Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: francia; krimi; magyar nyelvű
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. A marseille-i expressz befut Párizsba: a kalauz az egyik üres kupéban fiatal nő holttestére bukkan. A rendőrség kéri a kupé többi utasát, jelentkezzék kihallgatásra. A beidézett tanúknak azonban csak a fele jelenik meg, a többi eltűnik az élők sorából. A rendőrség tehetetlen, a nyomozás megakad. Kinek állhatott érdekében, hogy megölje a vagyontalan kis ügynöknőt és a tanúkat? A jelek igazi profi munkára vallanak, a bűntény megfejthetetlen, „tökéletes” – vagy majdnem az…
Publisher: L:J:

SÉBASTIEN JAPRISOT − GYILKOSOK KUPÉJA

A marseille-i expressz befut Párizsba: a kalauz az egyik üres kupéban fiatal nő holttestére bukkan. A rendőrség kéri a kupé többi utasát, jelentkezzék kihallgatásra. A beidézett tanúknak azonban csak a fele jelenik meg, a többi eltűnik az élők sorából. A rendőrség tehetetlen, a nyomozás megakad. Kinek állhatott érdekében, hogy megölje a vagyontalan kis ügynöknőt és a tanúkat? A jelek igazi profi munkára vallanak, a bűntény megfejthetetlen, „tökéletes” – vagy majdnem az…

SÉBASTIEN JAPRISOT

GYILKOSOK KUPÉJA

COMPARTIMENT TUEURS

Fordította: Déva Mária

Így kezdődött az egész

A vonat Marseille-ból érkezett.

A férfi, akinek az volt a feladata, hogy végigmenjen a vonat folyosóin, és egy utolsó pillantást vessen az üres fülkékre, csak így emlegette: „Az óra 50-es Phocéen − aztán bekapunk egy-két falatot.” Először „az óra 35-ös annecyi gyors” futott be, talált rajta két kabátot, egy esernyőt, és egy helyen szivárgott a fűtőtest. A Phocéen expressz épp akkor állt be, a peron másik oldalán, mikor az annecyi egyik ablaka mögött egy kettétört anyacsavart vizsgált meg közelebbről.

Szombati nap volt, nagyon tiszta, nagyon hűvös október elejei nap. A délről hazatérő utasok, akik nemrég még a tengerparti strandokon fürödtek, csodálkozva tapasztalták, hogy a viszontlátás szertartását köd burkolja be.

A férfi, aki a folyosókat járta, negyvenhárom éves volt, Pierre-nek hívták, de a haverok csak Bébének, szélsőbaloldali nézeteket vallott, most is a jövő hétre tervezett sztrájkon járt az esze, s ahogyan ez az ilyen hűvös szombat reggeleken, 7 óra 53 perckor, a gare de Lyonon lenni szokott: éhes volt, szeretett volna egy jó kávét inni.

S minthogy még jó félórába beletelik, míg a kocsikat kitolják a vágányról, úgy döntött, hogy az annecyi gyorsról leszállva, még mielőtt „megrohamozná” a Phocéent, iszik egy kávét. 7 óra 56 perckor, az M-vágány végében, egy éppen tatarozás alatt álló irodahelyiségben tartózkodott, kezében egy piros peremű sárga csésze, kék egyensapkája hátracsúszva a tarkójára, s egy rövidlátó kalauzzal, valamint egy arab segédmunkással arról vitatkozott, vajon mi eredménye lehet egy szerdai sztrájknak, mikor szerdán senki, de az égvilágon senki nem száll vonatra.

Lassan, kimérten, beszélt, azt fejtegette, hogy szerinte a munkabeszüntetés nem más, mint egy jó reklám, az a célja, hogy bizonyos dolgokat jól belevéssenek a polgárok agyába. A másik kettő meg helyeselt, hogy persze, igaza van. Habozás nélkül igazat adtak neki. Magas, súlyos férfi volt, súlyosak a mozdulatai, súlyos a hangja, nagy, jámbor szeme valahogy megfiatalította az arcát. Az a hír járta róla, hogy olyan pasas, aki nem rezel be, ha valaki hátulról a vállára csap, maga a megtestesült nyugalom.

8 óra 05-kor végigjárta a Phocéen folyosóit, behúzta a fülkék üvegajtaját, kulcsra zárta őket.

A 4-es számú másodosztályú kocsiban, hátulról a harmadik fülkében észrevett egy sárga-fekete mintás selyemkendőt, az egyik couchette-en felejtették. Széthajtogatta, hogy jobban megnézze, mire látta, hogy a nizzai öböl van ráfestve, Nizzára gondolt, a promenade des Anglais-ra, a Casinóra, a Saint-Roch negyed egyik kis kávéházára. Életében kétszer volt Nizzában: tizenkét éves korában egy gyermeküdülőben, és húszéves fejjel nászúton.

Nizza

A következő fülkében rábukkant a holttestre. Bár a moziban rendszerint még a film kezdete előtt elaludt, rögtön tudta, hogy ez bizony egy holttest. A nő a jobb alsó couchette-en feküdt, keresztben, lába különös módon tört meg az ágy peremén, lábfeje eltűnt a fekhely alatt, nyitott szemében csillogott a fény. Öltözete − a sötét kosztüm és a fehér ingblúz − kicsit zilált volt, de ahogy elnézte, nem is jobban, mint bármely más utasnak, aki felöltözve, egy másodosztályú couchette-en fekve töltötte az éjszakát. Bal keze − csontos ujjperceivel − a fekhely peremébe kapaszkodott. Jobb kezével még most is a keskeny kárpiton tenyerelt, s egész teste mintha abban a pillanatban merevedett volna szoborrá, mikor minden erejével felállni igyekezett. A kosztümszoknya három ráncot vetett a térde fölött. Igen vékony sarkú fekete körömcipő hevert a couchette lábánál gombóccá gyűrt vasúti pokrócon.

A férfi, aki a folyosókat járta, káromkodott egyet, s tizenkét másodpercig szemlélte a holttestet. A tizenharmadikban a fülke ablakán lehúzott rolóra pillantott. A tizennegyedik másodpercben pedig az órájára.

8 óra 20 perc volt. Újra elkáromkodta magát, egy pillanatig tanakodott, kit is kell értesítenie, s mindenesetre előkereste a kulcsot a zsebéből, hogy bezárja a fülkét.

Ötven perccel később, mikor a rolót felhúzták, s a nap a fekvő nő térdére sütött, már a Bűnügyi Nyilvántartó Hivatal fotósa villogtatta vakuját a helyiségben.

*

Barna hajú, elég magas, elég vékony; elég csinos nő volt. Nyakán, valamivel az ingblúz kivágása alatt, fojtogatás nyomai látszottak: az alsó csík egymás mellett sorakozó, apró kis körökből állt, a felső, mélyebb nyom, egybefüggő csík volt, feketébe játszó, duzzadt szegéllyel. Az orvos, mutatóujjának végighúzásával, felfedezett valamit, és megmutatta a többieknek is: mégpedig azt, hogy nem egyszerűen a bőr kékült el, az elszíneződés letörölhető, mintha a fojtogatáshoz valamiféle piszkos övet használtak volna eszközül.

Erre az áldozat körül álldogáló három felöltős férfi is megmoccant. Széttaposott gyöngyszemek reccsentek meg a talpak alatt, a fülke padlóján. Mindenütt volt belőlük, apró kis napfoltok gyanánt pettyezték a lepedőt, amelyre a nőt rádöntötték, meg a szomszédos couchette-et, a padlót, sőt még a padló fölött egyméternyire, az ablakpárkányon is akadt belőlük. Később a sötét színű kosztüm jobb zsebében találták meg a gyöngysort. Csillogó, vásári gyöngy volt, nagyáruházból való nyakék.

Az orvos annyit mondott, hogy a gyilkos − így első látásra − feltehetően az áldozat háta mögül támadott, egy lapos nyakörvet szorított a nyaka köré, s miközben fojtogatta, a gyöngysort is olyan erővel húzta, hogy elszakadt. A tarkón nem maradt véraláfutás, a nyakcsigolyák sem törtek el. Ezzel szemben a fojtogatás erősen szétroncsolta a nő ádámcsutkáját s az oldalsó nyakizmokat.

Nagyon gyengén védekezhetett, és ügyetlenül. Körmei teljesen épek voltak, a lakk is csak egyetlenegyről pattogzott le, a jobb kéz középső ujjáról. A gyilkos vagy szándékosan, vagy csak a küzdelem hevében, később rádöntötte áldozatát a couchette-re. Munkáját úgy fejezte be, hogy a nyak mindkét oldalán meghúzta a szíjat. Amennyire meg lehetett ítélni, az áldozat két-három percig fuldoklott. A halál nem egészen két órával azelőtt állhatott be, körülbelül a vonat érkezésével egyidőben.

A fülkében tartózkodó egyik férfi, aki a bal alsó couchette szélén ült kissé félrecsúszott kalappal, kezét felöltője zsebébe mélyesztve, foghegyről odavetett egy kérdést. Az orvos, ferdén odaülve az áldozat mellé, lelkiismerete megnyugtatására még egyszer óvatosan felemelte a tarkóját, majd kijelentette, hogy − bár egyelőre még túl korai lenne a kérdésre megnyugtatóan válaszolni − véleménye szerint, ha a gyilkos valóban a feltételezett helyen állt, nem kellett sem sokkal magasabbnak, sem sokkal erősebbnek lennie áldozatánál − akár nő, akár férfi nyugodtan elkövethette ezt a bűntényt. Csakhogy nők nemigen szoktak fojtogatni, ámbár…

Egyelőre ennyit. Dél körül majd alaposabban megvizsgálja a holttestet az intézetben. Vette a táskáját, sok szerencsét kívánt a couchette-en ülő férfinak, s elment. Távozóban becsukta maga mögött a fülke ajtaját.

A couchette-en ülő férfi kivette jobb kezét a zsebéből, két ujja között cigarettát szorongatott. egyik kollégája tüzet adott neki, aztán kezét felöltője zsebébe süllyesztve, ő is nekinyomta homlokát az ablaküvegnek.

A peronon, pontosan az ablak alatt, a Bűnügyi Nyilvántartó emberei, akik arra vártak, hogy végre átadják nekik a terepet, csendben fújták a füstöt. Kicsit odébb vasúti alkalmazottak, lézengő pályamunkások, ablakpucolók csoportja vitatta hevesen az eseményeket. Kopott fanyelű nyersvászon hordágyat támasztottak a vasúti kocsihoz, az elülső ajtó mellett.

A férfi, aki az ablaküvegen át kifelé nézett, elővett egy zsebkendőt felöltője zsebéből, kifújta az orrát, s bejelentette, hogy influenza lappang benne.

Erre a mögötte ülő kalapos férfi azt válaszolta, hogy nagyon sajnálja, de legjobb lesz, ha kicsit még késlelteti az influenza kitörését, mert valakinek mégiscsak foglalkozni kell ezzel az üggyel. Grazzinak szólította az ablaknál állót, s azt mondta, hogy bizony ő. Grazzi fog az üggyel foglalkozni. Azzal fel is állt, leemelte a kalapját, elővett alóla egy zsebkendőt, harsányan kifújta az orrát, kijelentette, hogy te jó ég, hiszen ő is influenzás, visszatette a zsebkendőt a kalapba, a kalapot a fejére, s fölényes, a náthától ráadásul rekedt hangon csak annyit mondott, hogy ami a tennivalókat illeti, a legokosabb lenne, ha Grazzi azonnal hozzáfogna az ügyhöz. Kézitáska. Ruházat. Bőrönd. Primo, ki ez a kis nő. Secundo, miféle, hol lakik, kikkel jár össze, estébé, estébé. Tertio, a fülkebérlők listája. Jelentést kér este hétre. A szokásosnál kicsit kevesebb melléfogás nem ártana. A vizsgálóbíró ugyanis az a kőszívű Frégard. Értettem? Viszlát. A lényeg − a tálalás. Érted? Tálalni tudni kell!

Kivette kezét a zsebéből, s egy kört írt le a levegőben. Merőn nézte az ablaknál álló férfit, aki viszont hátra sem fordult.

Na jó − mondta −, én most megyek, és beszélek Trucmuche-sel. Az a játékautomata-ügy is csak nyúlik, nyúlik.

A harmadik férfi, aki a szétszóródott gyöngyöket szedegette fel a padlóról, ráemelte tekintetét, s megkérdezte, hogy főnök, nekem mi a teendőm? Mire az hangosan felnevetett, s náthától rekedt hangján azt felelte, hogy szegény mamlasz, fűzze csak fel, amit összeszedett. Mi mást is tehetne?

A férfi odafordult a kopott ujjú sötétkék felöltőt viselő, sovány, igen magas, fakóbarna hajú, a harmincöt-negyven évi folytonos megalázkodástól hajlott vállú másikhoz, aki továbbra is kibámult az ablakon. Nem sokat láthatott.

A kalapos férfi még annyit mondott, hogy ő, Grazzi, el ne felejtsen egy pillantást vetni a többi fülkére is, sose lehet tudni, s még ha csak a nagy semmit találja, az ilyesmi akkor is jól hangzik a jelentésben. Tálalni tudni kell.

Mintha még hozzá akart volna tenni valamit, de aztán csak vállat vont, s ismét azt mondta, hogy te jó ég, ezt jól kifogtam, téged pedig, gyöngyfűző, dél körül ott lássalak a Bűnügyin, ciao, és már ment is, az ajtót be se csukta maga után.

Az ablaknál álló férfi megfordult, arca sápadt, szeme kék, tekintete nyugodt volt, s azt mondta a másiknak, aki épp a couchette-en fekvő nő élettelen háta, élettelen izmai fölé hajolt, hogy valóban vannak olyan rúgások, amelyek célt tévesztenek.

*

Piros fedelű, kockás spirálfüzet ujjnyomokkal. Száz frankért vásárolták egy bagneux-i papírüzletben, amelynek a tulajdonosa rendszeresen iszik, és veri a feleségét.

Az az egyén, akit kollégái Grazzinak hívtak, benyitott a pályaudvar egyik első emeleti irodájába, hogy feljegyezze legfrissebb benyomásait. Tizenegy óra körül járt az idő, a Phocéen 4-es számú kocsija a többivel együtt gördült a tárolóvágányon. Három kesztyűs, celofán zacskókkal felszerelt férfi pontról pontra átvizsgálta. A Phocéen október 4-én, pénteken, 22 óra 30 perckor hagyta el Marseille-t. A menetrend szerint az avignoni, a valence-i, a lyoni és a dijoni pályaudvaron állt meg.

A fülkében, ahol az áldozatra rátaláltak, hat couchette volt − a 221-től a 226-ig −, a számozás az ajtótól indult, ha az ember belépett, balra a páratlan számúak, jobbra a párosak voltak. Ötöt már a marseille-i indulás előtt lefoglaltak. Csupán egy, a 223-as maradt szabadon Avignonig.

Az áldozat a 222-es couchette-en feküdt. A kézitáskájában talált helyjegy szerint Marseille-ban szállt fel a vonatra, s hacsak helyet nem cserélt valamelyik másik utassal, éjszaka a 224-est foglalta el.

A másodosztályú kocsikban az egész út alatt egyszer ellenőrizték a jegyeket: Avignon után, éjjel fél tizenkettő és fél egy között. Az ellenőrzést végző két alkalmazottat csak kora délután sikerült telefonon elérni. Egybehangzóan azt állították, hogy egyetlen utas sem maradt le a vonatról, de legnagyobb sajnálatukra, − egyáltalán nem emlékeztek a szóban forgó fülkében utazókra.

Bűnügyi Rendőrség, quai des Orfévres, 11 óra 35 perc.

Az áldozat felsőruhái, fehérneműje, kézitáskája, bőröndje, cipője, jegygyűrűje az egyik felügyelő asztalán várakozott, az asztalt egyébként eltévesztették. Bézard, a Bűnügyi Nyilvántartó gyakornoka leltárt vett fel a holmikról, ennek gépelt másolata is ott volt az asztalon.

Egy csavargó, akit a szomszédos asztalnál vallattak, durván élcelődött az emeletek közötti ide-oda hurcolás során megsérült papírzsákon, amelyből habos nylonfehérnemű türemkedett elő. A férfi, akit Grazzinak hívtak, mondta, hogy fejezze már be, mire a csavargó azt felelte, hogy értsük meg egymást, ő készséggel befejezi, sőt legszívesebben már itt se lenne, mire a vele szemközt ülő felügyelő kötelességének érezte, hogy képen törölje, mire viszont egy hölgy, aki azért ült odabenn, mert „elejétől végéig” jelen volt egy közlekedési balesetnél, az elnyomottak pártját fogta. Mindezt a vasúti gyilkosság áldozata holmijainak földre hullása húzta alá: ugyanis Grazzi egyszerre akarta az összeset arról az asztalról, melyet az övének hittek, valóban az övére átvinni, mire bizonyos dolgok kicsúsztak a kezéből.

Mielőtt ez az incidens lezajlott volna, nevezett Grazzi már legalább a felét ismerte mindazon tényeknek, melyeknek ismeretéhez a kezéből kipotyogó dolgok hozzásegíthették volna: ezek − miközben leltárt vett fel róluk − hol az asztaláról hullottak alá, hol a székéről csúsztak le a földre, elborították az egész padlót, sőt a szomszédos asztalokat is, úgyhogy kollégái folyton szidták ezt a kétbalkezest, aki még arra sem képes, hogy csak annyi helyet foglaljon le az ügyei számára, amennyi azokat megilleti.

A Bűnügyi Nyilvántartó gépelt leltárát néhány további részlet egészítette ki: a sötétszínű kosztüm jobb zsebében találtak egy gyöngysort, amelyről a fülkében összeszedett gyöngyök származnak − a gyöngyöket hamarosan megvizsgálják; a kézitáskán, a bőröndön, a cipőn és a kézitáskából előkerült holmikon található ujjlenyomatok nagyrészt az áldozattól származnak, az egyéb ujjlenyomatok összehasonlítása a fülkében levett többi ujjlenyomattal meglehetősen körülményes eljárást igényelne, lévén, hogy azok nem valami frissek, s nem is jól kivehetők; a blúzról hiányzó gombot a fülkében megtalálták, a gyöngyökkel együtt azt is megvizsgálják; egy 21X27 centiméteres, négyrét hajtott papírt is találtak a kézitáskában, rajta különböző, ügyetlen kézzel firkált obszcén rajzok, mellettük a következő magyarázó szöveg: „Egy nesze, többet ér, mint két majd megkapod”, amely minden kétséget kizáróan valamiféle alpári viccelődés volt. Ráadásul nyilvánvalóan hamis volt az egész: látva, hogy Bézard milyen kitartással (tizennégy gépelt soron át) magyarázza, hogy hol nem stimmel a dolog, már biztosra lehetett venni, hogy a nyilvántartósok eszelték ki a dolgot, saját szórakoztatásukra, s hogy a házban bizonyára ez a nap slágere.

*

Dél körül egyébként már nemcsak a folyosókon volt téma a cédula, hanem még a főnök is, kalappal a fején, íróasztalánál ülve különböző megoldási javaslatokat firkált fel ceruzával harsány, ugyanakkor rekedt hahotázás kíséretében, s odamutatta három jó humorérzékű felügyelőnek, akik vették a lapot.

Mély csend lett, mikor a Grazzi nevezetű egyén görnyedt háttal, orrát fújva belépett a szobába.

A főnök felhajtotta kalapjának szélét, úgy tarkótájon, na jól van, gyerekek, mondta, neki most ezzel a Sherlock Holmesszal van beszélnivalója, s ahogy így elnézi a képét, nem is túlzás, hogy így nevezi, szóval, leléphetnek. A ceruza most is a kezében volt, hegye a rajzocskákkal telefirkált papíron, harsány nevetéséből is bujkált még valami a szája szögletében s a szeme körüli ráncokban. Tekintetét a papírra szegezve tovább rajzolgatott, csak úgy találomra, mialatt Grazzi a − radiátornak támaszkodva, komor hangon betűzgette piros fedelű füzetéből az adatokat.

Az áldozat neve Georgette Thomas. Harmincéves. Fleuracban született (Dordogne vidékén). Húszéves korában férjhez ment Jacques Lange-hoz. Négy évvel később elvált 163 centiméter magas, szeme kék, bőre világos, különös ismertető jele nincs. A Barlin cég kozmetikai cikkeinek népszerűsítő ügynöke. Lakik: rue Duperré 14. Október 1-től október 4-én estig, azaz szerdától péntekig, Marseille-ban tartózkodott, üzleti úton. A rue Félix-Pyat-ban szállt meg, az hotel des Messageries-ban. Hol a rue Félix-Pyat, hol a városközpont különböző éttermeiben étkezett. Havi keresete, a társadalombiztosítási összeg levonása után, 922 frank, 58 centimé. Bankbetétje a mai napig 774 frank, 50 centimé. A kézitáskájában talált készpénz: 342 frank, 93 centimé, plusz egy kanadai dollár. A gyilkosság indítóoka feltehetően nem rablási szándék volt. Hátra van még az áldozat noteszében talált címek felkeresése. Az apróbb holmik között egyébként semmi különöset nem találtak: egy üres aszpirinos tubus, akár el is dobhatta volna, néhány fénykép, ugyanarról a kisgyerekről, egy meglehetősen gyengéd hangú levél valamiféle randevú elhalasztásáról, amely azzal a megszólítással kezdődik, hogy „Fürjecském”, dátum, aláírás nélkül. Ennyi az egész.

Rendben, mondta a főnök, pofonegyszerű az egész, azzal kell kezdeni, hogy kifaggatnak mindenkit. Zakója zsebéből elővett egy összenyomódott cigarettát, ujjai között kiegyenesítette. Gyufát keresett. Grazzi odalépett hozzá, hogy tüzet adjon neki. A főnök, miközben a láng fölé hajolt, azt mondta, hogy primo, irány a rue Duperré-i ház, ha tényleg ott a kéglije. Szippantott egyet a cigarettából, mire úgy rájött a köhögés, hogy abba kellett hagynia a dohányzást. Secundo, azok a Barlinék, vagy kicsodák. Tertio, felkutatni a legközelebbi rokonságot, s berendelni azonosítás végett.

A főnök egyre az előtte fekvő papírlapot nézte, azokkal a rajzokkal, s szórakozott mosollyal annyit mondott, hogy ez igazán vicces. S neki, Grazzinak, mi a véleménye erről?

Grazzinak nem volt semmilyen véleménye.

Na jó, mondta a főnök, és felállt. Ma együtt ebédel a fiával egy bisztróban, a csarnok mellett. A fia képzőművészetet akar tanulni. Már húsz év van mögötte, de a feje teljesen üres. Csak a trombitálás meg a képzőművészkedés érdekli, semmi más. Egyszerűen hülye a gyerek.

Miközben a kabátját vette fel, megállt egy pillanatra, s mutatóujjával hadonászva megismételte, hogy Grazzi igazán elhiheti, ha ő mondja, hogy egyszerűen hülye a gyerek. Ez persze atyai érzelmeit sajnos nem befolyásolja. Elhiheti neki Grazzi, hogy vérzik a szíve a fiáért.

Na jó, mondta, délután majd találkozunk. És mi van a helyjegy foglalók listájával? Persze a vasutasok nem sietik el a dolgot. Mindenesetre nem érdemes túl sok vizsgálatot követelni a labortól. Egy ilyen kis nőbe belefojtani a szuszt, biztos nem valami profi munka volt. Aztán még biztosította Grazzit afelől, hogy szegény ürge magától fog a karjaiba hullani: ,,Hogy mennyire szerettem ezt a lányt, estébé, estébé.” Annál inkább tálalni kell a dolgot ennek a kőszívű Frégard-nak.

Begombolta felöltőjét a piros kockás gyapjúsál fölött, domború hasán is, amely úgy ugrott előre, akár a terhes nőké. Merőn nézte Grazzit, körülbelül a nyakkendőjével egy vonalban. Soha senkinek nem nézett a szemébe. Állítólag még kisfiú korában érte valami a szemét. De hogy lehet még csak elképzelni is, hogy kisfiú volt valaha?

A folyosón újra odafordult Grazzihoz, aki épp a felügyelők szobájába lépett be, valamit még elfelejtett − mondta. − Abba a játékautomata-ügybe nem kell nagyon mélyen belemászni. Túl sokan vannak benne. És mielőtt átpasszolnák a golyókat a kémelhárításhoz, kár bolygatni az ügyet. Ha valami firkász ólálkodna a ház körül, adja csak oda neki annak a madonnaarcú kis nőcskének a fotóját, a többi ügyről meg szót se szóljon. Értettem? Viszlát.

*

Az első arra ólálkodó firkász délután négy óra körül kapta el Grazzit a kabátujjánál fogva, mikor az éppen a rue Duperréből tért vissza a gyöngyfelszedegető szőke pasas társaságában. A France-Soir jól fizetett embereinek ünnepélyes mosolya ült ápolt arcán.

Grazzi nekiajándékozta mindazt az információt, amit a gare de Lyonon megfojtott nőről tudott, használati utasítást is mellékelt hozzájuk, majd levéltárcájából, nagy kegyesen, előhúzott egy másolatot a lány igazolványképéről. Georgette Thomas a fényképen pontosan olyan volt, mint amikor rátaláltak, ügyesen kikészített, gondosan fésült, könnyen felismerhető.

Az újságíró elismerően füttyentett, hegyezte a fülét, jegyzeteket készített, ránézett a karórájára, s azt mondta, hogy akkor most elrohan a törvényszéki Orvostani Intézetbe, némi dohány ellenében már rég szerzett ott magának egy havert, aki, beengedi, s ha csak egy kis szerencséje van, még ott találja a rue Duperré-i házmesternél, aki épp most van ott azonosítani az áldozatot. Mindössze ötven perce van még arra, hogy cikkecskéjét benyomja a késő esti kiadásba.

Olyan gyorsan megjárta az utat, hogy a következő negyedórában fellármázta az összes többi párizsi újságíró lelkiismeretét. De azoknak az ügy már nem volt érdekes, lévén, hogy másnap vasárnap volt

16 óra 15-kor, mikor éppen kigombolta felöltőjét, s a telefonra készült rászállni, hogy megtudja, mihez kezdhet az áldozat noteszával, melyekbe a címeket jegyezte fel, Grazzi az asztalán találta azoknak a kézzel írt névsorát, akik a Phocéen couchette-jeit a 221-estől a 226-osig lefoglalták. A hat utas vagy huszonnégy, vagy negyvennyolc órával az indulás előtt vette a helyjegyet.

221 Rivolani október 4, péntek, Marseille.

222 Darrés október 3, csütörtök, Marseille.

223 Bombat október 3, csütörtök, Avignon.

224 Thomas október 4, péntek, Marseille.

225 Garaudy október 3, csütörtök, Marseille.

226 Cabourg október 2, szerda, Marseille.

Kéz kezet mos, a Grazzi nevezetű egyén felhívta az újságírót a Törvényszéki Orvostani Intézetben, hogy vegye be cikkébe a szóban forgó névsort is. A vonal másik végén valaki azt mondta: „Egy pillanat!”, s Grazzi azt felelte, hogy türelemmel vár.

A 226-os couchette

René Cabourg nyolc éve ugyanazt a hátul öves felöltőt viselte. Az év nagyobbik felében kötött gyapjúkesztyűt, hosszú ujjú, kötött trikót és egész nyakát beburkoló vastag sálat hordott.

Fázós volt, hamar megnáthásodott, úgyhogy a hideg beköszöntésének első napjától kezdve amúgy is mogorva hangulata szinte neuraszténiába csapott át.

