi lesz ebédre? – kérdezte Jasmine nevelőapja, BrocCairn grófja. – Förtelmesen hosszú utat tettünk meg Dun Broctól idáig, és szörnyű hideg volt. Még egykét nap, és ideér a vihar. Érzem a levegőben. Kegyetlen, komisz telünk lesz.

– Remélem, Adam bácsi és Fiona néni még a vihar előtt megérkezik – aggódott James Leslie.

– Azt szerettem volna, hogy mama átjöjjön Dun Broc-ba, és egy ideig nálunk maradjon – mondta Velvet. – Alec és én már több mint húsz éve vagyunk házasok, és még soha nem láttad az otthonomat, mama!

– Majd tavasszal – ígérte Skye. – Mostanában folyton utazgattam, hát egy kicsit pihenni szeretnék.

– Hála Istennek! – motyogta maga elé hallhatóan Daisy.

– Ugyan miért mondod ezt, Daisy? – ugratta anyja társalkodónőjét Velvet. – Valld be, már évek óta nem szórakoztál ennyit, mint most. Idáig csupa unalom volt az életed.

– Szeretek unatkozni, Velvet úrnő – válaszolta Daisy.

– Most igazán nem unatkozhatsz – nézett Daisyre Skye. – És esküszöm, fiatalabbnak látszol, mint húsz évvel ezelőtt.

December huszonkettedikén úgy dél tájban Adam és Fiona Leslie is megérkezett Edinburghból. Délután havazni kezdett, szürkületre a hó már elborította a domboldalt és az erdőséget. Odakintről egyetlen hang sem hallatszott, a hó pedig hullott, egyre hullott, és semmi jelét nem adta annak, hogy egyhamar abbahagyná.

Aznap este a nagyteremben Adam Leslie kellemetlen hírt közölt az unokaöccsével.

– Mielőtt elindultunk, Gordie McFie-jal találkoztam a Fő utcában. Valami angolt emlegetett, aki utánad szaglászik a városban. Gordie szerint a fickónál állítólag elfogatóparancs van ellened, amit maga a király írt alá.

– St. Denis! – kiáltott fel elsápadva Jasmine.

– McFie személyesen is látta ezt az angolt? Megtudta a nevét, vagy látta az állítólagos elfogatóparancsot? – kérdezte Glenkirk gróf.

– Nem. Megkérdeztem tőle – rázta meg a fejét Adam.

– Ez St. Denis! – erősködött Jasmine. – Mi lehet ezzel az emberrel, hogy egyre csak üldöz? És mi lehet a királlyal, aki pedig szavát adta nekünk, és neked is, nagymama, hogy Hartsfield márki nem árthat nekünk? Hogyan szerzett Piers St. Denis elfogatóparancsot ellened, Jemmie? Hogyan?

– Ez csak koholmány, drága Jasmine – nyugtatgatta a férje.

– Honnan tudod? Úgy tűnik, hogy a király mindig úgy és ott csap le, ahogyan St. Denis érdeke megkívánja.

– Glenkirkben biztonságban vagyunk – jelentette ki a gróf.

– Miért vagy ebben olyan biztos? – tette Jasmine kezét a hasára, mintha gyermekét próbálná védelmezni.

– Lyányom, lyányom – térdelt Jasmine széke mellé Adam. – Jemmie a színigazat mondja. A tél még csak most kezdődik, tavaszig élő lélek nem kelhet át a hegyeken. A hó máris eltorlaszolta azt a kevés utat is. Fionának és nekem szerencsénk volt, hogy egyáltalán ideértünk, és nem kellett tavaszig Edinburghban rostokolnunk, míg az utak újra járhatók lesznek. Ha ez az angol még nem indult el Edinburghból, és nem érkezett ide előttünk, akkor tavaszig már nem is érkezhet meg. És ha ideérkezne? Ugyan mit csinálhatna? Ez a Leslie-k és a Gordonok territóriuma. Csak nem képzeled, hogy bántani engednénk Glenkirk grófját vagy a családját? Arról egy szót sem hallottam, hogy a fickó hadsereget hozna magával. Egyedül van. Nálunk meg két klán összes embere készen áll arra, hogy megvédelmezzük a férjedet. Ne félj, lyányom. Mindketten biztonságban vagytok Glenkirkben.

– Nem szaladok el! – kiáltotta Jasmine hevesen. – Nem! Ezúttal nem futok el!

– Nem is kell elszaladnod, lyányom – mondta Adam nyugodtan. – Mi, Leslie-k megőrizzük azt, ami a miénk, és nem engedjük elhurcolni innen a grófunkat.

Karácsony estére elállt a hóesés, és a kastély kápolnájában esti istentiszteletet tartottak. Az anglikán misét Ian Leslie, egy középkorú unokatestvér celebrálta, akinek megélhetését a gróf biztosította. Az anglikánok csupán kisebb teret hódíthattak meg Skóciában a presbiteriánusok miatt. Glenkirk gróf nem engedte, hogy házában bármely vallás lelkésze lakjon, mivel őket tette felelőssé első felesége és fiai haláláért.

A nagytermet magyallal és más örökzölddel díszítették. Hatalmas karácsonyi fahasábot vonszoltak be, a gyerekek visítozása és a kiskutyák vonyítása közepette. Forralt bort kínáltak, majd a klán hat embere ünnepélyesen, ezüsttálcán becipelt egy hatalmas, sült vaddisznót, almával a szájában. A gyerekek kis zacskókban édességet és mazsolaszőlőt kaptak. Bújócskáztak, míg szüleik alaposan belakmároztak.

Késő este betoppantak a dudások is, és miután elfújták dalaikat, megajándékozták őket. A férfiak, ahogyan Skye születésnapján is, táncot roptak; Leslie- és Gordon-kiltjeik a zene ütemére lobogtak, jóképű arcuk whiskytől és jókedvtől piroslott.

Január elseje az ajándékozás napja volt. Az összes gyerek pónilovat kapott, melyeket, mint a gróf mondta, nekik maguknak kell gondozniuk, még a kis Charlie-fiú sem volt kivétel. Henry Lindley megígérte, hogy segít neki, míg Lundy hercege kicsit nagyobbacska lesz.

– Ha van valamitek – magyarázta Glenkirk gróf négy nevelt gyermekének –, azért felelősek vagytok. Ugyanez áll a birtokotokra és a családotokra is. Egy szép napon mindnyájan felelősek lesztek a földekért és a rajta lakó emberekért, a ti népetekért. És ti, lányok, ha majd egyszer férjhez mentek, háztartásotokért és személyzetetekért tartoztok felelősséggel. Gondoskodnotok kell családotok egészségéről és jólétéről. Ha eljön ez az idő, könnyebben megy majd, ha most egy olyan kisebb felelősséggel kezditek, mint amilyen egy póniló.

– Jemmie nagyon jó apa – jegyezte meg feleségének BrocCairn gróf. – Az unokáinknak már nem is lehetne jobb dolga.

James Leslie egészen különleges ajándékkal lepte meg feleségét. Átadott neki egy okiratot, mely szerint tulajdonosa lett egy A-Cuil nevű kis háznak, mely a Sithean-tó felett, a domboldalon állt, és valaha James Leslie anyjáé volt.

– Nem olyan nagy, mint McGuire Ford, nem kastély, csak egy kicsike kőház. Tavasszal majd odamegyünk, hogy megnézd, attól kezdve pedig valahányszor magányra vágysz, elvonulhatsz oda.

– Nem volt ez valaha Gordon-birtok? – kérdezte Velvet a férjétől.

– Jemmie dédanyja Gordon-lány volt, és Catre hagyta a házat. Amikor Jemmie apjával végre elrendeződött a házasságuk, Cat apja a lányának hozományul A-Cuilt is odaadta. Cat állítólag addig nem volt hajlandó férjhez menni, míg Jemmie apja vissza nem tért A-Cuilbe, ami pontosan aznap történt meg, amikor Jemmie megszületett. Jemmie jobban ismeri a históriát, mint gondoltam – mondta BrocCairn a feleségének.

Vízkereszt estéjén Skye nem mozdult ki a kastély nyugati tornyában lévő lakrészéből. Nem akart részt venni az ünnepségen, de ünneprontó sem akart lenni. Lányai és unokái délután meglátogatták, és együtt siratták Adam de Mariscót, aki pontosan egy évvel ezelőtt hunyt el.

– Amikor Willow apja meghalt – mesélte nekik Skye –, azt hittem, belehalok, de Willow szerencséjére, összeszedtem magam. Amikor Geoffrey Southwood meghalt, oly mélyen gyászoltam, hogy John fiammal együtt kis híján belehaltam. Adam volt az, aki visszahúzott a halálból. Azután elveszítettem Niall Burke-ot, de ekkorra már valahogy hozzászoktam a halálesetekhez, és Adam újra mellettem állt. Akkor megfogadtam, hogy többé nem megyek férjhez, hiszen öt férjet már eltemettem. Adam megígérte, hogy örökké mellettem lesz, és soha nem hagy el, ahogyan a többiek – sóhajtott mélyet Skye. – De hiába, drága lányaim, nem élhetünk örökké, igaz? És negyven éven át ezzel a csodálatos férfival élhettem. Most már csak egyetlen dolog maradt számomra – az, hogy várjam a halált.

– Mama! Ne beszélj így! – könyörgött Velvet az anyjának.

– Ha még itt vagy, nagymama – mondta csendesen Jasmine –, az talán azért van, mert Istennek valami szándéka van veled. Nem te voltál az, aki arra intettél, hogy ne harcoljak a végzet ellen? Te se küzdj a sors ellen, bármi legyen is az.

Skye halovány mosolyra fakadt.

– Milyen okos vagy, Jasmine, amiért a saját logikámat fordítottad ellenem.

– Ellened? Szó sincs róla, nagymama! Nagy szükségem van rád – mondta, majd megfogta Skye kezét, és domborodó hasára tette. – És Patrick Leslie-nek is szüksége van rád. És az összes kisbabának, akik utána jönnek világra. Azt akarom, hogy valahányszor gyerekem születik, mindig mellettem legyél. Ne is menj vissza Queen’s Malvernbe, legfeljebb nyaranta, amikor mama és én is odamegyünk. Maradj itt Skóciában, Glenkirkben velünk.

– Glenkirk a te otthonod, Jasmine, Queen’s Malvern pedig az enyém. Tavasszal hazamegyek, és többé nem hagyom el a házat. Ott akarok meghalni, ahogyan Adam is ott halt meg, és azt akarom, hogy mellé temess, a dombtetőre.

– Ne beszélj ilyeneket, mama – kezdett pityeregni Velvet.

Skye bosszúsan megrázta a fejét, és unokájára nézett. Jasmine megértette, és Skye tudta, hogy teljesíteni fogja kívánságát. Szegény Velvet! Egész életében egyetlen kalandja volt. Hogy is érthetné hát meg őt? És mégis, ebből az egyetlen kalandból született meg ez a csodálatos unoka, Jasmine. Skye a kezébe vette unokája kezét, és megsimogatta. Jasmine rámosolygott.

Vízkereszt után néhány nappal kissé megenyhült a hideg, és Gordonék elhatározták, hogy kihasználják az alkalmat, és hazaindulnak Dun Brocba.

– Nem hinném, hogy tavaszig visszajöhetünk – mondta Velvet a lányának. – A gyerekszülésnél nincs rám szükséged. Remekül nézel ki, és mama amúgy is itt van veled. – Velvet beszállt a szánba, amely karácsonykor átrepítette őket a hegyek között, és beburkolózott a róka- és farkasbundák prémes melegébe. Jasmine három féltestvér fivére az anyja mellé kucorodott, Charlie pedig apja mellé ült a bakra, hogy segítsen a szán hajtásában.

– Majd megpróbálok üzenetet küldeni – ígérte James Leslie az anyósának. – A legmagasabb domb tetején jelzőtüzet gyújtatok, ha Jasmine megszülte gyermekét. Ha két éjszakán át égnek a tüzek, akkor fiú, ha egy éjszakán át, akkor lány született.

– Fiú lesz – nyakaskodott Jasmine.

Már csak Adam és Fiona maradt Glenkirkben, és Jasmine nagyon örült Fiona társaságának, aki évei számát tekintve Jasmine és Skye között állt. Okos, furfangos, csavaros észjárású asszony volt, és Jasmine mindent megtudott tőle Jemmie anyjáról. Ekkor kezdte csak igazán sajnálni, hogy nem ismerte Catet.

– Biztosan nagyon megszeretne, mert épp az ellentéte vagy annak az asszonynak, akit ő választott ki Jemmie-nek. Cat persze jót akart, amikor fiát a Gordon-klán leghatalmasabb ágához kötötte, de Isabella tyúkeszű volt – jelentette ki Fiona nyersen. – Azokban az időkben csak a bolond ment a Szent Margit-kolostorba. A presbiteriánusok az egész vidéket ellepték, és felkutatták a régi hit szerencsétlen papjait és híveit. Azon a tájon pedig egy különlegesen veszedelmes banda garázdálkodott, amely Isten nevében már számos atrocitást követett el. Fejjel lefelé keresztre feszítették a papokat, erőszakoskodtak, raboltak, gyújtogattak. Jemmie nem akarta elengedni a feleségét, ám Isabella azt mondta, hogy az apácák valami vászonneműt készítettek számára, amit át kell venni tőlük. Így hát elment, a fiait is magával vitte, a többit már tudod – vetett keresztet Fiona. – Isten irgalmazzon szegény lelkűknek – tette hozzá.

– És soha nem találták meg őket? – kérdezte Jasmine.

– Nem, soha – rázta meg a fejét Fiona.

– Soha nem értettem meg, hogy az emberek miért hiszik az egyik vallást felsőrendűbbnek a másiknál – mondta Jasmine. – De hát én apám udvarában nevelkedtem, és apám szabadelvű volt.

A tél egyre zordabb lett. A hó állandóan esett, és lehetetlenné tett bármely utazást. Éjszakánként a kastélyban néha farkasüvöltést lehetett hallani. Az ordasok valahol a közeli dombok sűrűjében vonyítottak. Csupán a napok lassú hosszabbodása jelezte, hogy a tél előbb-utóbb mégis elmúlik. Január, majd február is eltelt. A kastélyban békésen és szervezetten folyt az élet. Jasmine Adáli segítségével látta el a háztartást. A gyerekek délelőttönként és kora délután Duncan atyával tanultak, tanulás után pedig a kiskutyáikkal játszadoztak, amelyek már jókorát nőttek. Lovagoltak is pónijaikon a kastély udvarában, melyről ellapátoltak a havat. Jasmine nem is emlékezett rá, mikor látta gyermekeit ennyire boldognak. Végre normális életet éltek, amit James Leslie-nek köszönhettek.

Március ötödikének délelőttjén Jasmine szólt nagyanyjának és Fionának, hogy megkezdődtek szülési fájdalmai. Délutánra már egészen bizonyos volt abban, hogy aznap

megszül. A kastély padlásáról lecipelték a szülőasztalt, és felállították a nappaliban. Rohána, Toramalli, Adáli és a két idős asszony készenlétben állt.

– Mit tehetnék érted? – csókolta meg a gróf felesége nyirkos homlokát. – Tudom, milyen nehéz dolog a szülés. Jól emlékszem még, milyen nehezen hozta a világra Isabella Jamie-t és George-ot. – Első alkalommal történt, hogy a gróf kimondta Jasmine előtt halott fiai nevét.

– Te és Adam bácsi foglaljátok le a gyerekeket – kérte Jasmine. – A többi asszonyhoz képest szégyentelenül könnyen szülök, legalábbis nagymama ezt állítja.

– Így igaz – biztosította a grófot Skye. – Csak Fortune-nál volt némi nehézség, aki nem fejjel, hanem lábbal előre akart világra jönni. Mint tudod, Jemmie, akkoriban Írországban voltunk, és ha boldogult nővérem, Eibhlinn nem jön át a zárdából, hogy megfordítsa a babát, akkor bizony Jasmine és a gyerek is meghalt volna. Istennek hála, Fortune is egészséges csecsemőnek született. Ez a baba pedig előírásosan helyezkedik el – tette hozzá.

– És gyorsan kibújik – mosolygott férjére Jasmine, majd a fájdalomtól kissé eltorzult az arca. – A kis haszontalan már alig várja, hogy megszülessen. Újabb mindenre elszánt Leslie jön a világra.

Patrick Leslie, azaz Glenkirk leendő hatodik grófja március hatodikán, éjfél után pár perccel született. Apjára hasonlított sűrű, fekete hajával, és bébikék szemében látszott, hogy hamarosan zöldes-arany árnyalatú lesz. Amint megfürösztötték és bepólyálták, anyja keblére tették, ahol az újszülött olyan erőteljesen kezdett szopni, hogy anyja kis bestiának nevezte. Abban a pillanatban, amikor ezt Jasmine kimondta, a baba egy pillanatra abbahagyta a szopást, és hosszan belenézett anyja szemébe, majd újra rávetette magát a tápláló anyamellre.

– Jóságos Isten! – mondta halkan Jasmine.

– Tetőtől talpig Leslie – kuncogott a férje. – Ez a nézés teljesen apámra emlékeztetett.

– Érdekes – mélázott el Jasmine. – Nekem meg az én apámat juttatta eszembe.

Mivel Glenkirk legújabb örökösének a Patrick nevet adták, ezért március tizenhetedikén, Szent Patrick napján tartották a keresztelőjét. Jasmine arra kérte Skye-t, legyen Patrick keresztanyja, Henry Lindley pedig féltestvére keresztapja lett. A kisbaba élesen sikítozott, amikor fejére cseppentették a keresztvizet, annak jeleként, hogy az ördög ina szakadtából eltávozott belőle.

Április közepén a kis Patrickot szoptatós dajkára bízták. A dadust most is Adáli választotta, ahogy Jasmine összes gyermekének. Szemmel láthatóan az égvilágon mindenről tudott, ami körülöttük történt, és mindenkit ismert. Amikor egyszer Jasmine emiatt egy kicsit kötekedett vele, csak elmosolyodott.

– Ha meg akarom védeni hercegnőmet és az övéit, akkor mindenről tudomást kell szereznem – jelentette ki Adáli. – Mary Todd unokahúga Willnek. Gyermeke születése után nem sokkal meghalt a férje. Will elhozta Glenkirkbe, hogy gondjukat viselje. Tudtam, hogy körülbelül akkorra választja el a gyermekét, mire hercegnőm kisbabája megszületik. Sok és jó minőségű teje van. Rendes, egészséges lány, és nagyon örül, hogy Lord Patrick elválasztásáig a kastélyban lakhat. Ráadásul hercegnőmnek sem kell megválnia a fiától. Ennél jobb megoldás nem létezik, ugye?

– Éppoly tökéletes, mint amilyen te magad vagy, Adáli – nevetett Jasmine. – Nem tudnék meglenni nélküled, öreg barátom.

– Imádkozom, hercegnőm, hogy soha ne is kelljen – válaszolta Adáli komolyan.

Április közepére már jóformán minden hó elolvadt. Adam és Fiona úgy gondolták, ideje lesz hazamenniük Edinburghba.

– Nézzetek utána, vajon St. Denis még mindig ott lődörög-e – kérte Jasmine.

– Ha egyáltalán St. Denis volt az – mormogta James Leslie.

– Tudod jól, hogy ő volt! – kiáltotta mérgesen Jasmine.

– Veled küldöm egyik glenkirki emberünket, Adam bácsi – tette hozzá. – Levelet visz George Villiersnek, a királyi udvarba. Ha senki más, Steenie tudni fogja, mi történik. Kérlek,

gondoskodj róla, hogy a levélvivő biztonságban jusson ki Edinburghból az Angliába vezető útra.

– Rendben van, lyányom – bólintott Adam Leslie. – És légy nyugodt, megvédjük magunkat ettől az angoltól.

A tavasz immár friss zöldet varázsolt a domboldalakra. Az utak szabaddá váltak, és Skye azon kezdett töprengeni, vajon nekivágjon-e, hogy meglátogassa Velvet lányát Dun Brocban.

– Néhány hetet Velvetnél töltök – közölte velük határozatát. – Utána pedig mindnyájan felkerekedünk, és nyárra Queen’s Malvernbe utazunk. Jó lesz már újból odahaza.

Jasmine megállapította, hogy nagyanyja végre magához tért az Adam de Marisco halála okozta megrázkódtatásból. Skye élete fogytáig sirathatja Adamet, de a legrosszabbon túl van, és megint törődni kezd az élet dolgaival, gondolta Jasmine. Az is megkönnyebbülés volt Jasmine-nak, hogy ő maga is megint a saját életét élhette. Úgy gondolta, hogy nem utazik minden nyáron Angliába, mert Glenkirk nagyon is a szívéhez nőtt, de mindaddig, amíg Skye él, a kedvéért vele tölti a nyarakat.

Ám mielőtt még Jasmine szolgálói nekiálltak volna a ládák becsomagolásának, hírnök érkezett Edinburghból, Adam Leslie üzenetével. Piers St. Denis, Hartsfield márkija valóban Edinburghban tartózkodott, és Adam a saját szemével látta a márki birtokában lévő, királyi aláírással ellátott elfogatóparancsot. Árulás miatt kell elfogni Glenkirk grófot és grófnőt, állt benne.

– Árulás? – döbbent meg James Leslie. – Ugyan miféle árulás?

– Erről nem esik szó – felelte a hírnök. – De Adam uraság azt üzeni, hogy ez az angol idetart, Glenkirkbe, és egész csapat fizetett embert hoz magával.

– Ez valami cselszövés lesz – vélte a gróf. – De amíg tisztázzuk a dolgot, el kell mennünk innen.

– Adam uraság is ezt ajánlja – bólintott a küldönc. – A lelkemre kötötte, hogy mondjam meg őladységének, levélvivője már biztonságban átkelt a határon, és útban van dél felé.

– Márpedig én nem megyek sehová! – csökönyösködött Jasmine. – Ezúttal nem szaladok el.

– A fészkes fenéket nem – felelte a férje. – Tudatában vagy annak, mekkora veszélyben vagyunk, Jasmine? St. Denis őrült, de valahogy mégis megszerezte a király aláírását arra az átkozott iratra. Vagy aláhamisította. Nem számít, hogyan csinálta. Ezúttal úgy tűnik, mintha a törvény is az ő oldalán lenne. Nem akarom bevárni, míg ideér és letartóztat.

– Ez a kastély elég erős ahhoz, hogy ellenálljon egy ostromnak – állította Jasmine.

– Igen, ha felhúzzuk a felvonóhidat. De kétlem, hogy működik egyáltalán. És még ha bevesszük is magunkat a kastélyba, ez a legrosszabb évszak az ostromhoz. Még nem volt aratás, és nincs elég ennivalónk. A téli eleségünk gyakorlatilag elfogyott. És mi lesz az embereimmel? Nem akarom St. Denis és zsoldosai kénye-kedvére kiszolgáltatni őket. Ha a zsoldosoknak kedvük szottyan, tönkretehetik a mezőimet, és leölhetik egész nyájamat. Ezt nem akarom! Nincs más választásunk, menekülnünk kell.

– Nem hagyhatjuk itt a gyerekeket – tiltakozott Jasmine. – Magunkkal sem vihetjük őket, kivált a kisbabát nem. Gondolod, hogy St. Denis nem használja fel őket ellenünk?

– Számára csak a Glenkirk-örökös és a Stuart-gyerek fontos – szólt közbe Skye. – Rejtsétek el őket az apátságban Mary Todd-dal és Adálival. A kis Lindley gyerekek pedig velem jönnek Dun Brocba, ahol biztonságban lesznek a nagyszüleikkel. Így aztán te és Jemmie tetszésetek szerint játszhattok bújócskát St. Denis-vel, akinek a skót hegyek nagy hátrányt jelentenek.

– Úgy van – helyeselt a gróf. – Egész hadsereggel keresgélhet minket, mégsem tud megtalálni. Nagy családom van, és sorra látogathatjuk rokonainkat. St. Denis nem tudja, ki kicsoda, és a családból senki nem árul el, ha kiderül, hogy ő az ellenségünk.

– És vajon a zsoldosai nem fognak rabolni és gyújtogatni, ha nem találnak minket? – aggodalmaskodott Jasmine.

– Valószínűtlen, drága Jasmine – csóválta a fejét a gróf. – Keresgélni keresgélhet bennünket, és ha megtalál, le is tartóztathat. Ám ha dühében feldúlja a vidéket, vagy megengedi az embereinek, hogy a miénket fosztogassák, akkor bajba kerül. Egyébként sem zsákmányért, hanem értünk jön. Élelmet nem tud szerezni. Kevesen vannak, a kezünkben tarthatjuk őket, édesem.

– Ha eljön a rendes ideje, Velvettel és családjával Dél-Angliába megyek – jelentette ki Skye. – A Lindleyk mindig apjuk házában töltötték a nyarat, így ezúttal is úgy látszik majd, mintha minden rendben lenne.

– Mondd meg a testvéremnek, Charlie-nak, hogy mindig legyen a gyerekek mellett, mialatt Cadbyben vannak – kérte Jasmine. – Valakinek meg kell védeni őket.

– Ezt a játékot már jó néhány alkalommal játszottam, lányom – mondta Skye. – És egy dologra emlékezned kell: soha nem engedtem, hogy félj. St. Denis nagy és veszélyes játszmába fogott, hatalmat és gazdagságot akar nyerni. Fondorkodása azonban hiábavaló, mert a király nem tud róla, és mert a király kezében van minden hatalom. St. Denis-ről a végén lehull a lepel, és kiderül, milyen becstelen és veszedelmes csaló. A gyermekeid biztonságban lesznek. Glenkirk apátsága még a kastélynál is eldugottabb helyen áll. Senkinek eszébe nem jut ott keresni Charlie-fiút és a kis Patrickot. Henry, India és Fortune velem lesznek. És ha St. Denis megtudja, hogy hol vannak, ugyan mihez kezdhet velük? A gyermekeid felett semmi joga sincs – mondta Skye. – És most ne a gyerekekre gondoljatok, hanem saját magatokra, hogyan játsszatok minél ügyesebben macska-egér játékot a gonosztevővel. Hamarosan megtudja, hogy elbújtatok előle. Hol itt lesztek, hol amott, és mire odaér, megint másutt lesztek. Meglásd, kislányom, egész szórakoztató lesz a dolog. Úgy tudom, Hartsfield márki nem túl türelmes ember, és nem tud veszíteni. A dühös ember pedig hibákat követ el, és megfeledkezik az óvatosságról. Ti azonban okosak és óvatosak lesztek. Most egyedül csak egymásra és a biztonságotokra kell ügyelnetek. És még valami! Ne higgyetek semmiféle szóbeszédnek, amit híresztelnek, Jasmine! St. Denis előbb-utóbb bizonyára azzal is rémítgetni próbál, hogy elfogta a gyermekeidet. Egy pillanatig se hidd el, kislányom. Ez is csak hazugság lesz, éppolyan hazugság, mint a többi. Amíg nem halljátok tőlem az ellenkezőjét, addig a gyerekeid biztonságban vannak. Értetted?

– Igen, nagymama – bólintott Jasmine.

– Akkor jó – mondta Skye, járt az agya, mint a motolla. Úgy érezte, friss vér kering az ereiben. Akárcsak a régi szép napokban!

– Ismerem ezt a nézését – súgta oda Daisy Nórának. – Én mondom, lányom, szép kis idők elébe nézünk! Szinte egész életemet mellette töltöttem, és tudom, hogy az efféle pillantás semmi jót sem jelent. Ez biztos!

– Miért, mit jelent, amikor így néz? – súgta vissza Nora.

– Azt jelenti, hogy kész a csatára, márpedig az egyszer biztos, hogy ha csatába megy, soha nem veszít.

– De hiszen mi visszamegyünk Angliába! – képedt el Nora.

– Hah! – hördült fel Daisy. – De mi lesz addig, míg odaérünk, lányom! Épp ez az, ami aggaszt. Mi lesz addig, míg odaérünk!

– Mit sutyorogtok ott ti ketten? – csapott le Skye.

– Épp azt mondtam Nórának, hogy minden olyan, mint a régi szép napokban – védekezett Daisy.

– Igen. Pont olyan – mosolygott huncutul Skye de Marisco.

16. fejezet

Adáli a Glenkirk-kastély lőrésein át figyelte, amint Piers St. Denis, Hartsfield márkija Kipp-pel, a fivérével, valamint húsz emberével leereszkedik a kastélyhoz a dombról. Csak St. Denis-nek és Kippnek volt fegyvere, a többi lovasnak alig; igen szegényes ruházatot viseltek. Edinburghi söpredék, gondolta megvetően Adáli. Valószínűleg némi whisky és pár garas ígéretével vették meg őket, és bármikor átállnak ahhoz, aki több whiskyt és több pénzt ajánl. Ettől St. Denis azért még veszedelmes ember, és Adáli cseppet sem becsülte alá. Amikor a felvonóhídon az első lópaták dobogásait meghallotta, lerohant a kastély legmagasabb pontjáról, így már az udvarban üdvözölhette a látogatókat.

Piers St. Denis átható kék szeme egy pillantással felmérte Glenkirköt. A kastély ódon, de állapota kitűnő. A lőréseknél kemény legények állnak készenlétben. Leslie gróf nyilván dúskál aranyban-ezüstben. A márki egy pillanatig azzal a gondolattal kacérkodott, hogy két legyet üt egy csapásra – megszerzi Jasmine és férje vagyonát. Rowan Lindley sem lehetett szegény ember. Három vagyon! És ha valamelyik gyerek nem éri meg a felnőttkort, akkor, nos hát akkor miért ne lehetne mindez a vagyon az övé? Bármi történjék is, a király egész biztosan megbocsát neki. Elvégre a királyné és a pimasz kígyó, Villiers ellenére is, Piers St. Denis-nek még mindig a király oldalán van a helye. Stuart Jakab kedveli őt. Igaz, az utóbbi időben a király kissé közönyösen bánt vele, de nincs jele, hogy az érzelmei megváltoztak volna. Beszélhet Kipp, amit akar, a király úgyis mindent megbocsát neki.

Piers mostanság azt gyanította, hogy Kipp iránta tanúsított hűsége kissé megrendült. Kipp azt a kellemetlen szokást vette fel, hogy minden lépéséről tudni akart, és megpróbált elébe vágni. Az sem tetszett neki, hogy Piers embereket fogadott fel Edinburghban, és célzásokat tett arra, miszerint ezek túlságosan durvák, de a veszély első pillanatában szétszaladnának. Még azon is vitázott bátyjával, hogy ezeknek a csatornatöltelékeknek előre pénzt adjon, noha Piers nagyon is jól tudta, hogy ha nem csillogtat meg előttük egy-két garast, a kisujjukat sem mozdítják.

– Ha becsületes emberek, akkor megbíznak benned – vélte Kipp.

– Nincs szükségem becsületes emberekre – jelentette ki Piers. – Akik becsületesek, azoknak lelkiismeretük is van, amire még kevésbé van szükségem. Ők csakis azért engedelmeskednek, hogy a végén megkapják a pénzük másik felét is.

– Egy holdfényes éjszakán könnyen elnyisszanthatják a torkodat – jegyezte meg Kipp szárazon. – Csak a pénzedet pazarolod, Piers. Semmi mást nem kellett volna tennünk, mint Edinburghban maradni, és a király nevében odarendelni Glenkirk grófot. Ha nem jön el, akkor a skót kormány a saját embereivel letartóztatta volna. Ők tudják, hogyan viselkedjenek ilyen helyzetben. Most meg húsz kétes hírű emberrel bemasírozol James Leslie magánterületére, és azt hiszed, el tudod fogni a grófot? A hatóságok is melléd álltak volna, ha megmutatod nekik a király aláírását.

– Eszem ágában sincs senkinek megmutogatni az aláírást – felelte Hartsfield márki. – Mi lenne, ha valaki ismerné a király keze vonását?

Kipp St. Denis elszörnyedt féltestvére szavai hallatán.

– De hiszen azt mondtad, hogy a király aláírta az elfogatóparancsot, csak épp a neveket hagyta ki belőle! Most meg azt mondod, hogy alá sem írta?

– Megkértem, hogy írja alá, de valahogy soha nem volt rá ideje. Elég jól ismerem a kézírását, így hát aláírtam, és kicsit elmaszatoltam. Aztán a pecsétviasszal majdnem egészen letakartam – mesélte Piers St. Denis szinte gyerekesen nevetgélve. – Mit gondolsz, Kipp,

haragudni fog rám? Az öreg bolond király mindig megbocsát nekem, amikor rosszalkodom. Szereti, ha haszontalan vagyok, olyankor úgy érzi, hogy a bölcsességével megnevelhet.

Kipp St. Denis-nek szinte fájt, amit féltestvére elkövetett. Piers odahamisította a király nevét egy iratra, s két ártatlan ember vesztét okozza… De hiszen ez árulás! Hogyhogy Piers nem érti? Bizonyára képtelen felfogni. Az egészből csak annyit ért, hogy valamit akar, és kerül, amibe kerül, megszerzi, mert eddig még mindent megkapott, amire vágyott. És eddig mindig megmenekült a büntetéstől. De most nem menekül, gondolta Kipp. Isten megsegíti. Fivére ezúttal túl messzire ment, nem menekülhet.

– Ha rájönnek, hogy a király aláírása hamis – mondta Piersnek –, felségárulásért letartóztatnak, és amennyiben a glenkirki Leslie-ket bántalmaztad, gyilkossággal is megvádolnak.

– Ugyan ki fedezné fel? – vont vállat Piers.

– Nem ölheted meg Glenkirk grófot és grófnét anélkül, hogy ne bosszulnák meg őket. Az Isten szent nevére, kérlek, Piers, James Leslie a király rokona! Az egész klánja egy emberként masírozna a Whitehallba, hogy bosszút követeljen. Ezt a játszmát elvesztetted. Vége. Jasmine de Marisco Lindley James Leslie-t választotta férjéül, és épp nemrégiben gyermeket is szült neki. Értsd meg, hogy vége! Menjünk vissza Angliába, mielőtt késő lesz. Senki semmit nem tud az elfogatóparancsról. Azt mondhatnánk, hogy az egész csak merő szóbeszéd volt. Égessük el még ma azt az átkozott iratot, mielőtt még valaki ellopná tőlünk, és bizonyítékot szerezhetne. Ha jó képet vágsz a királyné előtt, ahogyan Villiers is teszi, Anna királyné megbocsát, még feleséget is keres neked.

A királyné hiú asszony, de rendes. A király kegyében is megmaradhatnál. Ne dobj el magadtól mindent, csak azért, hogy bosszút állhass! Nem éri meg, Piers. Mindent elveszítesz! Térj észre, bátyám, kérve kérlek!

– Fárasztó vagy, Kipp – felelte a márki szárazon. – Á, nézd csak! Itt van az a hindu, Adáli, már vár ránk.

Adáli észrevette, amikor Kipp izgatottan beszélt testvéréhez. Bár tudná, miről volt szó. A márki hű ebe, Kipp mindenesetre szörnyen zaklatottnak látszik. Érdekes, gondolta Adáli, miközben a látogatók a kastély kapujához vezető lépcső előtt megálltak.

– Üdvözlöm, mylord – szólalt meg nyájasan Adáli. – Üdvözlöm a Glenkirk-kastélyban. Embereinek majd fegyvereseink megmutatják, hol pihenhetnek le. Dougie, fiacskám, vezesd el az urak lovait az istállóba! – szólt oda az egyik istállófiúnak. – És most kérem, kövessenek

– ment előre Adáli. Bevezette a márkit és fivérét a nagyterembe, egyet tapsolt, mire elősietett egy inas. – Bort St. Denis úrnak és másik vendégünknek! Kérem, uraim, foglaljanak helyet itt a tűz mellett. Az ilyen szürke nap mindig hidegebbnek tűnik – kedveskedett, majd átvette a tálcát az inastól, és maga töltötte ki a serlegekbe a vörösbort.

– Ah! – szimatolt elismerően Hartsfield márki. – Archambault-i bor! A legfinomabb!

– Úgy van, uram – mosolygott Adáli, és figyelő szemmel nézte őket, míg ittak. – Mivel állhatnék lordságod rendelkezésére? – kérdezte, amikor letették a serlegeket.

– Jelentsd a grófnak és feleségének, hogy megérkeztem.

– Attól tartok, uram, hogy ez lehetetlen. Glenkirk gróf és felesége épp nem tartózkodik idehaza.

– Hol vannak? Mikor jönnek vissza?

– Még azt sem tudom biztosan, merre vannak e pillanatban, uram – kántálta Adáli. – Ami pedig visszatérésük időpontját illeti, arról végképp halvány sejtelmem sincs. Glenkirk természetesen állandóan készen áll fogadásukra, valahányszor hazajönnek. Általában előreküldenek valakit, így elkészíthetem az étket, de a hírnök rendszerint csupán néhány órával előzi meg uramat és úrnőmet. |

– És mikor mentek el? – kérdezte a márki.

– Mármint hogy ezúttal? Azt hiszem, néhány napja. Tudja, uram, itt olyan békesség honol, egyik nap úgy folyik át a másikba, hogy észre sem vesszük az idő múlását.

– Nem értem! Maga, aki annyira vigyáz úrnője biztonságára, még azt sem tudja, hol-merre jár? – kételkedett a márki.

– Amikor úrnőm mellett ott van a férje, akkor nem kell félnem a biztonsága miatt. Ami meg azt illeti, hol-merre járnak, a gróf már jó néhány éve nem járt itthon. Ahogy láttam, óriási, kiterjedt családja van, hatalmas klán, sokan közülük csupán távoli rokonok. Múlt ősszel érkeztünk ide, rövid idő múltán pedig a hó és jég eltorlaszolta az utakat. Egészen mostanáig. A gróf már nagyon szerette volna meglátogatni családját, a klán férfi és nő tagjait, hogy bemutassa nekik feleségét, és felújítsa régi rokoni és fegyverbarátságukat.

– Hát a gyerekek? Azok hol vannak? – gyanakodott a márki.

– Őket is családi látogatásra vitték – felelte szemrebbenés nélkül Adáli.

– Királyi elfogatóparancs van nálam, mely szerint le kell tartóztatnom Glenkirk grófot és grófnét – közölte Hartsfield márki. – Ha nem mondja meg nekem, hol vannak, önt tartóztatom le a királyi igazságszolgáltatás megakadályozása miatt, Adáli!

– Uram, az igazat mondtam. Sejtelmem sincs, hol lehetnek. Idegen vagyok ebben az országban, alig tudok róla valamit, még kevésbé ismerem a gróf rokonait. Még nem volt rá időm, hogy megtanuljam, oly sokan vannak.

Ám azért éppúgy, ahogyan úrnőm, én is tisztelem a királyt. Az az öregember, aki előttem a kastély kamarása volt, egy közeli házban lakik. Talán ő többet tud mondani mindazon helyekről, ahol mylord megtalálhatja uramat és úrnőmet. Jöjjön, kérem, odavezetem.

Adáli kivezette őket a nagyteremből, míg újra az udvaron álltak.

– Hol vannak az embereim? – kérdezte idegesen St. Denis.

– Elszállásolták őket és enni adtak nekik – felelte Adáli szívélyesen. Közben átvezette őket a kastély vasrostélyos kapuján, átmentek a felvonóhídon, majd letértek az útról az erdő mélyébe vezető szűk ösvényre, amelyet látni is alig lehetett.

– Miért erre megyünk? – faggatta a márki Adálit.

– Erre kell mennünk Will Todd házához, uram – állt meg Adáli. – A hegyi patak mellett lakik, valószínűleg horgászik, mikor odaérünk. Semmitől nem kell félnie, uram.

– Nem félek, csak kíváncsi vagyok – vágott vissza a márki.

Adáli magában mosolygott, és továbbment. Voltaképpen rövidebb út is vezetett Will házikójához, ám Adáli a kacskaringósabbat választotta, hogy végképp összezavarja ezt a két embert. Ez az ösvény sziklákon, hepehupákon, hol dombnak le, hol dombnak felfelé vezetett, és közben mindenütt sűrű, tövises bokrok nőttek. Adáli hallotta, amint a két, mögötte bukdácsoló férfi káromkodott, amikor ruhájukat megtépázták a tüskék, ő maga azonban oly simán haladt előre, hogy sem hófehér nadrágja, sem kifogástalan fehér kabátja nem lett sem foltos, sem tépett. Végül patakcsörgedezést hallottak maguk előtt, ám ez, mint Adáli mondta, mialatt egyik szikláról a másikra szökdécselt, még nem Will patakja volt. A két férfi újra káromkodni kezdett, mialatt kénytelen-kelletlen átgázolt a patakon. Adáli csendesen derült magában.

Végre maguk mögött hagyták az erdőt, és kijutottak egy mezőségre, ahol tehéncsorda legelt.

– Vigyázzanak, hová lépnek – figyelmeztette őket Adáli. A két férfi lábujjhegyen áttipegett egy rakás tehénlepényen, és Adáliból majd kipukkadt a kacagás, amikor látta, hogy Hartsfield márki mennyire undorodik.

– Messze van még? – kérdezte Kipp.

– Mindjárt odaérünk.

Végre megpillantották a mező túlsó csücskében a házat, és mellette a sebes vizű patakot. Egy férfi állt derékig a vízben, kezében horgászbottal.

– Hahó! – kiabálta Adáli. – Adáli vagyok, Will Todd, és látogatókat hoztam.

A vízben álló alak lassan megfordult, látszott rajta, mennyire bosszantja, hogy megzavarják. Kelletlenül közelebb ment a parthoz, de nem jött ki a vízből.

– Mit keresnek itten? – kérdezte olyan erős helyi akcentussal, hogy a két angol jóformán meg sem értette.

– Jó reggelt, Will Todd! – köszönt nyájasan Adáli. – Ez a két úriember itt őlordságát keresi. Én nem tudtam megmondani, merre keressék, de te bizonyára segíthetnél nekik.

– Nesze! – lökte oda Will a horgászbotját Adáli kezébe. – Fogjad, barátom. Nem bírok úgy beszélni, ha horgászbot van a kezemben – jelentette ki, és éles szemmel végigmérte a két idegent. – Szóval hát űlordságát keresik, mi? Én se tom’ megmondani, merre-hun lehetnek, de mongyák, keresték már űket Sitheanba? Leheccséges, hogy ottan vannak. De az is lehet, hogy űlordsága meg az asszonykája eementek Hay Hosba, avagy Greyhavenba. Asse kizárt, hogy ippeg Briarmere Moornál, vagy Leslie Brae-nél múlatják az időt. Itten már mind végignézték őket az uraságok?

– Mit mondott? – kérdezte St. Denis zavartan. Jóformán egy mukkot sem értett abból, amit az öreg összezagyvált.

– Pedig érthetően mondta – válaszolta Adáli. – De én már néhány hónapja hallgatom ezeknek az itteni embereknek a beszédét, és elég jó fülem van a kiejtésükhöz.

– Igen! Igen! – mondta, azaz majdnem kiabálta St. Denis. – De mi a nyavalyát mondott? Számomra teljesen érthetetlen volt.

– Will Todd azt mondta, hogy Glenkirk gróf és felesége odaát lehetnek Sitheanban, hogy meglátogassák Lord Leslie nagybátyját. Az is lehetséges, hogy a Hay-házban, avagy Leslie Brae-nél vannak nagybátyjukkal együtt, netán Greyhavenbe vagy Briarmere Moorba mentek a gróf öccseivel.

– Vagy Gordonékhó’ – szólt közbe Will Todd. – Tán a Gordonékná’ vannak, merhogy a mi Moragunkbú Gordon-feleség lett.

– Az is lehetséges – fordított újból készségesen Adáli –, hogy Gordonékhoz mentek látogatóba, a gróf boldogult feleségének családjához. A Gordon család legfiatalabb fia feleségül vette Glenkirk gróf húgát.

– Vagy a játékokhú mentek – tódította Will Todd. – Elmehettek a játékokhú is, amikbű ippeg elég lesz a nyárba. Ha nem csal meg az eszem, kettő vagy három is tán – jelentette ki, majd kivette Adáli kezéből a horgászbotot, és visszalépett a sebes patakba. – Ennyit tudok, oszt kész – közölte velősen.

– Játékok? – nyitotta kerekre a szemét a márki.

– A tél nagyon hosszú és kemény – magyarázta Adáli. – Így azután a skótok a nyári hónapokban vitézségi bajnokságokat tartanak. Ilyenkor az egész klán összetalálkozhat, és a férfiak bemutathatják ügyességüket. Például gerelyt hajítanak, uram. Ez egy hosszú rúd. Olykor hatalmas köveket hajigálnak nagy távolságra. Az asszonyok azért mennek oda, hogy kipletykálhassák magukat. Táncolnak is, megjelennek a bárdok és a dudások. Willnek valószínűleg igaza van. Ezen a nyáron jó néhány játékot rendeznek, és a gróf mindegyikre elmegy, mert Stuart-kapcsolatai miatt igen sok emberrel áll rokonságban.

– Micsoda barbárság! – fintorgott St. Denis.

– Menjünk vissza Edinburghba – szólalt meg Kipp. – Glenkirköt itt keresni épp olyan, akár szénakazalban tű után kutakodni. Ha a király nevében utánaküldesz, vagy idejön, vagy megkockáztatja a felségárulást.

– Ó, én biztosra veszem, hogy ha igazán akarják, meg is találják a grófot – mondta Adáli csupa gúny hangon, ugyanis kíváncsi volt, mi lesz. Melyik javaslatot választja a márki? A fivéréét, avagy az övét?

– Legjobb lenne visszamenni Edinburghba – kapacitálta a bátyját Kipp.

– Nem! – förmedt rá a márki. – Itt vagyunk, és bizonyára nem lesz nehéz megtalálni azokat a helyeket, amiket az öreg említett.

– A játékokról se feledkezzen meg, mylord – tette hozzá készségesen Adáli, de közben érezte, hogy Kipp St. Denis zordan figyeli.

– Tudja, hol rendezik meg ezeket a játékokat? – kérdezte a márki.

– Nos, úgy tudom, némelyiket Invernessben, másokat Nairnben, és beszélik, hogy a Lomondi-lochnál, uram.

– Részletesen tájékoztat róluk, és elmondja, hogyan lehet odajutni – parancsolta a márki. – Itt éjszakázunk, és reggel elindulunk. – Piers St. Denis túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy Adáli készségessége szöget üssön a fejébe, de Kipp elgondolkodott.

– Mire készül? – kérdezte Kipp a kastély udvarmesterét, amikor végre visszakecmeregtek a kastélyba. Egyedül maradtak a nagyteremben, Piersnek épp akkor mutatták meg a hálószobáját.

– Parancsol, uram? – nézett üres arccal Adáli Kippre.

– Nagyon is jól érti, mit kérdezek. Miért segíti olyan készségesen a fivéremet? Hiszen úrnője iránti hűsége már-már legendás.

– De uram – mosolyodott el halványan Adáli –, hiszen az ön ura magától a királytól hoz elfogatóparancsot. Szememben az engedetlenség felségárulás. És ahogyan úrnőm tiszteli a király isteni jogát, úgy én is tiszteletben tartom. Jakab királynak éppúgy nem merek ellenszegülni, mint úrnőm.

Kipp cseppet sem volt elégedett ezzel a válasszal.

– Maga valamire készül – mondta gyanakodva. – Tudom, hogy semmiképpen sem árulná el az úrnőjét!

Adáli ismét elmosolyodott.

– Uram, amennyiben azt hinném, hogy önnek és a fivérének a legkisebb esélye lenne a gazdám és az úrnőm elfogására… – Adáli elhallgatott. A mondat másik fele örökre félbemaradt.

– Tudták, hogy jövünk! – kapkodott levegő után Kipp.

– Egész télen tudtuk, hogy önök Edinburghban vannak – felelte Adáli. – Skócia a jelek szerint nagyon kicsi ország, uram, és újra felhívom a figyelmét arra, hogy Glenkirk grófnak igen sok rokona él országszerte. Már karácsony előtt hallottunk önökről, de aztán beállt a rossz idő, és az utakat hónapokra eltorlaszolta a hó. Azt azonban megmondták nekünk, hogy a jó idő beköszöntével Hartsfield márki meglátogat bennünket. Sajnos, a gróf és a grófné nem tudták bevárni önöket, mert ezen a nyáron számos látogatást szándékoznak tenni.

– A fivérem a pokol fenekére is elmegy utánuk – mondta kétségbeesve Kipp.

– Mire elkapja őket, ha egyáltalán elkapja, addigra uramat és úrnőmet már semmiféle veszély nem fenyegeti, uram. Attól tartok azonban, hogy az ön féltestvérére annál nagyobb veszély leselkedik.

– Elküldtek a királyhoz, ugye? – suttogta Kipp.

– A király tiszteletre méltó és szótartó ember – mondta Adáli. – Nem vonja vissza a Glenkirk grófnak és grófnénak adott szavát.

– Én figyelmeztettem rá – motyogta mintegy önmagának Kipp. – Figyelmeztettem!

– Akkor ön bizonyára bölcsebb fivérénél – mondta Adáli, majd halkan hozzátette: – Mentse meg magát, uram.

– Megesküdtem az apánk halálos ágyánál, hogy mindig vigyázni fogok Piersre – mondta halk, megtört hangon Kipp.

– Megpróbálta megakadályozni, hogy bátyja elkövesse az őrültségeit, igaz? Hiszen magam is láttam! – mondta Adáli.

– Sok éve már annak – vallotta be Kipp bizalmasan hogy mindenben követem bátyámat. Eleinte egyszerűen csak nagyra törő volt, és nem láttam semmi rosszat abban, amikor felhívta magára a király figyelmét. Ezek alatt az évek alatt elég sok gonoszságtól visszatartottam, noha nem mindig sikerült; az asszonyok legtöbbje pedig, akikkel Piers olyan élvezettel

fajtalankodott, tapasztalt volt már a szerelem művészetében. Csupán három-négy alkalommal esett meg ártatlan lányokkal a dolog. De hát ezek is jelentéktelen teremtések voltak; megkerestem és lefizettem őket, nehogy panaszt emeljenek.

– Úgy tudom, hogy ön is részt vett a bátyja ferde hajlamú szórakozásaiban – mondta vádlón Adáli.

– Ez igaz – vallotta be Kipp. – De jó néhány nőt megmentettem a nagyobb veszedelemtől, amit a bátyámtól kellett volna elszenvednie. Elismerem, vétkeztem, Adáli. Fiatalabb korunkban az apánk biztatott bennünket hasonló gonoszságra, mert ahogy öregedett, egyre kevésbé tudott fájdalom okozása nélkül gyönyörhöz jutni. Anyámnak is szóltam. Még ő intett, hogy saját érdekemben vegyek részt a dologban, különben elveszítem apám jóindulatát.

– De hiszen az apjuk már évekkel ezelőtt meghalt – mondta Adáli. – A bátyja azóta teljesen a sátán hatalmába került. Számára nincsen visszaút, Kipp St. Denis, de ön ne ugorjon utána a szakadékba. Önnek van lelkiismerete, és megmenekülhet, ha fivérét képtelen is megmenteni. Vajon ha most itt lenne az apjuk, azt akarná, hogy mindkét fia odavesszen? Azt akarná, hogy régi, büszke neve kihaljon?

– Én a fattya vagyok – mondta egyszerűen Kipp.

– De az apja önnek adta a nevét, a saját házában nevelte fel, és éppúgy szerette, ahogyan a törvényes fiát – vitatkozott Adáli. – Én azt hiszem, az apja önt is nagyon szerette.

– Ha nem maradok Piersszel, akkor még nagyobb gonoszságokat fog művelni, Adáli!

– Mindenképpen folytatni fogja a gonoszságait. Ön nem felelős azért, amit a bátyja csinál. Mentse magát, míg lehetősége van rá! Ön egész életét Piers St. Denis-re tette fel. Ezentúl élje a saját életét. Ha kegyelmet kér a királytól, tudom, megadja. Jakab királynak nagy és jó szíve van. Idővel talán még meg is jutalmazza.

A születés véletlene. Csak a születés véletlenén múlt, hogy nem ő Hartsfield márkija, gondolta magában keserűen Kipp. Reménykedni abban, hogy ez megváltozzon? Lehetséges? El tudná árulni Pierst? Valóban árulás lenne ez? Igen, az lenne, hiszen megígérte apjuknak, hogy mindig vigyázni fog az öccsére. De Piers már nem akarja, hogy vigyázzanak rá. Soha nem hallgatott igazán a jó tanácsaimra, töprengett Kipp. És attól, hogy mindig követtem, engem is a mélybe rántott. Beletörik a bicskája abba, hogy megpróbál bosszút állni a Leslie-ken, és meg akarja kaparintani a vagyonukat.

Miből gondolja Piers, hogy a király a gondjaira bízza a gyerekeket? A királyné oly nyíltan megveti, hogy még ímmel-ámmal se keres feleséget számára! Aligha tűrné el, hogy egyetlen unokáját, avagy bármilyen gyermeket Piers St. Denis felügyeletére bízzanak.

És mi van a glenkirki Leslie-kkel? És az öreg, nagy hatalmú Lundy hercegnével? Ők vajon megengednék, hogy gyermekeiket olyan emberre bízzák, mint Piers St. Denis? Ilyesmit még feltételezni is kész őrültség, és Piers nem csupán feltételezi, de biztosra veszi, hogy így lesz, mert ő így akarja. De téved! Kipp St. Denis egyszeriben ráeszmélt, ha így megy tovább, ugyanolyan csúfos véget ér, mint fivére. Miért osztozna Piers sorsában? Mennyi ütleget kellett gyerekkorában elszenvednie Piers miatt, amit Piers oly mulatságosnak talált. Piers néha csak azért rosszalkodott, hogy lássa, amint testvérét megbüntetik.

– Egy garasom sincs, és befolyásos barátaim, akik közbenjárnának értem – mondta Kipp, és várta, mit szól Adáli.

– Én adok önnek annyi ezüstöt, amennyire szüksége van – mondta Adáli halkan. – Ami pedig a szövetségeseit illeti, uram, menjen el a királyhoz, és mondja el neki a teljes igazságot erről a dologról, és meglátja, rengeteg barátja lesz. Csupán egyetlen szót kell a király fülébe súgni, és nagyobb jutalmat kap, semmint valaha álmodta volna, Kipp St. Denis.

– Honnan tudjam, hogy igazat mond? – kérdezte Kipp.

Adáli kihúzta magát.

– Adáli vagyok, barátja és bizalmasa a nagymogul lányának, a hercegnőnek, akit ön Jasmine Leslie néven ismer – jelentette ki önérzetesen. – Ha én azt mondom valamire önnek,

hogy így van, akkor az úgy is van! Határozza el magát, Kipp St. Denis, nehogy túl késő legyen, és önnek is el kelljen szenvednie bátyja mostoha sorsát – mondta, azzal sarkon fordult, és kifelé indult a teremből.

– Várjon!

Adáli megfordult.

– Ha elmegyek, pénzre lesz szükségem – ismételte Kipp.

Adáli hófehér kabátja zsebébe nyúlt, és előhúzott belőle egy kis bőrzacskót. – Ebben arany és ezüst is van – nyújtotta át nyugodtan Kippnek. – Ennyi bőven elég, hogy Angliába eljusson.

Kipp eltette a zacskót.

– Ha meggondolnám magam, visszaadom, Adáli. Mi van a lovammal?

– Amikor nyeregbe kíván szállni, a lova előáll. Gondom lesz rá, hogy ne kövessék, de vágtázzon.

A két férfi elvált egymástól. Érdekes, morfondírozott magában Adáli, Kipp St. Denis azt mondta, hogy visszaadja a pénzt, amennyiben mégsem árulja el a testvérét. Lehet, hogy csakugyan van lelkiismerete, de a márki iránti hűsége erősebb benne, mint a menekülhetnék. Majd meglátjuk. Meglátjuk.

Adáli a konyhába sietett, és megnézte, valóban a legfinomabb vacsorát készítik-e. Hartsfield márkit a legjobb falatokkal és a legfinomabb borokkal kell traktálni. Az utolsó néhány kupa borban jó adag altatószer lesz, amitől másnap délutánig aludni fog. Ezek után Adáli az istállóba ment, és utasította az istállófiút, hogy Kipp St. Denis lovát etessék meg és készítsék fel az útra.

– Leesett az egyik patkója, Adáli uram – jelentette az istállófiú. – A kovács épp ma dolgozik itt.

– Tegye rendbe mind a négy patkóját. És Dugald, amit beszéltünk, az köztünk marad, mi?

– Igenis, Adáli uram – vigyorgott szélesen az istállófiú.

– Hajtsa ki a többi lovat a mezőre – folytatta Adáli. – Azt hiszem, jólesne nekik egy kis legelészés.

– Igenis, Adáli uram – vigyorgott még jobban a fiú.

Aznap este Piers St. Denis jókedvűen ült asztalhoz a nagyteremben. Nézegette a lobogókat, amelyek a Leslie-k hajdan vívott csatáiról regéltek. Alaposan megnézte a falakat díszítő gyönyörű, hímzett szőnyegeket, melyek a Leslie-asszonyok keze munkáját dicsérték. Megcsodálta a súlyos ezüstneműt a tálalón, a festményeket, és még azt is észrevette, hogy a lámpásokban illatos olaj ég, és a gyertyákat nem faggyúból, hanem méhviaszból öntötték.

A feltálalt ételek kitűnőek voltak. Adáli udvariasan megérdeklődte, vajon őurasága mit kíván inni, bort, sört avagy almabort? A márki természetesen azt a finom bort választotta, amit Jasmine mindig felszolgáltatott. A vacsorán rajta kívül csak Kipp vett részt, aki valahogy furcsán hallgatag volt.

A márki hirtelenében elálmosodott. Nem csoda, hosszú volt az út Edinburghtól idáig. Piers ásított, felállt, de szinte abban a pillanatban visszazuhant a székébe, úgy elgyöngült. Piers St. Denis részegen nevetgélt.

– Gyere, segítek – sietett hozzá Kipp.

– Hozz be egy szolgálólányt is, Kipp, hogy egy kicsit elszórakozzunk – motyogta a márki.

– Nekem az tetszik, amelyiknek olyan nagy csöcse és feneke van. Olyan nyafogósnak látszik, mi? Mindkét végén megtömhetjük, öcskös — nevetett fel újra a márki, és szinte rázuhant Kippre.

– Majd később, Piers, ha már kipihented magad – mondta Kipp.

– Alaposan meg kell korbácsolni – mondta nehezen forgó nyelvvel a márki. – Éppúgy, ahogyan Jasmine-t készülök megverni. Verni és meghágni, igaz-e, Kipp? Így kell bánni a nőkkel.

Kipp betámogatta fivérét a hálószobába, és mint már annyiszor, lehúzta róla az ujjasát és a csizmáját. Kippnek szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy Piers italába altatót kevertek. Most tehát rajta áll, hogy döntsön. Biztos, hogy Piers jó darabig nem lesz magánál. Ha itt maradok, semmit nem tudok megakadályozni. Ha azonban elmegyek, megmenthetem magam, és a végén talán még a testvéremet is. Kipp újra megkereste Adálit.

– Altatót tett Piers borába, ugye?

– Holnap délutánig egyhuzamban aludni fog – mondta közönyösen Adáli, nem is tagadva a tényt.

– Kora hajnalban keltsen fel, hogy elindulhassak – kérte Kipp. – Hosszú út áll előttem.

– És hogyan határozott? – kérdezte kíváncsian Adáli.

– Többé nem segíthetek elfajzott testvéremnek.

– Jómagam legszívesebben még ma éjszaka megölném – jelentette ki Adáli –, de a gróf azt akarja, hogy a király törvénykezzék felette. Így legalább mindenki láthatja, milyen romlott ember. Öntől pedig igen bölcs, ha most nyomban elmenekül, amikor még megteheti.

Adáli pirkadat előtt egy órával felkeltette Kippet, a konyhában jóllakatta, és úti elemózsiával is rendesen ellátta. Azt is elmondta neki, melyik a legrövidebb út a hegyeken át. Ezeket a titkos utakat kizárólag a helybeliek ismerték: két nappal rövidítették le az menetidőt délre. Azután az istállóhoz kísérte, és segített felnyergelni a lovat.

– Rendesen megpatkoltattam – mondta Adáli a meglepett Kippnek. – És ne féljen, a fivére emberei közül senki nem látta meg önt. Átalusszák a napot, ahogyan a gazdájuk – nevetgélt halkan Adáli, és kivezette a lovat az istállóból.

A kapunál Kipp St. Denis felült a nyeregbe.

– Szomorú vagyok – nézett le Adálira –, de tudom, hogy helyesen döntöttem, bármily nehéz is ezt kimondani. A fivérem elveszett.

– Amikor az egyik ajtó bezárul, a másik szélesre tárul – mondta ki a régi bölcsességet Adáli. – Isten óvja egész úton, Kipp St. Denis – mondta, majd kabátja zsebéből előhúzott egy kicsiny, lepecsételt pergament, és felnyújtotta Kippnek. – Ha már biztonságban lesz, adja át ezt George Villiersnek – mondta, azzal rásuhintott egyet a ló hátsójára, és a kastélyból kivágtató Kipp után nézett.

– Semmit nem láttál – mondta csendesen az őrtoronyban álló fegyveresnek.

– Igenis, uram – válaszolta a katona.

Ez a nap éppúgy kezdődött Glenkirkben, mint máskor. Küldönc indult a grófhoz az üzenettel, melyben az állt, hogy St. Denis a kastélyba érkezett, és arról is beszámolt, hogy Adáli oly sikeresen megkörnyékezte Kippet, hogy az nem szolgálja többé a fivérét. Késő délután Hartsfield márki kitámolygott a szobájából, és ordítozva szólongatta Kippet meg Adálit.

– Hát felébredt, uram? – sietett elő Adáli. – Éhes? Mit hozhatok önnek?

– Hol a pokolban van a fivérem? – követelte St. Denis.