Minden este körülbelül 17 óra 30-kor hagyta el a „MOKO” (Modern Konyha) nevezetű cég dél-párizsi fióküzletét. Bár volt egy autó buszmegálló épp az irodával szemben, a place d’Alésián, ő a végállomáson, a porté d’Orléans-nál szállt fel a 38-asra, hogy biztosan kapjon ülőhelyet. Végig az úton, egészen a gare de l’Estig fel sem emelte tekintetét az újságjából. A Le Monde-ot olvasta.

Ezen az estén, amely nem egészen olyan volt, mint a többi este, lévén, hogy aznap reggel tért vissza az utóbbi tíz évben tett egyetlen utazásából, René Cabourg azt tapasztalta, hogy nem alkalmazkodik tökéletesen a szokásaihoz. Először is kesztyűjét egy íróasztalfiókban felejtette, de annyira sietett, hogy mielőbb otthon legyen, mivel otthon már egy hét óta nem takarított, hogy nem ment vissza az utcáról érte. Aztán, ami még soha elő nem fordult vele, a porté d’Orléans-nál bement egy sörözőbe, s a pultnál megivott egy pohár sört: megállás nélkül szomjazott, mióta Marseille-ban felszállt abba a túlfűtött vasúti fülkébe, ahol, mivel nők is voltak, s mivel pizsamája kétes tisztaságú volt, felöltözve aludt. Végül, miután elhagyta a sörözőt, három újságkioszkot végigjárt, s egyiknél sem talált Le Monde-ot. Az utolsó kiadásból nem kaptak. Az autóbusz benn állt. Cabourg rávetette magát a France Soir-ra.

A 38-ason valahol középtájon, a kerekektől távol ült le, az ablak mellett, s az első oldalt, anélkül hogy ránézett volna, átlapozta. A belső, illedelmesebb lapok kevésbé rontották el az örömét. Soha nem kedvelte a harsány hírverést, a vicceket, a borsos tréfálkozást. S a nagybetűs címek valahogy ugyanazt a hatást gyakorolták rá.

Fáradtnak érezte magát, a két szeme között azt a bizonyos nyomást érezte, amely nála mindig az influenza előjele. Pedig aludt a vonaton, mégpedig az egyik felső couchette-en, ahonnan félt, hogy leesik, s arcát összehajtogatott zakójába temette, mert a vasúti párnáktól óvakodott. Aludt, de álmában folyton hallotta a kerekek kattogását a síneken, és végig szenvedett az elviselhetetlen hőségtől. Álmába beszivárgott a pályaudvari hangosbemondók szövege, s ostoba félelmek gyötörték: félt a balesettől, a fűtőtest szivárgásától, attól, hogy ellopják a tárcáját a feje alól, s még isten tudja, mitől.

A gare de Lyonról sál nélkül, kigombolt felöltőben távozott.

Marseille-ban e hosszú hét alatt szinte nyár volt. Szeme még káprázott a délután három órai napfénytől, amely, az avenue de la Canebiére-en sütött rá, mikor egy alkalommal a nappal szemben igyekezett az Öreg Kikötő felé. Meg a habos alsószoknyák fölött szétterülő halványszínű ruhák ringásától, amitől kicsit mindig kellemetlenül érezte magát. Most már legalább biztos, hogy megfázott, s ez így van jól.

Azt egyébként nem tudta, hogy miért van így jól. Talán a lányok miatt, a félénksége, a magányosan eltöltött harmincnyolc éve miatt. Amiatt az irigy pillantás miatt, amelyet szégyellt ugyan, de nem mindig tudta megállni, hogy oda ne pillantson, mikor fiatal, boldog, ragyogó arcú párral találkozott. Talán a miatt az ostobaság miatt, hogy ez annyira fájt neki.

Marseille-ra gondolt, ottléte nagyobb gyötrelem volt számára, mint az összes eddigi párizsi tavasz, a negyvennyolc órával ezelőtti marseille-i estére gondolt. Erre ostoba módon, felemelte tekintetét az újságból. Már gyerekkorában is mindig reflexszerűen meg akart bizonyosodni arról, hogy senki nem találta ki a gondolatait. Harmincnyolc év. Az autóbuszban, két üléssel előtte egy fiatal nő a Le Monde-ot olvasta. Cabourg kinézett az ablakon, megállapította, hogy a Chátelet-nál vannak, s hogy valójában még egyetlen sort sem olvasott el a lapból.

Ma este korán lefekszik. Csak előbb még megvacsorázik a „Chez Charles” nevű étteremben; épp a lakása alatt van, a házban. Holnap aztán kitakarít. Ott van rá az egész vasárnap délelőtt. Az újságban, amelyet még mindig nem olvasott, épp csak gépiesen sétáltatta a szemét egyik bekezdésről a másikra, megpillantotta a nevét, de ezen is alig egy másodpercig időzött el. Hosszasabban csak két sorral alább állt meg. mikor egy olyan mondatot betűzött ki, amelyben éjszakáról, couchette-ről, vonatról volt szó. Elolvasta az egész mondatot, de csak annyit tudott meg belőle, hogy az elmúlt éjjel a Phocéen egyik fülkéjében valami történt. Két sorral feljebb kellett ugrania, hogy felfogja egy Cabourg nevezetű egyén foglalta el az egyik couchette-et abban a bizonyos fülkében.

Széles karmozdulattal kellett széthajtogatnia az újságot, hogy visszalapozzon az első oldalra, ahol kezdődött a cikk. A szomszédja felszisszent, és mocorogni kezdett.

Nem is a cím, a fénykép ütötte szíven. A nő, az újságpapír szemcséi ellenére, olyan − kissé émelyítően − valóságos volt, mint azok az emberek, akiktől csak az imént búcsúztunk el, hál’ istennek, örökre, s a következő pillanatban összefutunk velük az utcasarkon, A nyomdafesték fekete-szürke árnyalatain át látta a szeme színét, dús haját, felvillanó mosolyát, az indított el mindent tegnap este még az út kezdetén, az táplált benne esztelen reményt, s az hozta rá a szégyent, éjjel egynegyed, egykor. Újra megcsapta orrát az az illatfelhő, melyet tudat alatt gyűlölt, mikor a nő hangosan rászólt, s vállának egy kimért mozdulatával hátrafordult, szinte súrolta őt, kimérten, mint egy bokszoló, egy gonosz tekintetű kis bunyós a „Central”-ból, a szombat esti műsor első összecsapásaiban.

Mintha egy gombóc jött volna egyre feljebb a torkában, s mintha ott dobogott volna a szíve is, olyannyira, hogy három ujjával, jobb kezének hüvelyk-, mutató- és középső ujjával megérintette a nyakát.

Mikor tekintetét ösztönösen az ablak felé fordította, hogy megnézze magát, látta, hogy már a boulevard de Strasbourg-on haladnak, nemsokára le kell szállnia.

Elolvasta a fénykép fölött a címet, a cikk első néhány mondatát, majd összehajtogatta az újságot.

Úgy tízen lehettek még az autóbuszban. Utolsónak szállt le, a hevenyészve összehajtogatott lapot a jobb kezében szorongatta. A téren áthaladva, a gare de l’Est előtt érezte az utazással járó szagokat, hallotta az ismerős hangokat; bár eddig is itt ment el minden este, valójában soha nem vett észre ilyesmit. Vonat fütyült a kivilágított épület mögött, mozdonyok indultak mindenfelé. A megfojtott nőre az egyik couchette-en találtak rá, miután a vonat beérkezett a pályaudvarra. Volt neve is: Georgette Thomas. De számára tegnap este csak egy aranyszínű „G” betű volt a kézitáskán, mély, kicsit fátyolos hang, valaki, aki kedvesen cigarettával kínálta, Winstonnal, mikor néhány szót váltottak a folyosón. Cabourg nem is dohányzott.

A tér másik felén, mikor már a járdán állt, nem bírta tovább, állva széthajtogatta az újságot. Az utcai lámpa távol volt, nem látta a betűket. A széthajtogatott újsággal a kezében benyitott egy söröző üvegajtaján, csaknem kihátrált, olyan nagy hőség és lárma csapta meg, aztán hunyorgó szemmel bár, de belépett. Átment a zsúfolt termen, egy halk hangon beszélgető pár mellett talált szabad helyet, egy padon.

Felöltőjét le sem véve leült, kiterítette az újságot a piros, csillogó kis asztalon, miután odébb kellett tolnia két nagy, üres poharat, a nedves kartonpapír söralátétekkel együtt.

A pár őt figyelte. Mindketten negyven év körüliek lehettek, a férfi talán valamicskével több. Olyan gyűrt, kicsit szomorú arcuk volt, mint az olyan embereknek általában, akiknek megvan már a maguk családja, csak egy-egy órára futnak össze a hivatalból kijövet. René Cabourg csúnyának találta őket, sőt kissé visszataszítóknak, mivelhogy nem voltak már valami fiatalok, mert a nő már tokásodott, mert egész biztos, hogy várt rá otthon a férje vagy a kölykök, mert… egyszóval mindenért.

Jött a pincér, letakarította a kis asztalt. René Cabourg-nak fel kellett emelnie az újságot. Egy törlés a ronggyal − a nedves foltok hamar eltűntek szem elől. Egy sört rendelt, mint a porté d’Orléans-nál is, mint reggel is, mikor hazaugrott, hogy letegye a bőröndjét, s utána betért az utcasarki bisztróba.

Szomjas volt, de nem is látta, mikor érkezett meg a söre. Belemélyedt az újságba, de homályosan mégiscsak megérezhette, hogy már ott van, mert anélkül hogy felnézett volna, kinyújtotta a kezét, és megfogta a poharat. Miközben ivott, s egyre csak olvasott, két csepp sör foltot hagyott a papíron.

A nő kozmetikai cikkekkel ügynökösködött. Ezt neki is mondta. S azt is, hogy négy napot töltött Marseille-ben. Cabourg emlékezett a gyöngysorára is, a kapocsra hátul a nyakán, amelyhez egészen közel került az arca, mikor felé hajolt, mielőtt azt a bizonyos dolgot tette volna.

Mikor rátaláltak, nyitott szemmel, hanyatt feküdt, ruhája zilált volt. Ez a kép egészen a cikk végéig a szeme előtt lebegett. Annyi apró kis részletet közöltek: felcsúszott szoknya, magas sarkú fekete körömcipő, a szétmorzsolt gyöngysor nyomai a nő nyakán.

Egy kétszobás kis lakásban lakott a place Pigalle környékén. A házmesternét már kihallgatták.

A házmesterné, írta a cikk, „a zsebkendőjével itatta fel szeméből a könnyeket”. Nagyon kedvelte lakóját: Georgette Thomas mindig mosolygott, pedig élete nem is volt igazán boldog. Huszonöt éves korában elvált. Becsületesen megdolgozott a kenyeréért. Isten tudja, van-e hozzá hasonló az egész negyedben, az emberek hamar elhagyják magukat. Persze jártak hozzá férfiak, de a házmesterné azt vallotta, hogy ez az ő magánügye volt, hiszen végül is szabad volt szegény kicsike.

René Cabourg előtt lámpa jelent meg, lámpaernyővel, egy befüggönyözött szobában. Épp csak egy fényfolt a mindent betakaró sötétségben. Suttogások. Egy férfi, bizonyára magas, jóképű, a szerencse kegyeltjeinek kissé önhitt mosolyával az ajkán. És a nő. A lecsúszó szoknya, a meztelen bőr, a csípő, vagy a váll hajlatának felvillanása fény és árnyék határán. A magánélete.

Végzett a pohár sörrel, újabb cseppek hullottak az újságra, A fekete körömcipő. A szelíden mosolygó nő, aki cigarettával kínálta a folyosón. Aztán meg az a „Central” valamelyik kis öklözőjéhez illő, gonosz tekintet. Az a sok férfi, aki már levetkőztette, aki feldúltan tartotta a karjai közt egy feldúlt ágyon, nyers kezük a csípőjén vagy a vállán. Ő meg, az az ostobaság, azon a marseille-i estén, az az elviselhetetlen vágy, mikor lesegítette a nő bőröndjét a csomagtartóból, ez az egész valószerűtlen nap, attól fogva, hogy kilépett, a gare de Lyon kapuján, s most ez az újság.

Azt gondolta magában, hogy tulajdonképpen örül, hogy a nő meghalt, hogy holtan találtak rá.

A vizsgálat nem sokkal azelőtt kezdődhetett, hogy ez a lap kijött. Megvolt benne a fülke többi utasának a névsora is. A rendőrség reméli, hogy önként jelentkeznek a prefektúrán vagy a körzeti rendőrőrsön. Úgy gondolják, hogy − értékes felvilágosításokkal szolgálhatnak mindazt illetően, ami a gyilkosság előtt történt. Valószínűnek látszik, hogy a bűntényt a vonat megérkezésének pillanataiban, a szokásos tülekedést kihasználva követték el.

Feltehetően nem rablás volt a gyilkosság indítóoka, így Tarquin főfelügyelő és beosztottjai a Bűnügyi Rendőrségen bízvást remélhetik, hogy hamarosan megtalálják a tettest. Ennyi volt az egész.

René Cabourg tudta, hogy mikor a vonat beérkezett, nem volt semmiféle tülekedés. Az utasok, csomagjaikkal bajlódva, már ott álltak a vonat folyosóján, s egymás után, békés sorban kígyóztak lefelé a lépcsőkön. Bőröndöket adogattak ki a vonat ablakain át. A peronon, minél közelebb ért az ember a kijárati korlátokhoz, annál sűrűbb lett a tömeg, szinte beburkolta az embert. Mindenki lábujjhegyre állt, a nyakát nyújtogatta, hogy a fejek felett észrevegye rá váró hozzátartozóit..

René Cabourg elé senki nem jött ki. Ezt előre tudta, sietett is gyorsan elhagyni a fülkét, a vonatot, a pályaudvart. Elsőnek ment ki a fülkéből, a vasúti kocsiról is az elsők között szállt le, a pályaudvarról is azzal az első emberhullámmal távozott, amelyre nem várt senki.

Már negyedszer olvasta el az újságban közölt névsort, próbált arcokat képzelni a nevek, számok helyébe. Az a bőrzakós, ritka hajú pasas lehetett Rivolani, az ócska kis papírbőröndjével, amelynek minden sarka töredezett és mocskos volt. Darrés meg az a fiatal lány, aki Avignonban szállt fel, s ott állt mosolyogva a folyosón, mialatt ő a „G” betűs kézitáskát szorongató hölggyel beszélgetett. Nem, az mégsem Darrés volt. Ha Thomasé, az áldozaté a két számmal távolabbi couchette volt, és ha baloldalt voltak a páros, jobboldalt a páratlan számúak… Már semmiben sem volt biztos. Ellenőrizte a saját, couchette-jének a számát is.

Ez az. Balra, lenn, az a bőrzakós férfi Rivolani volt. Jobbra, az alsó fekhelyen az a szőke, negyvenes, kicsit erősen kikészített, leopárd-, vagy valamilyen leopárd utánzatú kabátot viselő nő pedig Darrés. Balra a középső couchette-en aludt az a lány, aki Avignonban szállt fel. Ő is szőke volt, nem sokkal lehetett több húszévesnél, világoskék kabátot viselt könnyű nyári ruhája fölött, melyet elől szalagcsokor díszített. Jobbra a középső couchette volt Georgette Thomasé.

René Cabourg egy pillanatra újra maga előtt látta a felcsúszott szoknya alól kivillanó térdét, mikor ágaskodott, hogy levegye bőröndjét a csomagtartóról. Garaudy a bal felső couchette-en. René Cabourg rá egyáltalán nem emlékezett. Nem figyelt fel rá. Azaz dehogynem, azon a couchette-en még nem feküdt senki, mikor ő éjjel fél egy körül elfoglalta a jobb felsőt, a sajátját. Később hallott valami hangot.

Felnézett az asztalánál álló pincérre. A pincér szolgálata véget ért, benyújtotta a számlákat.

René Cabourg, miközben aprópénzt vett elő, talált egy telefonérmét. Eszébe jutott az a szűk, nedves fűrészporszagú telefonfülke, egy boulevard de Strasbourg-i bisztróban, nem messze onnan, ahol most van, ahonnan két héttel azelőtt, egy estén, mikor esett az eső, megpróbálta telefonon elérni egy kollégáját, aki egyszer azt mondta neki, hogy szereti a bokszmeccseket. A szám nem felelt. A pincér felszedte az asztalról a pénzt, dünnyögött valamit a szombat estékről, a télről, s fejét ingatva állt odébb, elmaradhatatlan asztalkendője az alsó karján átvetve, az olyan ember lépteivel távolodott, aki egész nap talpon volt.

René Cabourg még egyszer, villámgyorsan megnézte a nő fényképét az első oldalon, aztán gondosan összehajtogatta az újságot, s letette maga mellé a padra.

A pohara üres volt. Letette a telefonérmét pontosan maga elé, a söralátétre. A pult fölött, a villanyórán csaknem hét óra volt.

Az a pár, a szomszédos asztaltól, már korábban elment. René Cabourg a pad támlájának támasztotta a fejét, lehunyta szemét a vakító neonfényben.

Talán ez a mozdulat késztette elhatározásra. Fáradt volt, tudta, hogy a vasárnapját egy vetetlen ágy, egy gázrezsó − amelynek a csövét már ezer éve meg kellett volna javíttatnia − és egy csésze társaságában − nem fogja elmosni, így aztán néhány grog után már ugyancsak ragadós lesz −, influenzáját kúrálva fogja eltölteni. Már semmi kedve sem volt mielőbb hazaérni, ez az, ez volt az igazság. Szeretett volna beszélni valakivel, valakivel, aki meghallgatja, aki legalább néhány percen át elég fontosnak tartja a személyét ahhoz, hogy meghallgassa.

Jobb kezébe fogta a telefonérmét, felkelt, s már állva, a hirtelen zajossá vált helyiségben, szemével a telefonfülkét kereste. Lement néhány lépcsőfokon. Már a több személyes fülkében, ahol a közfalakat mindenféle irkafirkák díszítették, döbbent rá, hogy nem is tudja, kit hívjon fel. Az újságban az állt, hogy vagy a Bűnügyi Rendőrséget vagy a körzeti rendőrőrsöt.

A Bűnügyi Rendőrség számát kereste egy letépett fedelű telefonkönyvben. A prefektúráét találta meg. Az áldozat térdére gondolt, az újságban közölt fényképre: a fekete körömcipőre, a gyöngysor lenyomatára a nő nyakán. Megpróbálta, hogy csak arra gondoljon, amit most csinál. Vajon ő telefonál elsőnek a fülke utasai közül?

Már a ,,halló”-nál megbicsaklott a hangja, meg kellett köszörülnie a torkát. Bemondta, hogy a Phocéen egyik utasa, azaz annak a fülkének az utasa, amelyről a France-Soir-ban szó volt, hogy ő Cabourg. Akarata ellenére ezt az utóbbi közlést olyan határozott, sőt dicsekvő hangon mondta, hogy a vonal másik végén csak ennyit feleltek: „Na és?”

Nem is tudtak semmiről. Utánanéznek. Várnia kellett egy kicsit. Először is nem ezt a számot kellett volna hívnia. Erre azt mondta, hogy nem tudta.

A készülék alatti kis polcra könyökölve, állát tenyerébe támasztva várt, a hallgató ott sercegett a füle mellett, s ő már megbánta, hogy telefonált.

Most kétségbeesetten, próbálta megtalálni az elvesztett fonalat, próbált visszagondolni az utazásra, mérlegelni, hogy mit is fog mondani. Csak annak a kislánynak a mosolyára emlékezett, aki − hogy is hívták? − Avignonban szállt fel. A nevét már nem tudja, ő az indulás előtt félórával szállt fel a vonatra. Ki volt akkor a fülkében? Senki. De igen. Egy fiú, egy tizenöt év körüli fiú. Egy szőke, szomorúarcú fiú gyűrött tweedöltönyben. Azaz nem éppen a fülkében volt, inkább az ajtajában. Talán valaki az egyik szomszédos fülkéből.

René Cabourg azonnal levette felöltőjét, s le is terítette a jobb felső couchette-re, a sajátjára. A bőrzakós férfi és a szőke nő épp abban a pillanatban érkeztek, mikor a lába földet ért: még félt is egy kicsit, hogy rászólnak, amiért cipővel ráállt az alsó couchette- re.

Georgette Thomas sokkal később jött, épp csak egy-két perccel a vonat indulása előtt. Cabourg a folyosón állt. Csak nehezen tudott helyet szorítani a nőnek, hogy be tudjon menni a fülkébe, mert a folyosó tele volt az ablakon keresztül búcsúzkodó utasokkal. Megérezte a parfümje illatát. Arra gondolt, hogy igazán bosszantó, hogy nőkkel lesz együtt, és nem tud majd levetkőzni. Meg valami másra is, valami ostobaságra, amiről rögtön meggyőzte magát, hogy ostobaság, de már el is felejtette, hogy mi volt az.

– Nem feledkeztem meg magáról − mondta egy hang a vonal túlsó felén. − Egy másodperc, és adom az illetékest. Ne tegye le a kagylót!

Talán a többiek még nem olvasták az újságot, nem telefonáltak? Egyszerre az volt a benyomása, hogy rátalált a légkörre, valamire, amit kellemesnek talált, látja a fülkét, a couchette-ekét, amelyeken mindenki úgy helyezkedett el, ahogy tudott, előtte az egész utazás. Talán valamennyiüket behívják tanúként, hogy szembesítsék őket egymással. Ott várakoznak majd sorban egy padon, egy durván kimeszelt falú helyiségben. Valamennyiükben lesz egy kis szorongás.

– Hallgatom − mondta egy hang.

René Cabourg megismételte, hogy a Phocéen utasainak egyike, a neve benne volt a France-Soir-ban.

Rövid, éles sercenés, amely bántotta a fülét. Aztán ismét egy másik hang: Tarquin főfelügyelő még nincs benn, Grazzi felügyelőt adjak. René Cabourg-nak eszébe jutott, hogy egy középsúlyú bokszolót hívtak így, még Cerdan idejében. A felügyelőt tehát ugyanúgy hívják, mint azt a bokszolót.

Pontosan a polc felett, amelyre két könyökével támaszkodott, egy obszcén rajzra lett figyelmes, szeme közvetlen közelében: párzási aktus golyóstollal felrajzolva, mellette egy rövid közlés, miszerint egy bizonyos J, F., aki huszonkét éves − és aki bőven követ el helyesírási hibákat −, minden délután négy órakor ugyanezen a helyen található. Cabourg körülnézett, és látta, hogy mindenütt hasonló randevúk időpontja borítja a falat.

– Grazziano felügyelő?

Ő volt az. Mindenről tudott. Monsieur Cabourgnak szólította, akárcsak az ügyfelei, mikor felhívják a placé d’Alésia-i hivatalában. A felügyelőnek telt, mélyen zengő hangja volt, amolyan rádióbemondó-hang. René Cabourg széles vállakat képzelt hozzá, visszatűrt ingujjakat az izmos alsókaron, az este hét órai időponthoz illő, fáradtságtól merev arcot.

A felügyelő, aki egy bokszolóval azonos nevet viselt, szólt, hogy kerít valami írószerszámot, aztán azt mondta, hogy hallgatja, de rögtön ő kezdett beszélni: családi neve, keresztneve, kora, lakáscíme, foglalkozása.

– Cabourg, René Cabourg. Harmincnyolc éves vagyok. Egy háztartási cikkekkel foglalkozó cég értékesítési előadója vagyok. A „MOKO” cégé. Modern… Igen, ez az, „MOKO”. Nem, egy sörözőből beszélek, a gare de l’Est környékéről. Nem messze lakom innen, a rue Cinord-ban. Amint megláttam ezt a cikket a France-Soir-ban… Azaz tulajdonképpen nem is egészen így van, nincs semmi különös mondanivalóm, csak úgy gondoltam, hogy fel kell hívnom önöket…”

– Jól tette. Valóban a, nézzük csak, a 226-os couchette volt az öné, biztos?

– Igen, ha beléptünk, jobbra a felső couchette, az az.

– Marseille-ban szállt fel a vonatra?

– Igen. Tegnap este.

– És semmi különöset nem vett észre az út folyamán?

Már ott volt a száján a felelet, hogy bizony nem túl gyakran van alkalma utazni, így aztán mindent „különösnek” érzett a vonaton, de végül, csak annyit mondott, hogy nem, semmit.

– Mikor szállt le a vonatról?

– Érkezéskor. Akarom mondani szinte az érkezés pillanatában.

– Mikor elhagyta a fülkét, nem észlelt semmi különöset?

Most meg, ostoba módon, egyenesen nevetésre ingerelte a szó, s ha ezt meghallja a másik, ugyancsak neveletlennek hiheti. Nem − mondta, nem észlelt semmit, de arról biztosíthatja a felügyelőt, hogy az áldozat akkor még életben volt.

– Ismeri az áldozatot?

– Úgy érti, tudom-e, hogy melyik nőről van szó? Láttam a fényképét…

– Más nők is voltak a fülkében?

Hát nem tudják. Még senki sem hívta őket. Ettől furcsa érzése támadt: elsőként érkezett, elsőként távozott, ő az első tanú.

– Igen, két másik is volt. En legalábbis annyit láttam.

– A kapott névsorban csak vezetéknevek szerepelnek − mondta Grazziani felügyelő − s ön az első a fülke utasai közül, aki felhívott minket. Tudna nekünk személyleírást adni a többiekről?

– Természetesen − mondta René Cabourg. Az újságot benn hagyta a sörözőben, a padon. Bosszankodott magára.

Ugyanakkor csalódott is volt. Nem gondolta, hogy telefonon zajlik le a kihallgatás, ebben a fülkében, ahol már kiverte a veríték, ahol le nem tudta venni a szemét az ügyetlen rajzról, bár tulajdonképpen már nem is látta.

– Mondja, nem lenne jobb, ha személyesen keresném fel?

– Most?

Rövid csend támadt, majd a rádióbemondó-hang közölte, hogy igazán kedves az ajánlata, de már hét óra elmúlt, s neki még egy másik ügynek is alaposan utána kell néznie.

A legjobb az lenne, ha holnap reggel felküldhetne hozzá egy felügyelőt, vagy ha nincs ellenére, fáradjon be személyesen tíz óra körül a quai des Orfévres-re. Nincs ellenére? René Cabourg azt válaszolta, hogy persze hogy nincs, de aztán elszégyellte magát, és helyesbített: majd megpróbál áttenni egy randevút.

– Rendben. Most mondom az utasok nevét, s azt, hogy hányas számú helyet foglaltak el a fülkében. Próbáljon visszaemlékezni! Rivolani, bal kéz felől, az alsó fekhelyen. Férfi, vagy nő volt?

– Férfi. Bőrzakót viselt. Azt hiszem, zöldet. Olcsó, öreg bőröndje volt. Azaz mind a négy sarka lekopott már, ismeri az ilyet? Nem volt valami beszédes. Azonnal lefeküdt, ruhástul, s bizonyára el is aludt.

– Hány éves volt?

– Negyvenöt-ötven. Olyan kétkezi munkás kinézete volt, gépész, vagy valami hasonló lehet. Ma reggel, nem sokkal az érkezés előtt, mikor kimentem mosakodni, még mindig aludt. Sorba kellett állnom. Tudja, hogy szokott lenni az ilyesmi. Később, bevallom, már ügyet sem vetettem rá.