– A fivére? – nézett a márkira csodálkozva Adáli. – Hát nincs itt, uram? Azt hittem, el sem mozdult ön mellől.

– Nem! Nem, nincs itt, különben nem kérdezném. Hozzon bort. Pocsék a szám íze!

– Utoljára az este láttam a fivérét, amikor lordságodat ágyba fektette. Nehéz volt ez az utazás, látom, lordságod nincs az efféléhez szokva. Az udvari élet senkit nem készít fel ilyen kemény utazásokhoz, uram – ingatta a fejét Adáli, s átnyújtott egy borral teli serleget a márkinak.

A márki mohón kiitta a bort.

– Hány óra van?

– Délután négy óra lesz mindjárt – mondta előzékenyen Adáli.

– És az embereim? Hol vannak az embereim?

– Úgy aludtak, akár lordságod. Mint a holtak.

– Keresse meg a fivéremet! – parancsolta a márki. Adáli alázatosan meghajolt, és kiment a teremből. Jó félórába telt, mire visszatért. – Úgy látom, uram, fivére elhagyta a kastélyt – jelentette. – A lova is eltűnt az istállóból. Nagyon korán mehetett el, mert az istállófiú sem látta távozni. Az a gyanúm, őrségváltáskor osonhatott el. Az éjszakai őrnek rémlik, mintha látott volna egy távozó lovast, de nem biztos efelől, a nappali őr pedig semmit nem látott. Sajnálom, de ennél többet nem tudok a dologról – hajlongott sűrűn Adáli.

– Ha netán bántalmazta volna… – kezdte Piers St. Denis, de Adáli a szavába vágott.

– Uram! – mondta haragosan. – Ön itt Glenkirk gróf védelme alatt áll! Senki egy ujjal sem bántalmazhatja sem önt, sem az ön kíséretében lévőket. Ha bántalmazni akartuk volna önöket, akkor éjnek idején mindnyájukat megöltük volna az ágyukban, és már egy gödör mélyén hevernének. Az ön fivérét senki nem bántotta. Nem tudom, miért és hová mehetett. És most, uram, óhajt valamit enni?

– Visszajön – motyogta maga elé a márki. Iszonyatos fejfájás gyötörte. Evett valamicskét, az ételeket férfi szolga tálalta elé. Nőknek híre-hamva sem volt a kastélyban. A márki végül maga elé hívatta Adálit. – Nőt akarok, a fene egye meg! Küldd be hozzám azt a szolgálót, aki tegnap este itt volt. Azt a vörös hajút, a nagy csöcsűt!

– Igazán sajnálom, uram, de a Glenkirk-kastélyban kurvákkal nem szolgálhatunk – mondta Adáli faarccal.

St. Denis kiviharzott a nagyteremből a hálószobájába. Nem akart aludni, mégis elaludt, és csak másnap hajnalban ébredt fel újra. Ekkor felöltözött és visszament a nagyterembe.

– Ma reggel elindulok – mondta Adálinak. – Leírta nekem mindazon helyek nevét, ahol a gróf és Jasmine lehetnek? És azt is, hogyan kell odamenni?

– Természetesen, uram – hajbókolt Adáli, aki ezen a reggelen egyedül szolgálta ki a márkit. Rajta kívül egy árva lelket sem lehetett látni. Adáli egy tál zabkását, egy darabka kenyeret és sajtot, meg almabort tett a márki elé.

Piers St. Denis evés közben tanulmányozta azt a pergament, amelyre Adáli felírta a neveket, valamint a térképet, melyet szintúgy Adálitól kapott. Utána kiment az udvarra, ahol az emberei lődörögtek.

– Látta valamelyikőtök a fivéremet? – kérdezte tőlük, ám azok csak a fejüket rázogatták. Előhozták a márki lovát. Felült rá, és körülnézett. – Hát az embereim lovai hol vannak, Adáli?

– Ilyen sok ló számára nincsen elegendő istállónk, uram, ezért felvittük őket a rétre, hogy legelésszenek – jött a készséges felelet. – Amúgy is arra kell mennie Sitheanba, uram. Ha az emberei átcipelik a nyergüket és csomagjukat a mezőségeken, a lovaikat is összeterelhetik, és ön máris a legjobb úton van. Ha most felküldenénk valakit a lovakért, azzal újabb fél napot veszítene, és tudom, az ön ideje drága, ha uramat és úrnőmet akarja megtalálni.

Piers St. Denis halkan káromkodott. Sejtette, hogy Adáli udvariassága csak színlelés: ő akadályozta idáig oly sikeresen Glenkirk gróf és grófné üldözésében. Adáli látszólag roppant szívélyesen segített neki, Hartsfield márki az égvilágon semmit nem tudott volna felhozni ellene, csupán az ösztöne súgta az ellenkezőjét.

– Ha a fivérem visszajönne, mondja meg neki, hogy elmentem, Adáli. Megmondja?

– Természetesen, uram. Ha az általam összeírt listát követi, azaz Sitheanból Greyhavenbe, onnan a Hay-házba megy, Leslie Brae-hez és onnan Huntleyba, a Gordonok várába, akkor egész idő alatt pontosan tudom, hogy uraságod hol-merre jár. És ebben az esetben ön után küldhetem St. Denis urat. Már amennyiben visszatér.

– És hol vannak azok a helyek, ahol azokat a játékokat tartják? – érdeklődött a márki.

– Ó, uram, ennél jóval előbb elfoghatja uramat és úrnőmet! De ha óhajtja, elmondom: Inverness, Loch Lomond és Nairn. De azt már nem tudom megmondani, melyiken vesznek részt és mikor. Ezt önnek magának kell kiderítenie.

Piers St. Denis megrántotta lova kantárját, és nem vesztegetett szót köszönetre, istenhozzádra, intett embereinek, hogy kövessék, és kivágtatott a Glenkirk-kastélyból.

– Jó utat! – mormolta a bajusza alatt Will Todd, aki ebben a pillanatban lépett elő az árnyékból.

– Bolondnak bolond – mondta Adáli –, de veszedelmes bolond, Will. Mit tudsz Kipp St. Denis-ról? Messze jár?

– Úgy vágtatott, mint akit az ördög kerget. A magaslaton álló őr mindent jelentett. Tegnap késő délután már átlépte a Leslie-birtok határát. Azt hiszem, néhány nap múlva Edinburghban lesz. Adam uraság postagalambja tudatja velünk, ha a városba érkezett, és arról is tudomást szerezhetünk, ha az ifjú St. Denis biztonságban átjut az angol határon. És a gróf merre jár?

– Dun Brocban. Az anyósánál – felelte Adáli. – Hogy legközelebb hová megy, az a márki kitartásától függ. Ha van egy csepp esze, akkor előreküldi az embereit, hogy ellenőrizzék mindazon helyeket, amikről azt mondtam, hogy ott megtalálhatja a grófot. Ezzel időt takaríthatna meg. Most, hogy a fivére megtagadta, elveszítette egyetlen igaz szövetségesét. Ez a szedett-vedett népség, aki vele tart, nem látszik sem hűségesnek, sem leleményesnek, csak pénzsóvárnak.

– A klán emberei minden egyes lépésüket szemmel tartják, Adáli. Mindenütt megelőzzük őket, ebben biztos lehetsz. Mit gondolsz, mikor fogunk Stuart Jakabról hírt hallani?

– Hírvivőnk már bizonyára eljutott a királyig – vélte Adáli. – És mire Kipp St. Denis megérkezik, reméljük, hogy az ingatag király végre a sarkára áll, Will. Határozata felől Skóciában is értesülnek, és akkor elfogják és a király elé viszik St. Denis-t.

– Addig viszont tovább folyik a macska-egér játék.

– Úgy van – bólintott Adáli.

– Ah, bárcsak újra itthon lenne a gróf! – sóhajtotta Will. – Olyan unalmas Glenkirk, amióta elment!

– Most igazán nem unalmas – vihogott Adáli.

– Most tényleg nem – szaladt ezer ráncba a mosolytól Will arca. – Most éppolyan, mint a régi szép napokban.

– A régi szép napokban? – kíváncsiskodott Adáli.

– Bizony! Amikor a mostani gróf még gyerek volt, és az édesanyjába, Catriona úrhölgybe beleszeretett Bothwell grófja, és a jelenleg uralkodó Jakab király is megkívánta. Hú, micsoda idők voltak azok! Mi, a klán emberei úgy tettünk, mintha semmiről sem tudnánk. Akkor volt ám csak nagy jövés-menés, sürgés-forgás, és a király azt akarta, hogy a mostani grófunk anyja a kedvese legyen, a férje meg odaveszett a tengeren. Bothwell grófot, akit Catriona úrhölgy szeretett, és aki a király unokatestvére volt, akkoriban Skócia koronázatlan királyának nevezték, és Stuart Jakab annyira rettegett tőle, hogy még boszorkánysággal is megvádolta, de Catet nem tudta megszerezni. Cat megtette a klán iránti kötelességét, felnevelte a gyermekeit, aztán szerelmével együtt elmenekült. Azok voltak ám az idők, Adáli! Most mintha újraélném. A glenkirki Leslie-król nem mondható el, hogy nyugodt klán.

– Csakugyan, Will Todd – nevetett Adáli –, de az én úrnőmről sem merném állítani, hogy engedelmes kislány volt. Azt hiszem, hogy a gróf és a felesége még abban is összeillenek, hogy mindkettejük körül folyvást valami felfordulás van.

– Úgy bizony. Eggyel több ok arra, hogy ne engedjük a közelükbe ezt az angolt. Egy Leslie grófnét már elvett tőlünk az ármány, még egyet nem engedhetünk elveszni, Adáli. Nem ám.

17. fejezet

Adáli nem a legrövidebb útvonalat adta meg Hartsfield márkinak. Sithean Glenkirk közelében volt ugyan, ám a márki az útleírást követve előbb egy jóval távolabbi helyre ment, majd visszakanyarodott. Piers St. Denis számára ismeretlen volt a vidék, így nem vette észre a megtévesztést. Fivére nagyon hiányzott neki, ezekkel az edinburghi hasfelmetszőkkel cseppet sem érezte biztonságban magát. Most azonban csak rájuk számíthatott. Kipp eltűnt. Hová mehetett? Itt kellene lennie mellettem, vigyáznia kéne rám, ahogy apánknak megígérte, az ördög vinné, gondolta a márki dühösen.

Sitheanban az öreg gróf és felesége a legnagyobb szívélyességgel fogadta. Jól tartották étellel-itallal, kényelmes szobát adtak neki, embereit és a lovakat is ellátták, ám James Leslie és felesége nem mutatkozott Sitheanban. Elmentek volna?

– Ó, igen – bólogatott az öreg gróf. – Már jó néhány hete, uram. Ugye, így van, drágám? – fordult feleségéhez.

– Igen – felelte morcosan a Lady.

– Hogy az új grófné milyen bájos! Ismeri? – mosolygott Sithean gróf barátságosan Piers St. Denis-re.

– Elfogatóparancsot hoztam az unokaöccse és felesége ellen – közölte bosszúsan a márki. – Nem érti, hogy a király megbízottja vagyok?

– Már hogyne érteném! Hogy van Stuart Jakab? Állandóan efféle parancsokat adogat ki. De hát már gyerekkorában is ilyen fékezhetetlen és ideges volt. És nem szereti a szülőföldjét.

Egy biztos, ezek nincsenek itt, duzzogott a márki.

– Reggel továbbállok – közölte házigazdájával.

James és Jasmine Leslie jól látták, amikor ellenségük elhagyta Sitheant, mivel a Sithean feletti dombokon álló A-Cuilben laktak. Ide-oda utazásaik idején a lehető legegyszerűbben öltöztek, sem ők maguk, sem lovaik nem viseltek cicomát. Adáli Glenkirkben maradt őrködni, onnan küldözgette tudósításait. Rohána az apátságban lakott Mary Todd-dal, Charlie-fiúval és a pici Patrick-kel. Toramalli Skye-jal és a többi gyerekkel Dun Brocba ment. Glenkirk grófékkal mindössze Fergus More és Red Hugh maradt. Utóbbi tiszte volt a főzés, amihez Jasmine nem értett.

A-Cuil kicsiny ház volt. A kőből épült, palatetős lak a Sithean-tó feletti dombon állt. Első emeletén az apró társalgó és konyha volt, a második emelet eresze alatt pedig mindössze egyetlen hálószoba. A-Cuilt fenyves erdő vette körül, és a dombtetőről nyíló panoráma Glen-kirkre, Sitheanra és a körülöttük lévő vidékre nyílt. Maga a ház azonban rejtve állt, aki alatta járt, jóformán észre sem vette. Jasmine-nak nagyon tetszett itt, és Fergus More és Red Hugh jelenlétében is romantikusnak érezte a helyet. Az inas és a fegyveres az istálló melletti két kicsiny helyiségben aludtak.

– Örökké itt tudnék élni – mondta Jasmine Jemmie-nek.

– Hová tennénk a gyerekeket, madame, hogy Adálit és az ikreket már ne is említsem? – nevetett a gróf.

– Ha itt laknánk, nem lennének sem gyerekeink, sem szolgáink – válaszolta Jasmine.

– Talán bizony megtanulnál főzni? – ugratta a gróf. – Ezekkel a finom, felgyűrűzött ujjacskáiddal kenyeret dagasztanál és répát hámoznál? – kérdezte, Jasmine kezét csókolgatva.

– Gonosz! – lökte el Jasmine a grófot. – Ha meg akarnék tanulni főzni, meg is tanulnék!

– Jasmine, drága Jasmine! Ami a kulináris művészetet illeti, abból egy csepp tehetség sem szorult beléd, de a szerelem művészetében igen magas fokon állsz – jelentette ki a gróf, és

ölbe vette Jasmine-t, megcsókolta, és élvezettel nézte az asszony kipiruló arcát. Azután kinyitotta Jasmine ingét, és becsúsztatta kezét a pompásan dagadozó kebelre.

– Nem is tudtam, hogy ilyen jól értesz a hámozáshoz – súgta Jasmine, és megcsiklandozta férje nyakát.

James Leslie becsúsztatta nyelvét Jasmine szájába, s közben mutató- és hüvelykujja között felesége mellbimbóját dörzsölgette.

– Aha – mormogta, és ajka lázasabban járt.

A házikó ajtaja kinyílt. Glenkirk gróf abban a pillanatban elengedte a feleségét. Red Hughs fülig érő szájjal lépett be, kezében két nyulat hozott.

– Ez a vacsora – közölte. – Megyek is, mindjárt megnyúzom őket – azzal kiment a konyhára.

Jasmine-ból kitört a nevetés, mialatt lesimította a ruháját.

– Lehet, hogy nem is olyan jó ötlet az, hogy mindig itt kellene élnünk, Jemmie. Soha nem lehetnénk magunkban, igaz?

– Nem bizony – felelte a gróf morcosan. A kutyafáját, annyira kívánta Jasmine-t! A-Cuil nagyon is megfelel néhány napos pihenésre, kivált, ha kettesben lehetnek, de ő igazából Glenkirkben szeret élni. Anyósáék már elutaztak Angliába, Queen’s Malvernbe, nekik azonban egész nyáron itt kell bujdokolniuk az átkozott St. Denis miatt.

– Miért nem megyünk haza? – kérdezte Jasmine, mintha férje gondolataiban olvasott volna.

– Glenkirkbe? Nem mehetünk.

– Miért nem? St. Denis egyszer már járt ott, és most a vidéken nyargalászik utánunk ide-oda. Állandóan figyeltetjük, és tudjuk, mikor akad újból az utunkba, Jemmie. A gyerekeket még nem akarom hazahozatni, amíg ez az ügy nem intéződik el. Kettesben könnyen elinalhatunk, ha a márki újra közelítene.

A gróf eltöprengett a hallottakon, és elismerte, hogy feleségének igaza van.

– Egyetlen éjszakát még itt töltünk, madame – mondta végül. – Fergus More-t és Red Hugh-t azonban előreküldöm Glenkirkbe, számoljanak be Adálinak legújabb tervünkről.

– De csak vacsora után indítsd el őket – kérte Jasmine, mire a gróf beleegyezően nevetett. A vacsora nyúlpecsenyéből, sajtból, zabpogácsából és almaborból állt. Miután megették,

Fergus és Red Hugh elindultak a gróf üzenetével Glenkirkbe, Adálihoz. Jasmine és James Leslie kiültek a dombtetőre, onnan nézték a naplementét.

– Milyen más itt a naplemente, mint Indiában – sóhajtotta Jasmine a férje karjában. – Indiában buja, egzotikus színekben dúskál, mégsem olyan vibráló és gazdag, mint itt, Skóciában. Szeretem a skóciai naplementéket, Jemmie. Szeretem Skóciát. Láttam már minden évszakban, és mindig szerettem. Ez az otthonom! Azóta sem volt ilyen otthonom, amióta elhagytam Indiát.

– Pedig milyen más itt.

– Igen – felelte Jasmine, de több magyarázatra nem volt szükség.

A fűbe heveredtek, úgy hallgatták a ciripelést és döngicsélést az egyre fakuló világosságban, nézték a csillagokat és a felkelő holdat.

– Határ-hold van – mondta halkan Jemmie.

– Határ-hold? Az mit jelent? – csodálkozott Jasmine.

– Így nevezik a skótok a teliholdat. Ilyenkor olyan világos van, hogy a skótok a holdfényben körbelovagolhatják birtokaik határát. Mostohaapám is efféle határlovagló volt. Egyszer anyámat is magával vitte.

– És anyádnak tetszett a dolog?

– Igen.

– Azt hiszem, nekem is tetszene – mondta Jasmine.

A mögöttük húzódó erdőségből vadmacska hangja hallatszott. Glenkirk gróf felkelt a fűből, és feleségét is felsegítette.

– Gyere. Feküdjünk ágyba, drága Jasmine.

Megnézték, hogy az istállóban pihenő lovaik biztonságban vannak-e. Azután elreteszelték az ajtót a súlyos tölgyfa gerendával, a konyhában és a szalonban eloltották a tüzet, és a szűk lépcsőn felkapaszkodtak hálószobájukba. A kis szobát elárasztotta a hold fénye. James Leslie még egy hasábfát hajított az ajtó melletti kicsi kandallóba.

Jasmine résnyire nyitotta az ajtótól balra lévő szárnyas ablakokat. Az ajtónál jobboldalt kerek ablak volt, alatta apró asztal. A kandalló feletti falon tükör lógott, elébe széket tettek. A hálószobában mindössze két nagyobb bútordarab állt: a függönyös ágy és a ruhásszekrény. Levetkőztek, a takaró alá bújtak, és abban a pillanatban összeölelkeztek.

– Van fogalmad arról, mennyire szeretlek? – ringatta a gróf karjában Jasmine-t, és nagy kezével az arcát cirógatta.

– Legalább annyira, amennyire én téged – ölelte át Jasmine is a férjét.

A gróf csókolgatni kezdte Jasmine arcát, gyorsan rátalált az ajkára. Hamarosan felébredt bennük a vágy. Jasmine odaborult Jemmie szőrös mellkasára.

Elszédült a csóktól. Nyelve hegyét kihívóan végigfuttatta férje érzéki ajkán. Egy pillanatra elváltak, de csak azért, hogy a következő másodpercben még szorosabban összeölelkezzenek. A gróf torkából rekedt nyögés tört fel, Jasmine keble megfeszült, és sajogva kívánkozott vissza férje mellkasára.

James Leslie egyik kezével Jasmine keblét simogatta. Jasmine teste ívbe feszülve várta az érintést.

– Szépségem! Szépségem! – mormolta a gróf, Jasmine pedig felsóhajtott. A gróf sötét fejét belefúrta a kerek, selymes mellek közé.

– Ó, Jemmie, szerelmem! – sikoltotta halkan Jasmine.

Amikor a gróf végre felemelte fejét Jasmine kebléről, zöldes-aranyos szeme szenvedélyesen csillogott, és kis mosoly jelent meg a szája sarkában.

– Most rajtam a sor, uram – suttogta Jasmine. Felült, módszeres aprólékossággal bontogatta, majd tíz ujjával kifésülte haját, mely most sűrű, fekete függönyként omlott rájuk. Jasmine lehajtotta a fejét, és ébenfekete hajsátrával izgatóan simogatni kezdte a gróf testét. Olykor olykor annyira mélyen lehajolt, hogy megcsókolhatta férje ajkát, vagy forró nyelvének gyors kis mozdulatával megnyalogathatta a férfi mellkasát, amitől az végigborzongott gyönyörűségében. Jasmine egyre lejjebb és lejjebb kúszott, míg végül kezébe vette a gróf férfiasságát, és cirógatni kezdte.

– Így kell répát hámozni, uram? – kérdezte, majd nyelve hegyével körbeszaladt a gróf hímtagjának rubinfején, mielőtt szájába vette és becézni kezdte.

A gróf teste megfeszült. Kezével az asszony éjsötét hajába túrt, előbb buzdította, aztán visszafogta volna, mert félt, hogy vad szenvedélyében a kelleténél előbb jut el az élvezet csúcsára. Tekintetük találkozott, Jasmine pillantása oly bágyadtan kéjes, ajka oly nedves volt kielégítetlen éhségében, hogy a férfi felemelte asszonyát, és lassan ráültette meredő vesszejére. Pillantásuk eközben is összekapcsolódott. Jasmine csak akkor hunyta le a szemét, amikor a férfi már teljesen betöltötte. Mélyen felsóhajtott, izmaival szorosan körülfogta a férfit, aki hangosan felnyögött.

Jasmine lassú, körkörös mozdulatokkal, nagy élvezettel ringatózott a férjén. A gróf végül mégis maga alá gyűrte Jasmine-t, anélkül hogy elváltak volna egymástól, és hátrahúzta Jasmine lábát, hogy még mélyebben beléhatolhasson. Jasmine a gróf vállát harapdálta, s körmével a hátát karmolta, miközben a férfi egyre hevesebben mozgott rajta.

– Jemmie! Jemmie! – lihegte Jasmine. – Megölsz! – Ám a férfi még magasabb csúcsokra emelte, olyannyira, hogy Jasmine már érezte a mindent elöntő gyönyörhullám közeledtét. Még mélyebben vájta körmeit a gróf hátába.

– Szuka! – ütötte meg egy picit a gróf Jasmine-t, és lefogta a karját, hogy többé ne karmolhasson. Keményen összehúzta a fenekét, s közben még tüzesebben hatolt az asszonyba. Jasmine-nál izgatóbb asszonnyal még soha életében nem találkozott, és azt akarta, hogy az asszony éppannyira élvezze együttlétük minden másodpercét, ahogyan ő.

– Óóóóóó! Ahhhhh! – a hullám már csaknem elérte Jasmine-t. Szemhéja mögött csillagok robbantak szét. – Jemmmmmie! – sikoltotta. A hullám felkapta, megpörgette, és a forróság és kielégülés tökéletes érzésével vetette a mélybe.

– Ó, istenem! Ahhh! Ó! Ó! Ó! – zokogta a gróf, amikor Jasmine után egy másodperccel ő is kielégült. Szinte félájultan Jasmine-ra zuhant. – Jézusom, asszony, egyszer még megölsz! – lihegte, majd legördült felesége testéről, de a kezét nem engedte el. – Szeretlek, drága Jasmine! – csókolgatta szenvedélyesen az asszony ujjait.

– Szeretlek, Jemmie Leslie. Nehogy meg merészeld öletni magad, ahogyan szegény Dzsamal és Rowan! És nehogy hirtelen halált merészelj halni, mint az édes Hal! Megtiltom neked, érted?

– Megvetette az ágyamat, madame, és mindig benne kell feküdnie – nevetett a gróf. – Soha nem hagylak el, drága feleségem. Ez a bolond St. Denis nem választhat el minket egymástól. De annyira bosszant az okvetetlenkedésével, hogy tán mégis megölöm.

– Jó! – lelkesedett Jasmine. – Én majd segítek!

– Máris olyan vagy, mint egy igazi skót feleség.

Jasmine kényelmesen elhelyezkedett férje karjában.

– A te Fiona nénid azt mondta, hogy a Leslie-asszonyok minden porcikája éppoly kemény és tüzes, akár a Leslie-férfiaké. St. Denis egyébként megérdemli a büntetést. Nem tud veszíteni, és átkozottul nagy bajkeverő.

– Egyetértek – bólintott a gróf. – De hagyjuk inkább a királyra, hogy a márki sorsa felett döntsön, kivéve persze, ha önvédelemből kell cselekednünk. De azt hiszem, most egy darabig nem kerülünk az útjába.

Másnap reggel lelovagoltak a dombról, és elindultak Glenkirkbe. Ellenségük minden mozdulatáról rendszeresen értesültek. St. Denis az Adáli által összeírt valamennyi házat és kastélyt végiglátogatta, persze sikertelenül, míg végül a messze északi Huntleyba is eljutott, ahol Gordonék laktak. Glenkirkben ezalatt minden virágba borult, és a gróf és felesége együtt élvezhették a nyarat.

– Menjünk le Edinburghba – állt elő a gróf valamelyik nap a javaslattal. – Csak egyetlen odavezető út van, és ha útközben nem találkoznánk Angliából visszatérő hírnökünkkel, akkor ott is bevárhatjuk.

– Ez tényleg jó lenne – értett egyet Jasmine. – De még jobb, ha a legnagyobb nyilvánosság előtt oldjuk meg az egész ügyet, és ezzel pontot is teszünk a végére, Jemmie. Néha szinte már sajnálom a szegény St. Denis-t. Mihez kezd majd, ha már nem üldözhet és gyűlölhet tovább bennünket? Az udvarnál soha többé nem fogadják, pedig az udvar volt az élete. Egyetlen tisztességes család sem adja hozzá a lányát. Akár meg is halhatna.

– A gyűlölködése lesz előbb-utóbb a veszte – nyilatkoztatta ki James Leslie.

Másnap reggel elindultak Edinburghba, és néhány nap múltán meg is érkeztek. Kíséretükben volt Adáli, egy Maggie nevű fiatal szolgáló, Fergus More és Red Hugh. Edinburghban két olyan ház is volt, amely a glenkirki Leslie-k tulajdonában állt. Az úgynevezett Leslie-házat a gróf nagynénje, Fiona örökölte. Fiona és Adam bácsi mindig ebben a házban laktak, amikor épp nem északi rokonaikat látogatták. A másik, a Glenkirk-ház James Leslie anyjáé volt, amelyet Jemmie apja, az előző gróf ajándékozott feleségének. A Leslie-ház a Fő út mentén állt, a Glenkirk-ház pedig Cannongate-en túl, a Holyrood-palota közelében.

Az ötemeletes téglaépület mély alagsorában helyezkedtek el a konyhák, a kamra, a raktárhelyiségek, a mosókonyha meg a cselédszobák. A házhoz istálló tartozott, nagy kertjében konyhakerti növényeket és dísznövényeket is neveltek.

***

Innen jóval délebbre, Queen’s Malvernben Skye annak örvendezett, hogy újra odahaza lehet. Unokája, Charles Gordon elvitte a Lindley-gyerekeket az ifjú Henry házába, Cadbybe, itt őrizte őket és vigyázott rájuk. A türelmetlen BrocCairn gróf elutazott az udvarba, hogy megtudja, vajon elküldött-e már a király Skóciába, hogy megakadályozza Hartsfield márki további gonosztetteit. Skye-jal csupán Velvet maradt három legifjabb fiával. Velvetet annyira lekötötték fékezhetetlen csemetéi, hogy többnyire egyedül hagyta az anyját. Skye órákon át elüldögélt a kis kőpadon Adam sírja mellett. Itt fent a domboldalon minden békés volt, és Skye jól érezte magát; ide nem ért el az életét feldúló zűrzavar.

– Már senkiért semmit nem tehetek, Adam. Gondolod, hogy megöregedtem? – kérdezte hangosan a sírkőtől, majd felsóhajtott. – A mi drága Jasmine-unk nagy veszélyben forog, és a király még mindig húzza az időt. Ah, Adam! Bess bezzeg soha nem tűrt volna el ilyesmit, még a kegyenceitől sem, kivéve persze Dudleyt. Dudley mindig azt csinálhatta, amihez kedve szottyant. Nem tehetünk mást, csak imádkozhatunk, hogy a vőnk cselekvésre bírja szegény öreg Stuart Jakabot, mielőtt még késő lesz.

BrocCairn grófja a Winchester melletti vadászlakban talált a királyra, és azon nyomban kihallgatást kért tőle. Amikor a gróf ott állt a kérelmező udvaroncok között, George Villiers észrevette, és azon töprengett, vajon ki lehet ez a magas, disztingvált külsejű, skót szoknyát viselő úr. Meg is kérdezte a királynét, akivel épp sétálgatott.

Anna királyné megfordult és odanézett.

– De hiszen ez a király unokatestvére, BrocCairn gróf! Vajon mit keres itt? – tanakodott a királyné, és amikor a gróf ránézett, magához intette.

BrocCairn meghajolt előtte, és megcsókolta a királyné kezét.

– Madame, mélységesen örvendek, hogy újból láthatom.

– Alex, mit keres ön itt? Azt hittem, hogy Dun Broc-ban vannak, vagy Queen’s Malvernben töltik a nyarat, felesége családjával. O, mily neveletlen vagyok! Ez itt George Villiers vikomt, de mi csak Steenie-nek nevezzük, mert olyan angyalarcú.

BrocCairn gróf udvariasan biccentett Villiersnek, majd folytatta a mondókáját.

– Fontos ügyben jöttem a királyhoz, madame. Hartsfield márki Skóciában van, és bajt kever. Kieszközölné számomra, madame, hogy kuzinom meghallgasson? És családom azt is igen jó néven venné, ha ön latba vetné a befolyását.

Villiers elbűvölve figyelt. Követte a királynét, aki egyenesen férje lakosztályába ment, és már a küszöbön rákezdte:

– Itt van az unokatestvéred, BrocCairn, Jakab, és rossz híreket hozott! Most azonnal meg kell hallgatnod!

Villiers vikomt a falhoz tapadva hallgatózott.

– Alex! – lépett elő lassan a király. ízületei a nyirkos időjárástól teljesen lemerevedtek. Mintha csak Skóciában lennénk, mérgelődött a király. – Mi újság, rokon? Ritkán látni téged udvarunkban. Komoly dolog lehet, ami délre hozott, öregem?

Alexander Gordon mélyen meghajolt a király előtt, és megcsókolta unokafivére kinyújtott kezét.

– Nagyon komoly dolog, Jakab.

– Ülj le! Ülj le! – invitálta a király, és mindketten a tűz melletti padra telepedtek. – Mondd el, mi a baj?

– Hartsfield márki a tél elején Skóciába jött. Elfogatóparancs van nála, Jakab, a te aláírásoddal. A parancs szerint őrizetbe kell venni a mostohalányomat és férjét, méghozzá felségárulás miatt. Nos, nem hiszem, hogy te aláírtál volna ilyesmi okmányt, nem viseltetsz ilyen rosszindulattal a glenkirki Leslie-k iránt. St. Denis azonban végrehajtja gaztettét, hacsak nem rendelkezel másképp. Ha elfoghatja Jasmine-t és Jemmie-t, a tőrvény az ő oldalán áll.

– A gonosz ördög! – kiáltotta a királyné. – Jakab, ebben a minutában azonnal cselekedned kell! Szegény Jasmine és Jemmie! Nem volt elég bajuk az elmúlt években?

– Én semmiféle elfogatóparancsot nem írtam alá – mondta lassan a király. – Piers csakugyan többször is rá akart venni, de én ilyet nem tettem.

– Ki tudná megmondani Skóciában, hogy ez nem a te aláírásod, Jakab? – jegyezte meg a gróf. – Nem kaptad meg Glenkirk üzenetét? Hetekkel ezelőtt elindult egy ember délnek, és tudjuk, hogy Queen’s Malvernig baj nélkül eljutott. Az út másik része már könnyű lehetett. És emberünk tudja, hol keressen téged.

– Steenie, hozd elém Barclayt — parancsolta a király, majd visszafordult az unokatestvéréhez. – Barclay a titkárom, és tudnia kell, miféle üzenetek érkeztek. De amióta Stokes meghalt, királyi kancelláriám korántsem oly hatékony, Alex.

Amikor a titkár belépett, azonnal feltették neki a kérdést, érkezett-e hírvivő Glenkirk gróftól.

– Skóciából? – szippantott egyet Barclay. – Az egyik segédem mintha látta volna. Talán válaszolni kell az üzenetre? Ha igen, akkor a hírhozónak még itt kell lennie valahol az udvarnál.

– Azonnal keresd meg azt a hírhozót! – mennydörgött a király. – Hogy merészelted elrejteni előlem? Ez élet-halál kérdése, Barclay! Hát ez nem működik, rokon. Hatékonyságról szó sincs. Már látom, mindenképp változtatnom kell ezen a dolgon – motyogta maga elé a király, amikor Barclay elszáguldott.

– Uram?

– Tessék, Steenie, édesem!

– Kipp St. Denis tegnap arra kért, hogy eszközöljek ki számára kihallgatást – mondta Villiers vikomt. – Gondolja felséged, hogy valami köze lenne e tárgyhoz? Nem beszéltem róla, attól tartottam, hogy ez kellemetlenül érinti felségedet, de annyit tudok, hogy Kipp még itt van az udvarban. Keressem meg és hozzam felséged elé? – kérdezte Villiers, és szép arca oly aggodalmas kifejezést öltött, mint aki attól fél, hogy valami helytelenséget követ el.

A király bólintott.

– Vajon mit remél ez a szegény Piers attól, ha letartóztatja a glenkirki Leslie-ket? – töprengett hangosan.

– Meg akarja ölni őket, kuzin – felelte nyersen BrocCairn. – És a bolondja azt hiszi, hogy utána ő lehet a kis unokánk gyámja, s így még feletted is uralkodhat! Nem bocsátotta meg Jasmine-nak, hogy Glenkirk grófot választotta. Egyáltalán, mi a fenének hagytad udvarolni, kuzin?

– Azért, mert kedves férjemnek mindenbe bele kell ütnie az orrát! – csattant fel a királyné. A király tehetetlenül vonogatta a vállát.

– Ez már elmúlt – motyogta.

– Hartsfield márki számára nem múlt el – felelte BrocCairn. – Jasmine még arra is rákényszerült, hogy gyermekeitől megváljon, Jakab! A Lindley-gyerekeket elvittük magunkhoz, Cadbybe, és az én Charlie-m vigyáz rájuk. Ami közös unokánkat és Glenkirk örökösét illeti, őket a glenkirki apátságban bújtatták el, nehogy St. Denis megtalálja őket. Ezek a gyerekek még soha, egy pillanatra sem váltak el az anyjuktól, de ebben a helyzetben

nem tehettünk egyebet. Meg kell állítanod St. Denis-t, mielőtt még komoly bajt okoz a családunknak!

Barclay, a király titkára visszajött, és szégyenkezve átnyújtotta a Glenkirkből érkezett, még felbontatlan üzenetet. Stuart Jakab rettentő szemet meresztve a titkárra, feltörte a pecsétet, kiteregette és elolvasta az üzenetet. Épp akkor ért a végére, amikor belépett Villiers, mögötte Kipp St. Denis-vel.

St. Denis lehajtott fővel a király elé térdepelt.

– Beszélj! – parancsolt rá az uralkodó.

– Kegyelem, felség – mondta Kipp St. Denis halkan, és a királyra nézett. – Én csupán atyám fattya vagyok, de ő a saját nevére vett, és örökösével együtt nevelt fel. Amikor atyánk a halálos ágyán feküdt, megígértem neki, hogy mindig gondját viselem Piersnek. Most azonban nem tehetek mást, meg kell szegnem adott szavamat, felség, mert szegény fivérem valószínűleg megőrült. Csakis őrültségében követhette el tettét. Kegyelmezzen neki felséged!

– És mit követett el? – kérdezte a király halkan.

– Amikor elindultunk Skóciába, még nem tudtam, hogy az elfogatóparancson a királyi kézjegy hamis, felség. Már Glenkirkben voltunk, amikor fivérem elismerte ezt. Oly rettentően erős benne a vágy, hogy bosszút álljon a Leslie-ken, hogy valószínűleg megzavarodott. Elvette felséged titkárának asztaláról az elfogatóparancsot, aláírta, beleírta James és Jasmine Leslie nevét, majd rányomta felséged pecsétjét. Minderről sejtelmem sem volt, amikor Skóciába indultunk. Oda is csak azért mentem vele, hogy védelmezzem, hiszen mindig is azon voltam, hogy önmagától megvédjem.

A telet Edinburghban töltöttük, és azt hittem, sikerül lebeszélnem tervéről, de kudarcot vallottam. Felfogadott néhány bérgyilkost, és mikor megenyhült az idő, északra mentünk. Amikor Glenkirkbe érkezve láttuk, hogy a Leslie-k eltávoztak, rájöttem, soha nem találhatjuk meg őket, hacsak ők maguk nem akarják. Azt hittem, nyáron majd Piers megunja az egészet, és visszatér az udvarhoz; Piers azonban egyre szörnyűbb, egyre gonoszabb dolgokat kezdett mondogatni, arról beszélt, hogy felkötteti a Leslie-ket, meg hogy talán Lady India bátyja nem éri meg a felnőttkort, és így minden vagyon az övé lehet. Ekkor már tudtam, hogy nem lehet jobb belátásra bírni, hogy megőrült, és az ördög hatalmába került.

Adálitól, a kastély udvarmesterétől kértem segítséget, aki felséged színe elé küldött. Könyörgök, felség, nem engedheti, hogy fivérem folytassa gonoszságait! Nem engedheti!

– Ó, szegény, szegény Piersem – siránkozott a király. – De azt hiszem, félsz fivéredtől, ezért nagyítod fel vétkét. Én soha, soha nem vettem észre benne efféle gonoszságra való hajlamot, Kipp St. Denis! És nem hinném, hogy az a drága fiú képes lenne ölni, még ha szegény szíve megtört is.

– Felség – mondta halkan Kipp St. Denis –, fivérem, Piers a saját kezével gyilkolta meg Bartram grófját. Kicsalogatta a kapuja elé, és tőrt mártott a szívébe, mert attól tartott, hogy felséged Lord Stokes gyámságára bízza unokáját, Charles Frederick Stuartot. Először hidegvérrel eltette láb alól vetélytársát, majd megpróbálta a glenkirki Leslie-k nyakába varrni a gyilkosságot. Szerencsére felséged bölcsebb volt annál, semhogy ily gaztettet feltételezzen róluk. Ezek után fivérem úgy intézte, hogy felségednek azon üzenete, miszerint a Leslie-k maradjanak Angliában, soha ne érkezzen meg a címzetthez. Így azután elhagyták Angliát, amikor – és ezt újból felséged figyelmébe ajánlom, hogy fivérem sugallatára történt – ön udvarába szólította őket.

– Ó, a sátánfajzat! – kiáltotta a királyné.

George Villiers csupa fül volt. Csodálattal adózott Hartsfield márki furfangos cselszövéseinek. Az öreg Madame Skye kivételével az égvilágon senki nem hitte, hogy Piers a felelős Stokes meggyilkolásáért. Meg is úszta volna, ha öccse nem tesz vallomást. És akkor is megúszta volna, ha nem vágyik oly türelmetlenül a bosszúra. Tanulságos lecke, gondolta Villiers. Tudni kell késleltetni a bosszút.

– Kuzin! – szólalt most meg BrocCairn. – Tenned kell valamit, nehogy St. Denis megölje Jasmine-t és Jemmie-t.

– Írd meg Edinburgh kormányzójának, hogy a Leslie-k ártatlanok mindazon bűntettekben, amelyekkel Hartsfield márki vádolja őket – sürgette a királyné.

– Az üzenetet én magam viszem el felséged nevében

– mondta George Villiers. – Az ügy hordereje rangosabb küldöncöt kíván egy közönséges királyi futárnál, legdrágább uram.

– Én is vele tartok – jelentette ki Alexander Gordon.

– Edinburghban senki nem ismeri jóképű kegyencedet, Jakab, engem viszont mindenki.

– Barclay! Merre vagy? – csattant fel a király.

– Itt vagyok, uram – lépett elő gyorsan a titkár.

– Hallottad! Írj le mindent, de egyszerű szavakkal, mert a skótok egyszerű emberek. Végezd el a munkát, azután tüstént hozd elibém, hogy aláírhassam. A pecsétet is magam teszem rá. Kimerültem, kuzin – fordult BrocCairnhez a király. – Már nem sokáig bírom ezeket az izgalmakat. Attól tartok, elszállt fölöttem az idő – mondta Stuart Jakab, majd a még mindig térdeplő Kipp St. Denis-re nézett. – Felkelhetsz, fiam. Tudom, mily nehéz volt számodra, hogy elém járulj, de nem tehettél jobbat annál, mint hogy kimutasd királyod iránti hűségedet. És ne félj, rád nem sújt büntetés.

– Én csak Piers számára könyörgöm kegyelemért, felség – esdekelt Kipp. – Kérem, engedje meg felséged, hogy hazavigyem és vigyázhassak rá. Anyja is megháborodott, és attól tartok, hogy Piers rá ütött – állt fel Kipp, és leporolta a térdét.

– Majd meglátjuk – tűnődött a király. – Majd meglátjuk. E pillanatban azt akarom, hogy maradj az udvarnál, St. Denis, hogy ha szükségem lesz rád, újból beszélhessek veled. De mielőtt távozol, egyetlen kérdésre még válaszolj. Miért nem te ölted meg Lord Stokest a fivéred helyett?

Kipp St. Denis borzadva visszahőkölt.

– Nem bírnék ártatlan embert megölni, felség. Amikor megtörtént a dolog, rosszul lettem és hánytam, ugyanis Piers azt követelte tőlem, hogy én is jelen legyek. Soha nem fogom elfelejteni Bartram gróf szemét, amikor rájött, mi történik vele – mondta Kipp, és szégyenletében lehorgasztotta a fejét. – Isten irgalmazzon nekem, amiért nem tudtam megakadályozni e gonosztettében fivéremet.

– Most elmehetsz – bocsátotta el Kippet a király. – Vajon igazat mondott? – kérdezte a körülötte állóktól, amikor Kipp kiment.

– Én úgy hallottam – jegyezte meg Villiers vikomt –, hogy a hölgyek többnyire nem Piershez, hanem Kipp-hez vonzódtak. Azt is hallottam, hogy ellentétben fivérével, Kipp nagyon tisztességes ember. Mily nagy kár, hogy nem ő a törvényes örökös, legdrágább uram! És mily végtelenül szomorú, hogy a St. Denis-ház kihal. Pedig ha jól tudom, igen ősi név – sóhajtotta Villiers, majd egy serlegbe bort töltött, és odanyújtotta a királynak. – Igya meg, drága uram, és merítsen erőt belőle – kérte édes mosollyal, azután a királynéhoz lépett.

– Ugyan mit forgatsz már megint a fejedben, Steenie? – kíváncsiskodott a királyné.

A vikomt sötét szeme megvillant, félresimított egy rakoncátlan hajfürtöt a homlokából.

– Lehet, hogy St. Denis őrült, az is lehet, hogy nem, madame, de lefogadom, soha nem fog megfeledkezni pozíciójáról. Márpedig nagyon úgy látszik, hogy nem kap feleséget, így a St. Denis név vele és testvérével kihal.

– Hacsak? – hunyorgott a királyné kék szeme izgatottan. – Miféle tervet szövögetsz magadban, legszebb piperkőcöm?

– Kipp St. Denis az elsőszülött, madame, és valaki épp mostanság magyarázta el nekem, hogy talán létezik olyasmi, amire mindenekfelett vágyik, de úgy gondolja, soha nem kaphatja meg.

– Kipp fattyú – jegyezte meg halkan a királyné.

– Ahogyan az ön unokája, Charles Frederick Stuart is – felelte merészen Villiers. – Henry herceg mégis úgy gondolta, hogy a fia nemesi rangot érdemel, és herceggé tette. Mit gondol, felséges asszonyom, vajon Kipp St. Denis hányszor töprengett el a születés véletlenén? Hisz köztünk szólva, szentnek kellene lennie ahhoz, hogy eszébe se jusson ilyesmi, madame, és én nem hinném, hogy Kipp szent.

– Azt javaslod tehát, hogy a király vegye el Piers St. Denis címét és örökségét, és adományozza a féltestvérének?

– A márki elmeháborodott, és veszélyes mind önmagára, mind másokra. Börtönbe kell vetni, vagy ki kell végeztetni, madame. A király csak e két lehetőség közül választhat.

– Igen – bólintott a királyné. – Piers St. Denis-re nem várhat más, csak a börtön vagy halál.

– De mi lesz Kipp-pel, madame? Amennyiben a király Hartsfield márkijává teszi, a családi névnek nem kell kihalnia. Én máris tudnék számára megfelelő feleséget, mégpedig Margaret Grey, az özvegy Holme grófné személyében. A hölgy tizenkilenc éves, és szép kis vagyont örökölt néhai férjétől, amely hozományul szolgálhatna. Ezenkívül még egy kétéves kisleánya is van, ami azt bizonyítja, hogy képes gyermeket szülni.

– Ej, mekkora nagylelkűség, Steenie drágám – mormolta a királyné. – Mit törődsz te azzal, hogy mi lesz Kipp St. Denis-vel avagy családi nevével?

– Mert úgy hiszem, madame, hogy Piers St. Denis nem azzal lakolna meg igazán drága királyi uram iránti pimaszságáért, ha megfosztanák rangjától, örökségétől, birtokától, sőt a feleségtől is, akit remélhetett, és végig kellene néznie, hogy mindezt fattyú testvérének adományozzák.

– De ha őrült, számít neki egyáltalán? – kérdezte a királyné.

– Igaz, hogy őrült, madame, de azért felfogja, hogy mi történik körülötte. Dühönghet, míg csak él, és nem tehet ellene, mert régi rangját soha nem kaphatja vissza. Ennél rosszabb nem történhet vele, madame. Ha kivégzik, akkor Piers St. Denis-nek vége. De a legkegyetlenebb büntetés, ha mindent elvesznek tőle, és Kippnek adják.

– Kegyetlen vagy! – mondta a királyné.

– Igen – ismerte el Villiers.

– Majd még átgondolom – közölte a királyné.

– Kérem felségedet, győzze meg a királyt, és az új márkinál nem lesz hívebb alattvalója – állította Villiers.

E pillanatban belépett Barclay, kezében a frissen megírt okmánnyal, és odanyújtotta a királynak, hogy írja alá. George Villiers újból csupa fül volt. A király lassan, gondosan végigolvasta az irományt, majd átvette a titkártól a lúdtollat, és aláírta. Barclay kiteregette a pergament, melyre a király előbb rácseppentette a sötétvörös pecsétviaszt, majd előbb királyi pecsétjét nyomta bele, másodszor pedig saját gyűrűjének lenyomata is rákerült az olvadt viaszra. Barclay a mellettük álló asztalkán szorosan összetekerte, és egy újabb viaszcseppel szorosan lezárta a pergament. Ebbe a viaszba is belekerült a királyi pecsét, és a titkár Villiers vikomt kezébe adta az okmányt.

– Még ma jókora utat megtehetnénk – nézett BrocCairn az ifjú angolra –, amennyibe készen áll rá, barátom.

– Csak fél órát kérek, hogy elkészüljek – bólintott Villiers, majd a király elé térdelt, és megcsókolta a kezét.

Stuart Jakab megsimogatta a fiatalember selymes haját. – Ah, Steenie! Mindenképp menned kell? Nem vihetné el BrocCairn kuzinom egyedül is? Mihez kezdek majd az én csinos fiacskám nélkül?

– Barátságot fogadtam a Leslie-knek – mondta George Villiers. – És megszegném nekik tett ígéretemet, ha most nem segítenék nekik, legdrágább uram. Nem időzöm hosszan Skóciában, amint lehet, visszatérek – csókolta meg újra a király kezét, majd felállt és kiment a király lakosztályából.

– Az én ízlésemnek kissé túlságosan is csinos – jegyezte meg szókimondó nyerseséggel BrocCairn de Jasmine és Jemmie szerint jó ember. És most mondd, kuzin, hogy van az ifjú Charles? Tiszteletemet tehetném nála távozásom előtt?

– Már a jövőre gondolsz, Alex? – ingerkedett a király.

Alex Gordon arcán látszott, hogy meghökken a király megjegyzésén, aztán elnevette magát.

– Minden lehetséges – mondta. – Sandy már megházasodott, mint tudod, de az én Charlie-mnak is szüksége lesz hovatovább megélhetésre. Ha akadna számára valami hely a fiad mellett, az épp jól jönne. Azonkívül pedig most, hogy ti, Stuartok itt vagytok Angliában, attól tartok, hogy nagy és kiterjedt családunk lassacskán szétszéled. Közös nagyapánk van, Jakab, noha az én nevem Gordon. Szükségem van arra, hogy az egyik fiam Angliában legyen, Skóciában amúgy sem jutna sok Charlie-nak. Bátyja felesége máris szült számunkra örököst.

– Mint mindig, most is becsületes vagy – mosolygott a király. – Csakugyan ideje, hogy felújítsd ismeretségedet a mi királyi Charlesunkkal, mielőtt visszaindulsz Edinburghba. Annie, kedvesem, átkísérnéd kuzinunkat a herceghez? És ne aggódj, Alex! Mire vége a nyárnak, egész bizonyosan találunk valamit a fiacskád számára. Áldjon ég, Isten legyen veled

– nyújtotta kezét a király

BrocCairn grófja megragadta a király kezét, és hálásan megcsókolta.

– Ég áldjon, kuzin – mondta a királynak. – Ha időben közbe nem lépsz, nagy igazságtalanságot követnek el a nevedben.

18. fejezet

A nyári játékok házigazdájának tisztét a Bruce-klán töltötte be, helye pedig az Edinburghgal szemközti Firth of Forth-öböl partján volt. Nyár vége volt már, az időjárás naposra, melegre fordult.

– Elmegyünk – határozta el Jemmie Leslie. – Már mindent láttál, amit Edinburghban érdemes megnézni, drága Jasmine! Láttad a kastélyt, és imádkoztál Szent Margit kápolnájában. Elmentél a piacra és a King’s Crossra, ahol mostohaapámat jelenlegi királyunk, Jakab felszarvazta. Most átkelünk a vízen, megnézzük a Bruce-féle játékokat, utána visszamegyünk Edinburghba, összecsomagolunk, és hazautazunk Glenkirkbe.

– És mi lesz St. Denis-vel? – kérdezte Jasmine. – Még semmi hírt nem kaptunk Angliából. Bölcs dolog lenne most hazamenni?

– St. Denis valahol északon kerget bennünket. Nem kell tartanunk tőle, édesem. Ami pedig a hírnököt illeti, szinte bizonyos, hogy azonnal Glenkirkbe vágtat, ha nem talál itt bennünket.

A házaspár átvitorlázott a Firth of Forth-öblön. Velük tartott a gróf nagynénje és nagybátyja is.

– Adam ma is lelkesedik a játékokért – mondta Fiona. – Jemmie-t is ő tanította meg a fatörzshajításra. És ha versenybe száll, kora ellenére győzni is szokott. Meglásd, neked is tetszeni fog a küzdelem. Körülbelül négyöt napon át tart.

A szolgák előrementek, hogy előkészítsék a sátrakat. A Leslie család griffmadaras zászlóit is felerősítették a sátrak tetejére, így már messziről látható volt, hol tanyáznak. Fiona elmagyarázta Jasmine-nak, milyen öltözékben jelenjen meg, nehogy túlságosan elüssön az összegyűlt skót klánok asszonyaitól. A férfiak hosszú, kockás kendőt tekertek maguk köré, amelyhez vászoninget, kötött harisnyát és széles bőrövet viseltek, lábukra is bőrcipőt húztak. Az asszonyokon bokáig érő szoknya volt, fehér inggel és skót kockás sállal, melyre klánjuk jelvényét tűzték. A nők is kötött harisnyát és bőrcipőt húztak a lábukra. Egyszerű, kényelmes viselet volt.

Sátraik éppilyen szerénynek és kényelmesnek látszottak. Tábori ágyaik fából és bőrből készültek, melyekre tollal tömött matracokat tettek. A sátrakat szénserpenyőkkel fűtötték. A sátor külső, kiugró ponyvateteje alá két széket helyeztek. A személyzet szalmazsákjait uruk parancsának engedelmeskedve a sátrakon belül vagy kívül rakta le. Glenkirk gróf úgy gondolta, hogy felesége szolgálólányát okosabb lenne a sátron belül elhelyezni, nehogy prédául essen valami arra kóborló kéjencnek vagy részegnek. Maggie tehát a sátorban alhatott, míg Fergus és Red Hugh a sátor bejárata elé heveredett, így legalább őrizhették is urukat és úrnőjüket.

Jasmine még soha életében nem vett részt ilyen viadalon, és sátorban is csupán akkor aludt, amikor atyja udvarából Cambaybe utazott. Akkoriban ez igen veszedelmes vállalkozás volt, most azonban merő mulatságnak tűnt. Vendéglátóik, a Bruce-ok látták el vendégeiket étellel-itallal. Éjjel-nappal lobogtak a nagy tüzek mindenfelé. A koszt igen egyszerű fogásokból állt. Reggelire meleg zabkását, zabpogácsát és almabort kaptak, kora délután pedig birkahúst, zabpogácsát és sört hordtak körül. A vendégek között nem egy akadt, aki még kiegészítette ezt a spártai étrendet. A Leslie-k is ezek közé tartoztak: jókora sajtot, friss kenyeret, egy kövér sült kappant, bort, almát és körtét hoztak magukkal.

– Ettől a rengeteg zabtól állandóan szellentenem kell – panaszkodott Adam Leslie. – Ha öt napon át mindnyájan a tenger felé fordítanánk a fenekünket, akkora szélvihart kavarnánk, hogy visszazavarhatnánk a francia flottát Normandiába.

Jasmine még nem látott efféle játékokat.

– Ezennel kijelentem, hogy a fatörzsdobálás győztese James Leslie! – kiáltotta hangos szóval Jock Bruce, a mérkőzés bírója.

– Legalább a családban marad – vigyorgott a gróf.

– Háromszor egymás után kell, hogy legyőzz engem, fiacskám, mielőtt feladom – nevetett Adam. – Az biztos, hogy szerencsés dobás volt, Jemmie. Jövő hónapban azonban Sitheanban is rendezünk versenyt. Akkor majd meglátjuk!

– Ha így folytatod, még megerőlteted valami fontos testrészedet – mormogta vészjóslóan Fiona.

– Te csak ne aggódj miattam, drágám! – ölelte át Adam Leslie a feleségét.

James Leslie az íjászversenyre is benevezett. Jasmine mellette állt, és nyugtalanul izgett-mozgott.

– Miért nem vehetnek részt nők is a játékban? – szegezte a kérdést férjének. – Vagyok olyan jó íjász, mint akármelyik férfi, a fenébe is!

– Nők nem nevezhetnek be a versenyekre – felelte a gróf.

– A legtöbb sport nem is kedvemre való. Túlságosan durvák. De a nők például vadászhatnak. Tudják, hogyan kell megfeszíteni az íjat. Meg kellene engedni, hogy az íjászversenyen asszonyok is szerepelhessenek.

– Legközelebb már a táncban is részt akar venni – vihogott Adam Leslie. – Lyányom, lyányom, tanuld meg, hol a helyed!

– A helyem? – villant Jasmine türkiz szeme, és férje e pillanatban döbbenten ismert rá a nagymogul lányára. – És mondd csak, bácsikám, szerinted hol a helyem?

Adam Leslie is észrevette, amit Jemmie. E pillanatban ő is annyira vadnak és királyinak látta a fiatalasszonyt, hogy szinte megijedt. Mély lélegzetet vett, és tovább tetézve baklövését, így szólt:

– Ez nem is kérdés! A te helyed ott van Jemmie Leslie oldalán, mint jó és engedelmes felesége, aki egészséges utódokat szül a családnak.

Fiona vihogni kezdett. A gróf felnyögött.

– Más szóval kifejezve, bácsi, nekem csendben kell maradnom, meg kell hajolnom férjem akarata előtt, és egész életemben a házban kell kuksolnom! – sziszegte Jasmine, majd kikapta férje kezéből az íjat, és rátett egy nyílvesszőt. Azután hátrahúzta az ideget, megfeszítette és elengedte. A nyílvessző egyenesen a céltábla közepébe talált. Jasmine abban a percben másik nyilat vett elő, azt is ugyanúgy kilőtte, és a második pontosan az első mellett talált célba. Jasmine ekkor odalökte az íjat férjének, és kihívóan így szólt: – Bármely férfiú, aki nálam jobban célba talál, öt aranyat kap tőlem. Egyetlen férfi sincsen, aki megpróbálná? – nézett körül a sóbálvánnyá dermedt férfiakon. – Senki? – kérdezte újból, majd sarkon fordult és elsétált.

– Jézusom! – szólalt meg áhítattal Jock Bruce. – Hisz ez az asszony még anyádon is túltesz, Jemmie Leslie! Hol a fenébe tanulhatott meg így célozni? És egyáltalán, miért akar egy asszony lövöldözni?

– Idős apja legfiatalabb gyermeke volt, aki bátyjával együtt szörnyen elkényeztette. Ők tanították meg vadászni, és mindig magukkal vitték – vallotta be Glenkirk gróf.

– A mindenit! Ez aztán a bátor lány! Erős fiúkat szül majd neked – bólogatott elismerően a házigazda. – És éppenséggel az sem hátrány, ha ostrom idején kéznél van.

Ez a megjegyzés olyan mulatságos volt, hogy feloldotta a feszültséget, és a férfiak nevetgélni kezdtek. Mindenki remekül szórakozott, kivéve Glenkirk grófot. Felesége ezúttal nyilvánosan megalázta őt, ha nem is tettével, amely legalább látványosnak volt mondható, hanem éles szavaival, amiket mindenki füle hallatára mondott. James Leslie csapot-papot otthagyott, és bement a sátrukba. Ott találta Jasmine-t, aki immár lehiggadva iszogatta a borát.

– Indiában az asszonyok nyilvánosan megszégyenítik a férjüket, madame? – kérdezte a gróf.

– Ez itt nem India – válaszolta Jasmine.

– Nem, madame, valóban nem. Ez itt Skócia! És Skóciában az asszonyok nem szokták kínos helyzetbe hozni a férjüket a sokaság előtt!

– Csak azért vagy dühös, mert jobban bánok az íjjal, mint te – vágta oda könnyedén Jasmine, aki immár sokkal jobban érezte magát.

– Az lehet. De a szavaid a nyílvesszőnél is hegyesebbek, és mifelénk a feleségek nem szoktak olyan hangon beszélni a férjükkel, ahogyan te feleseltél velem mások előtt!

– Nem te bosszantottál fel – vonogatta a vállát Jasmine –, hanem Adam bácsikád. Úgy képzeli, minden asszonynak alázatosnak és szendének kell lennie – mondta Jasmine.

– Nagybátyám régi vágású ember. Úgy tartja, az asszony alkalmazkodjék a férjéhez.

– Tán csak nem úgy, mint Fiona néni? Hisz ő az orránál fogva vezeti a férjét, Jemmie!

– Így is van, csak épp a bácsikám ezt nem tudja – ismerte be a gróf. – És most elmondok neked valamit, amire csak nagyon kevesen emlékeznek. Fiona néni rettentő vadóc volt fiatal korában. Egyesek azt mondogatták, hogy miatta halt meg korán a férje, de ez nem volt igaz, a férje beteges ember volt. Amikor Fiona megözvegyült, szemet vetett apámra, és miért is ne vetett volna? Fiona is éppoly előkelő születésű, gróf leánya. Apám egy este a hálókamrájában ott találta az ágyán az anyaszült meztelen Fionát, aki úgy képzelte, hogy megállapodhat apámmal, mielőtt még anyámat venné feleségül. Aznap este Adam bácsi is ott volt apámmal. Mindig bámulta Fionát, így hát az történt, hogy aznap éjjel apám az öccse szobájában aludt, Adam pedig kezelésbe vette Fionát. Házasságuk elején Fiona szinte Adam rabszolgája volt, ám később rájött, hogy Adamnek éppannyira szüksége van rá, mint neki a férjére. Nagynéném e pillanattól kezdve dróton rángatta a bácsikámat, de mindig úgy, hogy Adam szentül hihesse, semmi nem változott, és még mindig ő az úr a házban. Fiona nagyon okos asszony, drága Jasmine!

– Csak nem azt kívánod, hogy dróton rángassalak, uram? – tette le Jasmine ezüst boroskupáját.

– Viselkedjen okosan, madame – nevette el magát akarata ellenére a gróf. – Nagybátyám más kor embere, és úgy néz az asszonyokra, ahogyan negyven éve szokás volt. Mint a legtöbb skót férfi. Ez itt nem Anglia, ahol sokkal szabadabban kezelik a szépnemet, drága Jasmine. Ami négyszemközt történik közöttünk, az csak kettőnkre tartozik, de azt hiszem, nem kérek túl sokat tőled, ha azt mondom, a nyilvánosság előtt hajolj meg férfiúi felsőbbrendűségem előtt – mondta a gróf, és aranyos-zöld szeme hunyorított egyet az utolsó szavainál. – És nagyon kérlek, békítsd meg valahogyan a nagybátyámat – fogta meg Jasmine kezét, és megcsókolta.

Jasmine egy pohár bort töltött, és odaadta a férjének.

– És mit mondjak neki? Talán azt, hogy újra anyai örömök elébe nézek?

– Miért, tán nem így van?

– Talán. Még nem vagyok biztos benne. Honnan tudod?

Glenkirk gróf az ölébe vonta Jasmine-t.

– Onnan tudom, mert semmi nincs, amit ne tudnék rólad, drága Jasmine; a legkisebb apróságra is odafigyelek. Te vagy nekem a levegő, amit belélegzek; te vagy szívem minden dobbanása, lelkemnek része – jelentette ki halkan a gróf, majd tenyerébe vette Jasmine arcát, és lassan, mélyen megcsókolta.