Ez idáig remek, a felügyelő elégedett volt.

– Darrés, a jobb alsó couchette-en.

– Nő volt, negyvenéves, talán valamicskével több. Nehéz volt megállapítani az erős smink miatt. Leopárdbunda, vagy valami utánzat, ő, Cabourg, soha életében nem tudta megállapítani, hogy melyik a valódi szőrme. A nő szőke volt, erős parfümöt használt, mesterkélt hangon beszélt. Kicsit, hogy is mondja − habozott, hogy vajon használja-e ezt a választékos szót, mert nem is volt biztos benne, hogy a felügyelő megérti −, szóval, affektált, A vonat indulása, után egy órával a mosdóba ment ki levetkőzni. Rózsaszín pongyolában jött vissza, alatta rózsaszín pizsama. Torokpasztillát szopogatott, egyszer az áldozatot is megkínálta vele.

Túl sokat beszél. Soha nem tud a lényegre térni. Ennyi az egész − mondta. Az is eszébe jutott, hogy a szőke nő filmekről beszélt, a Cote d’Azurről, színházról, meg arra is, hogy reggel ő kelt fel először, mert mikor Cabourg lekászálódott a fekhelyéről, a nőt már felöltözve, indulásra készen látta, bőröndjei is ott sorakoztak mellette. Végül csak elmondta ezeket a részleteket is.

– Helyes − mondta a felügyelő −, most este nyomára bukkantak egy Eliane Darrés nevű színésznőnek, valószínűleg ő volt a szőke nő.

– Bombat, bal kéz felől a középső couchette.

– Fiatal, nem túl magas, csinos, szőke lány, úgy húsz év körüli. Avignonban szállt fel, igen. Amolyan kis irodista lánynak látszott, aki talán Párizsban kapott állást. Kicsit éneklő hangon beszélt. Szóval egy kis délies akcentussal.

– Garaudy, balra fenn.

Erről nem tudott semmit. Az a fekhely üres volt.

– Nocsak − mondta a felügyelő −, hiszen minden jegyet kezeltek, s a Bűnügyi Nyilvántartó jelentése szerint, amely itt van a szeme előtt, az a couchette is foglalt volt.

René Cabourg azt mondta, hogy talán félreértette, ő egyszerűen csak nem látta azt a személyt, mivelhogy a couchette akkor még üres volt, mikor ő felkapaszkodott a sajátjára.

– Ez hány órakor történt?

Ostobaság volt, de habozás nélkül hazudott.

– Tizenegy óra, negyed tizenkettő, már nem is tudom. Később felfigyeltem egy hangra. Nagyon éberen alszom, s akkor elég rosszul is aludtam.

– Azt akarja mondani, hogy a szomszédos couchette-en fekvő személy, azaz Garaudy hangját hallotta?

– Igen. Azaz feltételezem, hogy az övét. A nő, azt hiszem, az alatta fekvő lányhoz beszélt. Sőt úgy rémlik, hogy le is hajolt hozzá, és jó sokáig beszélgettek.

– Miért mondja, hogy „a nő”?

Kedve lett volna azt felelni, hogy egyszerűen ez jött a nyelvére, de tulajdonképpen mit számít ez az egész?

– Mert azt hiszem, valóban nő volt.

– Miből gondolja?

– Lágy hangja volt, nem férfihang. Aztán meg, bár ezt elég nehéz megmagyarázni, de, szóval, nagyon éberen alszom, úgyhogy éreztem a jelenlétét, hallottam, hogy mocorog. Egyszóval, nő volt.

– Úgy érti, hogy a hangból, a mozdulatokból érezte?

– Igen, ez az.

Aztán az áldozatról faggatták. René Cabourg ismét megszomjazott. Szerette volna kinyitni a fülke ajtaját, már kevés volt odabenn a levegő. Érezte, hogy inge a hátához tapad, hogy izzadságcseppek csorognak végig a halántékán, az állkapcsán.

Pár percig beszélgetett a vonat folyosóján Georgette Thomasszal. A nő magáról csak egyetlen dolgot árult el, hogy egy cég képviselője. A nevét nem mondta. Ja igen, azt is említette, hogy négy napot töltött Marseille-ban. S hogy ez évben már harmadszor utazott abba a városba. Nem, nagyon nyugodtnak, kipihentnek látszott. Reggel, mikor ő elhagyta a fülkét, a nő még odabenn volt. A többiek még mind benn voltak. Azaz nem, Garaudy tulajdonképpen nem volt benn. De ezt talán csak azért mondja, mert ő nem látta, mert végig az volt a benyomása, hogy az a nő nem is tartozott a fülkébe.

– Megvagyunk!

Cabourg megadta rue Cinord-i házszámát, a hivatali telefonszámát, s megígérte, hogy holnap, pontban tíz órakor ott lesz a quai des Orfévres-en. Harmadik emelet, 303-as ajtó.

A rádióbemondó-hang köszönetet mondott, majd elhallgatott. Egy kattanás, amelytől René Cabourg valahogy nem könnyebbült meg.

Kinyitotta a fülke ajtaját, közben elolvasott egy másik firkálást a falon, egy másodpercig még ott állt, mozdulatlanul, a felfrissülő levegőben.

Ő is valami ilyesmit művelt. Valamikor, éjjel negyed egykor, egy vonatban, valami ilyesmit: ugyanilyen nyomorult féreg volt, mint aki bemocskolta ezeket a falakat a disznóságaival. Ö ugyan nem mocskolta be a falakat, de ez nem változtat a tényeken.

Grazziano. A place de la gare de l’Estre leszálló estében, felhajtott gallérú felöltőjében, René Cabourg azon tűnődött, vajon holnapig beszél-e a felügyelő más utasokkal is a kupéból, s vajon mániákus falra firkálónak, szex őrültnek tartja-e majd?

Rosszul tette, hogy hazudott, hogy nem mondta meg, valójában hánykor feküdt le. Mire jó az ilyesmi? Valaki biztos meghallotta, a nő nagyon hangosan szólt rá, csaknem kiabált. Emlékeznek majd, hogy volt valami vita a folyosón, ezt a vitát mindegyik a maga módján fogja kiszínezni, de arra biztosan emlékeznek majd, hogy mikor volt, hogy a jegykezelés után, és nem előtte volt. S ezt a kalauzok is tanúsítják majd.

Hazudott. S aki egyszer hazudott, annak nemigen hisznek többé. Ha annyira el akarta titkolni azt az összeszólalkozást, akkor annak volt valami jelentősége. Valami beteges neheztelésre következtetnek majd, s ez talán indítóoknak is elég.

A vita okát sem lesz nehéz kideríteni. S tulajdonképpen az is elégséges indítóok lehet: nagyon könnyén elképzelhető, hogy leszállt a vonatról, majd egy pillanattal később visszaszáll, hogy a fekete körömcipős nőt egyedül lepje meg a fülkében, s hogy rávesse magát. A nő bizonyára védekezett. Ö pedig, hogy kiáltozásának véget vessen, megfojtotta.

Na nem.

Ötödik emeleti szobájában, abban a kis manzárdszobában, ahol egy hét óta minden szanaszét hevert, ruhaneműk, kaktuszok és edények, René Cabourg odaállt a mosdó fölötti tükör elé, bevett két influenza elleni port egy pohár vízzel, s megnyugtatta magát, hogy semmi sem úgy fog lezajlani holnap, ahogy az imént elképzelte.

Először is lehet, hogy egyszerűen tévedett, valóban nem emlékezett már, hogy hánykor feküdt le. Csak az a fontos, hogy holnap ő maga mesélje el azt az incidenst, mint valami lényegtelen kis apróságot, mielőtt bárki más megemlíthetné.

Nagyon pontosan tudta, milyen mozdulatokkal kell előadnia, milyen fesztelenül kell viselkednie. Ajkán halvány mosollyal, mielőbb rá fog térni az incidensre, s közben majd a fejét csóválja, mintha csak ezt mondaná: „Nahát, ezek a nők…”

– Nahát, ezek a lányok!” − mondja majd. „Ott állunk a folyosón, kettesben. Volt benne valami kihívó. Tudja, milyen ez. Az ember megérzi az ilyesmit. Megtapogattam egy kicsit. Tudja, hogy megy az ilyesmi. Köztünk legyen mondva, igazán kár érte, hogy egy ilyen jó testű lány csak úgy egyszerűen kinyírassa magát… Szóval, egyszer csak kikérte magának; mire én elmentem lefeküdni.”

Aztán gyorsan áttér valami másra. Mintha ez holmi tréfás kis anekdota lett volna − férfiak, egymás között −, semmi több.

Ahogy ott állt a tükör előtt, s mint nemrég azt az obszcén rajzot, nézte magát, de tulajdonképpen nem is látta, hirtelen még nyomottabb lett a hangulata. Tudta, hogy ezt a szerepet nem fogja tudni eljátszani, nem tud ilyen stílusban beszélni. S csak még hülyébben hangoznék az egész. Inkább magától elmondja az igazat, olyan szegénynek, olyan szánalmasnak fog feltűnni, hogy mind zavarba jönnek tőle. Dadogni fog, elpirul, talán sírva is fakad. Rásegítik majd a felöltőjét, s kiteszik a szűrét, mert azt se tudják majd, hogy mit mondjanak, s mikor végre kint lesz, fellélegeznek. Szegény fickó!

René Cabourg már levette a felöltőjét, de most újra felvette, begombolta. Nem marad itthon. Elmegy, eszik valamit vacsorára, bármit. Ránézett a bőröndjére, amely az elmúlt szombat óta a bevetetlen ágyon hevert, arra gondolt, hogy jó lenne, ha felvenne egy alsó trikót, meg kivenne egy másik pár kesztyűt. De aztán csak kiment az ajtón; a mennyezeti lámpát eloltotta, de a másikat, a mosdó fölöttit nem, az továbbra is megvilágította az üres tükörfelületet.

A „Chez Charles” bejáratánál egy pillanatig habozott. Már majdnem kilenc óra volt. Látta az ablakon át, hogy a főnök épp lezárja a pénztárt. Már csak egyetlen vendég, egy szőke fiatalember ült odabenn, aki felemelte a fejét, s ránézett; nyitva volt a szája, épp egy falat sült húst készült bekapni. René Cabourg odébbállt, két kezét felöltője zsebébe süllyesztette, gallérját felhajtotta.

Járás közben újra a nőre gondolt, sötét kosztümjére, nylonharisnyába bújtatott hosszú lábaira, arra a képre, ahogyan a France-Soir-ban megjelent. Sajnálta már, hogy otthagyta az újságot a sörözőben, a padon. Szerette volna újra elolvasni a cikket, újra megnézni a fényképet.

Az istenért, minek is telefonált? Lehet vagy egy tucat Cabourg ebben a komor városban, amelyét soha, igen, végül is soha nem érzett a magáénak. Úgysem találták volna meg.

Grazzianóról eszébe jutott a bokszoló, a bokszolóról a „Central”, a „Central”-ról a szombat este. Épp szombat este volt. Úgy érezte, hogy már régóta ez az első kellemes felfedezése. A „Central”-ba!

Először úgy gondolta, hogy metróra száll, de aztán, vigye el az ördög, hisz még hónap eleje van, karácsonykor meg úgyis felemelik a fizetését. Szinte futva igyekezett a gare de l’Est felé, a taxiállomáshoz. A pályaudvaron már valóban futott valaki, aki bizonyára egy vonatot akart elérni, ott futott mögötte. René Cabourg meglökött egy előtte elhaladó párt, elnézést kért, kinyitotta egy taxi ajtaját, s odakiáltott a sofőrnek:

– A Central-ba! Az ökölvívócsarnokba ..

Egészen kifulladt. Kilenc óra volt. A versenyek már megkezdődtek. Lekési az első összecsapást. Pedig épp egy ilyen első mérkőzés, egy hárommenetes amatőr meccs hozta meg a kedvét ezekhez a szombat esti kiruccanásokhoz. Még 57-ben, egy februári estén. Két légsúlyú állt egymással szemben. Két ötvenhárom kilós, vadállatias arcú kis fickó.

Akkoriban csak egy régi osztálytársa kedvéért ment el a „Central”-ba, aki feljött egy hétre Párizsba, aztán utazott is vissza Gironde megyébe, Cabourg is ott született. Azok az ökölcsapások, a két kis bunyós komor pillantása, mikor kicsit kifújták magukat… De nem is ez volt a lényeg. Hanem az, hogy az egyik, alighogy egy törülközővel a vállán belépett a ringbe, már zuhant is hátra, összevert képpel, karjai belegabalyodtak a kötelekbe, s csak tűrte és tűrte és tűrte a csapásokat, míg a bíró derékon nem kapta az ellenfelét, hogy leszedje róla, volt nagy kiabálás, csak úgy recsegtek a székek, a tömeg szinte egyszerre emelkedett fel, mint egy nagy hullám. Akkor történt. Az volt a döntő pillanat.

René Cabourg is együtt állt fel, együtt üvöltött a többiekkel, éberen figyelte a vesztes próbálkozásait, a nyertes lábmozgását, s csak később, sokkal később érezte, hogy fáj a keze a tapsolástól, s hogy most már újra önmaga lett, egy nagy nulla, egy ember a tömegben.

Legközelebb egyedül ment el a „Central”-ba, s újra ugyanaz történt. Később megismeri már az ember a törzsszurkolókat, megjósolják az összecsapások kimenetelét, szünetben iszik az ember egy pohár italt a szomszédos bisztróban, s élvezi, hogy végre, egy hosszú, eseménytelen hét után, szombat este van, s hogy nemsokára újra szombat este lesz.

René Cabourg, mikor a „Central” előtt kiszállt a taxiból, azt hitte, hogy most az egyszer utolsónak érkezik. De nem. Újabb taxi állt meg az övé mögött. Egy nő szállt ki belőle, egyedül, a vasúton megismert nőre emlékeztette, mert ennek is barna volt a haja.

Elhúzódott a pénztárablaktól, mikor a nő odaért, és elfoglalta a helyét. Fiatal nő volt, de az élet már nyomot hagyott rajta. Kis fekete kabát volt a vállára vetve, kézitáskáját úgy szorította a kebléhez, mintha attól félne, hogy elveszti. Cabourg látta, hogy a keze kivörösödött, kiszáradt a sok mosogatástól. Talán valamelyik ma este mérkőző bokszoló felesége, aki az öltözőben várja meg a meccs végét, őrülten reménykedik férjecskéje szerencséjében: sok dohány, kényelmes lakás, hírnév − egy kis szerencse a javából…

Három amatőrmérkőzést végignézett, de nem érezte azt a bizonyos élvezetet, amelyért idejött. A marseille-i estékre gondolt, abban a kis szállodában, az avenue de la République-en: a szomorú kis szobára, mert bizony vigyázni kellett, hogy ne legyen túl nagy a számla, a levendulaillatú ágyra, a negyvennyolc órával ezelőtt a szomszédos szobában vitatkozó párra, s arra is, ami a vitájukat követte.

Nem sokkal korábban ért haza. Az aktatáskája, tele dossziéval, még ott volt a kezében. Csak ült az ágyán mozdulatlanul, felöltőben, lélegzetét is visszafojtva. Az asszony hosszadalmas sirámai a fal túlsó oldalán, mégis közel, olyan közel, hogy egyes szavakat meg is értett, s aztán hirtelen azok a rövid kis sikolyok, amelyek már csak összeszorított ajkai közül törhettek elő, s olyan élesen, mint mikor egy kis állat nyüszít…

Cabourg sokáig ott ült az ágyon, talán két óráig, talán háromig. Hallotta, hogy nevetnek, tudta, hogy meztelenül fekszenek a gyűrött lepedőn, az ágyon, a fal túloldalán. Olyan dolgokat tudott hát a nőről, amelyeket egyedül a szeretője ismert. Például, hogy a gyöngysorát akkor is magán hagyta. S hogy Párizsban vásárolta. Hogy hosszú haja egészen a háta közepéig ért. Nevettek, civakodtak, aztán újra kezdődött a nyüszítés, az állathangra emlékeztető nyöszörgés, a gügyögés, s előtte megjelentek a képek.

Soha nem látta még ezt a nőt. Akkor kiment a szobából, kószált a kihalt utcákon, majd visszament. Már nem hallotta a hangjukat. Elmentek.

Az emberek lassan felálltak körülötte. Szünet volt. Nem mert ránézni a szomszédai arcára. Lement a mosdóba, hideg vízzel locsolta fénylő homlokát. Milyen ostobaság volt eljönni hazulról. Láza van. Meg fog betegedni.

Holnap megkeresi a felügyelőt a harmadik emelet 303-as szobában. Szépen elmondja, hogy mi történt. Hogy egyedül van, hogy csúnya, hogy mindig is az volt, hogy Marseille-ban egy nő, akit nem is ismert, egy falon keresztül adta értésére, hogy szánalmas alak, egyszerűen azzal, hogy valami veszett gyönyörrel csinált bizonyos dolgokat, amelyekről ő, Cabourg, isten tudja, miért, azt hitte, hogy a nők csak kötelességből vagy pénzért csinálják. Hogy aztán órákon át csak sétált, sőt sírva is fakadt egy pádon, isten tudja, hol, a marseille-i éjszakában, szaggatottan: zokogott, mint valamikor régen.

Hogy soha semmit nem értett az életből, ebből a furcsa játékból, amelyen mások olyan jól mulatnak, mindazok, akik, isten tudja, hogyan, meg tudják tanulni a szabályait. S hogy végül felszállt egy éjszakai vonatra, ahol minden új, minden „különös” volt neki, hogy meglátta egy barna nő térdét, mikor a nő le akarta venni a bőröndjét, hogy kivegyen belőle egy doboz aszpirint, amelyből egyébként egy darabot sem vett be. Mire ő, szegény hülye, meggyőzte magát, hogy az aszpirin csak ürügy volt a nőnek arra, hogy beszélgetésbe elegyedjenek. Hogy a nő szép volt, szebb, mint az összes nő, akihez valaha is ennyire közel tudott kerülni. Hogy olyan közel volt hozzá, hogy érezte a parfümje illatát, pontosan ki tudta venni a kapocs formáját a gyöngysorán. Hogy erről a gyöngysorról egy másik jutott az eszébe, amelyet pedig soha nem is látott. S hogy akkor, abban a pillanatban, mikor a nő kihajolt a vonat ablakán, s nevetgélve isten tudja, miről fecsegett, ő meg sem hallotta, akkor bizonyosodott be, hogy nem ismeri a játékszabályokat, hogy csak egy szánalmas kis figura.

René Cabourg nem hallotta, hogy a mosdó ajtaja kinyílt a háta mögött. A mocskos, repedezett mosdókagyló fölé hajolva megeresztette a csapból a vizet, homloka, haja már nedves volt, felöltője kinyílt ugyancsak átázott mellénye fölött, ekkor kapta a revolvergolyót a nyakába, valamivel tarkó alatt. Nem hallotta a lövést, nem látta a felvillanó kis lángot, észre sem vette, hogy rajta kívül más is van a kihalt mosdóban. Már közel negyedórája véget ért a szünet.

Előredőlt a mosdó feletti tükör irányában, nem értette, miért kerül egyre közelebb saját arcához − fájdalmat nem érzett −, s továbbra is azon gondolkozott, mit mond majd;

Megfordult saját tengelye körül, leroskadt a mosdóra, nyakkendője a csapból folydogáló vízben ázott. Arra gondolt hogy meg fogja mondani valamennyiüknek, igen, hogy amikor a nő kihajolt az ablakon, akkor ő mit csinált; nem kezdte tapogatni, nem, egyetlen olyan mozdulatot sem tett, amit kellett volna, valami esztelen reménység öntötte el, feje a csapvíz alatt, a mosdó kőpadlóján térdepel, s akkor a vállára tette a kezét, igen, a vállára tette, mert az a nő volt az egyetlen lény, aki meg tudta érteni, s isten a megmondhatója, hogy meg is értette, feje a mosdókagylóban. S akkor a nő kimért vállrándítással hátrafordult, mint egy bokszoló, aki megérzi, hogy ellenfele megtette a kezdő lépést, talán azért fordult hátra, hogy kinevesse, de ránézett az arcára, s azon bizonyára valami sokkal komolyabb dolgot látott, szeméből valami elviselhetetlen gondolatot olvashatott ki. Erre megdühödött, kiabálni kezdett.

Lassan lecsúszott a mosdó mellett, feje lehunyt szemmel bukkant ki a vízből, igen, mondta magában, a kezem ott volt a vállán, így történt, s azon tanakodott, milyen kifejezés ülhetett az arcán, amit a nő nem bírt elviselni, de mielőtt megtalálta volna a választ, már ott feküdt, hason, a kőpadlón, már halott volt.

A 224-es couchette

Georgette Thomas elbűvölő, figyelmes mosollyal nézett a fotógráfus lencséjébe. Aznap szőrmegalléros fehér kiskabátot, vagy hosszú kabátot viselt, s arcát, tiszta tekintetét keretező haja ettől még szebbnek, még sötétebbnek látszott. Minden bizonnyal örömé lelte a hajában, sok időt eltölthetett az ápolásával, s azzal, hogy különböző frizurákat próbált ki. S szeretett minden olyasmit, ami kiemelte hajának szépségét, bizonyára ezért uralkodott egész ruhatárában a fehér szín.

A férfi, amint ott állt atlétatrikóban és pizsamanadrágban − Antoine Pierre Emilé Grazziano, akit többen csak Grazzinak hívtak −, azt gondolta magában, hogy bizonyára a főnöknek van igaza, egy ilyen csinos lányt csakis szerelemféltésből ölhettek meg, S ki tudja, a tettes talán már ott zokog egy körzeti rendőrőrsön.

Visszatette az igazolványképet három karácsonyt megért, vörös szattyánbőr tárcájába, s egy darabig a konyhaasztalra könyökölve ült az ablak előtt, álla tenyerében nyugodott. Mielőtt feltette volna a kávét a tűzhelyre, melyet egyébként könnyedén elérhetett anélkül, hogy felállt volna a székről, félrehúzta a virágos függönyt: teljesen hétköznapi hangulatú volt ez a vasárnap, még az égbolt is oly módon volt szürkés, mint aki maga sem tudja, hogy mit akar.

Odakinn a ritkás füvön, melyet a házban csak úgy emlegettek, hogy „a zöld folt”, a hideg éjszaka után kiütközött az első dér. Grazzi, aki eleinte úgy tervezte, hogy délután kiviszi fiát a vincennes-i erdőbe, az állatkertbe, most már nem is igen bánta, hogy le kell mondania róla. Majd megpróbál hazajönni ebédre, talán a Bűnügyi Rendőrség kocsijával, hogy kicsit együtt lehessen Dinóval, mielőtt lefektetik aludni. Így is éppolyan jó lesz.

A gáztűzhelyen fütyülni kezdett az olasz kávéfőző. Kinyújtotta a karját, elzárta a gázt. Továbbra is ülve levette a kávéfőzőt, s kitöltötte a kávét az előtte álló két csésze egyikébe. A kávé gőze megcsapta az arcát.

Miközben cukor nélkül kortyolgatta kávéját, a tegnap délután kapcsán a rue Duperré-i lakásra gondolt, amely kicsi volt és szép tiszta, kellemes bútorokkal, a hangulatában volt valami édeskés, mint az egyedül élő nők esetében ez lenni szokott, s eszébe jutottak főnökének, Tarquinnek nagyhangú tanácsai. Primo, próbáld a lány helyébe képzelni magad, ismerd meg jobban, mint ahogy magamagát ismerhette, légy az alteregója, estébé, estébé. Belülről kell megérteni, tudod, mire gondolok…

Nagyon is jól tudta. Egyik felügyelőtársa, Mallet, mikor látta, hogy Grazzi mennyire igyekszik belebújni a lány bőrébe, hogy beletemetkezik Georgette Thomas ruháiba, még akkor is nevetett rajta, mikor elköszöntek egymástól. Ciao, csinibaba, szólt oda neki este fél kilenc tájban a folyosón, érezd magad jól a krapekjaiddal.

Igen, az már világos, hogy több krapekja is volt a nőnek. A főnök irodájában Grazzi önkéntelenül is arra gondolt, hogy ez a nő úgy váltogatta a szeretőit, mint a fehérneműjét.

Sok, gondosan tisztán tartott fehérneműje volt, valamennyin rajta a kis piros G betű, oly módon, ahogy az internátusokban írták elő, rávarrva a kombinéira, nadrágjaira, blúzaira, sőt még a zsebkendőire is. Két fiók tele volt velük. A fehér nylon- és csipkeholmi, melyet a kutatás során jól felforgattak, olyan lágy tapintású volt, hogy még a sovány Grazzi is úgy érezte magát közben, mint elefánt a porcelánboltban. Kis piros G betű az összes fehérneműben.

Tegnap este hétkor, a főnök meg a többiek jelenlétében Grazzi nem helyesen fejezte ki magát. Azaz inkább az történt, hogy mindenáron ki akart valamit hámozni abból a nagy semmiből, ami a piros kis jegyzetfüzetében volt, s ebből az lett, hogy olyan következtetést vont le a dolgokból, amely nem a sajátja volt. A rue Duperrében, a helyszínen, miközben a szekrényeket, fiókokat kutatták át, Gabert, az a szőke kis nyomozó, aki vele volt − bizonyára abból, hogy a lány csinos volt, meg abból, hogy az átolvasott levelezés és az alsószoknyák tapogatása nem maradt rá hatástalanul − a következő megállapításra jutott: „Hát, nem sokat unatkozhatott.”

Három férfi volt az áldozat életében, azaz négy, ha a férjét is beleszámítjuk, akivel már hónapok óta nem találkozott. Harrault-nak − az autókereskedő, aki hat óra körül ért a rendőrségre − egész lénye feldúlt, arca alázatos volt. Bobnak, aki valahol valamit tanult, isten tudja, miféle elfoglaltsága volt délelőtt. A harmadik meg az a fiú az ötödikről, a rue Duperréből, az az egyetemista, aki szemmel láthatóan a házmesterné bálványa.

Pillanatnyilag annyit lehetett megállapítani, hogy hármójuk közül az első a nő szeretője volt. Magas, hízásnak induló, puhány külsejű pasas, aki amerikai kocsikat újított fel egy porte Maillot környéki garázsban, s akiről minden várakozás ellenére említést sem találtak a bűnügyi nyilvántartásban. Néhány tétova mondatban − két lépés előre, három lépés hátra − annyit elismert, hogy igen, „egy darabig együtt voltunk”, halk hangon beszélt, talán mert halottról volt szó, vagy mert most már nős volt, s az az ügy régen történt.

Grazzi mindössze húsz percig tartotta fel. Tenyérbe mászó képe volt. Büntetlen előélet.

Kikezdhetetlen alibi október mind a négy első napjára, s a szombatra is, amelyen a gyilkosság történt. Egy nőnél volt, akinek nemrég vett egy kis Fiatot (újat, nem használtat, Grazzi már nem is emlékezett rá, hogy ezt honnan tudja). Az iratai rendben. Jól szabott öltöny, kifényesített cipő. Előzőleg egy parfümgyár kereskedelmi igazgatója volt. Ott ismerte meg Georgette Thomast − akkoriban Georgette Lange-nak hívták −, aki a cég ügynöke volt. Viszonyuk volt fél évvel a válás előtt, majd két és fél évvel később „egy darabig együtt voltak”. Nem tud semmit. Nem tudja, hogy a nőnek lett volna ellensége. Nem ismeri a barátait. Nem érti, hogy történhetett. a dolog. Semmit sem ért az egészből. Igazán sajnálja a lányt. Tenyérbe mászó a képe.

Grazzi kávét tölt az előtte álló másik csészébe is, két cukrot tesz bele, s a halántékát dörzsölve feláll. Meghallotta, hogy a felesége mocorog az ágyban.

A konyhát a szobától elválasztó szűk előszobában a csordultig telt csészéből kiömlött egy kicsi a csészealjba. Nem káromkodja el hangosan magát, nehogy felébressze a kicsit.

Feleségének most is nyitva van a szeme, mint mindig. Grazzi, bár ő maga mélyen aludt, tudta, hogy a felesége felkel éjszaka, hogy betakarja Dinót, vagy inni adjon neki, s ettől az volt a benyomása, hogy az asszony sohasem alszik.

– Hány óra?

– Hét.

– Ma is mész?

Mire rossz lelkiismerettel bár, de bevallotta, hogy igen. Tulajdonképpen semmi nem kényszeri tette rá. Nyugodtan hívhatta volna hétfőre is Cabourg-t, azt a Bobot meg Georgette Thomas rokonságát. Senki nem siettette, senki semmi kivetnivalót nem talált volna a dologban. S ha a gyilkos ezt az időt arra használná fel, hogy minél messzebbre jusson a rendőrségtől, annál jobb, annál nyilvánvalóbb a bűnössége. Ha keresték volna, már meg is találták volna. Nem, nem volt semmi kényszerítő körülmény, hacsak az nem, hogy nem volt biztos a dolgában, hogy mindig több időre volt szüksége, mint a nem túl tehetséges diáknak, aki a vizsga előtti utolsó percben is magol.

Felesége, Cecilé, jól ismerte a férjét, csak vállat vont, meg sem merte említeni az állatkerti sétát, de hogy csalódottságát valamiképpen mégis kifejezésre juttassa, a kávét kezdte ócsárolni, hogy nagyon gyenge, vagy túl sok cukor van benne.

– Milyen ügyed van?

– Megfojtottak egy nőt a garé de Lyonon, egy vasúti kocsiban.

Cecilé visszaadta neki az üres csészét, tudta, anélkül hogy kérdezősködött volna, hogy férje nem örül, hogy épp az ő nyakába varrták ezt az ügyet, s hogy most egy darabig bizony nyugtalan lesz, mivel ezúttal nem valaki más árnyékában dolgozik.

– Hát nem Tarquin foglalkozik az üggyel?

– A játékautomatásokkal bajlódik. Meg különben is, nemigen fűlik a foga az olyan ügyhöz, ahol még sötétben kell tapogatózni. Majd ha már nyomon vagyunk, akikor jön ő. De amíg csak lépésben haladnak a dolgok, kínlódjak én. Januárra várja az előléptetését, addig nem akar semmi kockázatot vállalni.

*

Grazzi, miközben a tükör előtt borotválkozott, felidézte magában Georgette Thomas lakását, és megállapította, hogy meglehetősen különbözik az övétől. De hát miben is hasonlíthatna egy magányos nő lakása, egy place Pigalle környéki öreg házban egy bagneux-i, lakótelepi „két szoba, konyha, fürdőszobás”-hoz, amelyet egy hároméves fiúcska csatatérnek tekint?

Pedig éppen az a lakás, a lakásban uralkodó félhomály, az a szűrt, szinte szándékosan elfojtott fény, az mondatott vele tegnap este olyasmiket, amiket valójában nem is gondolt komolyan, vagy legalábbis amiket semmi nem igazolt A szoba, amelyben a kretonfüggönyök, a fodros drapéria az ágy fölött, az alacsony kis asztalok, az édeskés nippek, mind-mind egy felkapaszkodott kis gépírónő ízlésére vallottak. A picike kis konyha, amelyben minden a helyén volt. Az elképesztően fényűző, körös-körül rózsaszín és fehér csempékkel kirakott fürdőszoba − erre költhette minden megtakarított pénzét −, amelyet a legfinomabb szappan és a szépségápoló szerek illata töltött be. A fogasra felakasztott rövid hálóing, pontosan olyan, mint amilyet a bőröndjében találtak. Az ugyancsak G monogramot viselő, mindenféle színekben pompázó, szinte szőrmére emlékeztető vastag, bolyhos törölközők. A zuhanyozó rózsájára akasztott fehér gumisapka. Az arckrémes tégelyek kirakodóvására az egyik kis asztalkán. S főként a tükrök. Mindenütt volt tükör, még a konyhában is, a szoba pedig olyan kicsi volt, a falai szinte körülvették az ágyat, így aztán a tükrök is a falon szinte félreérthető módon hajoltak az ágy fölé.

Grazzi rádöbbent, hogy saját beszappanozott arcával, fintorba merevedett állkapcsával néz szembe, a saját tükrében. A sercegő borotvapenge széles sima bőrsávot hagyott maga után.

Volt egy borotva is a nőnél, a kis gyógyszeres szekrényben, de ez nem jelent semmit, minden nőnek van borotvája.

Aztán ott voltak a levelek, legtöbbjüket az autókereskedő írta, egy régi kekszes dobozban ismeretlen férfiak fotói, a róla, Georgette-ről készült, meg mindenféle családi képekkel egyetemben.

De még mindig nem ez a lényeg. Volt még valami más is ebben a lakásban, nem tudja pontosan, hogy mi, ami elég mély hatást gyakorolt rá, azért mondta Gabert is, hogy „hát, nem sokat unatkozhatott”. Hogy a szoba olyan kicsi volt, hogy a berendezés túlságosan is nőies, túl édeskés. Vagy talán az a fényűző fürdőszoba. Vagy annak az internátusi holmikba illő piros kis betűnek az abszurditása, amely ott díszelgett minden egyes fehérneműn.

– Ide figyelj…

Felesége lépett be a fürdőszobába, levette az ajtó mögötti fogasról a pongyoláját. Grazzi kezében, arcával egy vonalban, megállt a borotva, a tükörben figyelte feleségét:

– Mi a fenének varrja bele egy nő a monogramját minden darab fehérneműjébe?

– Talán mosodába szokta adni őket.

– De a keresztnevének a kezdőbetűjéről van szó, Meg aztán alsóneműt nemigen szoktak mosodába adni, Vagy mégis?”

Cecilé nem erősködött. Odament a tükörhöz, belepillantott, lesimította a haját:

– Nem tudom − mondta. − Vannak nők, akik minden fehérneműjüket kihímeztetik, van ilyen.

Grazzi elmagyarázta neki, hogy itt nem is hímzésről van szó, hanem minden darab visszájára rávarrtak egy kis anyagot a betűvel. Az anyja, mikor ő internátusban lakott Mans-ban, így jelölte meg a pizsamáit, a törölközőit, minden holmiját. Csakhogy náluk mindenkinek száma volt. Még emlékezett is rá: Ő volt a 18-as.

Cecilé-nek nem volt semmi ötlete, Csak annyit mondott, hogy biztosan vélt a nőnek valami oka rá. Talán egyszerűen csak ez volt a mániája. Annyi viszont biztos, hogy a kisfiú nemsokára felébred. És hogy mostanában elég rosszul eszik. Merthogy nem valami kellemes, ha egy hároméves kisfiú étkezésénél egyszer sincs ott az apja. És ma vajon hazajön-e ebédelni?

Megígérte, hogy hazajön, s közben a kisfiára is gondolt, aki rosszul eszik, meg Georgette Thomasra is, aki talán egy lámpa fényénél varrta rá a kis piros G betűket csipkeszegélyes fehérneműjére.

*

Grazzi autóbuszra szállt, amely üresen érkezett Hay-les-Roses állomásról, kinn maradt a peronon, hogy elszívja aznapi első cigarettáját. A porte d’Orléans-nál reggel kilenckor még nem volt valami nagy a nyüzsgés. Az ég kezdett kiderülni, Párizsban az utcák vasárnapiasabbak voltak, mint Bagneux-ben.

Átszállt a 38-asra, s ott már inkább leült. Alésia állomáson, a „MOKO” cég portálja előtt eszébe jutott, hogy aznap délelőtt jön hozzá az a pasas, aki tegnap este felhívta, hogy is hívják? Cabourg. Azóta Gabert talán a többieknek is nyomára bukkant. A Darrés nevű színésznőnek. Meg Rivolaninak. Mindössze két Rivolani van a telefonkönyvben.

Nagyon jól el tudta képzelni a kis Gabert-t, ahogy egymás után tárcsázza fel a számokat, talán éjfélig, mentegetőzik, magyarázkodásokba, félreértésekbe bonyolódik, de mire ő megérkezik, mindössze ennyit tud majd mondani:

– Semmi eredmény, nagyfőnök. Hetvenhárom hívásból tizenkét „menj a fenébe”, két „barom”, egy árus őrjöngése, akinek hajnali négykor kell a csarnokban lennie, így aztán gondolhatod, hogy este tizenegykor nem valami boldog, ha zsaruk zaklatják…

*

– További hármat megtaláltam, nagyfőnök − mondta Gabert. Alig egy órája kelt fel és borotválkozott meg, a kinti hidegtől kicsípett arccal várakozott az egyik asztal sarkánál, nem az ő asztalánál, hanem Pardiénál; Pardi, a hallgatag korzikai mindig egyedül dolgozott, tegnap este járt a végére egy abortuszügynek. Grazzi, amint belépett a szobába, levette felöltőjét, egy kézmozdulattal üdvözölte a két ügyeletes felügyelőt, akik cigarettázva álldogáltak, és futballról beszélgettek. Az egyik ajtó melletti széken egy férfi ült kabátban, nyakkendő nélkül, szeme a távolba révedt, csuklóján bilincsek.

Gabert, tekintetét fel sem emelve a szokásos türelemjátékról (egy kis fém táblácskán tologatta összevissza a számokat a mutatóujjával, az ember szinte beleszédült), annyit mondott, hogy éjfél után feküdt le, hogy az államnak megint belekerült pár ezer frankjába ez a sok telefonálgatás, meg hogy az emberek hihetetlenül ostobák.

– Kit találtál meg?

– Először a színésznőt. A nyaraló előfizetők listáján. Harminc étteremben kerestem. A Chez André-nál találtam meg. Őrület, hogy mennyire megéhezik az ember, ha éttermekbe telefonálgat. Az az edénycsörömpölés! Tiszta őrület,

– És a következő?

– Rivolani volt. A kamionos az.. Nem vele beszéltem, a feleségével. A pasasnak Marseille-be volt egy fuvarja, de a kamion húsz kilométerrel a cél előtt lerobbant. Otthagyta egy berre-i szervizben, s vonaton jött haza. A feleségének nagyon kellemes hangja van.

– És a harmadik?

– A harmadik egy nő, szóval azon a bizonyos couchette-en is feküdt valaki.

– „Garaudy?”

Gabert, miután kikövetkeztette a türelemjáték egyik kombinációját, újra összekeverte a számokat, s megállás nélkül folytatta a tologatást. Szőke, gondosan fésült, hullámosított haja, amellyel olyan volt, mint valami ellenállás korabeli ifjú hős, még nedvesen tapadt a halántékához. Magán hagyta kapucnis, beige színű kabátját − és skótkockás sálját, amely „valóban Skóciából való”. A többi felügyelő naponta tízszer tett gúnyos megjegyzéseket szőke hajára, az ilyesfajta szolgálatban nemigen használatos kabátra, elkényeztetett úrifiús mozdulataira, de ő fütyült rájuk. Elég alacsony, vékony fiú volt, s mindig úgy mosolygott, mint aki semmit nem vesz komolyan, legkevésbé a mesterségét.

Nem szerette a mesterségét, de nem is gyűlölte. Nem ő választotta. Az apja akarta.

– Igen. Madame Garaudy. Az egyik a sok közül. Vannak egypáran a családban. Amelyik, nekünk kell, az az egyik ifjú Garaudy felesége, egy mérnöké, akit fél évvel ezelőtt Marseille-ba helyeztek. Számítógépőrült, huszonhat éves. Vicces dolog egy számítógép. Egy haverom is azzal foglalkozik. Azt mondja, hogy az egész görög mitológia benne van ebben a vacakban, legalábbis ez az ő elmélete.

Grazzi az asztalnál ült, elővette piros kis füzetét, türelmetlenül masszírozta a tarkóját.

– És aztán?

– Szóval, egy éve házasodtak össze. Kész regény, hogy mit ügyködött össze az anyós, amíg el tudta őket helyezni Marseille-ban.

– Tovább!

– Ez épp a továbbiak miatt fontos. Egy csomó holmijukat Párizsban hagyták. Mivel a férj, Garaudy, a munka megszállottja − a hivatás, érted? három napig haza se megy, a számológéppel alszik −, a számunkra fontos Madame Garaudy egyedül jött fel, hogy a konyhafelszerelés utánuk küldését elintézze, s hogy megpuszilja az anyóst.

– És aztán?

– Hálátlan vagy, nagyfőnök. Bizony. Vicc nélkül. Két órámba telt, míg mindezt megtudtam. Végül utolértem a fiatalasszonyt is. Neuillyben vacsorázott, a többi Garaudyval.

Remegni kezdett a hangja, mikor elmondtam a történteket. Lesz mit mesélni a kis barátnőinek. „Nem engem fojtottak meg, de majdnem”, valahogy így, érted? Evelyne a keresztneve. A hangja is olyan kellemes! Kértem, hogy adjon magáról személyleírást, az legalább elszórakoztat egy kicsit. Csinos kis nő lehet. Most csak néhány napig marad Párizsban, csütörtökig, azt hiszem. Mondtam, hogy az nem tőle függ, hiszen a rendőrségnek bármikor szüksége lehet rá.”

Gabert nevetett, tekintetét továbbra sem emelte fel a számokról, melyeket követhetetlen gyorsasággal tologatott a mutatóujjával.

– Megesküdött, hogy nem ő volt a tettes, hogy ő nem fojtott meg senkit. Mondtam, hogy majd meglátjuk. Ha a nagyfőnök egyetért, felugrom hozzá, úgy tizenegy tájban, rue La Fontaine 130, azt mondta, keressem Lyne-t. Rendben, főnök?”

Grazzi azt mondta, hogy ez még mindig jobb lesz, mintha egész délelőtt itt lábatlankodik. De ne menjen kocsival, mert azzal ő akar hazamenni ebédelni.

*

Tíz órakor Cabourg még nem volt ott, mire Grazzi úgy gondolta, hogy leszaladhat egy kávéra a Saint-Michel hídnál lévő eszpresszóba.

Gabert-rel együtt épp kifelé indult a helyiségből, a felöltője a karján, mikor egy rendőr jelentette, hogy egy férfi és egy nő szeretne beszélni vele. Az áldozat nővére és sógora. Conte-éknak hívták őket. Most jöttek a Törvényszéki Orvostani Intézetből.

A Conte házaspár, útban Grazzi asztala felé, minden lépésnél tanácstalanul egymásra nézett. Először jártak a Bűnügyi Rendőrségen, s az arckifejezésükből ítélve nem így képzeltek el. Az asszony, aki ugyancsak magas és barna volt, mint az áldozat, de másban nem hasonlított hozzá, sírt. A férfinak amolyan banktisztviselő-kinézete volt, mint aki a sok összeadástól egészen rövidlátó lett. Gyermekien kék szeme a vastag szemüveg-lencsék mögül félszegen, majdhogynem félősen kutatta Grazzi tekintetét, mintha valami visszataszító állathoz közeledne, amelyet mindenáron meg kell szelídítenie.

Nem banktisztviselő volt, hanem könyvelő az egyik Renault-kirendeltségnél. Hagyta, hadd beszéljen az asszony, mindössze a fejével bólogatott időnként helyeslően, s olyan tekintettel nézett Grazzira, mintha azt mondaná: Így van, pontosan így.

Georgette holttestének azonosítása végett jártak az intézetben. Azt remélték, hogy még aznap este kiadják nekik a halottat, a temetéssel kapcsolatban már mindent elintéztek. Párizsban ők az áldozat egyedüli rokonai. A két nővér szülei még mindig a Dordogne megyei Fleuracban laknak, van ott egy tanyájuk meg egy büfével kombinált fűszerüzletük a périgueux-i országút mentén.

Georgette amolyan, „hogy is mondjam”, fekete bárány volt a családban. Tizennyolc éves korában feljött Párizsba. Périgueux-ben, ahol tanult, valahogy megszédítette az a szabadosság, az a sok bálozás, sok ott a katona, pezseg az élet. Gépíró tanfolyamra járt, de végül kiderült, hogy gyakrabban látogatta a belvárosi sörözőket, mint az órákat. Erre otthon kitört a botrány.

Georgette napokon át sírt, el akart utazni. Végül el is utazott. Húga, Jeanne, aki két évvel volt fiatalabb nála, s aki most sápadt, elkínzott arccal nézett Grazzira, kísérte ki annak idején a pályaudvarra, s úgy tette fel a vonatra, hogy azt hitte, többé nem is látják egymást.

– Mikor látta viszont?

– Néhány hónappal később, műkor férjhez mentem. Férjemet az előző nyáron ismertem meg, Fleuracban nyaralt.

Férje, helyeslésül, nyomatékosan biccentett. Így volt. Pontosan így.

– Azóta Párizsban laknak?

– Igen, nem messze onnan, ahol ő lakott, a placé Clichy környékén. De nem túl gyakran találkoztunk.

– Miért?

– Nem tudom. Mindketten más életet éltünk. Utánam egy évvel ő is férjhez ment. Egy parfümgyár ügynöke volt. A Gerly cégé. Jacques, az áruforgalmi osztályvezető vette feleségül, egy derék ember. Akkoriban többet járt hozzánk, vasárnap eljött ebédre, hétközben néha együtt mentünk moziba. Aztán elvált. Nekünk lett két gyerekünk: egy fiú, egy lány. Akkor Georgette már ritkábban jött. Talán azt képzelte, hogy haragszunk rá azért, amit csinál, vagy nem szeretjük azt a férfit, akivel együtt él, nem tudom, valami oka biztos volt. Ritkábban jött.

– Találkoztak vele az utóbbi időben is?

– Körülbelül egy hónapja. Felhívott minket egy kávéra. Vasárnap délután volt, egy-két órát tölthettünk ott, aztán neki el kellett mennie valahova. Hogy hová, arról nekünk nem mondott) semmit.

Gabert a szomszédos asztal sarkán a türelemjátékot bűvölte. A fémszámok − másodpercenként átlagosan három − rövid, idegborzoló kattanást hallattak. Gabert feltett egy kérdést:

– A nővére akart elválni?

Jeanne Conte egy pillanatig habozott, Gabert-t nézte, Grazzit nézte, a férjét nézte. Nem tudta, feleljen-e a kérdésre, hogy vajon annak a szőke, egyáltalán nem rendőr külsejű fiatalembernek joga van-e kérdezni őt.

– Nem, Jacques. Georgette találkozott Gerly éknél egy másik férfival, a kereskedelmi igazgatóval, Jacques egy idő múlva rájött, hogy viszonyuk van. Külön költöztek. Georgette állást változtatott. A Barlin céghez szerződött.

– A későbbiekben együtt élt a szeretőjével?

Újabb habozás. Jeanne, nem szívesen beszélt ezekről a dolgokról, főként a férje előtt nem, aki lesütött szemmel, morcos arccal ült mellette.

– Nem egészen, nem. Georgette kivette azt a lakást, a rue Duperrében. A férfi, gondolom, odajárt hozzá, de nem laktak együtt.

– Ismerik azt a férfit?

– Egyszer láttuk.

– Georgette vitte el magukhoz?

– Nem, véletlenül találkoztunk velük. Úgy három évvel ezelőtt. A férfi is otthagyta a Gerly céget. Autókkal kezdett foglalkozni. Aztán néhány hónap múlva megjelent Bob.

– Ki az a Bob?

– Robert Vatsky. Rajzolással foglalkozik, meg zenével, már nem is emlékszem pontosan.

Grazzi az órájára nézett, közölte Gabert-ral, ideje, hogy elinduljon a rue La Fontaine-be. Gabert beleegyezően bólintott, s lassú léptekkel elindult, egyik kezében a türelemjáték, a másikban a kockás sál. Grazzi, valahányszor ezzel a lomha, fesztelen járással látta távolodni Gabert-t, azon kapta magát, hogy a fiú keresztneve − Jean-Loup − jut az eszébe, Őrjítő, hogy valakit Loupnak, azaz Farkasnak hívjanak. S ilyenkor néhány másodpercig iszonyúan boldog volt, mint a fia, mikor új szót tanult, de még csak kóstolgatta. Igazán különös érzés volt.

– Van valami elgondolásuk, hogy ki követhette el a bűntényt? Pontosabban, tudnak róla, hogy lettek volna a nővérének ellenségei?

Conte-ék, mindketten hitetlenkedve rázták a fejüket. Jeanne azt mondta, hogy ők semmiről sem tudnak, semmit sem értenek.

Grazzi elővette egy fiókból a bűnügyi nyilvántartó leltárát, felolvasta a bankszámlaszámot, a befizetett összegeket, a Georgette tárcájában talált készpénz összegét. Conte-ék mindezt rendjénvalónak találták.

– A fizetésén kívül volt a nővérének más jövedelme? Takarékkönyve? Részvényei?” Conte-ék nem tartották valószínűnek.

– Az ilyesmi nem jellemző rá − magyarázta az asszony, idegesen gombóccá gyűrve zsebkendőjét. − Ezt nehéz. megmagyarázni. Tizenhat éves korunkig együtt éltünk, ugyanabban az ágyban aludtunk, azokat a holmikat hordtam, amelyeket ő levetett, jól ismertem.” Jeanne könnyei csendben újra megeredtek, de továbbra is Grazzi szemébe nézett.

– Nagyon ambiciózus volt. Azaz, hogy is mondjam, tudott keményen dolgozni, képes volt igen sok áldozatot meghozni, hogy elérje, amit akar. De a pénz önmagában nem érdekelte. Nem is tudom, hogy magyarázzam, szóval csakis az érdekelte, ami az övé volt, amit a saját pénzén vásárolt. Folyton ilyesmiket mondott, hogy „ez az enyém”, „az én tulajdonom”, „ez az én kabátom”, meg hasonlókat. Ugye, érti?”

Grazzi azt mondta, hogy nem.

– Nos, például még kicsik voltunk, de róla már azt tartották, hogy fösvény. Kicsúfolták, mikor asztalnál ültünk, mert nem akart nekem kölcsönadni egy fillért sem a perselyéből. Nem tudom, hogy a fösvény-e rá a leghelyesebb szó. Nem kuporgatott, a pénzt elköltötte. Magára. Mert nem tudta elviselni a gondolatot, hogy valaki másra költse. Soha nem hozott ajándékot a fiamnak, pedig nagyon szerette, a lányommal már más volt a helyzet, s ebből elég ostoba jelenetek adódtak. Egyszer aztán szóvá is tettük neki.

– Hány éves a fia?

– Ötéves. Miért?

Grazzi előhúzta tárcájából az áldozat holmijai közt talált gyerekfényképeket.

– Ő az, ez Paul. A fényképek két éve készültek.

– Ha jól értem, asszonyom, azt akarja mondani, hogy a nővérének nem volt szokása a takarékoskodás, de mégiscsak… mondjuk így, egoista volt. így van?

– Igen is, meg nem is. Nem azt mondtam, hogy egoista volt. Sőt igen nagylelkű, hiszékeny volt mindenkivel szemben. Minden butaságot csakis naivitásból követett el. Rendkívül naiv volt. Nemegyszer a szemére is vetették. Nem is tudom, hogy fejezzem ki magam, de most, hogy már nem él..

Könnyei újra megeredtek. Grazzi úgy döntött, hogy jobb, ha most témát változtat. Rátér például Bobra, aztán félbeszakítja a beszélgetést, majd egy kis szünet után folytatja. Mégis akarata ellenére ugyanabban a sebben vájkált:

– Szemrehányást tettek neki? Összeszólalkoztak?

Várnia kellett, míg az asszony megtörölte a szemét gombóccá gyűrt zsebkendőjével. Jeanne a fejével igent intett, csendesen szipogott, s ettől kidagadtak a nyakán az erek.

– Két éve, karácsonykor, valami butaságon.

– Milyen butaságon?

– A kocsin. Vett egy kocsit, egy Dauphine-t. Többször is konzultált a férjemmel, ő intézte el neki a hitelt, a szállítást, szóval mindent. Már régóta vágyott egy kocsira. Már hetekkel azelőtt, hogy megrendelte, csak úgy emlegette, hogy „a kocsim”. Mikor karácsony előtt egy nappal végre megkapta, egy garázsban ráfestette az elülső ajtókra a monogramját. Másnap hozzánk volt meghíva ebédre. Késve érkezett. Megmagyarázta, hogy miért. Hihetetlen, hogy milyen boldog volt.

Grazzi már alig tudta elviselni a sápadt arcon szakadatlanul csordogáló két könnypatak látványát.

– Gúnyolódtunk rajta a monogram miatt Aztán, tudja, hogy szokott lenni az ilyesmi, az ember egyre jobban belelendül, végül aztán olyan dolgokat vágtunk a fejéhez, amelyek végül is egyedül rá tartoztak… Hát, így történt Ezek után persze ritkábban láttuk, két év alatt talán ötször-hatszor.

Grazzi azt mondta, hogy most már érti. Elképzelte Georgette Thomast, amint karácsony estéjén, részletre vett, kezdőbetűivel megjelölt Dauphine-jára büszkén ott ül az asztalnál, s egyszerre elkezdik sértésekkel, gúnyos megjegyzésekkel ostromolni, aztán csendben elköltik a desszertet, s az elváláskor, nem szívből bár, de összecsókolóznak.

– Ha nem rablógyilkosságról van szó, ahogyan mi gondoljuk, tudnak róla, hogy az ismerősei közül valaki haragudott rá?

– Ki haragudott volna? Ilyesmiről nem tudunk.

– Említették azt a bizonyos Bobot.

Az asszony vállat vont.

– Bob egy tehetetlen, tohonya fráter, amilyenből van épp elég, de elképzelhetetlen, hogy bárkit is meg tudna ölni. Georgette-et aztán végképp nem.

– És Georgette férje?

– Jacques? Ugyan miért tette volna? Újra megnősült, van egy gyereke is, s ennyire sosem haragudott Georgette-re.

A férj ezekre a mondatokra mind helyeslőén bólogatott. Váratlanul kinyitotta a száját, s éles hangon, hadarva kijelentette, hogy ezt csak egy szadista művelhette.

A megbilincselt férfi a terem túlsó végében egyenesen ült a székén, csuklóját szemlélte, s erre a megállapításra felnevetett. Lehet, hogy meghallotta, lehet, hogy egyszerűen .bolond volt.

Grazzi felállt, csak annyit mondott Conte-éknak, hogy a címük megvan, és hogy a vizsgálat befejezése előtt minden bizonnyal találkoznak még. Mialatt a házaspár az ajtó felé tartott, s odabiccentett üdvözlésképpen az őket bámuló két másik felügyelőnek, Grazzinak eszébe jutott a rue Duperré-i lakás, s feltett nekik egy utolsó kérdést, mire azok megálltak, mielőtt még elhagyták volna a helyiséget.

Az asszony azt felelte, hogy nem, egész biztos, hogy Georgette-nek az utóbbi időben azon a Bobon kívül más férfival nem volt viszonya. Georgette nem olyan nő volt, mint amilyennek Grazzi hiszi.