Jasmine felsóhajtott, és közelebb fészkelte magát férjéhez.

– Jemmie! Jemmie! – mormogta, majd egy kissé elhúzódott tőle. – Az egész tábor minket bámul! Nem vagyunk egyedül. Mit mondanak majd az emberek?

– Azt fogják mondani, hogy Glenkirk gróf teljesen belebolondult szépséges feleségébe, aki kissé túl sokat jártatja a száját – csókolgatta meg újra James Leslie Jasmine-t. – Meg azt, hogy

Glenkirk grófnak időnként el kellene náspángolnia szépséges feleségét, hogy megfékezze és kezes báránnyá tegye.

– Soha nem vernél meg engem! – állította Jasmine.

– Nem, nem vernélek el – bólintott a gróf. – De ha nem viselkedik tisztességesen, amíg itt vagyunk a játékokon, nagy kísértést fogok érezni, hogy rásuhintsak arra a csinos hátsó fertályára, madame!

– Úgyse mernéd! – ugrott fel Jasmine a férje öléből.

James Leslie a tábori székben ülve lustán végigmérte feleségét, majd előrehajolt, és visszahúzta az ölébe.

– Az olyan asszony, aki azt mondja, úgyse mernéd, amikor pedig fenemód jól tudja, hogy merném, vagy kifejezetten azt szeretné, hogy elfenekeljék, vagy bolond. Csak nem azt kéri tőlem, hogy pirosra paskoljam a popóját, madame? – babrálgatta a gróf felesége finom nyakát.

– Nem! – nevetett fel a csiklandozástól akaratlanul Jasmine.

– Akkor hát bolond vagy, drága Jasmine – bosszantotta a gróf, és közben kioldotta Jasmine ingét, majd nagy kezét ügyesen becsúsztatta az ing alá, és tenyerébe vette Jasmine keblét, ami úgy beleillett, akár galamb a fészkébe.

– Nem vagyok bolond! – tiltakozott Jasmine. Ó, istenem! Annyira érzékeny volt a melle! Egész biztosan újból teherben van. A gróf addig simogatta Jasmine mellbimbóját, míg az megkeményedett a vágytól.

– Jemmie! – kiáltotta fojtott hangon Jasmine, amikor a gróf hátradöntötte a karjába, és nyelvével becézni kezdte a mellbimbóját. – Valaki idejöhet! Megláthatnak! Óóóó, istenem! – hanyatlott el Jasmine, és érezte, amint elönti ölét a forró vágy.

A gróf felemelte a fejét, és Jasmine-t az ölébe kapva, belépett vele a sátorba. Egyetlen szót sem szóltak egymáshoz. Tudták, mit akarnak. Jasmine letérdepelt, James Leslie pedig mögé kuporodott, felhajtotta szoknyáját, és szerelmes imádattal bámulta fenekének két hófehér halmát. Aztán saját ruháját is megoldotta, és hátulról beléhatolt. Hangosan felnyögött gyönyörében. Jasmine is átadta magát az édes érzésnek. Szorosan odafészkelte fenekét James Leslie hasához.

– Ó, te boszorkány! – nyögte a gróf, kezével erősen megragadva Jasmine csípőjét, mialatt egyre hevesebben mozgott. Ha nem lenne máris teherben, akkor most egész biztosan teherbe esne, gondolta Jasmine kéjesen.

Teljes alávetettségét csöppet sem érezte megalázónak. Megkívánták egymást, és kész. O állt négykézlábra, ő kínálkozott fel így. És ebből az őrülten heves ölelkezésből éppannyi öröme van, mint férjének. James Leslie mintha pillanatonként a szívéig döfött volna. Jasmine azt is érezte, ahogyan a férfi ujjai belevájnak csípőjének lágy húsába. Ez bizony napokig meglátszik majd, hisz bőre rendkívül érzékeny.

A férfi forró teste szinte égette Jasmine-t.

– Ne hagyd abba! – esdekelt szégyentelenül Jasmine. – Ó, Jemmie, ne hagyd abba! Még! A férfi arra vágyott, hogy kielégítse Jasmine-t, hogy kielégítse önmagát, hogy

mindkettejüket kielégítse. Előre-hátra mozgott, egyre gyorsabban, míg úgy nem érezte, szétrobban, s közben érezte Jasmine remegő izgalmát is, amint az asszony átadja magát a fehér izzású gyönyörnek. Ekkor már James Leslie sem bírta tovább, hangos nyögéssel kilövellte magvát.

– Ahhhhhhbh! Ahhhhhhhh! Ah! Ah! Ahhhhhhhh! – hanyatlott háttal a földre, míg Jasmine arccal a puha zöld fűre csuklott.

Kis ideig mindketten zihálva feküdtek.

– Szenvedélyével aligha fog megszelídíteni, uram – mondta végül Jasmine erőtlenül.

– Tessék! – tört ki a nevetés James Leslie-ből. – És én még azt hittem, hogy te akarsz levenni a lábamról a szenvedélyeddel!

– Gonosz! – kiáltotta Jasmine, és úgy tett, mint aki pofon vágja az urát. James Leslie kitért előle, és felkönyökölve újra megcsókolta Jasmine-t.

– Madame! Madame! Nem illik elvernie a férjét!

– Nincs a föld kerekségén nálad idegesítőbb ember, Jemmie Leslie, mindig is az voltál – helyezkedett el kényelmesen Jasmine a férje karjában.

– Egyetlen szerencséd, hogy az örülésig szeretlek, különben már rég megöltelek volna – dörzsölte oda az arcát Jasmine a gróf mellkasához, és megcsókolta.

A férfi megcirógatta Jasmine fekete haját, majd vaskos hajfonatát karja köré csavarta.

– Azelőtt soha nem volt szükségem asszonyra, én drága, drága Jasmine-om – vallotta be a gróf. – De reád nagy szükségem van. Amíg meg nem láttalak, nem tudtam, mi a boldogság. Minden férfira féltékeny vagyok, aki valaha rád nézett. Minden egyes évért haragszom, amit nem együtt töltöttünk. Senki mást nem szeretek, csak téged.

– Ó, Jemmie! Néha arra gondolok, hogy meg sem érdemlem egy ilyen férfi szerelmét. Olyan elkényeztetett és akaratos vagyok, sokszor vagyok bántó, pedig nem bántani akarok; de szeretlek téged, drága férjem! – jelentette ki Jasmine szenvedélyesen, és forrón megcsókolta a grófot.

– Nini, hát ti itt vagytok? – hallatszott hirtelen a sátorba lépő Adam Leslie hangja. A gróf villámgyorsan felugrott a földről, és Jasmine-t is magával húzta. Adam szeme huncutul csillogott.

– Bácsi – próbálta leseperni Jasmine a fűszálakat szoknyájáról, majd lesimította szétdúlt haját. – Szeretném a bocsánatát kérni iménti kitörésemért.

– Ugyan, lyányom, semmiség – legyintett nyájasan Adam Leslie. – Az az érzésem, ismét gyermeket vársz, és ilyenkor a nők mindig érzékenyebbek és ingerlékenyebbek. Jer hát, adj egy csókot, azzal megpecsételjük a békét, jó? – tárta ki a karját.

Jasmine nevetve hozzálépett, és megcsókolta Adam arcát.

– Skóciában semmi nem maradhat titokban, bácsikám? – kérdezte nevetve.

– Nem sok – mosolygott Adam.

Este, az augusztusi telihold alatt a férfiak dudaszóra táncra perdültek. A lobogó tüzek kísérteties fényt vetettek rájuk. Jemmie elmagyarázta Jasmine-nak, hogyan lehet megkülönböztetni egymástól a klánokat, ami igen egyszerű volt: mindegyik másfajta kockát visel.

A játékok utolsó estéjén Jasmine Fiona mellett állva nézte a férfiak táncát. A táncolók méltóságteljesen lépegettek keresztbe tett kardjaik között. A dudák fájón tüzes dallamokat fújtak. A dombok felől legyezgető enyhe szellő a galagonya édes illatát hozta. A lobogó tüzek lángnyelvei mintha szintén táncoltak volna.

A tánc után a napokon át tisztán ragyogó égbolt beborult, és eleredt az eső. A táborban mindenki sietve csomagolni kezdett. James Leslie vissza akart menni Edinburghba.

– Teljes napot nyerhetsz, ha innen egyenesen hazaindulsz – tanácsolta Adam Leslie az unokaöccsének. – Mi néhány nap múlva utánatok megyünk. Hamarabb hazaértek, mint a csomagokat vivő kocsik.

A gróf kérdő pillantást vetett feleségére.

– Jasmine?

– Igaz, hogy könnyebb lenne, de még be kell néznem a városba, uram. Valami ügyem van a bankárommal, amit csak személyesen intézhetek el.

Újból átkeltek hát a Firth of Forthon, és visszalovagoltak a városba. Edinburghba érve James Leslie egyenest ottani házukba ment, felesége azonban a Fő utca melletti Goldsmith fasorba kanyarodott, a bankárokhoz, hogy azután minél hamarabb hazaindulhassanak Glenkirkbe. Jasmine a bankban sikeresen elintézte, amit akart, de amikor kilépett, hirtelen egy csomó roppant rossz külsejű ember vette körül, és ismerős, gúnyos hang csendült mellette.

– Lám csak, madame, tehát újból találkozunk – mondta Piers St. Denis, Hartsfield márkija.

– Elfogatóparancsom van ön ellen. Fogjátok meg, és tegyétek fel a lóra – parancsolta embereinek.

Maggie, akit úrnője mögött senki nem vett észre, az ajtó mögé húzódott. Rémülten érezte, hogy egy kéz megragadja, és berántja az épületbe. Megfordult, és döbbenten látta, hogy David Kira, a bankár ajkára tett ujjával jelezte, hogy maradjon csendben, s közben halkan becsukta a bank ajtaját. Onnan egyenesen egy oldalsó szobába vezette Maggie-t.

– Miért nem segített az úrnőmnek? – esett neki Maggie vádlón.

– Egyedül vagyok, ráadásul zsidó. Biztos, hogy azonnal megöltek volna, kisasszony Önt azonban megmentettem. A hátsó ajtón át kiengedem a házból, rohanjon a gazdájához, és mondja el, mi történt – mondta Kira. A helyiség hátsó falán kinyitott egy rejtekajtót, és intett Maggie-nek. – Menjen végig a fasoron, leányom, és visszatalál a Fő utcára. Onnan már ismeri az utat, ugye?

– Köszönöm, uram – bólintott Maggie.

– Siessen! – szólt utána Kira. – Gyors segítségre van szükség!

Az ajtó bezárult, és Maggie mindent úgy tett, ahogyan a bankár tanácsolta. Futott, ahogy a lába bírta. Végigrohant a fasoron, ki is jutott a Fő utcára, de ahelyett, hogy a Glenkirk-házba ment volna, előbb a jóval közelebbi Leslie-házhoz szaladt, amely a Fő utca egyik mellékutcájában állt. Adam uraság lovon még gyorsabban eljuttathatja a Glenkirk-házba. Belökte az ajtót, és lihegve berontott.

Az inas döbbenten nézte a magából kikelt, lihegő Maggie-t.

– Nos? – nézett rá fensőbbségesen. Maggie azonban félrelökte az inast.

– Adam uram! Adam uram! – kiabálta kétségbeesve, és a sürgető hangra Adam és Fiona kilépett a könyvtárból. – Az úrnőm! – kapkodott levegő után Maggie. – Elrabolták! – nyögte még ki, majd sírva fakadt.

Fiona megfogta a leány karját, és becipelte a könyvtárba. Adam egy kevéske whiskyt töltött neki.

– Idd ki, leány! Most nem veszítheted el a fejed. Idd meg, és mondd el sorjában, mi történt. Maggie köhögött és köpködött, de Adam rákényszerítette, hogy igya meg az erősítő

folyadékot. Maggie egy pillanatra némán állt, majd mély lélegzetet vett, és rákezdte.

– Kira urasághoz mentünk, és amikor kiléptünk a bankból, ott állt az a férfi. Furcsa kiejtéssel beszélt, nem lehetett skót, de tán még angol sem, és azt mondta úrnőmnek, hogy letartóztatja, az emberei meg felrakták úrnőmet a lovára, és elnyargaltak vele. Engem nem láthattak, mert úrnőm mögött álltam, aztán Kira uraság visszavitt a házba, a hátsó ajtón át kiengedett, és azt mondta, fussak és mondjam el a gazdámnak, de a Glenkirk-ház még nagyon messze van, lóra lenne szükségem, mert az enyém ott maradt, és Kira úr azt mondta, majd éjszaka visszahozza, de nekem most azonnal kellene egy ló! – hadarta el egy szuszra Maggie, majd kimerülten elhallgatott.

– Hogy a nyavalyába! – káromkodott Adam Leslie. – Ez az az átkozott angol! De hogy a fészkes fenében nem tudtunk arról, hogy visszajött Edinburghba?

Maggie-ből újra kitört a zokogás, könnyei végigcsurogtak az arcán, kétségbeesett sírását szánalom volt hallgatni.

– Hagyd abba a jajveszékelést, te lány! – bömbölte Adam. – Gondolkodnom kell, a fenébe

is!

– El kell menned Jemmie-hez – nézett férjére Fiona, majd a hüppögő Maggie vállára tette kezét. – Jól van, no, jól van! A lehető legjobbat tetted azzal, hogy idejöttél. – Adam, a fenébe is! Pattanj lóra, és vágtass a grófhoz! – rivallt Fiona a férjére.

Amikor James Leslie megtudta, hogy feleségét Piers St. Denis elhurcolta, mérhetetlen düh öntötte el. Valahogy mégis nyugalmat erőltetett magára, ami főként Adáli segítségével sikerült. Adáli jókora adag whiskys teát itatott meg gazdájával, és miközben James Leslie ezt kortyolgatta, csillapítóan beszélt hozzá.

– Lélegezzen mélyeket, uram, ahogyan tanítottam – mondta Adáli. – A harag csupán zűrzavart kelt gondolataiban. Most nem engedheti meg, hogy a káosz eluralkodjon az agyában. Őrülttel állunk szemben, aki azonban okos, és sajnos leleményes is.

James Leslie engedelmesen kortyolgatta a forró teát.

– Mi ez a locsogás? – türelmetlenkedett Adam Leslie. – Össze kell szednünk az embereinket, meg kell keresnünk azt a nyomorultat, és megölnünk, amiért kezet merészelt emelni Glenkirk grófnéra!

– Nem – válaszolta a gróf nyugodtan. – Túl kell járnunk az eszén, bácsikám, mielőtt még bánthatná Jasmine-t. Egy feleséget már elveszítettem őrültek miatt, még egyet nem hagyok elveszni.

– Hová vihette a márki úrnőmet? – kérdezte Adáli.

– Ha még nála van az az átkozott elfogatóparancs, akkor csakis a várba vihette. Ha így áll a helyzet, akkor szerencsénk van, mert ismerem a kormányzót. Okos ember, nem cselekszik hebehurgyán, csak akkor, ha egészen biztos a dolgában – mondta Adam Leslie. – Felmegyek a dombra, de te maradj itt. Az az elfogatóparancs mindkettőtök nevére szól, fiacskám. Hogy a fészkes fenében lehetséges, hogy a küldöncünk még nem jött vissza Angliából? Már rég itt kellene lennie!

Adam Leslie, ahogyan mondta, „felment a dombra”, azaz az edinburghi várkastélyba. Itt nyomban megkereste régi jó barátját, Robert Chrightont, aki ekkoriban a kormányzó volt, ám aki tavasz óta színét sem látta Piers St. Denis-nek. Mélyen megrázta mindaz, amit Adam Leslie elmondott.

– Úgy tudom, elfogatóparancs van nála – mondta a kormányzó.

– Hamis – közölte Adam nyersen. – A féltestvére bevallotta a glenkirki kamarásnak, mielőtt megszökött a márkitól. Te is jól ismered a király aláírását, Robbie!

– Sok idő telt el azóta, hogy Jakab erre járt – tűnődött a kormányzó. – Azóta öregebb lett, és a keze már bizonyára nem oly biztos.

– Úgy! Tehát gyanakodsz!

– A pecsét eredeti volt – tette hozzá a kormányzó sietve.

– De az aláírás nem! Ne félj, Robbie. Hírnököt menesztettünk a királyhoz, hogy megtudja, mi történt. Hamarosan itt lesz, és megtudjuk az igazságot. Ha St. Denis idehozná a várba Glenkirk grófnét, megüzened nekem, ugye?

– Igen. És biztonságban, kényelemben őrzöm őladységét.

– Vissza kell adnod őt nekünk! – mondta élesen Adam.

– Addig nem adhatom vissza, míg ez a letartóztatási história nem tisztázódik, Adam – mondta sajnálkozva a barátja.

Adamnek annyi ideje sem volt, hogy tiltakozni kezdjen, amikor kopogtattak a kormányzó ajtaján, és az inas látogatókat jelentett be.

– BrocCairn grófja és Villiers vikomt, mylord!

– Atyaúristen! – horkant fel Adam. – A legjobbkor! Itt a válaszod, Robbie! BrocCairn, de jó, hogy látlak! Van valami írásod, amely kimondja, hogy ez az angol hazug és áruló? Épp elkapta Jasmine-t a városban, a nyílt utcán.

– Jézusom, még jó, hogy Velvet nincs itt és nem hallja! – rémüldözött Alexander Gordon.

– Kormányzó uram, Adam Leslie, hadd mutassam be George Villiers vikom-tot, aki magával hozta a király kezétől származó elfogatóparancsot Hartsfield márki ellen. A másik, amellyel a márki ártani akar a glenkirki Leslie-knek, hamis, kormányzó uram.

George Villiers átnyújtotta Robert Chrightonnak az összetekert pergament. – Őfelsége személyes üzenetét találja benne, mylord – hajolt meg Villiers.

Adam Leslie meglepve bámult George Villiersre. Még soha életében nem látott ilyen szép fiatalembert. Magas volt, nagyon férfias, szeme villogó sötét, haja gesztenyebarna. Ruhája a legutolsó divat szerint készült, s nem látszott, hogy viselője egész nap lóháton ült. Egyetlen ránc sem éktelenkedett rajta, minden szalag és fodor a helyén volt. – Tehát ön a király új kegyence, akiről már annyit hallottunk – mondta ki őszintén Adam.

George Villiersből kitört a nevetés.

– Szerencsésnek mondhatom magam, amiért felséges urunk kegyét és szeretetét bírhatom – mondta Villiers a faragatlan skótnak.

– Az ükapja is a fiúkhoz vonzódott – szögezte le a tényt Adam Leslie. – Ért a kardforgatáshoz, fiam?

– Értek – válaszolta Villiers, majd pajkosan hozzátette: – Felséges urunk ükapja nyilván a hölgyekhez is éppúgy vonzódott, különben felséges urunk ma nem lenne közöttünk.

– Úgy bizony, pont úgy volt ezzel, mint a mi jó Jakabunk – bólintott Adam, akinek e válaszával újból sikerült zavarba hoznia az angyalarcú angolt.

– Hol van Jasmine? – kérdezte BrocCairn.

– Nem tudjuk – vont vállat Adam. – Feljöttem a dombra, mert azt hittem, az a fickó egyenest idehozza, de Robbie azt mondta, hogy tavasz óta nem is látta a nyomorultat.

– És hol van Glenkirk? – nézett körül BrocCairn.

– A házában – mondta Adam. – Nem akartam, hogy idejöjjön, nehogy az az angol őt is elfogja, mint Jasmine-t.

– Ez most már országos ügy, Sir Robert, a korona ügye – jelentette ki Alexander Gordon. – Embereket kell küldenie, hogy kutassák fel Glenkirk grófnét, akit ez az ember elrabolt. St. Denis áruló. Nem vesztegethetjük az időt. Ez az ember nagyon veszedelmes.

– Úgy képzelem – szólalt meg Villiers félt, hogy kiderül az igazság, azért nem hozta Jasmine-t a várba. Aligha számított arra, hogy közel egy évébe kerül majd, míg rábukkan Jasmine-ra. Lord Gordonnak igaza van, ez az ember nagyon veszélyes. Épp nemrégiben tudtuk meg a féltestvérétől, hogy St. Denis saját kezűleg gyilkolta meg Lord Stokest.

– A szentségit! – káromkodott Adam Leslie.

– Valószínűleg azon igyekszik, hogy elhagyja Edinburghot – vélte Lord Gordon. – Meg kell tudnunk, merre indult.

– Hogyan? – kérdezte Villiers.

– Először is visszamegyünk Kirához, a bankárhoz, a Goldsmith fasorba. Ő elmondja, amit tud, aztán a szomszédaival is beszélünk, hátha valamelyikük látta. Valakinek látnia kellett valamit – állította Lord Gordon. – Elvégre fényes nappal történt. Ha Kirával beszéltünk – fordult Adam Leslie felé akkor te menj vissza a Glenkirk-házba, és mondd el a vejemnek, miben ügyködünk. Amint megtudunk valamit, felkeressük. Azután követjük St. Denis-t, és addig nem adjuk fel, míg vissza nem szereztük tőle Jasmine-t. Sir Robert – fordult újra a kormányzóhoz –, adhatna néhány embert ehhez a kutatáshoz?

– Igen – bólintott lassan a kormányzó, és közben azon morfondírozott, mennyibe kerül majd neki az emberek kiküldése. Abból élt, amit el tudott vonni abból a juttatásból, amivel a királyi kincstár az edinburghi várkastélyt támogatta.

– A király tudni fogja, hogy ön mily készségesen sietett segítségünkre, mylord – mondta Villiers legbájosabb mosolyával. Ösztönösen megérezte a kormányzó titkos gondolatait. – Személyesen hozom felséges urunk tudomására, hogy mily nagylelkű volt – bókolt a kormányzó előtt.

A három férfi visszavonult a kormányzó lakosztályából, és Adam Leslie a rá jellemző nyerseséggel kibökte:

– Ön nem is olyan ostoba kölyök, uram, mint amilyennek látszik, mi?

– Nem, uram, csakugyan nem vagyok az – mosolygott Villiers. – És ha szabad tudnom, ön mindig ilyen szókimondó?

– Mindig. Nem tudok másmilyen lenni – felelte őszintén Adam.

– Bizonyos szempontból irigylem önt, uram – csóválta a fejét George Villiers. – De ilyen magatartással önből soha nem válhat udvaronc.

– Abban a pöcegödörben? – vágta rá Adam gúnyosan. – Soha! Elegem lett az udvari életből, amikor Jakabunk még itt volt Skóciában. Visszataszítóan kapaszkodott dél felé, csak néztem, ahogy a fajtám nagyravágyóbbja kezét-lábát csókolja, hogy osztozzanak jó sorsában. Az a szóbeszéd járta, hogy zömmel másodszülött fiúk, akik meg akarják csinálni a szerencséjüket. Jómagam is a másodszülött fiú volnék. Van szép feleségem, egy kis házacskám Edinburghban, és a Glenkirk-kastély mindig otthont nyújt számomra ott fenn, északon. Nem vagyok gazdag ember, de amim van, azzal elégedett vagyok, mert a hazámban lehetek. Skóciában születtem, és itt is fogok meghalni, szép ifjú uram. Nem, nem vagyok udvari ember, de ki-ki a maga szerencséjének kovácsa. Nekem ide húz a szívem.

Elhagyták az edinburghi várat, és leügettek a Fő utcára, onnan meg a Goldsmith fasorba. David Kira már várta, és könyvtárába vezette őket. George Villiers meglepődött a helyiség gazdag berendezésétől, mert a ház kívülről ugyancsak szegényesnek látszott.

– Már vártam önöket – kezdte a bankár. – Az egyik szolgálólányom mindent látott az emeleti ablakból. A lorddal nyolc ember jött. Visszalovagoltak a grófnéval a Fő utca irányába, de hogy azután merre kanyarodtak, azt már a szolgáló sem láthatta. Egy biztos, a lord kötőféken vezette a hölgy lovát, a hölgy kezét pedig hozzákötötték a nyeregkápagombhoz, így nem menekülhetett, ugyanakkor azonban egyetlen járókelő’ sem vehette észre, hogy fogoly. Roppant agyafúrtan csinálták.

– És vajon miért nem kiabált vagy sikoltozott? – töprengett hangosan Adam Leslie.

– Azért, Leslie uram, mert a hölgy szájába selyem zsebkendőt gyömöszöltek. Utána egész fejére sálat borítottak, így hát senki nem vehette észre – mondta Dávid Kira.

– Köszönöm, Kira uram – állt fel társaival együtt Lord Gordon. – Még a Fő utcán is végigkérdezzük, hátha mégis látta valaki ezt a társaságot.

A Fő utcán valóban rábukkantak egy koldusra, aki látta a kilenc férfiból és egy asszonyból álló csapatot.

– Menjenek a Leith felé vezető úton, jó uraim – nyújtotta ki szutykos kezét a koldus. BrocCairn gróf egy ezüstöt pottyantott a tenyerébe.

– Ne idd el az egészet – tanácsolta, s továbblovagolt. – Most menj a Glenkirk-házba, és mondd el Jemmie-nek, hogy Leith felé tartunk – fordult Adamhez. – És Sir Robertnek is mondd el. Villiers és én utánuk megyünk, bár sejtelmem sincsen, miért arrafelé vette az irányt.

– Talán azért, mert arra önnek eszébe sem jutott volna keresni – mondta el a véleményét Villiers vikomt Lord Gordonnak, amikor Adam Leslie már visszalovagolt a Glenkirk-házhoz.

– Sir Roberthez nem mert elmenni, mert gyanítja, hogy a játszmának vége. Skóciában egyetlen olyan hely sincs, ahol biztonságban lehetne az elrabolt Glenkirk grófnéval. A legtöbb ember az ő helyében egyenest a határ felé sietne Jasmine-nal. Ő azonban nem olyan, mint a legtöbb ember. Hajón akar átkelni Angliába, hogy lerázza üldözőit. így áltatja magát legalábbis – kuncogott George Villiers. – Márpedig Jasmine-t aligha tuszkolhatja fel valami lélekvesztőre.

– Ja – horkant fel Alexander Gordon. – Jasmine olyan, akár az anyja, roppant temperamentumos, noha Velvet azt állítja, hogy Jasmine inkább apja, a nagymogul természetét örökölte. Attól tartok, Piers St. Denis foga belevásik ebbe a falatba. Megtanulja hamar, hol lakik az Úristen.

És a két férfi derűsen lovagolt tovább a rövidke úton délre, Edinburghból Leith kikötővárosába.

19. fejezet

Jasmine-t akkor rabolták el, amikor mit sem sejtve kilépett David Kira bankjából a Goldsmith fasorba. Mielőtt akár sikoltani, akár tiltakozni tudott volna, rongyot tömtek a szájába, és valami keskeny zsineggel körülkötözték, nehogy kiköpje. Olyan hirtelen ültették fel a lovára, és oly ügyesen odakötözték mindkét kezét a nyeregkápához, hogy egyszerűen nem volt alkalma az ellenállásra. Azután fejére borították a sálját, és elvezették.

Jasmine természetesen rögtön tudta, ki ejtette foglyul, és ha bármi módon el tudta volna pusztítani rabtartóját, örömmel megtette volna. Míg megkötözték és betömték a száját, Jasmine erőt vett magán, és óvatosságból nem nézett hátra Kira bankár házára. Maggie mindössze egyetlen lépéssel állt mögötte, ám amikor gyors pillantást vetett hátra, már nem látta ott a leányt. Okos lány, gondolta Jasmine megkönnyebbülve. Ha mindketten fogságba esnek, ugyan ki értesíthetné Jemmie-t? De Maggie-nek sietnie kell, nehogy elveszítsék a nyomát!

Kilovagoltak a Fő utcára. Néhány pillanat múlva befordultak egy másik útra. Jasmine észrevette a Leith feliratot. Leith! Hát persze! Edinburgh kikötője, de az ég szerelmére, hová akarják vinni Leithből? Vissza Angliába? Az nem lehet. Mostanára St. Denis csalása már kiderült az udvarban, és a király közbelépett. Akkor hová viszik? Egyetlen kérdésére sem kaphat választ, míg meg nem állnak, és ki nem szedik a szájából ezt az átkozott rongyot. Valahogy félrelökte a nyelvével. Nem tömték bele túl szorosan, de Jasmine szája teljesen kiszáradt. Most arra összpontosította figyelmét, hogy mélyeket lélegezzen és lecsillapodjon. Korántsem félt annyira, mint amennyire dühös volt.

Alig mentek egy darabot Leith felé, amikor egy vendégfogadónál megálltak. Meglehetősen riasztó helynek látszott. Jasmine részeg kurjantásokat hallott odabentről. Kísérői lekászálódtak lovukról, nyújtózkodtak és vakaróztak. Azután kipányvázták a lovakat egy póznához, és várakozóan a márkira néztek.

– Itt hagylak benneteket – közölte a márki. – A lovakat nektek adom. Csináljatok velük, amit akartok.

– És az ezüstjeinkkel mi lesz? – követelte az egyik marcona alak. – Ezüstpénzt ígért nekünk a szolgálatainkért, mylord! Míg ide nem adja, addig egy tapodtat sem megy innen, sem ön, sem a hölgy – tette hozzá fenyegetően.

Piers St. Denis előhúzott a zsebéből egy kis zsákocskát, és gúnyosan odalökte az embernek.

– Nesze! – vigyorgott rá.

– Ez nem lesz elég! – latolgatta kezében a zsák súlyát a férfi. – Megrövidítettél bennünket, angol! De ugyan mit is várhatnánk az öreg király szépfiújától, he? – lépett előre vészjóslóan.

Hartsfield márki kardja markolatára csúsztatta a kezét. Majd kihúzta hüvelyéből, könnyedén előreléptetett lovával, és egyetlen mozdulattal átszúrta az okvetetlenkedő embert. Amikor áldozata arccal a földre zuhant, kihúzta a kardját, megtörölte, és visszacsúsztatta hüvelyébe.

– Van még kedve valakinek vitatkozni velem? – kérdezte hidegen. Azután megfordította lovát, és maga után vezetve Jasmine lovát, kiléptetett a fogadó udvarából. A másik hét haramia rávetette magát a halottra, kitépték kezéből a pénzes zsákocskát, és azon kezdtek marakodni, melyiküké legyen a lova.

– Ummmmmm! Mmmmmmm! – próbálta Jasmine felhívni magára a márki figyelmét.

St. Denis mosolyogva megfordult.

– Szeretnéd, ha eltávolítanám a pecket a szádból, édesem? – kérdezte a féltő aggodalom hangján.

Jasmine aprókat bólintgatott.

– És megígéred, hogy nem fogsz sikítozni, kiabálni, avagy más egyébbel felkelteni az emberek figyelmét?

– Mmmmmmm! Mmmmmmm! – rázta meg a fejét Jasmine.