*

A fiú azt mondta, hogy Georgette speciális eset volt. Azt mondta, hogy Georgette-nek mindent el kellett nézni. Soha nem is képzelte, hogy ő volt az egyetlen a lány életében, de a féltékenység, hál’ istennek, nem tartozik a jellemvonásai közé. Ha a felügyelő ebbe az irányba tapogatózna, előre is megmondhatja, hogy tévúton jár, hogy fejjel megy a falnak.

Valójában Bobnak hívták. Ez állt a személyi igazolványában is. A Robert volt felvett név. Elmondta, hogy a szülei meglehetősen furcsa gondolkozásé emberek voltak, mindketten vízbe fúltak vitorlázás közben, Bretagne-ban, mikor ő még csak tízéves volt. Két hónappal ezelőtt töltötte be a huszonhetedik évét.

Georgette harmincévesen halt meg. Hogy ez neki, Bobnak fáj, vagy nem fáj, ahhoz a felügyelőnek semmi köze. Bár tart egy kicsit a zsaruktól, többnyire inkább utálja őket, vagy nevetnie kell rajtuk. Ami a felügyelőt illeti, még nem egészen biztos benne, de inkább a második kategóriába sorolná. Hogy valaki azt képzelje, hogy Georgette-nek pénze volt, teljesen röhejes. Hogy valaki azt képzelje, hogy a férje képes volt felszállni egy vonatra azzal a szándékkal, hogy megöljön valakit, anélkül hogy a nadrágjába csinált volna, az is röhejes. Hogy valaki azt képzelje, hogy ő, Bob bármi mentséget is találhatna egy úgynevezett szerelmi bűntényre, mikor pedig tulajdonképpen az az egyetlen aljasság, amelyért valóban guillotine jár, megint csak röhejes. De hogy valaki azt képzelje, s ez aztán mindent felülmúl, hogy ő, Bob kiröhögteti magát azzal, hogy elkövet egy ilyen bűntényt, mi több, egy másodosztályú vasúti fülkében, azon csak sírni lehet. A felügyelő is − mi is a neve? − ja, Grazziano, van egy bokszoló is, akit így hívnak − jobban tenné, ha sírva fakadna.

Azért jött ide, mert nem tetszett neki, hogy a zsaruk olyan sokáig fogdossák Georgette holmijait. Felnézett a rue Duperrébe tegnap este, s bizony nem tetszett neki, de nagyon nem, hogy úgy felforgatták a lakást. Ha valaki nem képes arra, hogy visszategye a dolgokat a helyükre, akkor ne is bontsa meg a rendet.

Rendőrség ide vagy oda, ő bizony olyan hangot használ, amilyet akar. S ha a felügyelőnek egy csöpp sütnivalója van, legjobban teszi, ha odafigyel arra, amit mond. A zsaruknak is, mielőtt azok lesznek, le kéne tenni valami alkalmassági vizsgát, persze a felügyelő korában az ilyesmi már meglehetősen nevetséges lenne.

Először is, Georgette Thomastól nem lophattak el semmit, mivel nem volt mit ellopni tőle. Ennyit még egy zsaru is felfoghat, első hallásra.

Másodszor, túlságosan is jó lány volt, semhogy az ismerősei közül bárki is olyan aljas lett volna, hogy megölje. Reméli, hogy a felügyelő − úristen, mi is a neve, ja, igen, Grazziano, köszönöm a segítséget −, hogy a felügyelő érti, mit akar mondani.

S végül, ha hinni lehet egy gyalázatos újságíró gyalázatos állításának, három percig is eltarthatott, míg Georgette Thomasból elszállt az élet. Ezt vésse jól az agyába, hogyishívják felügyelő, mert ez a legsúlyosabb a dologban, még akkor is, ha ezt csak ő, Bob érzi ilyen súlyosnak, azóta, ha csak rágondol erre a három percre, legszívesebben felrobbantaná egész Párizst. Mert ahhoz nem kell a prefektúrán semmiféle esti tanfolyamra járni, hogy felfogja valaki: egy hivatásos nem engedhette volna meg magának ezt a három percet, tehát az a nem tudni, ki fia, borja, aki a tettet elkövette, csakis amatőr lehetett. Méghozzá nem is túl ügyes amatőr, inkább a gyengébb eresztésből.

Ha ő, Bob, aki nem hisz istenben, imádkozni tudna, azért könyörögne, hogy minden látszat ellenére hivatásos lett légyen a gyilkos, mert az azt jelentené, hogy az újságíró egyszerűen valami ostoba, kósza hírt szajkózott, s hogy Georgette úgy halt meg, hogy nem szenvedett.

És még egyet: látta, hogy az imént ment el innen a Sanda és a Randa, Georgette húga és a sógora. Hát, ő igazán respektálja a felügyelőt, de amennyire lehet, meg szeretné kímélni a zsarukat attól, hogy bedőljenek mindenféle gyerekességnek, amelyért később drágán fizetnek. Ezek ketten iszonyú teremtések. Sőt, ami még ennél is rosszabb: jó szándékúak. És fecsegők. Amit mondtak, az biztos olyan igaz volt, mint az apokalipszis. Georgette-et nem is ismerték. Az ember nem ismerheti azt, akit nem szeret. Úgyhogy bármit is mondtak, az üres fecsegés volt.

Ennyit akart mondani, s reméli, hogy a felügyelő, aki biztos megunta már, hogy folyton a nevét ismételgesse, érti a dolgot. Egyébként őszintén sajnálja, és elnézését is kéri, amiért ennyire képtelen megjegyezni a neveket.

Grazzi üres tekintettel, zúgó füllel, maga is kicsit elképedten nézte a fiút, csodálkozott, hogy még nem hívott be idáig egy rendőrt a folyosóról, hogy vezesse el ezt a dühöngő őrültet egy zárkába, hadd adja ott ki a mérgét.

Hihetetlenül magas volt a fiú, egy fejjel magasabb, mint Grazzi, szörnyű, ijesztően sovány arca volt, de kék, szüntelenül ide-oda ugráló szemében volt valami furcsa módon vonzó.

Grazzi egészen másnak képzelte Georgette Thomas szeretőjét. De most már azt sem tudta, milyennek is képzelte. Itt állt előtte. Ez még az autókereskedőn is túltett. Bosszantotta Grazzit, még a feje is megfájdult tőle.

Tegnap, a gyilkosság időpontjában egy Seine-et-Oise megyei faluban volt. a barátainál, a falu mind a hatszáz lakosa tanúskodhat mellette: sehol sem maradhatott észrevétlen.

Gabert negyed egykor telefonált. Most jött el Garaudyéktól. Egy trafikban van, a rue La Fontaine-ben, Találkozott a fiatalasszonnyal, hát az ilyenre mondják azt, hogy átkozottul csinos.

– Nem tud semmiről, nincs semmi észrevétele, semmi mondanivalója.

– A leírásai megegyeznek a Cabourgéi-val?

– Nem adott semmiféle leírást. Azt mondta, hogy amint felszállt a vonatra, rögtön lefeküdt, és el is aludt. Az áldozatra alig emlékszik. Amint a vonat beért, azonnal leszállt, mert az anyósa várta a pályaudvaron.

– Azért csak kellett, hogy lássa a többi utast… Meg aztán, a dolog nem is stimmel. Cabourg azt állítja, hogy a felső couchette éjjel fél tizenkettőig vagy talán éjfélig is üres volt.

– Talán téved….

– Éppen őt várom. Hogy néz ki a lány?

– Csinos, hosszú barna haj, nagy kék szem, kis pisze orr, pont amilyennek lenni kell, karcsú, úgy százhatvan magas, mit mondjak, nem rossz darab. Annyi viszont kétségtelen, hogy bosszantja az ügy. Nagyon tartózkodóan nyilatkozik, ismered az ilyen típust. Leghőbb vágya, hogy békén hagyják. Holnap reggel bejön hozzánk, hogy megtegye tanúvallomását.

– Nem vett észre semmi különöset az utazás folyamán?

– Semmit. Azt mondja, hogy nem tud nekünk semmiben segíteni. Felszállt a vonatra, lefeküdt, elaludt, leszállt a vonatról, az anyósa várta. Ennyi az egész. Nem ismer senkit, nem vett észre semmit.

– Kicsit együgyű?

– Nem tett rám olyan benyomást. Egyszerűen csak bosszantja az ügy. Utál belekeveredni effajta históriába, s ezt érezni rajta,

– Na jó. Majd délután még beszélünk róla.

– Mit csináljak most? Velem van egy kis barátnőm, vele kéne ebédelnem.

– Csak menj. Aztán nyomás Clichybe Rivolanihoz, a kamionsofőrhöz. Én még egy darabig várom ezt a Cabourg-t. Délután pedig meglátogatjuk a színésznőt.

Három órakor Tarquin az irodában volt, ott ült az asztalánál. A felöltőjét nem vetette le. Arcán elégedettség látszott.

Ránézett Grazzira, úgy a nyakkendőjével egy vonalban, s azt mondta: na, Monsieur Holmes, hogy szolgál az egészsége?

Legépelte a jelentését. Nagyon értett a jelentésíráshoz. Tálalni tudni kell, világos?

Grazzi mozdulatlanul állt az asztal előtt, várta, hogy a főnök végezzen a mondanivalójával, Tarquin tíz ujjal gépelt, mint egy igazi gépírónő. Grazzi olyan zavarban volt, ha géphez kellett ülnie, hogy előtte kézírásos piszkozatot csinált.

A főnök kijelentette, hogy az ügye jól halad. Hátravetette magát a karosszékben, kivett egy megnyomódott cigarettát a felöltője zsebéből. Ujjai közt kiegyengette, adj egy kis tüzet, légy szíves, mondta, mindig megfújják a gyufámat. Égy elégedett nyögés kíséretében fújta ki száján a füstöt, azt mondta, hogy a kémelhárítás három nap alatt a végére jár ennek az egésznek, szerda reggel randevú a nagyfőnökkel, s aztán, Öregem, már az én dolgom, hogy jól megtáncoltassam őket.

És Grazzi hogy halad? Reggel; a fürdőkádban eszébe jutott ez a megfojtott nő. Van egy tippje Grazzi számára. Úgyhogy nyissa ki jól a fülét.

Színpadias mozdulattal, ahogy mindig is szokta, felállt, s kijelentette, hogy az ügy igazán pofon egyszerű. Primo, a nőt valami olyasmi miatt fojtották meg, ami még a marseille-i út előtt történt. Secundo, vagy olyasmi miatt, ami Marseille-ban történt. Tertio, vagy pedig olyasmi miatt, ami Marseille után, már a vonaton történt. A lényeg azt megtalálni, hogy miért, s akkor majd minden kiderül.

Grazzi valami olyasmit mormogott a foga között, hogy ez így túl egyszerű vagy primitív, mire a főnök azt mondta, hogy cö, cö, cö, ha szerinted létezik megoldás indítóok nélkül, akkor tudasd velem, úgy látszik, én nem vagyok elég művelt.

Azt mondta, hogy Grazzi elég intelligens, úgyhogy biztosan rájött már arra az igazságra, hogy három feltételezés közül kettő biztos, hogy nem áll meg a lábán. Primo és secundo, ha az a fattyú, aki elkövette ezt a tettet, már azelőtt is ismerte az áldozatot, hogy felszálltak a vonatra, a valószínűség egy a tízezerhez, hogy épp ezt a helyet és ezt a pillanatot választotta arra, hogy beléfojtsa a szuszt. Még ha teljesen ütődött is, éppen mert ismerte az áldozatot, vagy ha már egyszer vette magának a fáradságot, hogy kövesse egészen Párizsig, akkor inkább megvárt volna egy nagygyűlést a Mutualité palotában, ahol vagy ötezren vannak jelen, vagy a placé de la Concorde-on ment volna utána, érted, mire gondolok: egy vasúti fülke mégiscsak kevésbé forgalmas.

Tarquin, aki idáig zsebre vágott kézzel ide-oda keringett a helyiségben, megállt Grazzi előtt, s nikotintól megsárgult mutatóujjával rábökött a nyakkendőjére, amelyről le nem vette a szemét.

– Nem, Monsieur Holmes, az egész történet a vonaton szövődött! Azt az éjszakát kell percről percre felderíteni. Péntek este tíz óra harminc perctől szombat reggel hét óra ötvenig, ezen belül kell maradnunk.

Háromszor megbökte mutatóujjával Grazzi mellkasát, miközben egyre fújta a magáét:

– Hely, idő, meg tudja a fene, milyen egység, ezt hagyjuk meg á klasszikusoknak. Ha a lányt pont a vonaton kezdték fojtogatni, az annyit jelent, hogy nem lehetett gatyázni a hely megválasztásával, hogy sürgős volt a dolog, hogy egy szempillantás alatt kellett dönteni.

Tarquin saját arcához emelte a mutatóujját, s meggyőződéssel tapasztotta a homlokához.

– Bízhatsz bennem. Ha van, amihez értek, az a kombináció. Van valami újság?

Grazzi azt felelte, hogy nincs, semmi érdekes, hogy csak olyan embereket hallgatott ki, akik a gyilkosság pillanatában túl messze voltak ahhoz, semhogy gyanúsak lehetnének. Ellenőrizni fogják az ex férj, Jacques Lange „órarendjét” is, valamint egy másik bérlőét a rue Duperrében; egy diákról van szó, akivel az áldozat jóban volt.

Várják az első jelentést Marseille-ból.

– S a fülke többi utasa?

– Cabourg-nak ma reggel kellett volna jönnie. De valószínűleg már mindent elmondott a telefonban, amit csak tudott. Rajta kívül hármat találtunk meg, egy színésznőt, egy kamionsofőrt meg egy pasas feleségét, a pasas számítógéppel foglalkozik. Gabert keresi fel őket.

– Ki van még hátra?

– Az áldozat fekhelyével szomszédos couchette, a 223-as. Ha Cabourg nem téved, oda Avignonban szállt fel egy lány. A neve Bombat. Nem találtunk ilyet a telefonkönyvben.

– És mi van a nővel?

Grazzi azt mondta, hogy pillanatnyilag még semmi, de hogy kezdi már jobban megismerni. Mialatt ezt mondta, kicsit félt is, mert tudta, hogy ez nem igaz, hogy soha senkit nem tudott megismerni, s hogy most is ugyanúgy zajlik minden, mint máskor: tanúvallomások, arcok, különböző teóriák, s aztán semmi, marad ennek a tétova tekintetű, mélységesen karrierista, testes pasasnak a magabiztossága, aki most kezét felöltője zsebébe süllyesztve újra leül az asztalához.

*

Máris igaza lenne Tarquinnak?

Grazzi egy Gabert-tól származó kis fecnit talált az asztalán. Megjött a marseille-i jelentés. Nulla. Egy ottani felügyelő, egy korzikai, akit Grazzi is ismert, feltérképezte az áldozat minden lépését, a halálát megelőző négy napon. Négy óra körül bemondják neki telefonon az egészet.

Homlokát az asztala mögötti ablaknak támasztva várt. A Szajnán evezősök húztak el, piros trikóban, tizenkét apró párafelhőt leheltek ki.

Gabert maga hozta a jelentést, hat gépelt oldal, három példányban. Most jön Clichyből. Találkozott Rivolanival, a feleségével, a gyerekekkel. Nagyon megkedvelte őket. Kávéval, konyakkal kínálták. Mindenről elbeszélgettek, még a gyilkosságról is.

– Most hagyj békén. Inkább olvasd el te is ezt itt. Aztán nyomás a színésznőhöz. Utána meg Cabourg-hoz, idáig nem jött.

Elolvasták a jelentést. Gabert rágógumit majszolt.

*

Georgette Thomas október 1-én 8 óra 57 perckor „köt ki” Marseille-ban. Kilenc óra körül taxin érkezik az hotel des Messageries-ba, a rue Félix-Pyat-ra − ez a Saint-Mauront negyedben van −, itt szállt meg korábbi marseille-i tartózkodása során. A Saint-Mauront munkásnegyed, főként olaszok meg olasz származású családok lakják.

Ettől a perctől fogva egészen elutazásáig, azaz október 4-én, pénteken estig egy fodrászszalon, Jacquline d’Ars bemutatóira jár a belvárosba, a rue de Rome-ba. Ezt a helyet tizenkilenc óra körül hagyja el, minden estéjét, beleértve az elsőt is, egy bizonyos Pierre Becchi társaságában tölti, aki a Transatlantic hajózási társaság Ville d’Orléans nevű hajóján pincér.

Pierre Becchi személyleírása: magas, barna hajú, elegánsan öltözött, meglehetősen testes, harmincöt éves. Előélete: börtönbüntetés két alkalommal a touloni tengerész-fegyházban, mindkettő verekedésért és testi sértésért, még a katonai szolgálat alatt, azóta semmi. November elején indul a Ville d’Orléans fedélzetén egy tízhónapos útra, a Távol-Keletre. Néhány hónappal ezelőtt ismerkedett meg Georgette Thomasszal, februárban, mikor a nő előzőleg ott járt. Akkor együtt töltötték az éjszakákat az Hotel des Messageries-ban. Február és október között nem találkoztak, Becchi nem kapott róla semmi hírt.

Október 1-én, szerdán, Georgette Thomas telefonál Jacqueline d’Ars-tól egy bisztróba, a rue Félix-Pyat-ra, ez Becchi törzshelye, mikor szárazföldön van. Mivel a pincért éppen nem találja ott, megbízza Monsieur Lambrot-t, a tulajdonost, hogy mondja meg neki: este nyolc körül legyen a bisztróban.

Nyolc óra tájban Georgette Thomas találkozik Pierre Becchivel a rue Félix-Pyat-n, a bisztróban, ahol a férfi a többi törzsvendéggel kártyázik, míg a lányra vár.

Nem messze, a boulevard Nationalon vacsoráznak egy olasz kisvendéglőben, azaz pizzériában, aztán, huszonkét óra felé, együtt mennek haza az Hotel des Messagaries-ba.

A következő napokon Georgette Thomas munkaidő után ugyanabban a bisztróban találkozik a szeretőjével, s mindig ugyanabban az időpontban, mindennap ugyanabban a pizzériában vacsoráznak, csütörtököt kivéve, mikor is csak késő este, mozi után esznek valamit a „Vallon des Auffes”-hoz címzett étteremben, a tengerparton.

Reggelente Georgette Thomas elsőként hagyja el az Hotel des Messageries-t, a rue Félix-Pyat és a boulevard National sarkán autóbuszra száll, a munkahelyére megy. A Jacqueline d’Ars szalon alkalmazottaival ebédel egy önkiszolgáló étteremben, a rue de Rome-on. Pierre Becchi csak késő délelőtt hagyja el a szállodai szobát.

Azok a személyek, akiket néhány óra leforgása alatt sikerült kifaggatni, semmi szokatlant nem észleltek az áldozat viselkedésében. Pierre Becchi, akit vasárnap délelőtt hallgattak ki, semmi olyan felvilágosítást nem tud adni, amelyet a vizsgálat során hasznosítani tudnánk. Georgette Thomasszal mindössze tíz napot töltött együtt, ötöt februáriban, négy-ötöt októberben, a lány párizsi életéről mit sem tud, nem tud róla, hogy rosszakarói lennének, fogalma sincs, milyen okból követhették el a gyilkosságot. Pénteken este, miután gyorsan megvacsoráztak a pizzériában, kikísérte Georgette Thomast a Gare Saint-Charles-ra. Két perccel a vonat indulása előtt, a peron legelején búcsúztak el egymástól. Másnap reggel, mikor a nőt megfojtották Párizsban, Becchi Marseille-ban volt. Minden állítását ellenőriztük.

Folytatjuk mindazok kihallgatását, akikkel Georgette Thomas kapcsolatba került. Ha valami újat találunk, azonnal jelentjük.

Az alatt a bizonyos négy nap alatt Marseille-ban nagyon szép volt az idő. A korzikai felügyelő, mikor telefonált, azt mondta, hogy még mindig szép.

*

Grazzi, mielőtt Gabert-ral együtt elhagyta volna a quai des Orfévres-et, benézett Tarquin főfelügyelő irodájába, de őt már nem találta ott. A marseille-i jelentés egyik példányát letette az asztalára, ugyanakkor észrevett egy kis feljegyzést, amely az ő nevével kezdődött.

Grazzi. Ha az ügy a vonatban kezdődött, akkor csakis rablógyilkosságról lehet szó. Grazzi, akárhogy is nézzük, ütődött.

Grazzi persze rögtön úgy reagált, hogy kettőjük közül akkor már inkább a… stb., de a főfelügyelő ellentmondást nem tűrő megállapításai mindig hatással voltak rá. Még egyszer elolvasta a cédulát, vállat vont: de hiszen ha egyszer nem volt mit lopni…

A lépcsőházban érte utol Gabert-t. Jean-Loup, kezét teveszőr kabátja zsebébe mélyesztve, rágógumit rágva, három, másik osztályhoz tartozó felügyelő panaszkodását hallgatta, akkora figyelemmel, amely nála már a túlzott udvariasság vagy a gúnyolódás határát súrolta. A három felügyelő néhány lépcsőfokkal feljebb, a korlátnak dőlve panaszkodott neki, hogy hány éjszakán át le sem hunyták a szemüket. Már egy hete futkosnak Párizs-szerte egy fiúcska nyomában, akit előzőleg tíz megyében hiába kerestek: elszökött otthonról, vagy elrabolták, csoda tudja. Most meg átadják az ügyet egy másik osztálynak, őket meg rászabadítják valami éjszakai gyilkosságra, egy pasast épp a „Central” vécéjében nyírtak ki, most mondd, ez is jó helyet választott ki.

Tegnap még Grazzi is, meg Gabert is a fiúcska után kutatott, mert a nizzai városi tanács egyik tagjának a fiacskájáról volt szó, s rengeteg embert figyeltettek a Saint-Germain-des-Prés-n, a Quartier Latinban, a repülőtereken, pályaudvarokon. Hát igen, ronda egy ügy, mondta Gabert, de mit lehet itt tenni? Aztán faképnél hagyták a többieket, Grazzi ment elöl, Gabert meg utána, megértőén és sajnálkozva csóválta a fejét.

A kocsiban − Grazzi vezetett − Gabert elővette a türelemjátékot. A bal parton haladtak, a pont de l’Alma irányában.

– Mi a véleményed?

– Miről?

– Marseille-ról.

Gabert fel sem emelte tekintetét a fejtörőről, de azt mondta, hogy ki kéne menni a helyszínre, egy ilyen jelentés nem mond semmit, üres fecsegés az egész.

– Nem, szerintem mégiscsak bízhatunk bennük. Ha nem találtak semmit, az annyit jelent, hogy nem is történt semmi. A főnök szerint az egész a vonatban kezdődött.

Gabert két tömör mondattal elmondta, hogy mit gondol a főnökről, s hogy mit lehet kezdeni azzal, amit a főnök gondol. Épp a Tuileriákkal szemben, az alagútban haladtak, mikor kibukkantak, piros lámpa állta útjukat. Grazzi lefékezett, elővette zsebkendőjét.

– Ide figyelj, mit tudhat egy pasas, aki minden fél évben egyszer négy napot tölt el egy nővel, azaz inkább csak négy éjszakát (megtörli az arcát a zsebkendővel), aztán elválnak, mint jó barátok (újra megtörli), hogy majd, legközelebb…”

Jean-Loup azt mondta, hogy érti, persze, ez világos. Grazzi visszatette a zsebkendőt a zsebébe, s keze fejét végighúzta az orra alatt. Kijelentette, hogy ő még sosem találkozott ilyen nővel.

– Se ilyennel, se másmilyennel, egyébként tényleg nem sokkal volt dolgom. Húszéves koromban nősültem.”

Jean-Loup azt mondta, már nehogy elmesélje az életét, majd inkább valami zöldfülűnek. A kocsi elindult. A Szajna partján, később, a Diadalív alatt, ahol elhaladtak, az égbolt közelinek látszott, könnyű pára lebegett a víz fölött.

– Mikorra hívtad be Rivolanit meg a másikat?

– Holnap reggelre − mondta Gabert.

– De az egész alma. A lány nem tud semmiről, és a pasasnak sincs sok mondanivalója.

– A pasas emlékszik a többi utasra?

– Úgy nagyjából. Azt mondja, hogy aludt. Nemigen figyelt semmire. A leírások egyébként megegyeznek, kivéve a felső couchette-et, amelyen Garaudy feküdt. Evelyne-t ő sem látta, de nem emlékszik, hogy ott volt-e már a helyén, mikor ő elaludt, vagy csak azután érkezett. Most rajtunk áll, hogy azt fogadjuk el, amit a lány mondott, vagy azt, amit Cabourg.

– És a lányról mi a benyomásod?

– Hát, nem úgy néz ki, mint aki megfojtott valakit.

Mire Grazzi csak annyit mondott, hogy Georgette Thomas sem, úgy nézett ki, mint akiről feltételezi az ember, hogy minden fél évben felhív egy férfit, hogy négy éjszakát töltsön el vele, de közben mintha a pasas nem is lenne a világon. Pedig mégiscsak ilyen volt.

– Az nem jelenti, hogy nem is gondolt rá − mondta Jean-Loup. − Húszéves korod óta, fordult már egypárszor a földgolyó, nagyfőnök, állítsd be az órádat!

Öt óra volt, mikor becsapták maguk mögött a kocsi ajtaját, épp egy „Parkolni tilos” tábla előtt, annak a háznak az ablakai alatt, amelyben Eliane Darrés lakott. A szűk, csendes kis utca végében feltűnt a Chaillot palota világossárga töredéke az égen.

Díszes épület volt, a, lépcsőház kihalt, a lift működött.

– Micsoda szerencse − mondta Grazzi.

Fáradtnak érezte magát, s a fáradtság mintha a fejéből sugárzott volna ki a tagjaiba. Képtelen volt magát a szegény lány helyébe képzelni, nem értette, s már le is mondott róla, hogy megpróbálja érteni. Kihallgatni a tanúkat, jegyzeteket készíteni, egyszerű kis hangya akar lenni, aki esténként hazatér a családjához, nincs más vágya. Ha az ügy nyúlik, mint a rétestészta, újabb hangyák vetik rá magukat. Végül csak kiásnak valamit, napfényre kerül az igazság.

Mialatt a lift gyorsan, csendesen felfelé haladt, Gabert-t nézte, aki viszont nem nézett rá, aki bizonyára valami másra gondolt, valamelyik barátnőjére, valami egészen másra, s tulajdonképpen fütyült az egész históriára. Grazzi irigyelte zárkózottságát, nyugodt ábrázatát. Jean-Loup-ból sohasem lesz hangya, ő nem akar kiásni semmit, nem számít sem előléptetésre, sem felettesei megbecsülésére. Három-négy évvel ezelőtt lépett a rendőrség kötelékébe, de pusztán csak azért, mert − mint mondta − az apja a közigázgatás megszállott tisztelője, ez a rögeszméje, s ő ezért tesz a kedvére, hogy békén hagyja. Az apja valamelyik minisztériumban dolgozik, talán a Belügyben, s legszívesebben a fiát is betenné egy irattartóba.

Mikor kiszálltak a harmadikon a liftből, Gabert azt mondta, hogy reméli, gyorsan végeznek. Nyolckor a Champs-Élysées-n van randevúja, s ha még Cabourg-hoz is fel kell ugranom lesz ott időben.

A dupla ajtó előtt − miután becsöngettek − gondosan begombolta a kabátját, tenyerével végigsimított a haján.

– Milyen a lány?

– Melyik?

– Akivel ma este találkozol − mondta Grazzi.