– Nem – jött a hideg válasz. – Ez az első leckéd engedelmességből, édesem. Nem szeretem az akaratos nőket. Én leszek a mestered, tőlem végül majd megtanulod, hol a helyed. Voltaképpen engem kellett volna választanod, Jasmine. Most azonban megbüntetlek téged és James Leslie-t azért, amiért nyilvánosan megaláztatok. Tudod, mindkettőtöket felakasztathatnálak, erre királyi végzésem van, de először azt akarom, hogy csalogasd ide nekem Glenkirk grófot. Ma este levelet fogsz írni neki, melyben közlöd, mekkora hibát követtél el, és hogy velem akarsz maradni. Hogy fog majd szenvedni! Természetesen azonnal ide akar sietni, hogy lássa, igazat írtál-e. Akkor megölöm, te pedig mindörökre az enyém maradsz! Megmondtam, hogy egy napon még az enyém leszel, és lám! – csillogott St. Denis kék szeme, amikor e szavakat mondta.

Teljesen megőrült, gondolta magában Jasmine. Tökéletesen megháborodott, ami még veszedelmesebbé teszi, fontolgatta. A legelső alkalmat kihasználva meg kell szöknie tőle. Jemmie mostanára már bizonyára megtudta, mi történt vele, de azt vajon honnan fogja tudni, merre-hol keresse? Neki kell kiszabadulnia Piers St. Denis keze közül, mielőtt a tébolyult márki mindkettejüket megöli. A kikötőhöz közeledve Jasmine megérezte a tenger illatát. Egy koszos kis ösvényre kanyarodtak, amely a domb tetején álló kunyhóhoz vezetett. Itt St. Denis megállt, leszállt a lováról, és őt is leemelte a nyergéből. Alattuk terült el Leith városa, azon túl pedig a Firth of Forth és a tenger csillogott. A márki vonszolni kezdte Jasmine-t a kis ház felé, Jasmine próbált ellenállni, cipője sarkát a földbe vájta, és huzakodott a férfival.

Legnagyobb megdöbbenésére a márki pofon vágta.

– Velem nem dacolhat, madame! – ordította a márki. – Azért van itt, hogy engedelmességet tanuljon, és amíg meg nem tanulta, nem megy sehova! – Belökte Jasmine-t a házikóba.

Amikor odabent voltak, a márki kiszedte Jasmine szájából a kendőt.

– Nyomorult! – lihegte Jasmine. – Majdnem megfulladtam!

Piers St. Denis újra pofon vágta az asszonyt.

– Köszönd nagylelkűségemnek, hogy kivettem a szádból, te kurva! Mindjárt visszagyömöszölöm! Csak a hangodat akartam hallani, de ha még egyszer ilyen tiszteletlenül beszélsz velem, betömöm a szád, míg meg nem tanulod, hogyan kell szépen beszélni velem – mondta a márki, és Jasmine fekete haját megragadva kényszerítette az asszonyt, hogy ránézzen. – Értetted, amit mondtam, Jasmine?

– Ez fáj, uram – mondta fogcsikorgatva Jasmine.

– Értetted?

– Igen. Értettem – mondta Jasmine visszafojtott dühvel. Magában leszögezte, hogy ez az ember valóban képes arra, hogy megölje őt.

– Jól van – mondta szinte dorombolva a márki, és kezét Jasmine telt keblére tette. – Azt akarom, hogy vetkőzz meztelenre – mondta. – Még soha nem láttalak így, és már alig várom, édesem.

Jasmine megrázkódott az undortól, de félt, hát tartotta magát, és igyekezett szívélyesnek mutatkozni.

– Mit gondol, uram, mit nyer ezzel? Ön ellene szegült a királynak, s ezért bizonyára megbűnhődik.

– Dehogy – nevetett St. Denis –, a király megbocsát nekem. A vén bolond mindig megbocsátott, mert szeret engem. Engem soha nem büntettek meg, bármi rosszat tettem.

Soha. Gyerekkorunkban mindig Kippet verték el az én bűneimért. Mivel szerettem a testvéremet, apánk azt hitte, inkább megjavulok, ha helyettem Kippet veri el, én meg élveztem, hogy apám Kipp fenekén suhogtatja a vesszőt. Egy alkalommal pedig én is megütöttem a fivéremet, csak hogy lássam, milyen érzés, és mondhatom, remek érzés volt, édesem! Azt persze soha nem engedte meg a király, hogy elverjem, de azt hagyta, hogy néha-néha megszidjam. Ilyenkor mindig pityergett. Azt hiszem, a király titkon arra vágyott, hogy felülkerekedjenek rajta, ahogyan most majd rajtad fogok felülkerekedni, édesem – simogatta meg újra a márki az asszonyt, és amikor Jasmine megpróbálta ellökni a kezét, St. Denis keményen megráncigálta a haját, és durván belecsípett a mellbimbójába.

Jasmine nyöszörgött és sírt kínjában, a márki pedig mosolygott.

– Vertek már meg valaha szíjjal? – kérdezte a márki. – A skótoknak van egy szeretetre méltó eszközük, korbács a neve. Ez egy körülbelül hat hüvelyk széles bőrdarab, melynek egyik végét hosszában keskeny szíjakra hasogatnak, és több csomót kötnek rá. Ha ezt a korbácsot szakértő módon használják, akkor finom rózsaszínűvé varázsolja a feneket, és olyan érdekesen felmelegíti az ember bőrét, amilyet fogadok, még soha nem tapasztaltál. Gondos felügyeletem alatt hamarosan megismerkedsz majd a korbáccsal, és meglásd, élvezni fogod az általa okozott forróságot és fájdalmat – mondta a márki, és arcát közelebb vitte Jasmine arcához. – Nyisd most ki a szád, Jasmine, és add ide a nyelvedet! – vezényelte.

Jasmine hevesen leköpte a márkit.

Hartsfield márki arca egy pillanatra elsötétedett, majd letörölte arcáról a nyálat, és lassan elmosolyodott.

– Te még több gyönyört fogsz nyújtani nekem – jelentette ki. – Nem adod meg egykönnyen magad, és épp ez a jó. – Ezek után oly kegyetlenül megcsavarta Jasmine mellbimbóját, hogy az asszony fájdalmában felkiáltott.

Jasmine minden erejével uralkodni próbált magán, de ez már több volt a soknál.

– Bolond! – sziszegte. – Csakugyan azt hiszi, hogy erőszakkal megy nálam valamire? És ha azt hiszi, hogy a király megbocsát önnek ezért az ön szerint aprócska csínyért, hát nagyon téved! Férjemet és nevelőapámat rokoni kötelék fűzi Jakab királyhoz. A király skót, még ha jelenleg Anglia uralkodója is. És mint megtudtam, a rokoni kötelék mindennél fontosabb a skótok számára. Engedjen szabadon, amíg megteheti, mylord, aztán meneküljön, mentse az életét! Ha a király nem fogja el és nem végezteti ki, akkor a férjem és családja indít hajtóvadászatot ön ellen, és a végén úgyis megtalálják és megölik!

A márki válaszképpen átkarolta Jasmine-t, felemelte, és oda cipelte, ahol a mennyezet gerendájába egy kampót erősítettek. Jasmine-t a kezét összekötöző zsinegnél fogva erre a kampóra akasztotta. Az asszony lábát két-három hüvelyk választotta el a földtől, teljesen tehetetlenné vált.

– Úgy – mondta a márki. – És most kezdhetjük, édesem. – Megfogta Jasmine egyik lábát, és lehúzta róla a bőrcipőt, közben erősen tartotta a másik lábát, amivel Jasmine rugdosni próbált. Majd a másik cipőjét is lehúzta, és összekötözte a bokáját. – Miért öltöztél parasztlánynak? – kérdezte a márki.

– Lord Bruce birtokáról jövök, ahol játékokat rendeztek. Ha nem tudná, minden nemes úrhölgy így öltözik a játékok idején, maga ostoba!

– Ó, jaj, mennyire jól jön ez nekem – felelte gúnyosan a márki. – Egyszerű paraszti gúnyádat még könnyebben le tudom venni rólad –, mondta, azzal kinyitotta a szoknyát és az alsószoknyát tartó kapcsokat, lehúzta a ruhadarabokat, és a szobában álló egyetlen székre hajította. Ezek után körülsétálta Jasmine-t, megnézegette hátának és kerek fenekének kecses vonalát. Aztán kinyújtotta a kezét, és könnyedén cirógatni kezdte. A márki szíve erősen kalapált izgalmában, míg az asszony bársonyos bőrét nézte. Szinte hallotta már a kéjes sziszegést, amikor a korbács szíja lesújt. Piers St. Denis ádázul mosolygott, és a száját nyalogatta.

Odaállt Jasmine elé, letérdelt, meglazította a bokáját összekötő madzagot, és Jasmine egyik lábát odakötötte a falból kiálló szöghöz, a másikat szabadon hagyta. Egyre hevesebben lihegett. Keze felfelé tapogatózott Jasmine lábán.

Jasmine érezte, amint a márki ott matat a combjai közt. Kiabálni vagy sírni szeretett volna az undortól. De nem tette, mert tudta, a márki épp ezt akarja. A féltestvérére, Szálimra emlékeztette puha keze és lágy hangja; de Jasmine már elmúlt tizenhárom éves.

– Ugye milyen finom? – kérdezte a márki, Jasmine szeméremajkát csiklandozva.

– Maga egyszerűen visszataszító – felelte Jasmine hidegen.

– Az irtózása még jobban felizgat – közölte a márki, és meglazította ruháját, mert férfiassága szinte fájón kezdett feszülni. Aztán szétnyitotta Jasmine blúzát és ingét, mohó szeme az asszony meztelen mellére tapadt, két kezével belemarkolt a puha húsba, és szinte vinnyogott izgalmában. – Te jóságos isten, milyen gyönyörű vagy – nyögdécselte a márki. – Mindjárt elélvezek, ami még soha nem esett meg velem ilyen hamar, édesem. Csakugyan ritka kincs vagy, és hozzám tartozol!

– Nem tartozom magához, szerencsétlen, nyomorult! Én James Leslie felesége vagyok, de nem a tulajdona, ahogyan ő sem tulajdonom nekem!

– A férjedet megölöm – mondta Piers St. Denis, miközben őrjöngő izgalommal gyömöszölte Jasmine mellét. – Hogy állhatnál ellen nekem, édesem? – húzta elő meredt vesszejét. – Nézd, mit tesz a puszta gondolat is, hogy birtokba vehetlek?

Jasmine gúnyosan nevetett.

– Tapasztalatlan kisfiú! Magját a padlóra engedi, mielőtt hozzám érhetne, mylord – mondta megvetően Jasmine, és noha rettentő kényelmetlen volt a padló felett csüngeni, akaratlanul újra elnevette magát.

– Ne mondd ezt! – rikoltotta a márki. – Még nem ismersz engem! Addig háglak, míg el nem ájulsz, te ringyó, te kevély szuka! – ordította, és újból pofon vágta az asszonyt.

Jasmine még jobban nevetett.

– Nézze! Az első cseppek máris megjelentek a dárdája hegyén! Mindjárt elönti az ár, maga szánalmas alak. Nem bírja visszatartani, még erre sem képes!

– Kurva! – mondta félig sírva-nyüszögve a márki, amint Jasmine jóslata bevált, és kilövellő magva a viskó koszos padlójára ömlött.

Jasmine megkönnyebbülten felsóhajtott. Megerőszakolni egyelőre nem tudja ez a szörnyeteg. Most rá kell venni, hogy kiszabadítsa ebből a rendkívül kényelmetlen helyzetből.

– Elzsibbadt a karom – panaszkodott. – Meghalok! Ha megöl, és a Leslie-k elfogják, a legkínosabb halált kell halnia!

Piers St. Denis lepillantott kókadt férfiasságára, és nemcsak dühöngött, hanem szörnyű zavart is érzett. Ez a nő addig játszott vele, míg ilyen lehetetlen, ostoba kamaszhoz illő helyzetbe hozta. Erősebb, mint amilyennek hitte. Általában férfiassága puszta megpillantása elég volt ahhoz, hogy áldozatai zokogni kezdjenek és kegyelemért esdekeljenek.

– Itt fogsz lógni, és csak akkor engedlek el, ha úgy tartja kedvem! – mondta, majd újra Jasmine mögé állt, és megint összekötözte a lábait, majd kezébe vette a korbácsot. – És most megbüntetlek haszontalan viselkedésedért, édesem. Majd megtanulod, hogy a jövőben nem noszogathatsz engem! – A bőrszíj hangos csattanással lesújtott Jasmine meztelen fenekére. Azután másodszor is. Harmadszor. Negyedszer.

Amikor a márki kiejtette a büntetés szót, Jasmine tudta, mi következik. Mély lélegzetet vett, és keményen beharapta az ajkát, nehogy felkiáltson. Már az első ütés fájt, és egyre jobban égették a rákövetkezők. A bőrszíj végére kötözött pici csomók éktelenül csípték, de Jasmine nem kiáltozott.

– Kurva! – motyogta a márki halkan maga elé, és ötödször, hatodszor is lesújtott. Jasmine rájött, hogy a férfi nem nyugszik, míg kiáltozni nem hallja, ha rákezdi, talán kielégül, és leveszi őt erről a kampóról, amin úgy lóg, akár a nyúzott őzbak a kamrában. Karjai

mindjobban elzsibbadtak, különben is egy a cél: túlélni ezt a szörnyűséget. Jasmine kinyitotta a száját, és élesen felsikoltott.

A korbács hetedszer, nyolcadszor is lesújtott, és Hartsfield márki elégedetten mormogott.

– Látod, ez az, te büszke boszorkány, könyörögj csak szépen kegyelemért! – azzal rámérte a kilencedik és tizedik csapást is. Jasmine szánalmas kiáltozása jókedvre derítette. –

Könyörögj, hogy hagyjam abba, te ringyó! – mondta mosolyogva.

– Állj! Hagyja abba, kérem! Már mindenem ég! – kiabálta Jasmine.

A korbács tizenkettedszer is csattant a testén, majd Jasmine hallotta, ahogy a márki a padlóra hajítja kínzószerszámát; újra elébe lépett. Jasmine valahogy kipréselt egy-két könnyet a szeméből. A márki meglazította a bokáját összekötő zsineget. Jasmine erőnek erejével visszafogta magát, nehogy belerúgjon ebbe az emberbe. Maga ugyanis nem bírt volna lekecmeregni az átkozott kampóról.

– Óóóóó, uram, kérem, vegyen le! – nyöszörgött Jasmine.

Nagy rémületére azonban a márki elébe térdelt, kezével széthúzta a két lábát, és nyelvével mohón nyalni kezdte, testének legtitkosabb ékszerét keresve. Meg is találta, s Jasmine nedvesedni kezdett, bár közben borzadva utálkozott. De tudta, közömbösséget nem mutathat.

– Óhhh! Ne! Ne csinálja! – kiáltozta.

A márki nevetett, kissé elhúzódott tőle, és vadul nézegette.

– Ez az! Könyörögj! De nem teszel lóvá, édesem! Kurvának születtél, mint minden nő. Mint az anyám, aki annak adta el magát, aki a legtöbbet kínálta, vagy mint Kipp anyja, aki eladta magát a saját gazdájának, hogy előkelő hölgy módjára élhessen. Igazából egyik se szerette, ha meghágják. De te élvezed, ha egy férfi van a lábad között – jelentette ki a márki, majd felkelt, és odébb sétált Jasmine-tól.

– Igen – felelte merészen Jasmine. – Élvezem.

A férfi megfordult, és meglepve nézett rá. Még soha nem hallotta egyetlen nőtől sem, hogy bevallotta volna, szereti azt. Az eddig ismert összes nő vinnyogott, sírt és kegyelemért könyörgött.

– Szereted, ha magáévá tesz egy férfi? – kérdezte gyanakodva.

– Hát persze – felelte Jasmine. – A legtöbb nő szereti, ha értő módon közelítenek hozzá. Engedjen le a kampóról, uram. Felőlem megkötözhet, de már nem is érzem a karomat. Nem kell bántani egy nőt, hogy élvezzen vele. Hiszen az előbb felizgult, csak mert meztelenül látott.

Valóban! A márkinak életében először volt merevedése egy nő puszta látványától. Meg sem kellett ehhez korbácsolnia Jasmine-t. Utána is csak csalódottságában verte meg, de hiába csapdosta, nem jött tűzbe.

– Vegyen le! – kérte újra Jasmine.

Piers St. Denis egyetlen szó nélkül leemelte Jasmine-t a kampóról. A fal mellett letette, majd nyaka köré széles bőrgallért erősített. A gallérhoz tartozó vasláncot a falhoz kapcsolta. Azután kioldozta Jasmine kezét.

– Ülj le! – vezényelte, és odahajította a szoknyát és alsószoknyát.

Jasmine óvatosan lekuporodott a ruhacsomóra. Égett a feneke, és ahogy megtapogatta, érezte a korbácsütések okozta hurkákat. Majd dörzsölgetni kezdte zsibbadt karjait.

– Fázom – szólt oda a márkinak. – Gyújtson tüzet, ha ugyan tudja, hogyan kell. Vagy e téren is tehetetlen?

– Nincs tűzrakás! – torkolta le a márki. – Ezt a kunyhót elhagyottnak ismerik, és a tűz még idecsalogathatna valakit, édesem! Márpedig az nagy baj lenne, igaz?

– Akkor legalább hadd vegyem fel a ruháimat, mert halálra fagyok. Nem állom a hideget, a nyirkosságot. Beteg asszonyban pedig nincs sok élvezet, igaz?

A márki ráhagyta, bár nem éppen kedvesen: odalökte Jasmine-nak a harisnyáját is.

– Jó. De a cipőjét nem kapja meg, madame. Nem engedhetem, hogy elszaladjon előlem – mosolygott gúnyosan.

Jasmine gyorsan felhúzta gyapjúharisnyáját, és harisnyakötőjével megerősítette. Azután magára cibálta alsó- és felső szoknyáját, magában hálát adva az égnek, hogy mindkettő meleg flanel. Ingét és blúzát is fel akarta venni, de azok annyira összegabalyodtak, hogy nem bírt velük.

– Adja ide a sálamat! – mondta a márkinak. – Ha a láz megtámadja a mellem, végem van, és akkor magára szörnyű kínhalál vár, mert a Leslie-k nem csupán a nőrablást torolják meg.

Hartsfield márki a sálat is odavágta Jasmine elé.

– Előbb végzek én James Leslie-vel, mielőtt még ők rád találnak! – kiáltotta. – Akkor aztán visszamegyek veled Angliába, ahol a király hozzám ad feleségül.

– Egészen biztos, hogy megtalálnak – jelentette ki Jasmine szilárdan. – És hányszor kell még elmagyaráznom, mylord, hogy Jakab király soha nem ad önhöz feleségül? A családom sem engedné, én pedig elemészteném magam, mielőtt még ön bármiféle uralmat gyakorolhatna felettem!

– Máris én uralkodom feletted, kincsem – vigyorgott a márki. – Hisz még egy perce sincs, hogy a nyelvemen éreztem szerelmi nedvedet, és hallottam, ahogy gyönyörödben kiáltoztál! Becsesebb hódítás vagy, mint sejtettem, hiszen nem szükséges megkorbácsolnom téged, bájaid puszta látványától is izgalomba jövök. Persze azért merő szórakozásból még folytatom a dolgot. És ha visszamegyünk Angliába, a fivérem, Kipp is élvezkedhet tejfehér combod között, mialatt én másik két nyílásod valamelyikébe illesztem a dárdám. Mondd csak, kedvesem, előfordult már veled, hogy egyszerre két buja csődört is befogadtál? Ha én mondom, elhiheted, hogy ez mindhárom résztvevő számára feledhetetlen – álmodozott a márki, és odaült a padlóra, Jasmine mellé. – Te nagyon erős asszony vagy, kedveském. Én is erős vagyok, Kipp azonban gyenge. Majd megtanítalak, hogyan suhogtasd rajta a korbácsot és a vesszőt. Érzéki testeddel és száddal alaposan meggyötörheted, aztán azzal folytatjuk, hogy a szeme láttára üzekedünk, míg sírni-zokogni nem kezd a vágytól. Ha meg bírja állni és a látványtól nem élvez el, akkor talán megengedem neki, hogy örömét lelje benned. Mert ahogyan én vagyok a te tanítómestered és gazdád, aki uralkodom rajtad, úgy te lehetsz Kipp felett az úrnő. Egyébként neki is akkora a vesszeje, mint az enyém. Még sok élvezetet szerezhet neked – kezdte mohón simogatni a márki Jasmine-t.

Jasmine kikémlelt az ablakon. Odakint lassan besötétedett. Alig látta kínzója szép, romlott arcát. A márkit nem zavarta a sötétség.

– Éhes és szomjas vagyok – mondta Jasmine.

– Én is éhes vagyok – felelte a márki, a falnak döntötte Jasmine-t, és csókolgatni kezdte a mellét.

Jasmine dühösen ellökte magától.

– Halálra akar éheztetni, mylord? Ezzel mutatja ki hajlandóságát irántam?

– Ahhoz, hogy ételt-italt hozzak, le kell mennem a városba – gügyögte becézőn a márki.

– Rajta hát! Menjen! – parancsolt rá Jasmine. – Ki tudja – tette hozzá doromboló hangon –, hátha egy jó vacsora után még csakugyan megeshet köztünk valami?

– Ringyó! – kiáltotta a márki, és felállt a földről. – Azt hiszed, mézes szavakkal rászedhetsz? Ha azt akarod, hogy higgyek neked, most rögtön szerezz nekem egy kis örömet

– tette hozzá.

– Mit akar csinálni velem? – kérdezte Jasmine, és azon töprengett, miféle újabb gonoszságot forgathat fejében a márki. Talán újra előveszi azt a szörnyű korbácsot? Mert azt egy percig sem hitte, hogy a férfi már annyira magához tért, hogy szeretkezzen vele. Ám ebben sem lehetett biztos.

– Térdre! – parancsolta St. Denis zordul, majd kivette nadrágjából kókadtan fityegő hímtagját. – Hadd lám, milyen ügyes vagy, hogyan szerzel nekem egy kis örömet, hogy aztán

boldogan mehessek le Leithbe – mondta, majd a hajánál fogva megragadta Jasmine-t. – Nyisd ki a szád, angyalom, és mutasd meg, hogy az imént valóban igazat beszéltél. Vagy tán hazudtál nekem, és csupán el akartál kábítani?

Jasmine elnyomta feltörő undorát, és szájába vette a márki puha hímtagját. Az első pillanatban nem bírta elszánni magát, de aztán mégis nekiveselkedett, és nyelvével ingerelni kezdte, míg a márki hímtagja nagy nehezen merevedni kezdett. Ha ez a legrosszabb, ami történhet velem, gondolta Jasmine, hát legyen! Még tüzesebben nekiesett, addig-addig, míg a férfi nyöszörögni kezdett, ujjai Jasmine haját markolászták, és mind közelebb és közelebb nyomta ágyékához a fejét. Jézusom!, gondolta Jasmine. Hát soha nem akarja abbahagyni? Még egy pillanat, és beleereszti magját a szájába, márpedig Jasmine úgy érezte, ezt már nem bírja ki.

– Elég! – hördült fel végül a márki, és eleresztette Jasmine-t. St. Denis lenézett és meglepődött. Nagyobb volt a szerszáma, mint valaha.

– Boszorkány vagy – mondta lassan. – Egyetlen nőt sem ismerek, aki ilyen tökéletes örömet tudna szerezni egy férfinak.

– Én betartottam az alkut – mondta Jasmine. – Most menjen és szerezzen valami ételt meg italt, uram, mielőtt még éhen-szomjan veszek.

– Jól van – hajolt előre a márki, és újra összekötötte Jasmine kezét. – Nehogy valami rosszaságot csinálj, míg távol vagyok! – nézett rá kuncogva.

– Menjen! – rivallt rá Jasmine. – Még egy perc, és elájulok!

A márki otthagyta Jasmine-t a sötétben. Nem volt sem tűz, sem gyertya, ami világítson. Jasmine annyit látott, hogy a márki kinyitja az ajtót, és kimegy. Aztán az ajtó becsukódott mögötte. Jasmine abban a minutában elkezdte összedörzsölni a csuklóját, hogy valahogy megszabaduljon kötelékétől. Hallotta a tompa patadobogást, ahogyan Piers St. Denis lenyargalt a dombról. Jasmine-nak sejtelme sem volt, vajon mennyi időbe telik, míg a márki visszaérkezik, mennyi ideje van arra, hogy kiszabaduljon. A kötél lassan engedni kezdett. Jasmine mélyeket lélegzett, hogy lecsillapítsa kalapáló szívét, és tiszta fejjel, higgadtan dolgozhasson tovább. Végül csakugyan sikerült egyik kezét kihúznia a kötelékből. Le is tépte gyorsan, aztán masszírozni kezdte elgémberedett ujjait, hiszen idáig vagy a nyeregkápához, vagy a mennyezetről lógó kampóhoz volt kikötve a csuklója. Finom bőre egészen kisebesedett.

Ezek után körbetapogatta a nyakára erősített bőrhevedert. A bőrszíj hátul kapoccsal és lakattal volt összeszorítva, a lakathoz pedig lánc csatlakozott, melyet a kunyhó falához erősítettek. A szabaduláshoz vagy a lakat kulcsa kell, vagy kés, hogy a bőrt elvágja. A harmadik lehetőség, kiráncigálni a falból a láncot. Addig forgolódott, míg arccal a falnak tudott dőlni. Csak hideg követ érzett, semmi mást. A csalódástól majdnem sírva fakadt, ám azután ujjaival lassan végigtapogatta a falat, hogy megtalálja a karikát, amihez a lánc végét erősítették. Meg is találta, és halványan elmosolyodott. A karikát valószínűleg nem a kőbe, hanem a köveket összetartó habarcsba erősítették. A habarcs régi volt, kiszikkadt, és Jasmine alig ért hozzá, morzsolódni kezdett. Ekkor meghúzta a karikát, ám az szilárdan a helyén maradt.

Kellene valami, amivel kilazítom a habarcsot, töprengett Jasmine, és egészen elbátortalanodott. Ha volt is valami használható eszköz a kunyhóban, a sötétségben nem láthatta, a lánc miatt pedig mindössze egy-két lépést tehetett. Semmi nem volt a keze ügyében, amit elérhetett. Megborzongott, és szorosabbra húzta magán a sálat. Ebben a pillanatban rátalált a sálban arra a beletűzött klánjelvényre, amit Jemmie adott neki. Jasmine majdnem felsikoltott örömében.

Gyorsan kinyitotta a kitűzőt, és a tű hegyes végével kaparni kezdte a habarcsot. Nagyon óvatosan dolgozott, mert a jelvény volt az egyetlen fegyvere. A város legalább kétmérföldnyire van innen. Mire Piers St. Denis lelovagol Leithbe, rábukkan valami fogadóra,

ételt-italt rendel és visszalovagol, az nagyjából két órába telhet, akár több időbe is. Nem szabad pánikba esni, a kapkodásban még eltöri a tűt. Szorgalmasan kapirgált, időnként abbahagyta és megráncigálta a karikát. A halk kapirgálás is hangosnak tetszett, csak a saját lihegését hallotta ezen kívül. Jasmine tudta, egérutat kell nyernie Piers St. Denis elől. Ha ez a szörnyeteg tovább erőszakoskodik vele, soha többé nem tud Jemmie szemébe nézni. A márki tán már kárt is tett a szíve alatt hordott gyermekben!

Amikor Jasmine már úgy gondolta, hogy vége, nem sikerül kiszabadulnia, a vaskarika simán kicsúszott a habarcsból, és a lánc hangos csörrenéssel a padlóra zuhant. Jasmine remegve ugrott fel. Hol a cipője? Merre lehet? Végigtapogatta a padlót. Aztán rátalált előbb az egyik, majd a másik cipőjére. Még az egyetlen székre is rátalált, ráült, felhúzta és befűzte a cipőjét. Azután felállt, és azon gondolkodott, hogyan tovább. A kunyhót haladéktalanul el kell hagynia. De merre induljon? Menjen le a leithi országútra? És ha már ott van, akkor onnan hová? Vissza, Edinburghba?

Egy biztos, el innen! Láncát felemelve az ajtóhoz ment, kinyitotta és kilépett. Lova nyereg nélkül a kunyhó közelében álldogált, de Jasmine nem mert felülni rá. A márki azonnal észrevenné, hogy eltűnt. Jasmine leszaladt az ösvényen, ki az útra. Itt egy pillanatig habozott. Ha a kikötő felé megy, tán belerohan Piers St. Denis-be, aki már visszafelé igyekszik. Ha a márki visszamegy a kunyhóba, és ott fedezi fel, hogy ő eltűnt, akkor valószínűleg arra gondol, hogy az Edinburghba indult, és arra keresi.

Jasmine tehát Leith felé vette az útját. Valahányszor lódobogást hallott, az út menti árokba húzódott. Nem sütött a hold, sötét, ködös éjszaka volt. Kizárt dolog, gondolta, hogy bárki meglássa. Bizonyára eljut a városig, ahol segítséget kérhet. Elsősorban ettől a nyakán éktelenkedő átkozott bőrgallértól akart megszabadulni. Rettenetesen feldörzsölte a bőrét. Jól kilépett, gyorsan haladt, és közben azon morfondírozott, hogyan ölhetné meg Piers St. Denis-t. Mert egyet biztosan tudott: míg a márki él, addig nem szabadulhat meg tőle.

Milyen kár, hogy ez nem India, gondolta Jasmine. Akkor behajíthatná a márkit egy kobrákkal teli verembe, és a kígyók halálra marnák. Maga elé képzelte, milyen halálfélelem torzítaná el St. Denis szép arcát. De hát ez nem India. Az sem lenne rossz, hogy ha visszamennek Angliába, odakötnék a márkit nagymama valamelyik utazókocsijához, amikor a tenger felé vágtáznak. Lassú és borzalmas halál várna így a márkira. Meg is érdemli egy olyan szörnyeteg, aki a nagymogul lányát bántalmazta! A Leslie-k azonban valószínűleg csak felakasztják a nyomorultat, ahogyan a második férje, Rowan Lindley gyilkosával tették.

A város fényei egyre közelebbről látszottak, és Jasmine-nak meg kellett fontolnia, merre menjen. Tudta, hogy igen furcsa látványt kelthet, amint nyakában bőrszíjjal és a rajta lógó lánccal az utcákon sétifikál. Egy pillanatra megállt, és úgy-ahogy rendbe hozta, összegombolta a blúzát. Aztán dereka köré csavarta a láncot, és a végét beledugta a szoknyája korcába, sálját pedig fejére borította, hogy eltakarja nyaka körül a rémes bőrhevedert. Nappal ez sehogy sem sikerülhetett volna, ám éjnek idején Leith utcáin szinte teljes volt a sötétség. A városba érve Jasmine megkérdezte egy gyógyfűárus asszonytól, merre van a kikötő.

– Menjen az East Streeten, kisasszony – mutatta az asszony az irányt.

Jasmine odasietett a keskeny utcába. Hirtelen eszébe jutott, hátha épp a kikötőben van egy O’Malley-Small hajó! Ha van, akkor máris biztonságban érezheti magát. A dokkhoz sietett, és megtalálta a kikötő-parancsnokságot. A kis épület falán jókora fatábla állt, melyre krétával felírták a kikötőben tartózkodó hajók nevét. Jasmine megállt, és ujjával végigfutott a listán. Idegességében már majdnem elsírta magát, de aztán elolvasta a táblán a legutolsó nevet. Lord Adam! A kis teherhajót nagymama nevezte el nagyapáról, nagyapa nem akarta, hogy nagyobb hajót nevezzenek el róla. Jasmine még megnézte, hol találja meg a hajót, és hamarosan rá is bukkant a vízen ringatózó Lord Adamre. Vajon ki lehet a teherhajó kapitánya? Jasmine nem tudta. Felment a hajóhídon. Egyetlen őrt látott, de észrevette, hogy a kapitány kabinjában világosság van. Amikor az őr megpillantotta Jasmine-t, odasietett.

– Nők nem jöhetnek fel a hajóra, asszonyság – mondta szigorú hangon a matróz.

– Én Jasmine de Marisco Leslie, Glenkirk grófné vagyok. Hol a kapitány? Azonnal vezessen hozzá!

– Cseppet sem látszik grófnénak, asszonyság – méregette kritikus szemmel Jasmine-t a fiú.

– Nem tesz semmit. Mégis az vagyok – húzta ki magát büszkén Jasmine. – És most azonnal vezess a kapitány elé, mielőtt megcibálom a füled, te pimasz kölyök! Viselkedésed sok kívánnivalót hagy, amit majd közlök is a kapitánnyal. És ne asszonyságozzál engem, hanem szólíts myladynak, érted?

– Igenis, assz… mylady – hebegte a fiú. – Ha lenne olyan szíves követni… – A fiú joggal nézi afféle rosszlánynak, gondolta Jasmine.

A fiú után lépkedett a fedélzeten. A kis matróz kinyitott egy ajtót, és előreengedte Jasmine-t, aki belépett a kabinba, és hirtelenében akkora kő esett le a szívéről, hogy a térde megroskadt. Bele kellett kapaszkodnia a kabin közepén álló asztalba.

– Geoff! – kiáltotta Jasmine örömmel. – Hála Istennek, hogy te vagy az!

Geoffrey O’Flaherty kapitány a hang hallatára megfordult. Szeme tágra nyílt meglepetésében.

– Jasmine? Jézusom, tényleg te vagy? – meresztette a szemét unokahúgára, majd amikor meglátta, milyen állapotban van, átkarolta. – Mi történt veled? Hogy kerülsz ide? Mi az ördög ez az izé a nyakad körül? Ewan! – szólt rá a fiúra. – Hozz egy kis bort őladységének! – Azzal leültette Jasmine-t, és várta, hogy kissé összeszedje magát. Jasmine mohón megitta az egész kupa bort. – És most mesélj el mindent – mondta a kapitány. – De várj, előbb még levágom a nyakadról ezt a bőrszíjat – mondta, és óvatosan átnyisszantotta késével a széles bőrhevedert, mely láncostul a padlóra esett.

Jasmine mély lélegzetet vett. Mi ütött belé? Amióta meglátta unokatestvérét, elhagyta minden ereje.

– Azt hittem, hogy épp Kelet-India felé hajókázol – mondta a nyakát dörzsölgetve.

– Úgy is volt – mondta a rokon. – De ennek a hajónak a kapitánya elesett és eltörte a lábát. Én épp a kikötőben voltam. Anyám nem engedte, hogy apám induljon neki a Lord Adammel, hát így kerültem ide. Ez itt a fiam, Ewan. Ez lesz az első útja, és ha tetszik neki, akkor jövőre velem jöhet Indiába. De te nem látogatóba jöttél, Jasmine! Mondd el, mi történt?

– Mit tudsz rólam azóta, hogy visszajöttem Franciaországból? – kérdezte Jasmine.

– Nem sokat. Csak annyit, hogy amikor hazajöttél, feleségül mentél Lord Leslie-hez. Mi van még, kuzin?

Jasmine elmesélte. Elmondta a király ostoba ötletét, és azt, hogy Piers St. Denis képtelen beletörődni a vereségébe, s a felségárulástól, a gyilkosságtól sem riadt vissza.

– Jemmie és én az egész nyarat skóciai utazgatással töltöttük, csak azért, hogy kitérjünk az útjából, amíg Angliába küldött üzenetvivőnk visszatér. Az utolsó néhány napban a Firth of Forthnál voltunk, Lord Bruce játékainál, és tervünk szerint holnap akartunk elindulni haza, Glenkirkbe. Előtte azonban még volt valami elintézni való ügyem David Kirával, és amikor kiléptem a házából, a márkiba és felbérelt embereibe botlottam – mesélte Jasmine, majd elmondta az emberrablást is, ám a legkínosabb részleteket kihagyta, mert még a puszta gondolatuktól is elborzadt.

– Jemmie iszonyú dühös lehet – vélte Geoffrey O’Flaherty.

– Maggie, a szolgálóm velem volt. Őt nem vették észre, és tudom, hogy egyenesen elrohant a férjemhez.

– Ugyan honnan tudhatta meg St. Denis, hol akadhat rád?

– Azt hiszem, egyszerűen cserbenhagyott a szerencse. Nem sejthette, hogy épp akkor lépek ki a Goldsmith fasorba, amikor arra jár. Nem tudom, mihez kezdtem volna, Geoff, ha nagymama valamelyik hajója nincs a kikötőben. De bíztam benne, és ezúttal szerencsém volt. Nemcsak egy hajót, hanem egy unokatestvért is találtam, aki ismer.

– Itt biztonságban vagy. A márki nem is sejtheti, milyen biztos menedékre leltél. És igazad van, ha rájön, hogy elillantál, valószínűleg arra számít, hogy vissza próbáltál jutni Edinburghba. Mit gondolsz, Jasmine, hol lehet most a férjed?

– Valószínűleg Edinburghban, Geoff. Nem tudhatja, hogy St. Denis Leithbe hozott. A Leslie-k valószínűleg azt hiszik, hogy a határ felé tartunk. Ottani barátaikat már bizonyára értesítették.

– Én itt maradok veled – jelentette ki Geoff O’Flaherty –, de Ewan kiváló lovas, ellovagolhat Edinburghba, és értesítheti férjedet hollétedről, meg arról, hogy St. Denis még mindig Leithben van, hacsak nem menekült el, miután nem talált rád.

– Olyan fáradt vagyok – motyogta Jasmine félig lehunyt szemmel.

O’Flaherty a saját ágyához vezette Jasmine-t, és halkan odaszólt fiának:

– Menj a kikötőmesterhez, és mondd meg neki, hogy O’Flaherty kapitánynak lóra van szüksége. Aztán nyargalj végig a leith-edinburghi úton. Lovon nem nagy távolság.

– És honnan tudjam, hol találom a grófot? – bizonytalankodott az ifjú Ewan.

– Kérdezősködj a Glenkirk-ház után – szólalt meg álmosan Jasmine. – Egy mellékutcában van, mindjárt Cannongate mellett – motyogta, és feje a párnára hanyatlott.

Ewan O’Flaherty azt tette, amit apja parancsolt, odament a kikötőmesterhez, és kért egy lovat.

– Edinburghba kell nyargalnom, és meg kell keresnem Glenkirk grófot – magyarázta a fiú.

– Ólordságát nem találod meg a városban – felelte a kikötőmester. – Itt van Leithben, fiacskám, az imént kérdezte meg, hogy vajon ma este avagy reggel elhagyta-e hajó a kikötőt. Azután az embereivel lement a dokkba, és alaposan átkutatták azt a két hajót, amelyek épp felszedni készültek a horgonyt – fejezte be az idősebb férfi.

– Ó, uram! – kiáltotta izgatottan Ewan. – Megmondaná nekem, hol találhatom meg a grófot? Rettentően fontos lenne, hogy megtaláljam!

– Nos, fiam, amott a Hableányban megtalálhatod – mutatta az irányt a kikötőmester.

– Köszönöm, uram! – lelkesedett Ewan, és rohanni kezdett a Hableány kocsma és fogadó felé. Szinte bezuhant a söntésbe, és rögtön kiabálni kezdett: – Glenkirk grófot keresem! Itt van?

James Leslie felemelkedett az asztal mellől, ahol apósával, nagybátyjával és néhány emberével üldögélt.

– Én vagyok az! Mit akarsz, fiú?

Ewan O’Flaherty az asztalhoz szaladt, és szépen meghajolt, ahogyan a mamája tanította.

– O’Flaherty kapitány, az apám, beszélni szeretne önnel, mylord, méghozzá olyan ügyben, ami lordságodnak rendkívül fontos.

– És ki légyen az az O’Flaherty kapitány, aki beszélni akar velem? Nem ismerem! – mondta a gróf.

– Hogy ki? – kiáltotta a fiú. – Ön nagyon jól ismeri a dédanyámat.

– Kicsoda a dédanyád? – mosolyodott el halványan a gróf.

– Lady de Marisco – felelte a fiú, és ijedtében nagyot ugrott, amikor a gróf talpra szökkent.

– Jézusom, te kölyök! Miért nem ezzel kezdted? – lökte meg kissé a gróf Ewant. – Vezess, fiú, vigyél apádhoz.

– Veled megyünk, hátha ez valami kelepce lesz – állt fel Adam Leslie, és a többiek is csatlakoztak hozzá.

A fiú ment elöl, utána a férfiak. Mindnyájan kiözönlöttek a Hableányból, átsiettek a kikötőbe a Lord Adam-hez. Csizmás lábuk végigdobogott a kis hajó fedélzetén. A lármára felpattant a kabin ajtaja, és Geoffrey O’Flaherty jelent meg, kezében kivont karddal.

– Ne, apám! – kiabálta a fia. – Ez itt Glenkirk gróf! Itt volt a közelben, a kikötőmester megmondta, hol keressem!

Geoffrey O’Flaherty visszadugta hüvelyébe a kardját, és kezet nyújtott James Leslie-nek.

– Jasmine a kabinomban van – közölte minden magyarázkodás helyett, mert tudta, hogy a gróf csakis erre kíváncsi.

A gróf kurtán biccentett, és belépett a kabinba, melynek keskeny hálóhelyén Jasmine az igazak álmát aludta.

A gróf odalépett, letérdelt mellé, és gyengéden megcsókolta az arcát.

– Drága Jasmine! – mormolta halkan. – Eljöttem érted, hogy hazavigyelek!

A türkiz szempár lassan felnyílt.

– Jemmie! – mosolyodott el Jasmine. – Tudtam, hogy megtalálsz!

20. fejezet

Visszatértek a Glenkirk-kastélyba. Piers St. Denis, Hartsfield márkija úgy eltűnt, mintha a föld elnyelte volna. Nem találták meg sem Angliában, sem Skóciában. BrocCairn és Adam Leslie elmentek abba a kunyhóba, ahol Jasmine raboskodott. A házikó üresen volt, csak az asztalon állt egy üveg bor, egy megszáradt kenyér és egy darabka sajt. Érintetlen volt az étel és az ital. St. Denis alighanem épp csak lerakta az asztalra, és azonnal Jasmine keresésére indult.

George Villiers, miután teljesítette a király parancsát, s egyetlen vetélytársa eltűnt Stuart Jakab látóköréből, visszament Angliába. Az új esztendő elején a király Anna királyné sürgetésére előbb kinevezte Villierst Buckingham grófjává, majd Kipp St. Denis-t törvényesítette arra hivatkozva, hogy apja olyannyira szerette, hogy a nevét adta neki. Kipp lett Hartsfield márkija mint apja elsőszülött fia.

A királynénak Kipp lett a kedvence, aki Villiers tanácsát követve sok időt töltött őfelségével, és mindig a legnagyobb tiszteletet és figyelmet tanúsította iránta. Anna még feleséget is keresett neki. A királyné úgy tartotta, Kipp jószívű, és sokat szenvedett fivére miatt. A menyasszony egyik kedvenc udvarhölgyének fattyú leánya volt, gazdag hozománnyal. A lány örült, amiért ekkora szerencse érte, mindig hű felesége maradt férjének, és Kipp ugyancsak elégedetten éldegélt vele.

A téli hónapokban a király már a nyári terveit szövögette. Elhatározta, hogy a nyáron hazalátogat Skóciába, noha családja és tanácsadói ellenezték az ötletet. Jakab király megparancsolta, hozzák rendbe a Holyrood-palotát, és megüzente Glenkirkbe, hogy James és Jasmine Leslie-t elvárja Edinburghba. A látogatás fényét emelte, hogy a királyné és Charles herceg is a királlyal tartott.

– Mikor érkezik a király? – kérdezte Jasmine.

– Úgy számítom, hogy július közepére – felelte a férje. – És ahogy felségeiket ismerem, valószínűleg itt maradnak az augusztusi és szeptemberi vadászidényre. Nekünk már június elején fel kell kerekednünk.

– Minden család rettegve várja jöttüket – nevetett Jasmine. – Kivált, hogy az egész udvar velük tart. Az ilyen királyi vendéglátás, szórakoztatás, evés-ivás, iszonyatosan drága mulatság, akár egyetlen estére is. Nagymama mesélte, hogy évekkel ezelőtt, amikor az öreg királynő Queen’s Malvernbe látogatott, hónapokba tellett, míg a gyep újra rendesen kinőtt a parkban. Charlie-fiú születésekor a király és a királyné csupán néhány kísérővel jött látogatóba.

– Nagy megkönnyebbülésemre szolgál, hogy nekünk nem kell majd vendégül látnunk a királyi Stuartokat – jelentette ki Jemmie. – A Felföldre nem jönnek.

– De akkor hol akarnak vadászni? – csodálkozott Jasmine.

– Holyroodban. A falkát is ott tartják. Ott biztonságosabb nekik – kuncogott Jemmie. – Olyan szép vagy, amikor tele van a hasad a gyerekeimmel! – mondta a feleségének.

– Csak Holyroodban? – kíváncsiskodott Jasmine.

– Esetleg Falkland vagy Perth is szóba jöhet. Újabb fiú lesz, drága Jasmine? Mintha valami olyasmit ígértél volna, hogy legalább három fiút szülsz nekem – tette a gróf a kezét Jasmine alig-alig domborodó hasára.

– Az lesz, amit Isten akar – csipkelődött a férjével Jasmine. – Egy biztos, máris úgy viselkedik, mint egy fiú, és még a király érkezése előtt világra jön. így azután a felséges

látogatásra visszanyerem az alakom, és viselhetem a sok új ruhát, amit veszel nekem, nehogy szégyenkeznem kelljen az udvar előtt.

– Azt hittem, fütyülsz az udvarra! – lepődött meg a gróf.

– Angliában valóban nem akartam az udvarban élni. De ha a király arra kért bennünket, hogy keressük fel Edinburghban, nem látom okát, miért ne mehetnénk oda egy kis időre.

– Csakhogy akkor nem marad időd az angliai nyaralásra!

– Ugyanez a helyzet mamával és BrocCairnnel is – vágta rá Jasmine. – Majd meghívjuk nagymamát Glenkirkbe. Nagyon szeret itt lenni, és te is szereted őt.

– Ez igaz – vallotta be a gróf. – Ezt mind jó előre kiszámítottad, ugye? És mondd csak, nagyon sokba kerülnek azok a ruhák?

– Rettentően sokba – bújt oda a férjéhez Jasmine, és amikor Jemmie cuppanós csókot nyomott az arcára, arra gondolt, hogy soha életében nem volt boldogabb. Még heteken át éjszakai rémálmok gyötörték azután is, hogy sikerült elszöknie Piers St. Denis elől. Eleinte képtelen volt elmondani Jemmie-nek, mi történt vele, csupán afelől biztosította férjét, hogy a márki nem erőszakolta meg. Jasmine tudta, hogy ő maga semmiképp nem vádolható St. Denis förtelmes gonoszságáért, mégis iszonyúan zavarban volt, ha arra a megalázó helyzetre gondolt, amit el kellett szenvednie. A korbács okozta sebhelyek, a nyakörv horzsolásai hamar begyógyultak, a büszkeségén esett csorba fájóbb volt.

Végül eljött a nap, mikor Jasmine mindent elmondott Jemmie-nek, egyvalamit kivéve. Hallgatott arról, hogyan kényszerítette térdre a márki, és hogyan tette a szájába hímtagját. James Leslie-nek ezt soha nem kell megtudnia; ha találkoznak még valaha a gonosztevővel, és az ocsmányul hencegne Jemmie-nek, ő mindent letagad. James Leslie neki hisz, nem Piers St. Denis-nek. Amit tett, azért tette, hogy megmentse az életét, ám nagy kérdés, hogy vajon Jemmie ezt teljesen megértené-e? Jasmine nem merte megkockáztatni és tönkretenni emiatt élete legnagyobb boldogságát.

Adam John Leslie 1617. május tizennegyedikén született. Szülei sötét haját örökölte, s úgy vélték, szeme világoskék marad. A csecsemő, aki a család mindkét ágáról kapta nevét, dundi, vidám baba volt; egy hónapig az anyja szoptatta, majd egy kövér parasztasszony lett a szoptatós dajkája. James Leslie úszott a boldogságban, hogy másodszor is fia született.

Jasmine olyan könnyen hozta világra hatodik gyermekét, mint a többit.

– Most már igazán elégedett lehet, hercegnőm – jegyezte meg Adáli. – Azt hiszem, éppolyan, akár az anyja.

– Melyikre gondolsz – kérdezte Jasmine, szája sarkában kis mosollyal. – Rugáija Bégumra vagy Lady Gordonra?

– Mindkettőre – felelte komolyan Adáli. – Mily boldog lenne a Bégum, ha most láthatná hercegnőmet!

– Lát bennünket, Adáli – nézett hű szolgájára Jasmine. – Ő is, apám is. – Előző évben kapták a hír, hogy Jasmine indiai nevelőanyja, Akbár hercegi felesége meghalt.

Adáli könnyes szemmel bólintott.

– Most az új ruhatáráról kell gondoskodnunk, hercegnőm. A király már elindult észak felé. A király már valóban úton volt Skóciába. Angol tanácsadói ugyan kérve kérték Stuart

Jakabot, ne tékozolja erre a pénzét. Bölcs tanács volt, bár nem annyira a király bukszáját féltették a jóakarók, a hosszú úttól húzódoztak. Még Villiers, Buckingham újdonsült grófja is megkockáztatta azt az óvatos megjegyzést, hogy talán nem kellene ilyen útnak nekivágni.

– Na mi van, Steenie? – reccsent rá kegyencére a király. – Csak nem attól félsz, hogy emiatt kevesebb jut neked a kincstáramból? Olyan vagyok, akár a lazac, amelynek olykor-olykor vissza kell mennie a szülőhelyére! Többé egy szóval se riogass, és mondd meg a többieknek is, hogy erről nem akarok többé hallani! Június 1-jén elindulunk! – jelentette ki a király, majd olyat tett, amit még soha életében. Hozzávágott egy vázát kegyencéhez, mire Buckingham grófja hanyatt-homlok elmenekült.

A skóciai királyi látogatás hatalmas vállalkozás volt. Úgy jelölték ki az útvonalat, hogy a nagyobb kúriákat, kastélyokat érintse, ahol egy-két éjszakára meg lehet szállni. Az udvarnak magának kellett gondoskodnia szállásról fogadókban, csűrökben, sőt sátrakat is vittek, s jobb híján a király is abban hált. A király ágyát matracostul, párnástul, dunnástul és cihástul magukkal vitték. Ezt az ágyat minden áldott este felállították őfelsége számára, még akkor is, ha a házigazda megfelelő fekhelyet tudott biztosítani királyi vendégének. A királyi pár kényelme érdekében még hímzett falikárpitokat, méhviaszból öntött gyertyákat, finom porcelánokat, vászonneműt és ezüstöt is csomagoltak az útra. Mivel a király nagyon szerette a puha gyümölcsöket, a cseresznyét, őszi-és sárgabarackot, szőlőt és görögdinnyét, hát ezekből is töméntelen mennyiséget cipeltek magukkal északra.

A király, aki annak idején boldogan hagyta ott Skóciát és a civakodó kedvű skót nemességet, most mérföldről mérföldre érzelgősebb lett. A királynét majd megölte a bosszúság. Az udvaroncok zsörtölődtek az utazás kényelmetlenségei és költségei miatt. Végül átkeltek a határon. A határvidéki skót nemesi családok kirajzottak a király fogadására. Armstrongok, Douglasek, Eliotsok, Hamiltonok, Hayek, Johnsonok, Lindsayk, Homesok és Hepburnök tódultak elő zászlókat lobogtatva, éktelen dudaszóval örvendezve afelett, hogy királyuk ismét hazatért. A talpig selyemszaténba és csipkébe öltözött angol udvaroncok ferde szemmel nézegették a mezítlábas, szoknyás-sipkás skótokat.

A Hawthornden família egyik tagja, William Drummond előlépett, és mélyen meghajolva köszöntötte a királyt. A Drummondok két királynét is adtak Skóciának: II. Dávid feleségét, Margitot, és III. Robert feleségét, Annabellát, aki I. Jakab anyja lett. A Drummondok mindig a Stuartok hűséges alattvalói voltak. A jelenlegi hawthorndeni Drummond egészen különleges koszöntővel üdvözölte Stuart Jakabot.

Csak Isis látja tündöklésedet?

Hisz nemcsak Isis, de Forth is tied!

S bár Isis kincseivel halmoz el,

Forth nála hívebb és jobban szível.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte halkan Charles herceg.

– Isis Anglia, Forth pedig Skócia – felelte Villiers, Charles herceg jó barátja. – Drummond azt akarja ezzel kifejezni, hogy Skócia jobban szereti felséged atyját, mint Anglia. Okos mondás, felség.

– Igen – bólintott a királyné. – A skótok okosak, de roppant makacsok is. Várd ki a végét, fiam. Nemsokára nekiállnak vitatkozni apáddal valamin. Jól nézd meg mindet, mert egy napon te uralkodsz felettük, és ezek itt egytől egyig büszke és rátarti emberek. Abban is bizonyos lehetsz, hogy a presbiteriánusok előbb-utóbb valami kellemetlenséget okoznak apádnak.

A király azonban szemmel láthatóan nagyon élvezte visszatértét. Az üdvözlőbeszédek ékes, hízelgő szavai éppúgy levették a lábáról, mint a róla mintázott szobor. Úgy érezte, hogy angliai uralkodása gazdagságot hozott szülőföldjének. S ami a fő, kitartott a béke és a rend, amit uralkodása kezdetén oly nehezen fogadtatott el Skóciában.

Az udvar az edinburghi vártól egy mérföldre lévő Holyroodban rendezkedett be. Holyroodot eredetileg apátságnak építették a tizenkettedik században, és nevét arról az ereklyéről kapta, melyet a valódi szent kereszt darabjának tartottak. Az apátság vendégháza a skót királyok kedvenc tartózkodási helye lett. Esküvőket, keresztelőket, temetéseket és egyéb hivatalos eseményeket tartottak itt. IV Jakab végül úgy rendelkezett, hogy a vendégházat alakítsák át királyi palotává, mely természetesen azzal járt, hogy kibővítették és pazar, új berendezést kapott.

IV Jakab jókora északnyugati tornyot építtetett az apátsághoz, hegyes tetővel és csipkézett oromzattal, mely Jasmine-t a Loire menti Archambault-ra és Belle Fleurs-re emlékeztette. Később még egy déli szárnyat is építettek hozzá, melynek főkapuját két, félkör alakú torony szegélyezte. Holyrood maga volt az elegancia. Gyönyörű kertek vették körül, egy bizonyos Thomas Fentoun, a királyi parkőr felügyelt rá, s a király vadállatait: oroszlánt, tigrist, hiúzt és töméntelen vadmadarat is őrizte. Az őzek és szarvasok szabadon kóboroltak.

A királyi lakosztály az északnyugati toronyban kapott helyet. A királynét a második emeleten szállásolták el, azokban a szobákban, amelyek megboldogult, soha nem ismert anyósának, Stuart Máriának adtak egykor otthont. Volt itt egy fogadóterem, melyet padlótól a mennyezetig fekete bársonnyal vontak be, és ott függött Marie de Guise, Jakab nagyanyjának címeres páncélöltözéke. Ebből a fogadóteremből nyílt a királyné hálószobája, és még két kisebb helyiség, egy öltözőszoba és egy ebédlő, az egyik vörös, a másik zöld drapériával. A királyné hálószobájából külön kis lépcső vezetett a pontosan alatta lévő királyi lakosztályba. Az alanti helyiségek a király apjának, Lord Darnleynek a szobái voltak. Charles herceget és Lord Buckinghamet a királyi lakosztály közelében helyezték el.

Amikor a király és kísérete belépett Holyrood parkjába, számos skót család várt már rájuk, többek között a glenkirki Leslie-k is. Jasmine és Jemmie már jóval korábban megérkezett. Jemmie-t megkereste a palota főkomornyikja, akitől megtudta, hogy számukra külön hálószobáról gondoskodtak, mert a király kiadta a parancsot, hogy míg Holyroodban tartózkodik, a gróf és a grófné is vele maradjanak.

– Néhány utcányira saját házunk van – mondta James Leslie a főkomornyiknak. – Adja inkább másnak a szobánkat.

– Sajnálom, mylord, de nekem ezt adták parancsba. Őfelsége úgy óhajtja, hogy látogatása idején mindig a közelében legyenek – közölte sziklaszilárdan a főkomornyik.

– Mily kedves a királytól – mondta mézédes mosollyal Jasmine. – És mekkora kitüntetés, drága férjuram, hogy a király házában lakhatunk!

James Leslie észrevette felesége hangjában a figyelmeztetést.

– Nagyon jó, drága Jasmine – mondta. – Én csupán segíteni akartam a király főkomornyikjának, akinek az egész udvart el kell szállásolnia, nem beszélve mindazokról, akik a Skót-felföldről idecsődültek.

– Lordságod igazán nagylelkű és gondoskodó – hajolt meg a főkomornyik. – Közöljék szolgáikkal, hogy a cselédszálláson hálhatnak.

James és Jasmine Leslie-t a főkomornyik elvezette a déli szárnyban kijelölt szobájához. Icurka-picurka helyiség volt, délre nyíló ablakkal, a sarokban kandallóval. Összes bútorzata egyetlen tölgyfa ágykeretből állt.

– Hová a csudába rakjuk az utazóládáinkat? — jajongott Jasmine.

– Mekkora kitüntetés, hogy a király házában lakhatunk! – gúnyolódott feleségén Jemmie.

– Honnan sejthettem volna, hogy a király ilyen aprócska vendégszobába dug bennünket – morgolódott Jasmine. – Ha odatoljuk az ágykeretet az ablak alá – tette hozzá –, akkor a szemben lévő fal mentén elfér két kis ruhásláda. Arra már nincs hely, hogy felakasszam a ruháimat. Toramallinak és Rohánának minden áldott nap át kell hozniuk az aznapi ruhámat a Glenkirk-házból, így tehát nekik is ott kell aludniuk – mondta. Megfordult, és belebotlott Red Hugh-ba.

– Bocsánat, mylady.

– Red Hugh, hagyd már abba, hogy állandóan a sarkamban loholsz! – korholta Jasmine. – Hányszor mondjam még?

– Elhanyagoltam a kötelességem, úrnőm – mondta Red Hugh. – Ha ön mellett lettem volna azon a napon, akkor az az angol gazember nem rabolhatta volna el. Adjon hálát Istennek, hogy nagyobb baja nem esett, mert eshetett volna, és az én hibámból. Hagytam, hogy úrnőm elküldjön engem, ahelyett hogy önnel maradtam volna. Soha többé nem teszem!

– A férjemmel biztonságban vagyok – nyugtatta meg Jasmine. – Most eredj vissza a Glenkirk-házba, és mondd meg Adálinak, hogy függönyökre, ágyneműkre és ágyhuzatokra van szükségünk. Aztán gyere vissza vele együtt, és mutasd meg neki ezt a szobát. Hallod odakint ezt a kiabálást, éljenzést? A király most vonul be Edinburghba. Hamarosan itt lesz, és férjemnek és nekem az elsők között kell őt üdvözölnünk, Red Hugh! Menj hát, és miután megmutattad Adálinak ezt a szobát, megkereshetsz és megint a sarkamban tipródhatsz – ugratta a nagydarab skótot.

Kimentek a palotából, és lóra ültek. Visszalovagoltak a parkba, és beálltak a többi, királyt váró skót család közé. A király és kísérete végre megérkezett. Lóháton jöttek, az edinburghiak lelkes éljenzése megreszkettette a levegőt. A királyon nem látszott kimerültség, annyira boldog volt, hogy ismét Skóciában lehet. Észrevette a tömegben a glenkirki Leslie-ket, és odahajolt előbb a királynéhoz, majd a herceghez. Azután szeme pillantásával köszöntötte unokatestvéreit, a királyné pedig élénken integetett nekik.

A skót nemesurak csatlakoztak az angol főurakhoz, és együtt lovagoltak át a parkon a palotáig, ahol már inasok hada várta, hogy elvezesse lovaikat. Mire a Leslie család a palota elé ért, a király és közvetlen környezete már odabenn volt. James és Jasmine Leslie épp leugrott lováról, amikor Buckingham grófja sietett oda, és mindkettejüket elegáns meghajlással köszöntötte.

– Steenie, szívből gratulálunk! – mondta Jasmine. – Újabb grádics a ranglétrán, mi? – nevetett a férfira.

George Villiers egy szemvillanással nyugtázta a megjegyzést, majd lehajolt és kezet csókolt Jasmine-nak.

– Ön elbűvölő, mint mindig, madame! Skócia vad hegyei között is ugyanolyan szép, mint volt. Úgy tudom, ismét anya lett. Hány gyermeke van már, madame? Hat? És még mindig kifogástalan az alakja – mérte végig tetőtől talpig érzéki pillantással az asszonyt, majd elnevette magát. – Bárcsak az én édes Kate-em is ily szerencsés lenne!

– Még mindig nem házasodott meg? – kérdezte a gróf.

– Az apja azt mondja, hogy még egy kicsivel feljebb kellene kapaszkodnom – mondta halkan George Villiers. – Attól fél, hogy ha túlságosan hamar feleségül veszem a leányát, kiesek a király kegyeiből. Azt kívánja, hogy Kate grófnál is rangosabb férfi felesége legyen - mondta George Villiers, és még jobban lehalkította a hangját. – Jövőre márki leszek! – mesélte, azzal beléjük karolt. – Rajta, menjünk be! Milyen gyönyörű ez a hely. Örömmel fogom felfedezni, és nagy megkönnyebbülés tudni, hogy most egy darabig nem kell utazgatnunk. A király meghívja önöket a magánlakosztályába vacsorára. A hivatalos bankettek holnap reggel kezdődnek, ma este azonban a király csak régi barátait akarja látni.

Jasmine nagy meglepetésére csakugyan nagyon szűk körű vacsora volt. Az előkelő családoknak saját maguknak kellett a vacsorájukról gondoskodniuk, a király pedig egyszerű vacsoráját, lazacot és nyulat, közvetlen családtagjaival és néhány közeli unokatestvérével költötte el. E közeli rokonok közé számított Glenkirk gróf és apósa, BrocCairn is. A királyné nem is tagadta, hogy fáradt és kimerült.