– Ó, − mondta Jean-Loup, − ugyanolyan dilis, mint a többi, − aztán kinyitották az ajtót.

Eliane Darrés rózsaszín pongyolát és fehér szőrmével díszített rózsaszín papucsot viselt. Grazzi úgy gondolta, hogy nem lesz ismerős, merthogy a neve nem mondott neki semmit, de amint meglátta, azonnal tudta, hogy legalább tíz filmben látta, mindig ugyanolyan epizódszerepekbe beskatulyázva, s bizonyára soha meg se szólalt, mert a hangja most meglepte.

Mesterkélten magas hangon, erőltetett kedélyességgel beszélt, az olyan nő hangján, aki nemigen tud mit kezdeni a napjaival, cselédje nincs, aki ajtót nyitna, de folyton azt hangoztatja, hogy tíz percen belül várják valahol, s hogy manapság igazán lehetetlen személyzetet találni.

Egy rózsaszín falú előszobán át vezette őket a rózsaszínre festett szobába, amelyben alacsony asztalokon lámpák égtek. Hosszú, szőkére festett haját súlyos kontyba csavarta a tarkóján, s mikor hátrafordult, hogy helyet mutasson nekik a karosszékekben, egy negyvenöt éves asszony keskeny arca, nagy, sötét szeme bámult rájuk, aki abba öregszik bele, hogy fiatalabbnak akar látszani, mint amennyi, s akinek a sok festék bizony megviselte az arcbőrét.

A 222-es couchette

Eliane Darrés majdnem elvesztette a papucsát a szalon küszöbén, nem volt ideje, hogy elállja az utat, és vendége ne tudjon odamenni a rosszabbik fotelhoz, amely recsegett, mert az egyik lábán elengedett a ragasztás.

A felügyelő, akit Gracionak, vagy Gracinonak hívnak, épp abban a fotelban terpeszkedett el. A kísérője, a fiatalabbik, a kanapén ült le, közönyös arccal, semmitől sem zavartatva magát, elővette a türelemjátékot a zsebéből.

Eliane egyszerre hallotta a fotel recsegését és a türelemjáték fémes kattogását. Ez a szőke kis felügyelő biztosan meg se nézte magának.

Eliane jól ismerte ezt a dühöngő ifjúságot, úgy lépnek be mindenhová, mintha hazamennének, keresztbe teszik a lábukat, úgy veszik el a feléjük nyújtott poharat, hogy még csak köszönetet sem mondanak. Többnyire sok éven át egyetemre járnak, mindegy melyikre, jogot hallgatnak, vagy keleti nyelveket. Csinosak, hidegvérűek, udvariatlanok, szótlanok, a nők bolondulnak értük, pedig ők rájuk se néznek, egyszer lefekszenek velük, aztán arra hivatkoznak, hogy fárasztóak az előadások, meg hogy nemcsak ez a lényeg, és hogy minden más lesz, ha túl lesznek a vizsgákon, közönyös, nedves ajkukkal néha már csak futólag csókolják meg őket, akár a gyerekek, vagy mutatóujjukat a térdükhöz tapasztják, mikor a nők épp a fodrásztól jönnek, mondanak valami kedveset nekik, aztán kész, de a nők ennyitől is megőrülnek.

Ez itten felügyelő, de egyáltalán nem néz ki felügyelőnek, le nem veszi a szemét a türelemjátékról, s olyan gyorsasággal tologatja ide-oda a számokat, hogy az már idegesítő, ugyanakkor, mégiscsak fogva tartja az ember tekintetét, mint a televízió képernyője, mikor pedig nem is akarja nézni az ember a műsort.

– Nem tartjuk fel sokáig − mondta az, akit Gracionak, vagy Gracinonak hívtak. − A fülke három másik utasát már kikérdeztük. Sajnos, a tanúvallomások − persze ez érthető − nem pontosan egybehangzóak. Egy éjszakai vonaton elsősorban mindenki az alvásra gondol, így aztán nem mindenki figyel fel ugyanazokra a részletekre.

Eliane, miközben leült, vele szemközt, a jobbik fotelba, helyeselt, lábát ferdén maga alá húzta, pongyoláját gondosan elrendezte a térdén.

– Látom, jegygyűrűt visel − mondta a magas, csontos arcú felügyelő, − Férjnél van?

– Csak voltam. Már jó pár éve elvesztettem a férjemet.

A felügyelő elővett egy kis piros füzetet a felöltője zsebéből, kinyitotta azon az oldalon, ahová betette a ceruzáját, s jegyzetelni kezdett, akár a filmeken. Megkérdezte, hogy indiszkrét lenne-e, ha feltenne először néhány személyes kérdést, hogy megtudja, ki is ő valójában.

Felírta, hogy színésznő, nyolc éve özvegy, eredeti neve Dartetides, negyvenhét éves, nemrég Aix-en-Provence-ban töltött egy hetet, egy film forgatásán vett részt.

Remélte, hogy a felügyelő nem kérdezi meg, vajon akkor utazott-e, vissza Párizsba, mikor véget ért a forgatás, de megkérdezte. Eliane tudta, hogy amit mond, könnyűszerrel ellenőrizhetik a produkciónál, így aztán be kellett vallania, hogy mindössze három délután volt szükség rá, s azért maradt még néhány napig Marseille-ban, mert gondolta, hátha leszerződtetik egy másik filmhez. Azt mondta, hogy a színészeknél ez általában így szokás, a legdivatosabbak is megpróbálnak két legyet ütni egy csapásra, ha külső felvételekről van szó.

Rövid időre csend támadt, aztán a sovány, magas felügyelő, meggyőződés nélkül bár, de azt mondta, hogy érti.

– Október 3-án, csütörtökön foglalta le a 222-es couchette-et, igaz?

– Igen, ez volt a jobb alsó couchette. Mikor felszálltam a vonatra, ketten már benn voltak a fülkében.”

Marseille. A város utcái este tíz óra tájt. Az a kis bár a boulevard d’Athénes-en, a Saint-Charles pályaudvar főbejáratának a tövében, ahol teát és száraz süteményt rendelt. A fények és zajok a rakparton. A nehéz bőrönd.

Amikor, a bőrzakós férfival csaknem egyidőben, belépett a fülkébe, az a pasas épp a csomagjait helyezte el, ott állt cipőstül az alsó couchette-en. Nem mert megjegyzést tenni, ilyesmire sosem vetemedett. Egyébként az a férfi segítette később feltenni a bőröndjét a csomagtartóba.

Bosszankodott, hogy férfiak is vannak a fülkében. Még azt is kiszámította, hogy nagyjából mennyit kellene ráfizetnie egy első osztályú couchette-re. Most már csak abban reménykedett, hogy rajta kívül is lesznek nők. De egyelőre nem jött senki. Most szinte újra látja magát, amint meggörnyedve ült a couchette-en, mert a felső fekhely meglehetősen közel volt, s úgy tett, mintha keresne valamit a retiküljében, közben csak arra várt, hogy a vonat végre elinduljon, hogy a folyosók kiürüljenek, hogy vége legyen ennek az egész búcsúzkodási cirkusznak.

– Tehát az áldozat később érkezett a fülkébe, mint ön?

– Hát az a nő, akit az áldozatnak gondolok, csak egy másodperccel a vonat indulása előtt szállt fel. Egy másik viszont, egy fiatal lány, csak éjszaka szállt fel, Avignonban.”

Tegnap este, a „Chez André”-nál, mikor a rendőrség telefonhoz hívta, a barátai már a desszertnél tartottak, mire visszament közéjük. Nem akartak hinni a fülüknek, egyikük elszaladt a rue Francois-re egy France-Soir-ért. Heten-nyolcan vacsoráztak együtt, köztük egy leendő végzet asszonya, világoskék szemekkel, aki délután egy Madagaszkárról készült rövidfilm szövegét mondta alá, valamennyien az asztalra kiteregetett újság fölé hajoltak. A szomszédos asztaloknál ülők is arrafelé nyújtogatták a nyakukat.

– Az áldozat egy barna hajú nő, sötét kosztümöt viselt” − mondta Gracio vagy Gracino felügyelő.

– Ő az. Láttam a fényképét tegnap este, jól emlékszem rá. Szinte iszonyatos, hogy milyen pontosan látom, magam előtt. Éjszaka szünet nélkül rágondoltam.

– Találkozott vele korábban is, mielőtt együtt utaztak volna a vonaton? Georgette Thomasnak hívták.

– Nem, még soha.

– Biztos benne?

– Egészen biztos vagyok benne. A fölöttem lévő fekhely volt az övé.

– Beszélt vele?

– Igen. Már amennyire beszélgetésnek lehet nevezni azt, amit az ember a vonaton folytat. Csak annyit mondott, hogy Párizsban lakik, s azt hiszem, parfümökkel foglalkozott.

Az illatáról felismerte, hogy mit használok, aztán elcsevegtünk egypár percig.

– Körülbelül a vonat elindulásával egyidőben?

– Nem, később.

– Próbálja meg elmesélni az egész utat, amilyen részletesen csak tudja, az indulás pillanatától fogva, attól fogva, hogy belépett a fülkébe.

A színésznő bólintott, ránézett a másik felügyelőre, a szőkére, aki viszont fel sem emelte a tekintetét. Az asszony azon tűnődött, hogy vajon megkínálja-e őket kávéval, vagy egy pohár portóival, de az is lehet, hogy szolgálatban nem fogadhatnak el semmit.

– Mikor beléptem a fülkébe, két férfit láttam odabenn. Egyikük a jobb felső couchette-et foglalta el: Amolyan tisztviselő kinézete volt; talán mert olyan komoly, kicsit szomorú képet vágott. Tulajdonképpen nem is tudom, miért mondom ezt. De én tisztviselőnek néztem. Talán a miatt az öreg, szűkre szabott öltöny miatt,.. Már nem is tudom.”

Önkéntelenül is a vele szemben ülő felügyelő szűk, kopott mandzsettájú felöltőjére nézett. Hiszen ő is tisztviselő, tulajdonképpen tisztviselő. Még egy szót sem írt a kis jegyzetfüzetébe. Várja, hogy Ő, Eliane, belegabalyodjék a saját szövegébe.

Pedig Eliane jól tudta, hogy mit kell mondania. Alig aludt az éjjel, s egész délelőtt, a konyhában ez az út járt az eszében, azon gondolkodott, hogy milyen szavakkal tudja elmesélni.

– Volt egy fontos mozzanat − mondta váratlanul Eliane. − Az a pasas összeszólalkozott az áldozattal.”

A fémes kis kattogások abbamaradták. Mire Eliane abba az irányba nézett. Tekintete a szőke felügyelő közömbös pillantásával találkozott, aki viszont mégiscsak feltett egy kérdést:

– Ki? A tisztviselő?

– Cabourg-nak hívják − mondta a csontos arcú felügyelő. − Mit ért azon, hogy „összeszólalkoztak”? Az a férfi ismerte az áldozatot?”

Nem, mondta Eliane, legalábbis nem ez volt a benyomása.

– Már nem tudom pontosan, mikor, épp egy képes újságot lapoztam, a nő le akarta venni a bőröndjét, hogy kivegyen belőle valamit. Erre az a tisztviselőforma pasas, az a Cabourg segített neki. Utána egy darabig beszélgettek a folyosón, olyanformán, mint amikor két ember ismerkedik egymással. Nem hiszem, hogy korábban is ismerték volna egymást, hallottam a beszélgetésük kezdetét. Nehéz az ilyesmit megmagyarázni.

– Értem − mondta Gracio vagy Gracino felügyelő. − És később összeszólalkoztak? Vajon miért?”

Eliane néhány másodpercig a felügyelő szemébe nézett. A férfi sápadt, meggyötört arcából világos szemek fürkészték. − Igazán nem nehéz kitalálni, hogy miért − felelte. − Vonaton gyakran előfordul ilyesmi.

Eliane érezte, hogy a szőke fiatalember is ránéz, szórakozott, neheztelő, talán kicsit ironikus pillantással, ő már biztos rájött a lényegre, s azt hiszi, hogy neki tulajdonképpen tetszett, hogy azok összevesztek, hogy féltékeny volt, hogy irigyelte azt a barna fiatalasszonyt, merthogy annak tették a szépet a vonat folyosóján, hülyeség az egész.

– Egy darabig csak beszélgettek a folyosón, s azt hiszem, a férfi ettől felbátorodott, mondott valamit, vagy valami oda nem illő mozdulattal próbálkozott… Én legalábbis ilyesmire következtettem. Az a pasas már a fülkében is olyan furcsán nézett a nőre… A nők pedig ilyenkor mindig kapcsolnak. Szóval, összeszólalkoztak. Inkább a nő beszélt. Mégpedig elég hangosan. Bár a kupé ajtaja csukva volt, s így nem hallottam a szavakat, de a hang félreérthetetlenül elutasító volt. Nem sokkal ezután a nő bejött a fülkébe, egyedül, és lefeküdt. A férfi csak sokkal később jött be.

– Hány órakor történhetett ez az eset?

– Nem tudom. Akkor néztem meg az időt, mikor kimentem a mosdóba, hogy átöltözzem éjszakára: fél tizenkettő volt. Körülbelül egy órával ezután történt a szóváltás.

– Vissza tudna emlékezni rá, hogy a jegyeket ez előtt, vagy ez után kezelték?

– Ez után. Ebben biztos vagyok. Akkor már egy másik nő is volt a kupéban. Aki Avignonban szállt fel. Egy fiatal, elég csinos, szőke lány, világos ruhában, kék kabátban. Azt hiszem olvasott, egyedül az ő lámpája égett, mikor a két kalauz kinyitotta az ajtót, s a jegyeket kérte. Tudja, minden couchette-hez van egy kis lámpa,

– Szóval ez már éjfél után történt?

– Egész biztosan,

– S azután, volt még valami?

– Semmi. A nő lefeküdt. Később hallottam, hogy a férfi is bejött, és felment a fekhelyére. A másik férfi, a bal alsó couchette-en, már régen eloltotta a lámpáját. Én is elaludtam.

– Ezzel a vitával kapcsolatban semmi másra nem emlékszik?

– Nem, azt hiszem, mindent elmondtam.

– Az volt a benyomása, hogy Cabourg haragudott a nőre?”

Eliane visszaemlékezett, hogy a férfi tegnap reggel, a vonat megérkezésekor ott állt szűkre szabott öltönyében, bujkáló tekintetével, ráncos arcával a fülke ajtajában, s hogy milyen alázatos hangon kért tőle elnézést, amiért megzavarja. A fémes kattogás újra kezdődött. − Nem − mondta Eliane −, nem az volt a benyomásom.

– Mikor a vonat beérkezett a pályaudvarra, a férfi rögtön leszállt, nem is szólt a nőhöz, rá sem nézett. Érződött, hogy szégyelli magát, főként a többiek előtt, s hogy igyekszik mielőbb lelépni.

– És a nő?

– Ő másképp viselkedett. Nem sietett, nem is restelkedett. Már el is felejtette az egészet, vagy legalábbis úgy akart tenni, mint aki elfelejtette. Beszélgetett velem is, meg az avignoni lánnyal is. A bőrzakós férfi is leszálláshoz készülődött, elköszönt tőlünk. Az előző esti érkezéskor kimondott jó estéttel együtt, azt hiszem, ez volt minden, amit az egész utazás alatt hallhattunk tőle.

– Tehát Cabourg szállt le elsőnek. Aztán a másik férfi, akit Rivolaninak hívnak. Így volt?”

Eliane Darrés megrázta a fejét és azt mondta, hogy nem Cabourg szállt le elsőnek, hanem az a fiatalember a felső couchette-ről. A szőke kis felügyelő hirtelen abbahagyta a számok kattogtatását. az ösztövér másik pedig ceruzája végével háromszor finoman megbökte az ajkát.

– Fiatalember? − kérdezte Gracio vagy Gracino. − Melyik fiatalemberről beszél? Melyik couchette-ről?

– A bal felsőről. Arról a fiatalemberről…

– Melyik fiatalemberről?”

Eliane nem értette a dolgot, hol egyikükre, hol a másikukra nézett. Látta a kis szőke felügyelő kifejezéstelen tekintetét, a másiké, a sápadt arcúé viszont tele volt hitetlenkedéssel.

Ez utóbbi mondta meg neki, hogy már megtalálták azt, aki azon a felső couchette-en feküdt. Hogy valójában egy nőről van szó, akit Madame Garaudynak hívnak. A felügyelő, miközben beszélt, bosszankodva, szinte csalódottan méregette Eliane-t: arra gondolt, hogy biztosan téved, s akkor talán az eddigiekben is tévedett, mindenképp fenntartással kell fogadni a tanúvallomását. Egy szerződés nélküli, öregedő, nagyzási hóbortban szenvedő, kissé bőbeszédű színésznő…

– S hogy nézett ki az a fiatalember?” − kérdezte a felügyelő.

– Elég magas volt és sovány. Az igazat megvallva, tulajdonképpen nem is láttam…

Az a kis felügyelő, a kapucnis kabátban, röviden, szemtelenül felsóhajtott, a társa csak hunyorított egyet, és csalódott képet vágott. A színésznő inkább ez utóbbira nézett, mert tudta, hogy a másik pillantását nem tudná elviselni anélkül, hogy el ne veszítse a talajt a lába alól.

– Hallgasson rám, monsieur Gracino, látom, hogy nem hisz nekem, pedig tudom, hogy…

– Grazziano − mondta a felügyelő.

– Bocsásson meg Grazziano. Azért mondom, hogy nem is láttam, mert nagyon későn jött be a fülkébe, mikor már minden lámpát eloltottak. És ő meg sem gyújtotta a lámpáját, mikor lefeküdt.

– Hiszen azt mondta, hogy maga is aludt.

Ezt már a kis szőke mondta. Eliane odafordult hozzá, de az rá se nézett, csak tologatta a számokat, és Eliane gyűlölte, gyűlölte azt a szép, gyerekesen alattomos száját, szerette volna megütni, legszívesebben jól elverte volna, de ha megcsókolná azt a szép, közönyös száját, rögtön felismerné az ízét, mert nagyon is ismeri a fajtáját, ezt a dühöngő ifjúságot, nagyon is jól ismeri, mindegyiknek ugyanolyan ízű a szája.

– Aludtam − mondta, de a hangja, akarata ellenére, megbicsaklott −, csakhogy a fiú, azt hiszem, megbotlott a sötétben, az igaz, hogy nem volt valami sok hely odabenn, középen az a rengeteg poggyász, szóval, erre felébredtem.

Magában pedig ezt gondolta: tudom, hogy mit mondok, tudom, amit tudok, hiszen majdnem rám esett, mikor elhaladt mellettem, ezer közül is felismerem őket; sötétben is felismerem, szép, közönyös, nedves szájuk van, mint a gyerekeknek, hiszen még majdnem gyerekek, elragadóak és kegyetlenek, gyűlölöm őket.

– Pedig nő volt − mondta Gracio. (Pardon, Grazziano, mindjárt azt mondja, hogy tévedtem, hogy bolond vagyok.) − Tévedett, ennyi az egész.

Eliane fejével nemet intett, egyelőre nem találta a szavakat, csak magában gondolta: nem tévedek, nem láttam, de tudom, pontosan olyan volt, mint ezek valamennyien, mint ez a kis társa is itt, aki egyáltalán nem néz ki felügyelőnek, mint az a kis egyetemista, a Danton mozival szemközti kávéházban, egy évvel ezelőtt, mint azok a kis kezdők, akik először állnak felvevőgép elé, de neki gúnyosan hátat fordítanak. Nyugodtak, közönyösek, van bennük valami, amitől megőrül az ember, hogy olyan sima a bőrük, hogy olyan fiatalok, hogy úgy sétálnak be egy vasúti fülkébe, hogy felébresztenek mindenkit, hozzáérnek mindenkihez, s még csak annyit sem mondanak, hogy elnézést. Nem azt mondta, hogy elnézést, hanem, hogy a jó életbe, mit csetlek-botlok itt, majdnem rázuhant Eliane-ra, bizonyára magas volt, és sovány, és nem tudott mit kezdeni a testével, ilyenek ezek mind, aztán felment az egyik couchette-re a másik oldalon. Nevetett, mikor megbolygatta az avignoni lányt, s az is nevetgélt a sötétben, éjjel egy óra vagy két óra tájban.

– Hallottam a hangját − mondta Eliane. − Miután lefeküdt, még sokáig beszélgetett az alatta fekvő lánnyal. Biztosíthatom, hogy fiú volt, egy fiatal fiú. Nem tudom, mivel bizonyíthatnám, de én tudom…

A Grazziano nevezetű felállt, spirálfüzetét becsukta, ceruzáját bennhagyta a lapok között. Mért hordja magával ezt a füzetet? Hiszen szinte semmit sem ír bele. Ahogy most ott állt a nő előtt, még magasabbnak tetszett, még soványabbnak, mint egy hatalmas csontváz, kopott mandzsettájú felöltőben, sápadt, meggyötört Pierrot-arccal.

– Egy másik tanú, Cabourg nevezetű is azt állítja, hogy hallotta azt a fiatalasszonyt az alatta fekvő lánnyal beszélgetni. A hangokat össze lehet téveszteni.

Grazziano fáradt, színtelen hangon beszélt, nem annyira azért, hogy meggyőzze, mint inkább szeretett volna pontot tenni a kérdés végére, és áttérni valami másra.

– Egyébként is megtaláltuk a nőt.

Eliane megint csak a fejét rázta, a szőke kis felügyelőt nézte, aki viszont nem nézett rá, hát lehet, mondta az asszony, nem tudom, pedig nekem más volt a benyomásom. Magában ugyanakkor ezt gondolta: nem tévedek, lehetetlen, hogy tévedek, egy nő nem mondja azt, hogy a jó életbe, mikor majdnem ráesik egy másikra, s felriasztja álmából, ezt valahogy meg kellene magyaráznom nekik.

De annyi mindent kellene elmagyarázni, így aztán megelégedett annyival, hogy a kiugró arccsontú felügyelő szemébe nézve továbbra is makacsul csóválta a fejét. Újra maga előtt látta a vonat utasokkal zsúfolt folyosóját, az indulás pillanatában, egy tizenöt év körüli, bánatos arcú szőke fiú állt a fülke közelében, félrehúzódott, hogy ő el tudjon menni mellette. Biztosan nem azonos a kettő, de az éjszakai incidens mégis valahogy ennek a szőke hajú, sötét szemű, szürke tweed konfekcióöltönyt viselő fiúnak az emlékével kapcsolódik össze, mintha csak az övé lett volna az a felső couchette-en suttogó hang, amely olyasmiket mondott, hogy az avignoni lány jól mulatott rajta, halk, visszafojtott, idegesítő nevetéssel, idegesítő volt, mint a teveszőr kabátos felügyelő folytonos türelemjátéka.

– Reggel, mikor ön felébredt, az a nő, a felső couchette-ről, már nem volt a fülkében?

Nem, mondta, s a fejét is kitartóan csóválta, nem tévedek, nem értem a dolgot, el tudnám magyarázni, de akkor arról a fiúról is beszélnem kellene, aki mutatóujjával megérintette a térdemet, mikor épp a fodrásztól jöttem, már az első találkozásunk alkalmával, a Danton mozival szemközti kávéházban, zavarba hozott, olyan dolgokról kellene beszélnem, amelyek fájnak, amelyeket bizonyára visszatetszőeknek találnának, úgyhogy bele sem kezdek.

– Nem láttam. Hat-hét óra körül mentem ki a mosdóba felöltözni, már nem emlékszem pontosan. Mindenesetre, mikor visszajöttem, már nem volt ott. Az a nő, akit megfojtottak, még feküdt, rám mosolygott, mikor lehajoltam, hogy betegyem a pizsamámat és a pongyolámat a bőröndbe. Az avignoni lány akkor vette fel a ruháját, melyet bizonyára lámpaoltás után vett le az este. Erre a jelenetre jól emlékszem, mert még viccelődtünk is. A lány csak nagy üggyel-bajjal tudta magára húzni a ruhát, úgy, hogy a hátán feküdt, s a takarót magára húzta. Végül mégiscsak felült egy kicsit, azt mondta, annyi baj legyen, a férfiak még úgyis mind alszanak.”

A bőrzakós férfi még jó hangosan horkolt is, fájdalmas, fáradtságtól elkínzott arccal. Eliane a kezéről látta, hogy kikötőmunkás vagy gépész, vagy valami hasonló lehet. Fakókék, feslett papírbőröndje, mely a sarkoknál kitöredezett, ott állt a fekhely lábánál. Cabourg nem moccant, ő meg azt gondolta magában: biztosan a lány meztelen vállát nézi, aki épp öltözködik, az meg, amilyen kis huncut, talán sejti is. Ez csúnya gondolat volt, és sántított is, mint ahogy minden csúnya gondolat sántít. Szegény fiúnak egészen máson járhatott az esze, de erre csak akkor jött rá, mikor látta, hogy milyen feldúltan, milyen émelyítően alázatos tekintettel száll le a vonatról.

Várta önt valaki a pályaudvaron?

– Nem. Miért kérdi?

– Csak úgy.

A felügyelő ott tornyosult előtte, zsebre tette piros kis füzetét. Eliane csak nézett rá, aztán ostobán hozzátette az elmondottakhoz:

– Ha megengedi, hogy elmondjam, nekem az a benyomásom, hogy azok közül, akikkel együtt voltam a fülkében, egyik sem követhette el ezt az iszonyatos tettet. Ösztönösen így érzem.”

A magas felügyelő megrázta a fejét, valószínűleg kicsit zavarban volt, köszönetét mondott, ránézett a kis szőkére, aki erre ugyancsak felállt, a tekintete, a gondolatai máshol kalandoztak, skótkockás sálját begyűrte a kapucnis kabát nyakánál.

Az asszony kikísérte őket az előszobába, maga előtt tessékelte ki a két férfit.

– El tudna jönni hozzánk holnap a quai des Orfévres-re? − kérdezte az, amelyiknek ó-ra végződik a neve, de amelyet mindig hibásan mond, valahányszor csak rászánja magát.

Tíz órára rendelte be, a harmadik emelet 303-as szobába. Addig talán még más dolgok is eszébe jutnak − mondta −, s ő maga is végiggondolja az Eliane-tól hallottakat, holnap az asszony majd megteszi a tanúvallomását. Eliane Darrés már be is csukta mögöttük az ajtót, sértődötten, önmagára dühöngve nekivetette a hátát. Szóval elmentek.

Három perccel később újra csöngettek. Eliane a szalonban volt, nem volt bátorsága, hogy visszaüljön arra a fotelra, amelyben eddig ült, mert attól még erősebben érezné csalódottságát, úgyhogy szemét karjával eltakarva, lefeküdt a heverőre. Mikor felállt, már tudta, hogy a fiatalabbik jött vissza, nem is tudja, miért, de biztos volt benne, amint keze beleütközött a heverőn felejtett türelemjátékba.

Egy fémdobozka, benne háromszor tíz piros alapon fekete szám, apró kis négyzetek, melyeket ide-oda kell tologatni, amíg a számok sorrendje kialakul, egy játékszer.

Miközben átment az előszobán,, ismét majdnem elvesztette az egyik papucsát, mielőtt ajtót nyitott, megnézte magát a tükörben. Közelről nézve a tükörben pontosan olyan volt az arca, mint az egyik felügyelőnőnek huszonöt évvel ezelőtt az internátusban, nevetséges arc, nagy fekete szemekkel, magas, kopaszodó homlok, végtelen hosszú orr. Kicsit olyan ez az arc − állapította meg magában −, mint azé a Cabourgé.

A szőke felügyelő kapucnis kabátjában, gondosan elrendezett sáljával, elragadóan szemtelen mosollyal állt ott, mind így mosolyognak, mikor szükségük van valamire. Azt mondta, hogy itt felejtett valamit, s önhatalmúlag már ment is befelé.

Az asszony bezárta az ajtót, s utánament a szalonba. A felügyelő egyenesen a heverőhöz lépett, lehajolva kereste a türelemjátékot.

– Itt van a kezemben − mondta Eliane.

Odamutatta neki a fémtáblácskát, de nem engedte ki a kezéből. A fiú odalépett hozzá, s mivel ő még mindig nem nyújtotta oda, hanem behajlított karral a kebléhez szorította, csak nézett rá, nyugodtan, azzal a tettetett ártatlansággal, ahogy ezek szokták, és csak annyit mondott: bocsásson meg, ittfelejtettem. Kinyújtotta érte a kezét, Eliane meg azt gondolta magában: vissza kell adnom neki, mégiscsak rendőrfelügyelő, tisztára megőrültél. Bárgyú mosollyal leengedte a karját, tudta, hogy bárgyú a mosolya, aztán hirtelen odaadta neki a játékot. Érezte a kezét, meleg keze volt, s továbbra is közönyös tekintettel nézett rá, el se mosolyodott.

– Még valamit elfelejtettünk megkérdezni.

Az asszonynak hátra kellett lépnie, olyan közel állt hozzá, éppen a játékot rakta zsebre, a zseb nem volt sokkal nagyobb, mint a fémtáblácska.

– Mikor elhagyta a fülkét, az áldozat is bizonyára készülődött már, nem?

– Nem emlékszem. Bizonyára. Mindkettőjüktől elköszöntem, tőle is, meg az avignoni lánytól is. Azt hiszem, ők is leszálláshoz készülődtek.

– Sokan voltak a folyosón?

A felügyelőnek éles volt a hangja, nem olyan kellemes, mint a másiké, aki bizonyára odalenn várja, a kocsiban.

– Igen, sokan voltak. De én nem szálltam le az elsők között, mert gyűlölöm a tolakodást.

– Leszállás közben nem vett észre semmit, aminek bármi köze lehet a gyilkossághoz?

Eliane azt felelte, hogy majd még gondolkozik, nemigen figyelt a dolgokra. Természetesen honnan is sejthette volna, hogy épp az ő fülkéjében megfojtanak egy nőt, és idejön hozzá egy ilyen fiatal felügyelő, hogy kifaggassa.

Erre a fiú elmosolyodott, nyilvánvaló, mondta, majd elindult az asszony előtt az előszoba felé. Az ajtó mellett felakasztott tükör előtt megállt, belenézett, aztán azt mondta, hogy igazán viccesek ezek a micsodák, olyan bennük az ember, mint egy bohóc.

Tenyerével megtapogatta a türelemjátékot a zsebében. Mindig mindent mindenütt ottfelejt − mondta. S azt kérdezte az asszonytól, hogy ővele is megesik-e ilyesmi.

– Nem, azt hiszem, velem nem.

A fiú a fejét csóválta, hát, a holnapi viszontlátásra, mondta, ha ugyanott leszek, mikor maga jön.

– Azt hiszem, nem sok fontosat tudtam mondani maguknak az imént.

Dehogynem, dehogynem − felelte, ö maga nyitottja ki az ajtót. Arról az esetről, Cabourg-ral, idáig még nem hallottak. S most éppen hozzá mennek. Majd meglátják, hogy titkol-e valamit.

– Gyanús magának?

– Kinek? − kérdezte. − Nekem? Nekem senki sem gyanús. Az igazat megvallva, nagyon rossz zsaru vagyok, utálom gyanúsítani az embereket. Inkább en bloc ítélem el őket. Nincs ártatlan ember a világon. Maga hisz az ártatlanságban?

Az asszony ostobán felnevetett, érezte, hogy ostobán viselkedik a fiú előtt, aki összevissza beszél, egyáltalán nem néz ki felügyelőnek, s rajta is csak gúnyolódik.

– Gondolja, hogy ártatlan az olyan − mondta −, aki azzal a hátsó gondolattal segíti le egy nő bőröndjét, hogy később a folyosón majd jól megfogdossa?

Azzal a durcás fintorral csóválta a fejét, amelyet az asszony már jól ismert, s tulajdonképpen mért akarta a nő levenni a bőröndjét?

– Mit akart kivenni belőle?

Eliane megpróbált visszaemlékezni, újra maga előtt látta a barna hajú fiatal nőt, amint felcsúszott a szoknyája, mikor egyik lábával felállt a couchette-re, s emlékezett Cabourg tekintetére.

– Azt hiszem, aszpirint akart kivenni, vagy valamilyen más gyógyszert az útra. Úgy emlékszem, aszpirint.

Na jó, mondta a fiú, ennek nincs is jelentősége, mindazonáltal senki sem ártatlan, azaz csak az egészen fiatalok, később mindenki ocsmány lesz.

Az asszony, karját ostobán lóbálva, ott állt az ajtónyílásban. A felügyelő, egy könnyed kézmozdulattal elbúcsúzott, tőle, de ő még nem akart bemenni, csak akkor akarta becsukni az ajtót, mikor már eltűnik a szeme elől. Olyan szemekkel nézte a lépcsőházban távolodó alakját, mint egy ostoba kis cseléd, akit megszöktetnek egy bálból.

Este a konyhaasztalnál vacsorázott, előtte nyitott könyv egy ásványvizes üvegnek támasztva, tízszer is elolvasta ugyanazt az oldalt, a szavak nem tudták kiverni fejéből a vonaton megfojtott nő képét.

Haja egészen sötét, a szeme mélykék volt, jól szabott kosztümjében magasnak és karcsúnak látszott. Mindig hirtelen, váratlanul mosolyodott el, mosolya határozott volt és figyelmes. Georgette Thomas meglehetősen gyakran mosolygott az út folyamán. Bőröndjével küszködve belépett, elmosolyodott, mentegetőzött. Cukorkával kínálták, de nem fogadta el: „igazán kedves” − mondta, és elmosolyodott. Azt a Cabourg-t meg ő kínálta meg cigarettával: vegyen csak, és elmosolyodott. S reggelre kelve, ez a negyvenhét éves asszony, ott a couchette-en, aki rosszul aludt, fázott, aki nem tudta elviselni a gondolatot, hogy most megint egyedül reggelizhet a konyhaasztalnál, előtte nyitott könyv, melyet egyik kezével nekitámaszt az ásványvizes üvegnek, tisztán látta, hogy a másik váratlanul, de határozottan elmosolyodik: jó reggelt, hát azért csak megérkeztünk! Szegény lány akkor még nem tudta, hogy nemsokára meg kell halnia, sejtelme sem volt róla, hogy ő aztán tényleg megérkezett, de élete végállomására. Ezt is el kellett volna mondanom azoknak a felügyelőknek.

Tegnap este az újságban, amely fölé valamennyien odahajoltak, az állt, hogy bosszúról van szó, nem is rablógyilkosságról. Mire gondolhatott a lány, mialatt fojtogatták? Mire gondolhat az ember, miközben haldoklik?

Eliane Darrés elmosogatott, elmosott egy tányért, az evőeszközt, egy poharat s a serpenyőt, amelyben a tojást sütötte: Elég sokáig álldogált az előszobában, a szoba és a bejárati ajtó között, bóbiskolás és valami más között ingadozva, mindegy, hogy mi az, bármi jobb, mint az egyedüllét.

Azt gondolta magában: még van időm, hogy elmenjek valamelyik közeli moziba. Majd minden este moziba ment, másoknak persze azt bizonygatta, hogy csak „hivatalból”, de tulajdonképpen úgy kell neki az egész, mint egy púp a hátára, s hogy szinte csodákat kell művelnie, ha el akarja érni, hogy legyen két üres órája, erre a mozizásra. Gyakran megesett, hogy többször is megnézte ugyanazt a filmet, mert nem emlékezett a címekre, a kirakatba tett fotók pedig sohasem mérvadóak. Egyébként ennek semmi jelentősége. Mindegy volt. A híradó után mentolos cukorkát vett. Vagy bármi mást.

*

Másnap szépnek, kipihentnek látta magát a toalettasztalnál, a tükörben. Odakinn, a Trocadero táján gyönyörűen sütött a nap. Szobájának ablakain át, öltözködés közben, a felhőtlen eget látta, ettől az ő kedélye is felhőtlenebb lett.

Megöltek egy nőt, akit ő nem is ismert, szomorú ügy, és kész. Úgy kell venni, ahogy van. Elmondja, amit tud, de azzal nem fog törődni, hogy milyen benyomást gyakorol rájuk.

Először is, nem tévedett, szó sincs róla, hogy tévedett volna, már ami azt a fiút illeti, a felső couchette-en. Hogy ebből ők mit hámoznak ki, az már az ő dolguk, de annyi szent, hogy a hang, amelyet hallott, annak a bizonyos személynek az egész viselkedése fiúra vallott, és nem nőre. Ha nem akarnak hinni neki, vessenek magukra.

Az után elmondja nekik, hogy Georgette Thomasnak semmi oka sem volt rá, hogy nyugtalankodjék, vagy legalábbis fogalma sem volt arról, hogy meg akarják ölni. Ez ugyanolyan váratlan volt, mintha azt az avignoni kislányt fojtották volna meg, s ugyanolyan hihetetlen. Megpróbálja elmagyarázni nekik azt a mosolyt, mert az fontos. S talán megpróbálja majd elmagyarázni azt a pillantást is, Cabourg-ét, mikor a barna hajú fiatal nő fellépett az alsó couchette-re, hogy levegye a bőröndjét, s ettől a mozdulattól felcsúszott a szoknyája.

Ha a szőke felügyelő is ott lesz, megint röviden, szemtelenül felsóhajt, mintha csak ezt mondaná: nagyon jól ismerem a fajtáját, most már tudom, hogy a szajhák melyik kategóriájába soroljam. Az lesz a véleménye, hogy azért lát mindenben rosszat, mert neki magának szünet nélkül azon jár az esze.

Mit is mondott a kis szőke, valami butaságot? Hogy valamennyien bűnösek vagyunk.

Ő, Eliane, ott téved, hogy azt hiszi, mindig a szemére akarnak vetni valamit. Azt is tudta, hogy mit, s hogy abban egyébként nincs igazuk. Egy asszony, aki görcsösen igyekszik fiatalnak látszani, s néhány kellemes percet akar szerezni magának. S ezt a nyomorúságot nevezik bűnnek, A másodvirágzás megszállottja. Megőrül a gondolattól, hogy túl van már élete delén. Húszéves korában ment hozzá egy férfihoz, akit sohasem csalt meg, aki egész életében beteg volt, s aki most sincs sokkal kevésbé jelen az életében, pedig csak a fényképe áll bekeretezve a komódon.

Miközben kihúzta a komódfiókot, hogy kivegye belőle a kesztyűjét és a retiküljét, ránézett a fényképre. 1914-ben gázmérgezést kapott a fronton. Szelíd, kedves ember volt, az egyetlen lény, aki elől sohasem akart elrejtőzni; a vége felé már olyan fájdalmai voltak, hogy a halála szinte megkönnyebbülés volt.

Bűn. Két szeretője volt életében, az egyik tizennyolc éves korában, még a házasság előtt, a szünidőben épp arra készült, hogy másodszor is megbukjon az érettségin, a másik meg tavaly volt, s ő ha az egyikre, ha a másikra gondol, még mindig azon tűnődik, hogy is történhetett vele ilyesmi.

Az elsőről nincs semmiféle emléke, már a nevét sem tudja, arra sem emlékszik, hogy szép volt-e vagy csúnya, semmire, legfeljebb arra, hogy közben félt,, hogy valaki meglepi őket, s bizonyára a fiú is, mert le sem vetkőztette őt, épp csak felhajtotta a szoknyája szélét egy ágyon.

Még mostanság is, ha fiatal lányról van szó, valahogy kényelmetlenül érzi magát, nem azért, mintha haragudott volna magára, mint valami súlyos hibáért, hanem pontosan azért, mert arról a korról semmi emléke sincs. Azaz valamiféle sietős, fáradságos, kissé tisztátalan dolog emléke kísérti. Az a kis hülye, aki felhevülten hagyta, hogy az ágy szélén azt csináljanak vele, amit akarnak, az valaki más volt.

Kifelé menet, az előszobában belenézett a tükörbe, s azt a bizonyos internátusi felügyelőnőt látta benne, meg arra a felgyűrt szoknyájú kis hülyére gondolt, aztán arra az érett asszonyra, aki húsz évvel később hagyta, hogy megöleljék egy sültkrumpli- és vörösborillatú bisztróban, a Danton mozival szemközt.

Furcsa rágondolni, hogy két ugyanolyan korú szeretője volt, csakhogy közben eltelt húsz év, mégis mintha ugyanaz lett volna, mintha az az első meg sem öregedett volna. Az is folyton valami vizsgákra készült, egy bisztróba járt biliárdozni, mint ahogy ez a másik meg játékautomatával játszott.

A lift két emelet között megállt, egy sereg gombot megnyomott, hol felfelé ment, hol lefelé, míg végre a helyes irányban haladt. Éppen lefelé ment, mikor a lift megint megállt. Valami idióta szórakozik Velem, vagy valaki viccből nyitogatja a rácsos liftajtót, a végén még elrontja az egész berendezést, aztán kiálthatok a házmesterért. Nem szerette a házmestert, aki azt se mondja, hogy jó napot, vagy jó estét, s folyton mocskos ruhában jár.

Megnyomta a legfelső emelet gombját, az ötödiket, elindult felfelé, de már a negyediken megállt, maga sem tudta, miért, újabb gombokkal próbálkozott. Különös, hogy épp Ericre gondolt, mielőtt ez az egész, elkezdődött volna. Egy este, mikor ott várt rá a küszöbön, ugyanezt csinálta: kinyitotta a lift rácsos ajtaját az emeleten, mialatt ő éppen felfelé ment a lifttel. Mire ő sorra nyomta az összes, gombot, a fiú meg addig játszott vele − a lift hol felfelé ment, hol lefelé −, mígnem a házmesterért kiáltott. A fiú szórakozásból csinálta az egészet, mert húszéves volt, vagy talán csak tizenkilenc, mert olyan szép, alattomos szája volt, mint az ilyeneknek mind, mert ő meg hagyta, hogy levetkőztesse lassan, komótosan a széles ágyban, amelyben egyedül szokott aludni, mert megőrjítik az embert, s ezt nagyon jól tudják.

Eliane sírt, mikor végre kiszállt a liftből, de erre a fiú csak annyit mondott, hogy én meg dühös voltam, hogy ennyit kellett várnom rád. S igaz is, hogy várt rá, úgyhogy adott neki akkor egy lakáskulcsot, esténként néha úgy talált rá, hogy a szőnyegen aludt, akár egy macska, kezét összekulcsolta a tarkóján, na nem, most már biztos, hogy elromlott, hosszú lábát kinyújtotta a szőnyegen, s az a szép szája, az a fekete haja, hívom a házmestert, nyugodt volt és kedves, mint az alvó kisgyerek.

Eric úgy öt-hat hétig járt hozzá, talán két hónapig, aztán ő ment utána néha a place Danton-i kávéházba. A fiú tartozott neki, s ez jó ürügy volt arra, hogy keresse, hogy láthassa néhanap, hogy valami jobbat várjon, mint a magányos mozizások, a mentolos cukorka-szopogatás a szünetben, mire gondolhat az ember, miközben fojtogatják?

Miközben még egyre a gombokat nyomogatta, egyszerre beléhasított a bizonyosság, fel sem kellett néznie, eszébe sem kellett, hogy jusson az egy évvel ezelőtti emlék, hogy meg akarják ölni, itt van, valahol fölöttem, a liftnek nincs teteje, s végig figyelt és nevetett rajtam, mire gondol az ember, mikor szeretik?

Épp a felette lévő, sebesen közeledő emeletet nézte, mikor rálőttek, nekilódult a lift oldalának, akár egy rongybaba, a mellében érezte a golyót, s közben azt gondolta, hogy nem lehet igaz, lehetetlen, válla és tarkója a lift oldalának koccant, valami Eric-forma fiú van itt fölöttem, megismerem őket még sötétben is, mintha mind megajándékozott volna azzal a szép, nedves ajkával, a suttogásával, a kuncogásával, mint mikor két intézeti lány összenevet a távolodó felügyelőnő háta mögött, vagy mint az a kamasz meg az az avignoni kislány a sötét fülkében, kibelezett ló egy első világháborús fotón, golyó a mellkasomban, egy mutatóujj a térdemen, épp a fodrásztól jöttem, ugyanaz a kis hülye hever itt a liftben, igen, az a gyereklány a sötétben.

A 221-es couchette

Ernest-Georges-Jacques Rivolani kamionsofőr 1915. október 17-én született Meaux-ban (Seine-et-Marne megye), s Clichyben (Seine megye), a Villoux köz 3-as számú ház előtt halt meg, egy 45-ös Smith és Wessonnal lőtték tarkón közvetlen közelről este tizenegy óra tájt, pontosan tizenegy nappal a születésnapja előtt, amelyre pedig a felesége már megvásárolt egy pár cipőt.

Ott feküdt arccal a cementpadlón, bal karja a hasa alatt, jobb karját feje fölé tartva, vasárnapi öltönyében a garázs felhúzott vasredőnye alatt, a kocsiját − egy 1952-es Citroen 11 CV-t ,− akarta épp elhelyezni odabenn, de már nem jutott ideje rá, ott maradt hát a kocsi az udvar közepén, ő pedig egy özvegyet hagyott hátra − aki később eloltotta az autólámpákat −, és három gyereket, akik közül a legidősebb most kapta meg a végbizonyítványát.

– Pocsék egy ügy − mondta Mallet.

Egész éjjel nem aludt, mert őt hívták ki hajnali egy órakor, így most folyton csak a fejét rázza, az álla borostás, merev, kissé eszelős tekintettel bámul maga elé, amint ott áll, kigombolt esőkabátban. Tegnap, vasárnap, mialatt Grazzi és Gabert Rivolanitól a színésznőhöz, a színésznőtől Cabourg-hoz ment, Ő egyedül futkosott Párizsban az áldozat zsebében talált, címeket tartalmazó kis füzettel.

Grazzi, aki azért nem vezettette be a telefont, mert harmincötezer frankba került, s neki egy ekkora összegre mindig éppen szüksége volt, a hamisak álmát aludta este tizenegy órától reggel negyed kilencig. Frissen borotválva, kicsit bosszankodva bár, de harcképes állapotban jelent meg, tiszta ingében olyan volt, mintha skatulyából húzták volna ki. Tarquin még nem jött meg, bizonyára, rendkívül izgatottan, először a quai des Orfévres-re rohant, hogy keressen valakit, aki talál majd mentséget a számára, derék fakabát, minden rendben, a legfontosabb, hogy fedezze magát, érted, mire célzok.

– Pocsék egy ügy − ismételte Mallet, fejét, sűrűn borostás állát ingatva, − Hanem a legiszonyúbb, mikor itt van a felesége. Eleinte sikoltozott, de mióta a gyerekek is vele vannak, egy szót sem szól, csak úgy néz rád, mintha vissza tudnád adni a férjét. S ha egyáltalán kinyitja a száját, akkor valami szőrmebéléses cipőről beszél, már zúg tőle a fejem. A születésnapjára vette a férjének. Folyton Csak ez jár az eszében: hogy a férje fázott a kamionban, Esküszöm, így igaz.

Grazzi bólintott, nézte az elnyúlt testet, balfácán vagyok, hogy hagytam egy ilyen ügyet a nyakamba varrni, húsz év alatt már igazán megtanulhattam volna, hogy csak annyit vállaljak magamra, amennyit elbírok. És Tarquin még mindig nem jön.

Rivolani a nagy kaliberű pisztoly golyótól úgy esett, arccal előre, a földre, mint egy papírmasé baba. A közvetlen közeli lövés erejétől még több mint egy métert előrecsúszott, feje félig levált a nyakáról, a garázs hátsó részében vértócsa terjengett.

Egy rendőr felmérte a helyszínt. Grazzi megfordult, visszament a Citroenhez. Mallet-t úgy vonzotta magához, mint a mágnes, olyan közel volt hozzá, hogy még a hajának az illatát is érezte. Mallet-nak a haja is Sűrű volt, akárcsak a szakálla, naponta kétszer olcsó brillantinnal simította hátra.

Tíz betonkocka állt egymással szemben a három méter széles, felbetonozott udvarban, mindegyiken felhúzható vasredőny, napközben lakatra zárva. Rivolaniék háza az utca végén volt, egy járda nélküli kis köz sarkán, melyet felvert a gaz.

Mint minden vasárnap este − lévén, hogy hét végén sosem volt úton −, a kamionsofőr moziba ment a feleségével és a legnagyobbik gyerekkel, egy tizenhárom éves fiúval, aki ma viszont biztos, hogy nem megy iskolába, s az is, hogy egy darabig nagy ember lesz osztálytársai szemében.

– Hány órakor jöttek haza?

– Tizenegy, negyed tizenkettőkor. Egy Saint-Lazare környéki moziban voltak. Rivolani épp a vonathistória miatt valami vidám filmre akarta elvinni őket. Hazaérkezvén, elkísérte őket egészen a kapuig, majd idejött a garázshoz, hogy beállítsa az autót a helyére. A felesége azt mondja, hogy csak vasárnap használta a kocsit, vagy kirándulni mentek, vagy moziba. Csak egy óra múlva, mikor még mindig nem volt otthon, kezdett aggódni az asszony. A fiú már lefeküdt. Az asszony lement, hogy megnézze, mi történt, gondolta, lerobbant a kocsi, valamit meg kell reparálni rajta. Aztán sikoltozni kezdett, odahívta a szomszédokat. Azok meg jelentették az esetet a clichyi rendőrőrsön.

Grazzi nézte a kocsi tiszta üléseit, műszerfalát. Rivolani, mikor nem dolgozott, bizonyára idejött a fiával együtt a garázsba, lemosták a kocsit, közben műszaki dolgokról beszélgettek, az apa biztos volt a dolgában, a fia meg biztos volt az apában, pontosan így csinálja majd Grazzi is Dinóval, de majd csak később, mikor a fiúcska már nagyobb lesz, és nekik is lesz autójuk.

– Senki nem hallott semmit?

– Semmit − mondta Mallet. − Mielőtt az asszony sikoltozni kezdett.

A legiszonyúbb a dologban, hogy az asszony kikapcsolta a fényszórókat, emlékszik rá, hogy kikapcsolta a fényszórókat, érted?

Meg fogod látni, dohogott magában Grazzi, meg fogod látni, a végén még sírva fakad, s Tarquin pont abban a szempillantásban fog befutni, csak azért, hogy még jobban feldühítsen.

De Mallet, aki hozzászokott már a nem alváshoz, csak a fejét csóválta rendületlenül, viszont megérkezett a főnök, pontosan az udvar közepén fékezett le, egyedül ült fekete 403-asában, amelyből hátul jókora acélkampó állt ki.

Vakáció idején, utánfutón vitte magával kis jachtját.

Tarquin oda sem ment hozzájuk, könnyedén intett Grazzi és Mallet felé, majd terhes nőre emlékeztető pocakját; előretolva bement a garázsba, a holttest fölé hajolt. A clichyi felügyelő beosztottai, a csendőrök csak nézték. Harminc másodperc múlva felegyenesedett az októberi hétfőn szokatlanul erős napfényben, s ő ejtette ki, némi megkönnyebbüléssel, ezen a délelőttön az első értelmes szavakat:

– Egy ilyen szerszámhoz csak orvul lehet hozzájutni, barátocskáim. Nem minden járókelőnek van 45-ös pisztolya. Az a fattyú kölyke, aki ekkora golyóval dolgozik, az bizony profi, de durva hibát követett el, ugyanis ha sok olyan gazembert találtok, aki kereszttel megjelölt golyót használ, mutassátok be őket nekem!

*

A golyót kereszt alakban gondosan bevésték, azaz nem egyszerűen bevésték, hanem oly módon reszelték ki, hogy becsapódáskor négy ponton élesebben sértsen. Rotrou, a laborból, pedig az harminc év alatt már elég ólomdarabot látott, valami olyan töltényt emlegetett, amelyet az angolok használtak a legutóbbi háborúban, Ázsiában, az a golyó, behatolva a harckocsikba, ízekre szedte őket. Még emlékezett rá, hogy egyszer pert indítottak Fort-Lamyban néhány hivatásos vadász ellen, mert hasonló módon terítették le az állatokat.

Öten álltak a főnök asztala előtt, Grazzi, Jouy, Bézard, aki magával hozta Georgette Thomas bőröndjét, Alloyau és Pardi, a hallgatag korzikai, aki hátát az ajtónak vetve cigarettázott. Mallet hazament aludni, Gabert pedig az avignoni lánynak próbált nyomára jutni állásközvetítő ügynökségeken, rendőrőrsökön kilincselt.

Tarquin fénylő arccal, kialudt csikkét szopogatva vette át Mallet-tól a stafétabotot: merev tekintettel ült, rendületlenül csóválta a fejét, mint egy olyan valaki, aki most az egyszer kutyaszorítóba került.

– A fene egye meg − mondta −, igazán meg van áldva velünk, hogyha ő egyszer ő nincs ott, akkor biztos, hogy valami komplikáció lép fel. S vajon mi a fenét csinált Grazzi szombat reggel óta?

– Tegnapelőtt volt az a szombat − mondta Grazzi. − S közben vasárnap volt. Mert a főnök talán előre tudta, hogy közben elteszik láb alól ezt a pasast?

– Ki mondja azt, hogy eltették láb alól?

– Csak úgy mondom.

Erre Pardi, az ajtónál megmozdult, lassan, Tino Rossi-s akcentussal kijelentette, hogy szerinte is az a helyes szó, kétségtelen, hogy a kamionsofőrt, mint kellemetlen szemtanút, eltették láb alól.

Mindenki csendben maradt, mert valamennyien ugyanazt gondolták. „Kikérdezték” Rivolanit? − érdeklődött a főnök, érezhetően szelídebb hangon.

– Igen, tegnap délután. Gabert-t küldtem el hozzá. Ma reggel kellett volna idejönnie, hogy megtegye tanúvallomását.

Grazzi elővette kis piros füzetjét, megtalálta azt az oldalt, ahová feljegyezte mindazt, amire Jean-Loup a beszélgetésből emlékezett.

Visszatérve Cabourg-tól, akit nem találtak otthon, de kis lakását felhatalmazás nélkül szemügyre vették − hozzá sem értek semmihez, épp csak körülnéztek, a házmesterné háta mögül −, most itt ültek egy asztal négy oldalán, pontosan a lámpa alatt, az üres felügyelői szobában. Cabourg s távollétének oka sokkal jobban nyugtalanította őket, mint a kamionsofőr. Különben is Jean-Loup sietett.

Alig néhány összefüggéstelen szót firkantott fel a jegyzetfüzetébe, talán ha három sort lehet csinálni belőle egy jelentésben.

– Hetenként egyszer utazott délre. Menet mindenféle árukat, jövet primőröket szállított. Az elmúlt héten lerobbant a kamion Berre környékén, úgyhogy ott is hagyta javításra, Mivel a javításhoz több napra is szükség volt, jobbnak látta, ha vonatra száll hazafelé. A hét végén kellett volna a kocsiért visszamenni.