– Isten látja lelkem, én aztán igazán szeretek lovagolni – mondta Anna királyné –, de Angliától idáig lovagolni, nekem is sok – mondta, és kedvetlenül kortyolt a borából.

– Majd puha báránybőrt teszünk a nyergébe, madame, ahogyan itt mifelénk, északon szokás – mosolygott rá Glenkirk gróf. – Ne mulassza el a vadászidényt, hiszen tudom, mennyire szeret felséged vadászni, és talán emlékszik még, milyen pompás ilyenkor ősszel itt, Skóciában. Hamarosan itt az őzek és nyírfajdok ideje.

– Csakugyan emlékszem, mily pompás dolog Skóciában a vadászidény – tüntette ki a grófot halvány mosolyával a királyné. – Ha már alaposan kipihentük magunkat, nem érjük be a Holyrood-palotával. Fel akarunk menni Falklandba és Perthshire-be is.

– Ó, édes Jézusom! – nyögdécselte halkan Buckingham. – Már megint utazni!

A királyné meg se hallotta Villiers sirámait.

– Látjuk majd az unokánkat? – fordult Jasmine-hoz. – Hogy van a kis Charlie?

– Él és virul, madame, és rendkívül örvendezik annak, hogy immáron nem ő a legkisebb a családban. Most a báty szerepét játssza Patrickkel és Adammel. Ha megtudjuk felségtek pontos útitervét, hogy mikor indulnak Falklandbe, elküldünk Glenkirkbe a gyermekekért, hogy láthassák őket – mondta Jasmine.

Másnap megkezdődtek a végeérhetetlen mulatságok. A király sorra fogadta a klánok vezetőit, akik a hegyek közül, a határszélről jöttek hódolni előtte. Stuart Jakab a palotát körülvevő parkban vadászgatott, esténként a fogadásokon vett részt, a királyné pedig számos elegáns álarcosbált adott, melyen a skótok szájtátva bámulták az angol nemesek pazar jelmezeit, a festett és aranyozott álarcokat, hallgatták a finom muzsikát. Mindezt roppant mulatságosnak találták, ám titkon megállapították, hogy ők bizony nem rendeznének ilyen üres, cifra és költséges vigalmakat.

Stuart Jakabot nemcsak érzelmei hozták haza, a skót egyházat is meg akarta szabadítani a puritánoktól. A király egységes birodalmat akart, Angliának és Skóciának egyetlen közös egyházat. Öt cikkelyt kellett elfogadtatni a skót egyházzal, hogy az anglikán egyházzal összeolvadhasson. Ezek elég egyszerű kikötések voltak: áldozás, a karácsonyi szertartás alatti térdeplés, ám a presbiteriánusok makacsul ellenálltak. A király nyíltan beszélt skót udvaroncai előtt az öt cikkelyről. Néhányan vadul ellenezték; az egész ügyet a skót nemzet elleni újabb angol merényletnek tekintették. Mások úgy vélték, a római katolikus egyház nyerne teret, holott befolyása már vagy száz éve megcsappant Skóciában. A skót nemesek egymásnak estek és veszekedni kezdtek, amin az angolok remekül szórakoztak, a királyné azonban felettébb bosszankodott.

– Nem megmondtam? – szólt oda Anna királyné a fiának. – Mire volt jó ez az egész apádnak? Úgy látszik, már elfelejtette, hogy a skótok másképpen vitatkoznak, mint az angolok, akik tisztelik isteni jogait. Jól figyelj, és okulj, Charles!

Néhány hét múlva a király átvonult a Lomond-dombra épült Falkland-palotába. Ezt a palotát, mely eredetileg a király anyjának kedvenc lakhelye volt, Jakab házasságkötésük alkalmával a királynénak ajándékozta, és a vadászidényben mindig eljöttek ide. A palotát körülvevő sűrű erdőség bővelkedett vadakban és vadmadarakban. A Falkland-palotában ünnepelték meg Charles Frederick Stuart ötödik születésnapját, királyi nagyszülei jelenlétében. A kisfiút skót ruhába öltöztették, a vadászó Stuartok kockáiba, hófehér inget és ezüstpitykés őzbőr mellénykét adtak rá. Tollal díszített fekete bársonysipkáját levette gesztenyebarna fürtjeiről, és sorra meghajolt, először Jakab, majd Anna, végül nagybácsikája, Charles előtt.

– Örömmel látom, hogy felségtek jó egészségnek örvendenek – mondta a kisfiú a betanult szöveget, majd hozzátette: – Hoztatok legalább valami szép ajándékot nekem?

– Charlie! – szeppent meg Jasmine.

A király azonban jót nevetett.

– Hagyja csak, madame, hisz még kisgyermek! Mit szeretnél, Charlie? A kicsi egy pillanatig elgondolkodott, majd kivágta:

– Valami olyasmit, ami azé volt, aki nemzett engem, hogy mindig emlékezzem rá, felség. A király meghökkent, a királynénak egy másodpercre a lélegzete is elakadt. Jasmine-ra

nézett, ám Jasmine is csak a fejét rázta, mintegy jelezve, hogy őt éppannyira meglepte ez a kérés, mint a többieket. A király hallgatott, az égvilágon semmi nem jutott eszébe. Aztán előlépett Charles herceg. Lehúzott egy gyűrűt az ujjáról, és odaadta a kisgyereknek. Aranygyűrű volt, rubinköve Henry Stuart címerét ábrázolta, körülötte a herceg jelmondata:

Virescit Vulnere Virtus.

– Ez a gyűrű apádé volt, aki nemzett téged, unokaöcsém – mondta a herceg Charles Frederick Stuartnak. – Tudod-e, mit jelent ez a jelmondat, avagy még nem kezdted meg tanulmányaidat?

– Sebek által növekszik a bátorság – fordította le a latin mondást a fiúcska. – Már tavaly megkezdtem tanulmányaimat, fenség. Köszönöm – hajolt meg.

– Nagyszerű! – örvendezett a herceg. – Egy napon majd eljössz hozzám, és segítesz nekem, öcsikém – mondta, majd Jasmine-ra nézett. – Remek munkát végzett, madame, és ön is, Glenkirk bátyám. A gyermek roppant okos és jól nevelt. Fogadják legmagasabb elismerésemet – mondta a herceg, majd visszalépett atyja mellé.

A király magához tért iménti megrökönyödéséből.

– Immár két éve annak, hogy egybekeltetek, de még nem adtam neked semmiféle ajándékot, James Leslie -mondta.

– Felség, amikor nekem adta Jasmine-t, a legnagyobb ajándékot adta nekem, amit férfiú csak kaphat – mondta lovagiasan Glenkirk gróf.

– Nagyon szép, valóban nagyon szép – válaszolta a király halovány mosollyal az ajkán –, de azért kell, hogy valami ajándékot is kapj tőlünk. Mivel nem engedhetem, hogy Lundy hercegénél alacsonyabb rangú férfiú nevelje az unokámat, James Leslie, tehát ezennel Glenkirk első hercegévé teszlek. Számodra ez szép ajándék, nekem meg egy fityingembe sem kerül, mivel földed és kastélyod már van – tette hozzá nevetgélve a király.

– Ó, istenem! – lepődött meg tiszta szívből Jasmine ezen a hirtelen és váratlan ajándékon.

– Igen, madame! Ön rangján alul ment férjhez, de most önt is visszahelyeztem jogaiba, igaz? Ön ezentúl Glenkirk hercegnéje! – mosolygott a király Jasmine-ra.

James Leslie úgy állt ott, mint akit fejbe kólintottak. Glenkirk hercege lett belőle! Istenem, mily boldog és büszke lenne rá anyja és apja is! Térdre esett a király előtt, és megcsókolta a felséges kezet. Meglepve érezte, hogy szemét elfutották a könnyek. Glenkirk hercege! Ekkora kitüntetésre nem számított.

– Köszönöm, kedves Jakab – mondta olyan halkan, hogy csak a király hallhatta, majd hangosabban így szólt: – Köszönöm, felséges uram – majd felállt és meghajolt, Jasmine pedig mélyen pukedlizett mellette.

Ezek után James Leslie-t körülvették rokonai, apósa, BrocCairn, nagybátyjai és fivérei, akik gratuláltak neki, a hátát veregették. James Leslie arra gondolt, hogy legidősebb fia, Patrick egy napon majd Glenkirk második hercege lesz, és Isten akaratából évszázadokon át száll majd a hercegi cím apáról fiúra, ahogyan annak idején Patrick, az első gróf ivadékai is örökölték a grófi címet attól a naptól kezdve, hogy IV Jakab király grófi rangra emelte az egyszerű hegyvidéki földesurat.

A glenkirki Leslie-k néhány nap után búcsút vettek a királyi pártól, és hazaindultak. Jasmine már alig várta, hogy megírhassa a Jemmie-t ért kitüntetést nagyanyjának. Jasmine szerette volna, ha Skye ezen a nyáron Skóciába látogat, ám nagyanyja azzal utasította el, hogy most egy darabig elege volt az utazásból. Jasmine-nak nagyon hiányzott Skye. Nagyanyja voltaképp legjobb barátnője volt, akivel minden búját-baját és örömét megoszthatta.

– Többé nem mulasztok el egyetlen angliai nyaralást sem – mondta Jasmine a férjének.

A király és udvara késő ősszel tért vissza Angliába. Aztán beállt a tél. Eltelt az esztendő, és végre eljött a tavasz, amely megolvasztotta a havat, az utak ismét járhatóvá váltak. Jasmine és családja felkerekedett, és dél felé, Queen’s Malvernbe utazott. Jasmine nagy-nagy örömmel látta, hogy hetvennyolc éves nagyanyja milyen jó erőben van. Amint megérkeztek, Jasmine leugrott a lováról, és egyenest Skye kitárt karjai közé röppent.

– Jól van, jól, drága kislányom – mondta boldogan Skye. – Én is éppúgy örülök neked, mint te nekem – ölelgette meg az unokáját, majd James Leslie felé fordult. – Jöjjön, herceg uram, és csókoljon meg! Ha jól emlékszem, az utolsó herceg, aki megcsókolt, az a szerencsétlen ötödik férjem volt, Isten nyugosztalja.

– Öt férjed volt, dédi? – kérdezte hitetlenkedve a tízéves India.

– Hat volt, gyermekem, és számos elbűvölő szeretőm is – mondta Skye a kislánynak. – Tudom, hogy te úgy emlékszel majd rám, mint csúf öregasszonyra, pedig valamikor réges-régen én is úgy virultam és olyan szép voltam, mint a mamád.

– Azt hiszem, még mindig szép vagy, dédi – vélte India.

– Ég áldjon azért, amit mondtál, köszönöm, gyermekem – nevetett Skye. – Az biztos, hogy éppoly elbűvölő vagy, mint a dédapád volt. De jöjjetek be a házba, drágáim! Mindjárt elered az eső, és jobban meg akarom nézni a kicsinyeidet, Jasmine! Egek! Ez itt Patrick? Mekkora fiú lett belőle! – kukkantott rá a dajka karjában alvó kétéves gyermekre. – Hogy s mint vagy, Patrick? Én a dédanyád vagyok, én segítettelek a világra! És a másik kicsi hol van? Az, amelyiket Adam után neveztetek el. Ah! – nézte elégedett mosollyal a babát. – Szakasztott olyan a szeme, mint neki, ugye?

– Születése pillanatától fogva, nagymama – biztosította Jasmine.

– Holnap, ha eláll az eső, eljöttök és megnézitek, milyen szép sírkövet állítottunk neki – mondta Skye.

Az egész nyarat Queen’s Malvernben töltötték. Henry Lindley és a két kislány néhány hétre Cadbybe utazott. Adáli elkísérte a gyerekeket, és nyár végéig velük maradt. A Gordon nagyszülőkkel is együtt lehettek. James Leslie személyesen is velük tartott, nem akarta a fél országon át egyedül elengedni fogadott gyermekeit Cadbybe.

– Legalább végre van időnk egymásra is – mondta Skye Jasmine-nak, amikor a gyerekek útra keltek.

Esteledett már, ott üldögéltek a kandalló előtt, melyben a hűvös júniusi estén vígan pattogott a tűz. A kis Leslie gyerekek már szépen elaludtak. Charlie-fiúnak, aki cseppet sem örült annak, hogy elszakad idősebb testvéreitől, megengedték, hogy a herceggel együtt ellovagoljon. Ettől nagyon felnőttesnek érezte magát.

– Boldog vagy, ugye, drágám? És ez engem is boldoggá tesz – mondta Skye. – Lesz még több kisbabád is? – kortyolt egy kis bort, majd elrágicsált egy darabka süteményt.

– Három fiút ígértem Jemmie-nek – mosolygott Jasmine –, és még egy kislányt is szeretnék, Isten segedelmével.

– Szeded azt az elixírt, amit adtam?

Jasmine bólintott.

– Két év alatt két fiú épp elég volt. Most egy kicsit pihennem kell, különben úgy kimerülök, mint a legtöbb asszony.

– Úgy is van, úgy is van – bólogatott az öregasszony. – Én is így csináltam Ewan és Murrogh születése után. Hallottam, hogy az ő fia volt az, aki a múlt évben megmentett téged.

– Elmentem Leith kikötőjébe, mert reméltem, ott találom valamelyik hajódat, és úgy is volt. Szerencsére épp Geoffrey O’Flaherty volt a kapitánya. Tudj’ isten, hogy egy idegen vajon elhitte volna-e ezt a hajmeresztő mesét. Geoff fia is azt hitte rólam, hogy vagy őrült vagyok, vagy valami gonosz szándékkal lopózom fel a fedélzetre. Egyszerű skót ruha volt rajtam, mert éppen ünnepi játékokról jöttünk.

– És soha nem találták meg Piers St. Denis-t? – kérdezte Skye.

Jasmine nemet intett.

– Még mindig attól félek, hogy egy napon visszajön, és elrabol a családomtól. Tudod, nagymama, az az ember teljesen őrült.

– Ne félj, drága kislányom. Felejtsd el. Egészen biztos, hogy elmenekült az országból – nyugtatta Skye az unokáját.

– A félelem jó fegyver az akaratos nőkkel szemben, madame – csendült egy ismerős hang, és Piers St. Denis lépett elő a homályból. A városi kereskedők egyszerű öltözékét viselte.

– Ó, istenem! – suttogta Jasmine, és szíve szaporábban kezdett verni a gondolatra, hogy újra ennek az őrültnek a fogságába esik.

– Hogy került ide a házamba? – rivallt a férfira Skye, csepp félelem nélkül. Nem kételkedett abban, hogy St. Denis őrült, emlékeztette első férjére, Dom O’Flahertyre, márpedig Skye soha nem félt Dómtól, csak lehetetlen zsarnoknak tartotta.

– A főbejárat tárva-nyitva állt, madame, és egyetlen szolga sem jött elő, hogy feltartóztasson. Ej, ej! Minő hanyagság – felelte gúnyosan Piers St. Denis.

– Kifelé! – szólt rá erélyesen Skye.

Piers St. Denis nevetett. Csakugyan remekül szórakozott. Milyen kár, hogy Skye már olyan öreg! Ha hinni lehet a pletykáknak, ifjú éveiben pompás falat volt. Ám az unokája éppoly remek élvezetet ígér.

– Honnan tudta, hogy itt vagyok? – nyerte vissza a hangját Jasmine. Az első megrázkódtatás elmúltával rájött, hogy nem is fél. Dühöt érzett, más semmit.

– Mindenki tudja, hogy te meg az anyád nyárra vissza szoktatok jönni Queen’s Malvernbe. Múlt nyáron azért nem jöttetek, mert a király Skóciába látogatott, de tudtam, hogy ezen a nyáron idejössz – hangzott a pimasz felelet. – Csak azt kellett kivárnom, hogy a szüleid és a férjed Cadbybe vigyék a kis Lindleyket. Még egyszer nem eresztlek ki a markomból. Képzelheted, hogy meglepődtem, amikor kis fészkünkbe visszatérve láttam, hogy kirepült a madárka. És milyen éles ésszel vagy megáldva, hogy egyenest Leithbe siettél, tudván, hogy én majd azt hiszem, Edinburghba próbálsz visszaszökni! Igazán ügyes csel volt, drágaságom.

– Mit akar itt? – kérdezte újra Skye.

– Nos, madame, azt hiszem, ez igazán napnál világosabb. Előbb mindkettejüket megölöm, majd lemészárolom a házban tartózkodó Leslie-porontyokat. Csak azt bánom, hogy a kis Stuart-fattyúval nem végezhetek, és így nem törhetem össze a vén bolond király szívét úgy, ahogyan ő összetörte az enyémet. Madame, már minden reményt feladtam, tudom, hogy ön nem lesz az enyém. Az ön lelkén szárad, hogy mindenemet elveszítettem. Ha ön nem loval engem bele ebbe a játékba, csupán azért, hogy aztán elutasítson, akkor ma is én lehetnék Hartsfield márkija, gazdag feleséget választott volna nekem a királyné, és még barátomnak mondhatnám a királyt. Ön, egyedül ön a felelős az engem ért csapásokért, és árulásáért meg kell fizetnie.

– Nem! – tiltakozott Jasmine fennhangon. – Egyedül ön a felelős mindezért, uram! A kezdet kezdetén megmondtam önnek, hogy szerelmes vagyok James Leslie-be, és neki köteleztem el magam, egyedül neki. Ön volt az, aki nem hallgatott rám! Férjhez mentem, ön mégis utánam jött Skóciába, amikor az első Leslie-fiút szültem, és még azt a vakmerőséget is elkövette, hogy elrabolt. A saját makacs természetének köszönheti, hogy mindenét elveszítette, nem nekem! És most menjen, amíg még mehet, vagy behívom a szolgákat, akik átadják önt a bírónak. Az ön fejére vérdíjat tűztek ki, és igen sokan örülnének, ha ezt megkaphatnák.

St. Denis átment a szobán, és közvetlenül a két asszony előtt megállt.

– Ezúttal semmi nem tántoríthat el szándékomtól, madame – mondta. – Tudja meg a következőt, és reszkessen hatalmamtól: féltestvérem a mai napon megözvegyült. Ő maga épp felment Londonba, amikor betoppantam Hartsfieldba, különben őt is megöltem volna. Pedig a felesége egészen csinos nő volt. Véresre korbácsoltam, kegyelemért esengett. Akkor rákényszerítettem, hogy ugyanazt csinálja, amit te csináltál velem, kicsikém, de meg kell mondanom, hogy az ő szája és nyelve távolról sem volt oly szakavatottnak mondható, mint a tiéd. Amikor befejezte, akkor a magamévá tettem. Hogy sikítozott! Amikor aztán beteltem érett bájaival, átvágtam a torkát, és otthagytam fuldokolni saját vérében. Megfojtottam csecsemő fiát is. Nem tűrhetem, hogy fattyú féltestvérem leszármazottai meggyalázzák a St. Denis-házat.

– És hol voltak a szolgák, uram, mialatt ön mindezt véghezvitte? – kérdezte Skye, aki hitte is, nem is, amit hallott.

– A faluban a vásárban – válaszolta St. Denis. – Az ostoba, jólelkű teremtés mindnyájukat elengedte. De máris túl sok időt vesztegettem, be kell végeznem bosszúmat, aztán jó időre el kell tűnnöm. Az ön ékszerei, Madame Skye, hosszú ideig kényelmes megélhetést biztosítanak majd számomra – mosolygott Piers St. Denis, és még egy lépéssel közelebb ment, majd kinyújtotta kezét, hogy levegye a Skye nyakában függő súlyos, zafírköves aranyláncot.

Jasmine kábultan hallgatta Piers St. Denis-t. Ekkor megszólalt a nagyanyja.

– Egyszer már említettem önnek, uram, hogy nincs kellő gyakorlata abban a játszmában, amit én játszom – közölte Skye, és oly villámgyors mozdulatot tett kezével, hogy Jasmine alig hitt a szemének. A jó ég tudja, honnan előkerült keskeny tőr egyenesen Piers St. Denis szívébe hatolt. Skye kegyetlenül belemosolygott St. Denis arcába, és megforgatta a tőrt. – Nem engedem, hogy újra tönkretegye az én drága kislányom életét – mondta, majd egy lépéssel hátrébb lépett.

Piers St. Denis a padlóra zuhant, arcára kiült a hitetlenkedés. Azután kék szemében kialudt a fény, és Piers St. Denis kilehelte a lelkét. Meghalt.

Jasmine megkönnyebbülésében hatalmasat sóhajtott.

– Nagymama! – mondta. Mást nem tudott mondani.

Red Hugh berohant a terembe.

– Jézus! – kiáltotta, amikor megpillantotta a holttestet. – Hogy létezik, asszonyom, hogy valahányszor ez a fickó fenyegeti, én nem vagyok itt! Meghalt? – térdelt le egy pillanatra a holttest mellé.

– De meg ám – mondta Skye. – Bejutott, mert az ajtó tárva-nyitva állt, hogy levegőzzünk, és a szolgák közül senki nem volt itt. Mostantól kezdve mindig itt kell lennie valakinek – ült le nehézkesen Skye. – Adj egy kis bort, ember! Épp egy perccel ezelőtt öltem meg a sátán-fajzatot.

– A whisky jobbat tenne, madame – kelt fel a földről Red Hugh, és öntött egy jó ujjnyit az italból. – Itt van! Igya meg, aztán töltök még egy adagot.

Skye engedelmesen kiitta. Egészen elgyengült.

Red Hugh még egy adag whiskyt öntött a kupába, és odanyújtotta Skye-nak.

– Rajta! Igya meg. Remek munkát végzett, madame – dicsérte. – Ennek itt semmi esélye sem volt. Nem is tudtam, hogy madame fegyvert hord magánál.

– Régi szokás – felelte Skye. – Írországban töltöttem a gyerekkoromat, azóta mindig van nálam fegyver – mondta, és közönyös tekintetet vetett Piers St. Denis tetemére. – Vidd innen, Red Hugh. Vidd le a faluba, és mondd meg a lelkésznek, hogy megszenteletlen földbe temesse. Ördög volt, nem ember, és ha Isten meg is bocsát neki, mi soha – mondta, azzal kihúzta magát. – Jer, drága kislányom, segíts fel az emeletre. Mára már elég volt az izgalmakból. Vajon eljön-e majd egy olyan nap is az életemben, amikor teljes békesség lesz körülöttem? Tudom, hogy a válasz erre az, hogy nem, és mintha most is hallanám, ahogy a nagyapád csak nevet a bolondságaimon. Skye O’Malley számára nincs békesség, csak ha már meghalt és eltemették, szokta mondogatni.

— Biztos vagy benne, hogy akkor békességre lelsz? – csipkelődött nagyanyjával Jasmine, mialatt felkapaszkodtak a lépcsőn.

– Lehetséges, hogy nem, drága hercegnőm, valószínűleg nem – válaszolta Skye, majd együtt nevetgélt az ő drága Jasmine-jával.

Queen’s Malvern

1623, Szent Iván éje

Utószó

Az öreg hölgy haldoklott. Természetesen senki egyetlen szóval sem beszélt előtte erről, de ugyan mi másért gyűltek volna össze Queen’s Malvernben a gyermekei házastársastul, gyerekestül, unokástul? Még Skye legidősebb fia, az immár hatvanhét éves Ewan is ideutazott Írországból, hogy tisztességgel búcsút vegyen anyjától. Atyaúristen! Csakugyan ennyi éve már annak, hogy megszülte Ewant abban a huzatos toronyban, amit O’Flaherty otthonnak nevezett? Akkor a nővére, Eibhlin volt mellette, ő segített neki, és újabb tíz hónap múltán is, amikor Murrogh született.

Hány év telt el azóta! Hány csodálatos kalandot élt át! Skye mindenkit túlélt. A férjeit, a szeretőit, Bess Tudort. Micsoda remek barátnőt talált a királynőben! És mily ádáz ellenséget. Skye az égvilágon semmit nem bánt meg. Teljes életet élt. Szépen felnevelte gyermekeit. Kereskedőházat alapított, amiből mindnyájan meggazdagodtak. És ráadásul szerették! Első ártatlan szerelmétől, Niall Burke-tól, Deirdre és Padraic apjától kezdve az utolsó szerelméig, Adam de Mariscóig. Igen! Jól tudott szeretni, és őt egytől egyig, mindnyájan szerették.

Kívánsága szerint nem húzták el az ágyát körülvevő függönyt, hogy kinézhessen a nyitott ablakon. Willow természetesen össze akarta húzni a függönyt, és be akarta csukni az ablakot, de Skye nem engedte; és Robin sem, ó, a legdrágább Robin, akit állandóan utasítgatott a nővére, ami viszont arra bátorította a többi testvért, hogy Robin pártjára álljon. Willow egyre savanyúbb lett, ahogy öregedett. Nem mondtam el neki, mi az igazság az apja körül, gondolta magában Skye. De azt hiszem, jobb, ha megkímélem ettől, és nem mesélem el neki, hogy az a bizonyos észak-afrikai „tiszteletre méltó spanyol kereskedő”, akinek az apját hiszi, voltaképpen renegát, aki csak felvette Kálid bej nevét, és akit úgy ismertek, mint Algír legnagyobb bordélyházának tulajdonosát. Az öregasszony ajkán mosoly suhant át. Ha ezt szegény Willow megtudná, összeomlana, márpedig Skye ezt igazán nem venné a lelkére, amikor Teremtője elé készül. Abból semmi baj sem lehet, ha a lányom tudatlanságban marad, elvégre Skye már úgyis hatvanhárom éve őrzi ezt a titkot. Még a jóságos Daisy sem sejtette.

Daisy Kelly Skye hűséges társalkodónője, legdrágább bizalmasa és barátnéja volt. Egy évvel ezelőtt hirtelen meghalt, és azóta minden rosszra fordult. Daisy egy este lefeküdt, és másnap reggel egyszerűen nem kelt fel többé. Az ifjú Nora nagy segítségére volt ugyan az öreg hölgynek, de mégsem lehet egy napon említeni Daisy-vel. Nora nem élte át úrnőjével az ifjúságát, nem osztozott vele számtalan kalandjában és titkában. Nem. Az ő ideje rég lejárt. Skye szeme az ablakon túli tájon kalandozott. Már majdnem lement a nap. Az égboltot aranyos sávok csíkozták, melyekbe levendulakék, rózsaszín, vörös és narancsszín keveredett. Skye arra gondolt, hogy még soha életében nem látott ennél szebb naplementét. A domboldalon hamarosan kigyulladnak a Szent Iván-éji tüzek. Nincs is ennél varázslatosabb éjszaka.

– Nagymama? – csókolta meg a homlokát Jasmine. – Hogy érzed magad?

– Fáradtan – válaszolta Skye. Jasmine. Drága Jasmine, ahogyan a férje nevezi. Kedvenc unokája, bár az igazság az, hogy Jasmine születése előtt nem volt kedvence az unokái között. De csepp szégyent sem érzett amiatt, hogy ezt a kislányt mindegyiknél jobban szerette. Épp egy hónappal ezelőtt érkezett Angliába szeretett férjével és nyolc gyermekével. A tizenöt éves India már nagy szépség; a tizennégy éves Henry apja szakasztott mása; a tizenhárom éves Fortune kinőtte vásottságát, és szépségben hamarosan India vetélytársa lesz; Charlie, a nem-egészen-királyi-Stuart már betöltötte a tizenegyet, és mint a bátyja, ő is az apjára hasonlít. És

itt a négy kis Leslie: Patrick, Adam, Duncan, és az idős asszony legfiatalabb leszármazottja, Janet Skye, aki épp az ő nyolcvan-kettedik születésnapján, hat hónapja született.

Skye újból az ablak felé fordult, és ekkor meglátta, hogy valaki közeleg felé a lenyugvó nap sugarában. Niall Burke volt az; szakasztott olyannak látszott, mint amikor Skye megismerte, simára borotvált arca barnára sült a tűző napon, kurtára vágott haja éppoly hollófekete, mint Skye-é. És itt jött a papa, és Eibhlin, a nővérkéje, aki rámosolygott. Kálid bej nézett ki a hátuk mögül, hosszúkás arcával, szépen nyírott fekete szakállával és olvadó borostyánszín szemének hosszú szempilláival, amelyeket mindig annyira irigyelt. És íme, itt jött Geoffrey Southwood, karcsún, szőkén, pimaszul jóképűen, zöldes szeme nevetve nézi a meglepődését. És a drága Daisy! Nem olyan öregen és bölcsen, amilyen egy évvel ezelőtt volt, hanem pirosló alma arccal, hófehér, ép fogakkal, újra fiatalon. Az öregasszony kiegyenesedett, hogy mindnyájukat alaposan megnézze, mert valaki még hiányzott.

– Jer, kicsi lány, ideje, hogy elinduljunk. – Skye szeme tágra nyílt, mert ő állt előtte, és megfogta a kezét, hogy magával vigye.

– Adam! – nyújtotta felé a kezét Skye, és Jasmine aggódva fölé hajolt.

Skye felült betegágyán; hosszan, vágyódva néztek egymásra; Skye mosolya oly ragyogó volt, akár a reggel. Szíve túláradt attól a mélységes boldogságtól, amit érzett. Természetesen hiányozni fognak majd a gyermekei és az unokái, de egy napon úgyis újból találkoznak. Most azonban újabb ajtó nyílik meg előtte. Újabb csodálatos kaland vár rá. És Skye, aki soha egyetlen kalandtól sem rettent vissza, most is elfogadta a hívást.

– Vezessenek, uraim! – kiáltotta; azután egyik oldalán Adam de Mariscóba, a másikon Geoffrey Southwoodba karolva kisietett a lenyugvó napba, és onnan az örökkévalóság útjára kanyarodott. Semmit nem bánt meg, egyetlen pillantást sem vetett hátra.

– Jemmie! – kapott Jasmine a szívéhez, amikor megérezte az elválás fájdalmát. Lesújtva nézett hátra a férjére.

– Igen, drága Jasmine. Eltávozott – karolta át gyengéden James Leslie. – Immár nincs közöttünk. Ne sírj, drágám. Ő nem akarná, hogy sírj. Azt akarja, hogy bátor légy, olyan bátor, amilyen ő volt.

– Azt mondják, hogy olyan vagyok, mint ő – mondta megtört hangon Jasmine. – Szeretném, ha így lenne, de nem igaz. Soha többé nem lesz még egy olyan asszony a világon, mint amilyen Skye O’Malley volt, Jemmie. Soha többé!

James Leslie, Glenkirk hercege lehajolt, és gyengéd kézzel lezárta az öreg hölgy immár fénytelen kék szemét. Az arcán azonban piciny mosolyt vett észre. Boldogan mehetett el, gondolta magában James Leslie. Nem. Csakugyan soha többé nem lesz még egy olyan asszony, mint amilyen Skye O’Malley volt. Szerencsés utat, Skye, mondta halkan James Leslie. És minden jót addig is, míg újból találkozunk!