Tarquin, aki végig le sem vette a kalapot a fejéről, csak annyit mondott, hogy jó, elég, ne meséld el az egész életét…

– Tehát pénteken vonatra szállt. A személyleírás, amelyet a többiekről adott, egyezik Cabourg-éval és a színésznőével. Ez utóbbit tegnap délután keresték fel. Ha minden igaz, jelen pillanatban itt ül a váróteremben.

Grazzi az órájára nézett: fél tizenkettő. Talán belefáradt a tegnapi faggatózásba. Tarquin, aki le nem vette Grazziról a szemét, odaszólt Jouynak, hogy nézze meg, kinn van-e, aztán küldje be gyorsan az öreglányt. Szükség esetén érte küldünk.

Mialatt Jouy kiment, Grazzi folytatta a felolvasást: „Az ő foglalkozása mellett nem csoda, ha azonnal elaludt, hacsak leült valahová, ő feküdt le elsőnek a fülkében, s ő ébredt utoljára. Semmit sem látott, semmit sem hallott.”

A Tino Rossi-s hang, Grazzi háta mögött, azt bizonygatta, hogy mégiscsak látott vagy hallott valamit: nyilván nem azért várták meg, hogy a kamionos hazajöjjön a moziból, hogy megbüntessék, mert aludt.

– Ő, mindenesetre, nem emlékezett semmire. A gyilkosnak talán jobb az emlékezőtehetsége.

Megszólalt a házi telefon. Tarquin vette fel a kagylót, bólogatott, igen, igen, mondta többször is egymás után, köszönöm, öregem, aztán letette a kagylót és kijelentette, hogy Grazzinak mégiscsak szerencséje van, hiszen egy nyomon legalább biztosan el lehet indulni: és ez a pisztoly: Rotrou azt mondja, hogy tévedés kizárva. Egy újabb típusú Smith és Wessonról van szó, ennek a pisztolynak a gazdája ért a fegyverekhez, és hangtompító is volt rajta. Bizony, cimborák, hangtompító. Rotrou azt mondja, hogy nem henger alakú, hanem körte formájú, azt mondja, hogy pontosan le tudná rajzolni a formáját egy papírra.

Grazzi, aki annyira gyűlölte főnökének bizonyos kedvenc szavait, például azt, hogy „kizárva”, hogy ha meghallotta, szinte mértéktelenül feldühödött, azt mondta, hogy nem ez lenne az első eset, mikor Rotrou egy ólomdarabból a tettes szemének színére következtet, aztán persze kiderül, hogy mindennek pont az ellenkezője igaz. Úgyhogy ne röhögtessen ezekkel a rajzolgatásokkal.

Grazzi nem nevetett, nagy, kék szemét Tarquinra szegezte, aki viszont a nyakkendőjével egy vonalban nézett rá, majd hirtelen felpattant, mintha lenyelte volna a cigarettacsikket, Grazzi úgyszintén. De a főnök nem szólt semmit. Visszakézzel hátratolta kalapját a tarkójára, s az ablak felé fordult.

Grazzi viszont továbbra is nézte, a főnököt, most már hátulról, valamivel a válla felett, s kimért érces hangon folytatta mondanivalóját, azaz hogy jobban tennék, ha kicsit csipkednék magukat, mert ha kíváncsi a véleményemre, azt a Cabourg-t még mindig nem találtuk meg, ráadásul az a pasas olyan gyorsan távozott a lakásából, hogy égve felejtette a mosdó fölötti lámpát, s ha még sokáig késlekedünk, csak szaporítani fogja az áldozatok számát. Kis szünet után: a kamionos nős volt és három gyereke van.

Tarquin azt felelte, hogy bizony, ilyen az élet.

Csak állt mozdulatlanul az ablak előtt, inkább háttal, mint arccal Grazzi felé, ormótlan felöltőjében, amelynek egyik varrása már napokkal korábban felfeslett, egészen emberi volt. Magában bizonyára így gondolkodott: nem Cabourg volt az, hanem: valami profi, s az egész a vonaton alakult így, s ha előállhatok a magam ibolyaszerény véleményével, márpedig ne legyen Tarquin a nevem, ha nem így van, abban is biztos vagyok, hogy negyvennyolc óra leforgása alatt dőlt el minden. Letartóztatjuk, átadjuk Frégard-nak, ez a mafla Grazzi meg játssza csak meg a Sherlock Holmes-ot, ha szórakoztatja a dolog. Mit gondol, kivel beszél?

Városi telefonhívás. Tarquin lassan megfordult, kimért mozdulatokkal felvette a kagylót, ingatni kezdte a fejét, majd azt mondta, hogy ördög és pokol, hogy mi? Hol? Egy liftben? Egyik párnás kezét rátette a hallgatóra, és azt mondta, hogy szó, ami szó, Grazzi is legjobban tenné, ha elhúzná a csíkot, meg a többiek is, mert most aztán mind benne vannak a pácban, attól pedig nem kell tartani, hogy a színésznőd valahol itt van, két órával ezelőtt kinyírták. Rendben van, rendben, megyünk már, szólt bele újra a kagylóba, mit gondol, kivel beszél?

*

Letették az ágyra, a szobájában. Mivel a liftet nem akarták elmozdítani arról a helyről, a karjukban kellett egy emelettel lejjebb vinni, lábáról leesett az egyik magas sarkú cipő, az előszobában hagyták, a földön.

Eliane Darrés arcán még mindig ott ült a döbbenet. A golyó úgy szakította be mellkasát, akár egy súlyos kalapácsütés; a ruháját és valódi leopárdbundáját kivéve, nemigen volt rajta vér.

Jean-Loup-nak, aki kifulladva ért a helyszínre, félretaszigált egy rendőrt és valami tintanyalót, mialatt Grazzi és Tarquin ott állt az ágy mellett, épp csak annyi ideje volt, hogy köszönjön, jó napot, főnök, s aztán behunyja a szemét. Azonnal elfordult, arca úgy eltorzult, mintha hányingere lenne. Grazzi a lépcsőház, felé vonszolta. Most már nagyon félt.

Megölik Georgette Thomast, szombaton reggel, egy vasúti fülkében, annak rendje és módja szerint. Szombat este csak egy újság jelenik meg, az összes többi hétfőn reggel. Abban a bizonyos szombat estiben mindössze a fülke utasainak névsora szerepel. A hétfői lapok Cabourg-ról, Garaudyról, Darrésről és Rivolaniról írnak. Kétségkívül a gyilkos valami hibát követett el, mégpedig súlyos hibát, ezért később a kupé két másik utasát is elteszik láb alól.

Grazzi Cabourg-ra gondolt, akinek szombat este óta nyoma veszett, s aki égve hagyott egy lámpát a mosdó fölött… Gyilkos, vagy már őt is meggyilkolták?

Aztán az avignoni lány jutott Grazzi eszébe: Gabert-nak még mindig nem sikerült megtalálnia. Vajon a ravaszabb, vagy jobban értesült gyilkos már a nyomában van?

– Rivolanit is ők ölték még? − kérdezte Gabert.

– Pontosan ugyanígy. Két lépés távolságból, valamiféle ágyúval. De mért mondod úgy, hogy ők?

– Nem is tudom − mondta Gabert.

Az arca sápadt volt, de azért tartotta magát. Huszonhárom éves. S a foglalkozását, ma reggel, bizonyára mélységesen utálja. Grazzi is utálta a mesterségét, s mialatt egyik kezével a lift nyitott ajtaját fogta, magában ezt gondolta: már vasárnap este megtalálták Rivolanit, előbb, mint ahogy az újságok írtak róla, talán Cabourg-t is. És vajon mi van a kis Bombat-val?

– Találtál valami nyomot az avignoni lánnyal kapcsolatban?

– A, szállodákban semmit. Szinte az összes rendőrőrsöt végigjártam. Ma délután az állásközvetítőkön van a sor. De ez azért beletelik egy kis időbe, tudod, így egymagamban… Az a pasas, a gyilkos, mindig megelőz.

Gabert mindezt halkan, zavartan, iszonyodva mondta, s közben a liftre mutatott. Grazzi meg ezt gondolta magában: hát igen, ez is bekövetkezett, tulajdonképpen sosem kételkedtem benne, hogy ennek is eljön az ideje. Tarquin két-három év múlva már csak hajcikázik, és lesz neki miből, a miniszterek jönnek-mennek, én meg majd ott ülök két tintanyaló között egy vidéki kis rendőrőrsön, vagy legjobb esetben, ha összeszedem minden bátorságomat, elszegődöm egy biztosítási ügynökséghez, egy áruházba, vagy bárhová. S milyen egyszerű az egész: egy ámokfutó mindig előttük jár.

– Ezt azért ravaszul kigondolták, ezt a trükköt a lifttel − mondta vontatottan Grazzi.

Megragadta Jean-Loup vállát, úgy cipelte fel az ötödik emeletre, pontosan az üres fülke fölé.

– A nő beszáll a liftbe. A pasas megvárja, amíg elindul lefelé, aztán kinyitja a rácsos ajtót. Hogy honnan tudja, hogy ez az a nő, arról fogalmam sincs. Talán már lesett rá valamivel lejjebb, a lépcsőházban. S ezt a leopárd bundát igazán nem nehéz felismerni. Mialatt a nő a gombokat nyomogatja, ő ki-be csukogatja a rácsos ajtót. Mikor a nő felfelé megy, becsukja. Ha lefelé, akkor kinyitja, hogy megállítsa. Így könnyedén úgy irányítja, hogy a negyediken kössön ki, érted, ott állítja meg, ahol akarja.

Grazzi becsukta a rácsos ajtót, két ujjával úgy csinált, mintha célba venne valakit, s egyre csak azt ismételgette, hogy ravasz, bizony, hogy ravasz egy őrülttel van dolguk.

– S a nő mért nem kiáltott segítségért?

– Na látod, ebben van a ravaszság. Az ember akkor hív segítséget, ha a lift megáll. De ha megy! Csak arról van szó, hogy nem lefelé, hanem felfelé. A nő valószínűleg arra gondolt, hogy valamelyik emeleten majd csak kiszáll.

Hallották, hogy Tarquin egy emelettel lejjebb, a pihenőn hangosan szónokol a rendőrök és a ház bérlőinek csoportjától övezve, ők is lementek.

A főnök valahol a hasa tájékán döfte át tekintetével Grazzit, s kezét felöltője zsebébe mélyesztve, kalapját a tarkójára tolva kérdezte meg, hogy nos, Monsieur Holmes, ennek a fattyúkölykének volt-e vagy sem hangtompító a pisztolyán?

– Volt − ismerte be Grazzi −, de mire jó az, ha most mind erre a vonalra állunk rá? Amíg minden fegyverkereskedőhöz betérünk, minden kimutatást átböngészünk, könnyekig meghatjuk a nyilvánosságot, addig ez nyugodtan használja tovább a hangtompítóját! S tulajdonképpen azt a körteformát, ha ilyen agyafúrt, készíthette akár önmaga is.

– Ahhoz egy csomó rugóra meg más egyébre volt szüksége.

– Naponta legalább tíz olyan fegyver kerül a kezünkbe, amely nem szerepel sehol, semmilyen számon.

– De nem hangtompítós.

– Talán valami politikai hercehurca az egész?

– Zseniális ötlet − mondta Tarquin. − összetákolok valami jelentést, s átadom az egészet a kémelhárítóknak. Mire az kerek perec visszadobja, s mire az ügy véget ér, addigra én már rég nyugdíjban leszek, részemről a szerencse.

– Talán valami külföldi lehet…

– Ez az − mondta Tarquin. − Például cseh, azok jól el vannak látva fegyverrel. Ne izgasd magad, nem pont a külügy emberei törik magukat azért, hogy jól megmossák a fejüket, aztán kirúgják őket az állásukból, hanem mi!

A telefon ott volt a szobában, az ágy mellett, amelyre lefektették Eliane Darrést. Mialatt Grazzi feltárcsázott egy számot, Gabert odalépett a nőhöz, rá se nézett, csak a kézitáskáját kutatta át.

Mallet a vonal másik végén alváshátralékról beszélt, mondott valami, jó nagy trágárságot, de mivel mégiscsak aludt már egy teljes órát, s ezáltal visszanyerte némiképp a jókedvét: megborotválkozott és felöltözött, ö lesz a telefonügyeletes, csak ül egy széken, a quai des Orfévres-en, s minden órában felhívja a marseille-ieket, hogy siettesse őket, megjátssza a fontoskodót.

Jouy késő délelőtt kihallgatta Madame Garaudyt, A fiatalasszony már akkor ott ült, mikor ő még Eliane Darrést kereste a váróteremben, látta, hogy csinos, jól öltözött, félénk, titokzatos. Azt mondta, hogy nem emlékszik semmire, nem tud semmiről, szeretné végre aláírni a tanúvallomását, és odébbállni.

– Mikor mehetett el Madame Garaudy?

– Körülbelül félórája.

– Tudja, mi történt Rivolanival meg a színésznővel?

– Nem.

– Keresd meg, és rejtőzz el, valahol a közelében!

– Minek?

– Ha nem érted, úgysincs értelme, hogy elmagyarázzam. Rejtőzz el, és ne téveszd szem elől! Nem lennék elragadtatva, ha golyóval a fejében találnánk rá.

– És ha körülvenné egy csomó zsaru a házat?

– Remek ötlet − mondta Grazzi. − Csináljunk egy kis reklámot magunknak., Nem kinyírni akarom a pasast, hanem letartóztatni.

– Apropó, reklám, jó néhány firkász ólálkodik itt, a folyosókon. Mit mondjunk nekik?

– Most 12 óra 12 perc van − mondta Grazzi karórájára pillantva. − Ha mostantól fogva bármi is ezeknek a firkászoknak a fülébe jut, a fiam életére esküszöm, golyót repítek a fejedbe.

Azzal letette a kagylót.

Pardi éppen ebédelt odahaza. Egyik szomszédjának a telefonját használta ő is: a szomszéd persze már rég megbánta hajdani nagylelkű ajánlatát. A korzikai tele szájjal beszélt a telefonba.

– Szükségem van Cabourg-ra − mondta Grazzi.

– Csak a főnöktől fogadok el utasítást − mondta „Tino Rossi”.

– Márpedig ez az utasítás.

– Mi történt?

– Na, mit gondolsz?

– Jól van, jól van − mondta Tinó Rossi.

S ő rakta le elsőnek a kagylót. Grazzi biztos volt benne, hogy megtalálja Cabourg-t. Úgy végezte a munkáját, ahogy az ember a lábát rakja, higgadtan, komolyan, tempósan, azzal a szilárd elhatározással, hogy egyszer még valami fejes lesz a rendőrségen, vagy − miért is ne? − talán ő áll majd a közbiztonsági szervek élén. Mindig megtalálta, akit keresett, talán mert korzikai volt, s mindenütt voltak barátai, s Tarquin beosztottjai közül ő volt az egyetlen, aki el tudta intézni, hogy mindennap otthon ebédeljen.

Alloyau ki tudja, hol volt, elérhetetlen. Bizonyára a rue Dauphine egyik olcsó éttermében rágcsálja a maga kis bifsztekjét, előtte, a viaszosvászon abroszon ott sorakoznak az orvosságos üvegek, s a felszolgálónőnek bizonyára gyomorsavtúltengéséről mesél. Mikor az Igazságügyi Palota órája kettőt üt, megérkezik a quai des Orfévres-re, szálfa egyenesen, akár egy i betű, roppant angolosan és roppant sápadtan, napi egyetlen cigarettáját szíva, az egyetlent, de nem az utolsót.

– Hívja ide délutánra Madame Rivolanit, Cabourg hozzátartozóit, Darrés hozzátartozóit, hívja ide az autókereskedőt és Georgette Thomas nővérét, és hallgassa ki valamennyit. Aztán este találkozunk, én elmegyek Georgette Thomas férjéért és Bobért. Két óra tájban újra hívom.

Grazzi ismét letette a kagylót.

– És én mit csináljak? − kérdezte a mellette álló Gabert.

Ma nem a teveszőr kabát, hanem egy sötétkék esőkabát volt rajta, a nylon csak úgy csillogott, s hozzá narancssárga nyakkendő.

– Elkísérsz a place Clichyre, eszünk valamit. Aztán, mialatt én megnézem azt a diákot a rue Duperrében, te megkapod a kocsit. Találd meg nekem ezt a Bombat nevezetű leányzót.

Jean-Loup még a szokásosnál is kevésbé bizakodó tekintettel bólintott

*

Choucroute-ot ettek a sörözőben, amelynek széles ablaktábláin át a félig árnyékos, félig napos teret szemlélték, akárcsak két hónappal korábban, egy másik ügy kapcsán, mikor is valamiféle csalás ügyében nyomoztak egy álló hétig, de a bűnösöket végül Tarquin találta meg.

Grazzi a kamionsofőrre gondolt, a szőrmebéléses cipőjére, utolsó lépéseire az udvar betonkockáin, miután kiszállt a kocsijából, s a garázs ajtaja felé tartott, hogy kinyissa a lakatot, felhúzza a vasredőnyt, s egyszerre mindennek vége. Nem is hallotta, hogy a gyilkos közelít, hogy már ott van a háta mögött, egy métert csúszott előre a golyóval a testében, majd nemsokára jött az asszony, és eloltotta a lámpákat.

– Nincs valami ötleted, hogy mi hajszolhatja ennyire a gyilkost? Mit tudhatott ez a Rivolani, ami őt ennyire nyugtalanította?

– Tudom is én − mondta Gabert tele szájjal, de ha tényleg észrevett volna valamit, akkor meg is mondta volna, hiszen ő maga kérdezte ki.

– Nem érted, mire gondolok − mondta Grazzi. − Talán látott valamit, amire nem figyelt fel különösebben, mert számára egyáltalán nem volt érdekes, de számunkra az lenne! Mit gondolsz, mért nyírnának ki két nap alatt kettőt, éppen azok közül, akik abban a fülkében voltak?

Gabert nem felelt semmit, csak bólintott, kiitta a maradék sörét a korsóból Grazzi sörének felét áttöltötte a sajátjába, és ivott.

*

– Idehaza van – mondta a házmesterné. − De remélem, nem bánik keményen vele, már amúgy is magán kívül van.

Magas, barna hajú, fehér bőrű, húszéves csinos fiú nyitott ajtót, egy hajtincs a homlokába hullott. Eric Grandinnak mondta magát, de Grazzi, mikor átvizsgálta az iratait, látta, hogy valójában Charles a keresztneve. Gitane-t szívott, egyiket a másik után gyújtotta meg hosszú, ideges ujjaival. A V-alakban kivágott tengerészkék pulóver, amely alatt nem viselt semmit, kicsit lötyögött rajta.

A kis szoba zsúfolva volt könyvekkel. Az egyik asztalon butángázrezsó állt, sokszorosított előadásjegyzetek és füzetek közepette.

– Csináltam nescafét, megkínálhatom?

Grazzinak egy csészébe, magának egy pohárba töltötte a kávét, a pohár alján még ott volt egy kis bormaradék. Karján arany stopperórát hordott, pontosan úgy, ahogy a kis Jean-Loup a számlapot karja belső oldalára fordította.

– Ezt Georgette-től kaptam − mondta. − Előre tudom, hogy mit fog kérdezni, úgyhogy rögtön felelek is: a szeretője voltam, nagyon szerettem, ő is nagyon szeretett, szombat reggel, mikor a dolog történt, itthon voltam, az egyetemre készültem. A házmesterné épp akkor hozott fel egy-két dolgot, ő a tanúm.

A házmesterné már tanúskodott is. Tejet, kenyeret s két inget vitt fel, melyeket ő vasalt ki, mindig ő szokta, s valószínűleg minden ellenszolgáltatás nélkül − ez volt az a néhány dolog.

– Nem tudok semmit, nem értem a dolgot, csak aznap este tudtam meg, egy Massy-Palaiseau-ban lakó barátnőmnél olvastam az újságban. Georgette kocsija nálam volt, most is nálam van. Nem értem a dolgot.

Arca elkínzott volt, szemében valódi könnyek, megfordult, hogy kamaszosan hosszú ujjaival újabb cigarettára gyújtson.

Grazzi állva itta a kávét, körbejártatta tekintetét a szobában. Tökéletesen értelmetlen mondatok, újságból kivágott szavakból összeragasztva a falon. Ártatlan tekintetű állatok fotói.

– Állatorvosi főiskolára járok − magyarázta − Harmadévre. Elsősorban a kísérletezés érdekli. Lesz majd egyszer egy nagy tanyája Normandiában, afféle klinikai laboratóriummal felszerelve, ahol keresztezéssel csodálatos egyedeket fog létrehozni, mindnek ilyen ártatlan tekintete lesz, mint itt a fotókon. Vagy lehet, hogy Ausztráliába megy, vagy Dél-Afrikába, ahol még mindig vannak néptelen, tágas térségek, s természetesen állatok. Az emberek nem érdeklik. Túl aljasak, hitványak.

– Mióta ismerte az áldozatot?

– Két éve. Akkor vettem ki ezt a szobát. − Rögtön a szeretője lett?

– Nem, csak sokkal később, úgy fél évvel ezelőtt. De korábban is gyakran lejártam hozzá, együtt vacsoráztunk, sokat beszélgettünk.

– Ismeri Bob Vatskyt?

– Ö szerezte nekem ezt a szobát. Egy bárban ismerkedtem meg vele, a Quartier Latinben. Szaxofonon játszik. Ha azt hiszi, hogy ő tette azt a dolgot, téved.

– Bob akkor már a lány szeretője volt?

– Igen.

– Maga tudta ezt?

– Tudtam.

– Szóval, tulajdonképpen mindketten egyidőben voltak a szeretői?

A fiú nyílt tekintettel, csodálkozva nézett rá, kurtán felnevetett. Hiszen neki is voltak más barátnői is, mondta.

– Bizonyára előfordult, hogy esténként néha ott találta nála Bobot?

– Na és aztán?

– Nem volt féltékeny, és Bob se volt féltékeny magára?

Újra, kicsit szomorúan felnevetett, vállat vont, mert rájött, hogy mit akar mindebből kihozni Grazzi, s ő azt ostobaságnak találta.

– Ha azt hiszi, hogy valaki féltékenységből ölte meg, sok időt megspórolna magának, ha azt a valakit másutt keresné.

Váratlanul felemelte a hangját, s azt mondta, hogy az isten szerelmére, Georgette-nek igazán jogában állt, hogy azt szeresse, akit akar, s hogy ők ketten nemcsak hogy nem voltak féltékenyek egymásra, de még olyan is előfordult, hogy hármasban vacsoráztak, épp Georgette-nél, sok mindent tudna még mesélni erről a felügyelőnek, de bizonyára attól sem lenne sokkal okosabb, vagy talán törvény tiltja az ilyesmit?

Grazzi már maga sem tudta, hogy a fiú azért gurul dühbe, hogy idegességét elleplezze, vagy valóban olyasfajta érzés indítja erre, amely számára felfoghatatlan.

– Ismeri Pierre Becchit?

– Kicsodát?

– Egy pincért, Pierre Becchit… Jó, ezt hagyjuk. Beszélt-e valamikor is Georgette Thomas egy Eliane Darrés nevű színésznőről?

Nem, sohasem, mondta a fiú, s csikkjével meggyújtott egy másik Gitane-t. Félrefordult, hogy a csikket a szemétkosárnak használt keménypapír dobozba hajítsa.

– S egy Rivolani nevű kamionsofőrről? Próbáljon visszaemlékezni. Rivolani. Ez nagyon fontos, ha segíteni akar nekünk,

A fiú füstbe burkolózva, lehunyt szemmel ingatta a fejét, kezével arca előtt legyezett. Nem, mondta, nem emlékszik ilyesmire, nem tud semmit.

– Azt mondta, hogy szombat este egy lánynál volt, Massy-Palaiseau-ban…

– Egy asszonynál, nem lánynál. Férjnél van, három gyereke van, nincs vele semmi olyasmi, amire gondol.

– Nem kellett volna aznap Georgette Thomasszal találkoznia?

– Azt sem tudtam, hogy aznap jön haza. Nem mindenről számolt be nekem. Megesett, hogy néha egy hétig sem láttam, mert vagy én jöttem mindig későn haza, vagy Ő utazott el valami bemutatóra. Ha szüksége volt a Dauphine-ra, itt hagyott egy cédulát az ajtómon. Mikor lementem, a házmesternénál hagytam a kulcsokat és a forgalmi engedélyt.

Csípőjével az asztalnak támaszkodva, karba tett kézzel, cigarettáját mutató és középső ujja között tartva nézett Grazzi szemébe, egy hajtincs a homlokába hullott. Elesetten, mégis büszkén viselkedett.

Nem vesztegetem tovább az időmet, gondolta magában Grazzi. És elment.

A lépcsőházban, miközben lefelé lépdelt, arra az ötven év körüli özvegyasszonyra gondolt, aki úgy oltotta el az autó fényszóróit, hogy nem is tudta, mit csinál, meg arra a komoly szemekkel mosolygó fiatal nőre, aki néha, vacsora után hol egyik, hol másik férfivendége térdére ült, s most öregebbnek, nehézkesebbnek érezte magát, mint valaha.

Összetalálkozott egy esőkabátos fiúval, aki felfelé, a manzárdszobák felé tartott, ugyanannyira szőke volt, amennyire a másik barna, még fiatalabb volt, komoly, elgondolkozó arca ismerősnek tetszett. Talán tegnapelőtt látta, itt, a házban.

– Maga Grandin barátja?

A fiú megállt az egyik lépcsőfokon, kipirult arccal szabadkozott, hogy nem, nem uram, s nem értette, mért kérdi.

S miközben tovább haladt lefelé, Grazzi arra gondolt, hogy milyen volt ő tizenhét éves meg húszéves korában, mindenféle butaságra gondolt.

A placé Blanche egyik kávéházából telefonált a quai des Orfévres-re. Alloyau beidézte Madame Rivolanit − éppen rá vár −, Georgette Thomas férjét, Bob Vatskyt, Cabourg nővérét. Valamennyien késő délutánra ígérkeztek.

Cabourg nővére, aki Créteilben lakik, a gyerekeket is kénytelen magával hozni, mert iskola után nincs, aki vigyázzon rájuk. Az asszony arról sem tudott, hogy Cabourg Marseille-ba utazott.

– Hol van Mallet?

– Egy másik vonalon éppen Marseille-jal beszél. Vagy félórával ezelőtt volt valami érdekes hírük, a cselédlányt hallgatták ki a szállodában. Tudod, az Hotel des Messageries-ben, Mallet most mindenáron beszélni akar a lánnyal, azt mondja, hogy fontos.

– Miről van szó?

– Jobb, ha ő mondja el, én nem tudom pontosan.

– Jó, egyébként nemsokára ott leszek. Nem találtál senkit, aki a színésznőt ismeri?

Találtunk címeket a lakásán. Producerekét meg színészekét. Akikkel idáig beszéltem, nemigen ismerték. Nem mondták ugyan, de a nő bizonyára amolyan kullancs lehetett.

*

Negyed négykor ért a quai des Orfévres-re, a taxisofőrtől elfelejtett számlát kérni. Épp Madame Rivolanit hallgatták ki; a felügyelői iroda ajtajából, messziről nézte az asszonyt. Piros kabátot viselt, amelyet másnap bizonyára feketére festet be, egyenes tartással ült a széken, zsebkendője egyik csücskét harapdálta. Alloyau nem mert ránézni, az írógép fölé hajolt.

Mallet az asztalnál ült, kézzel jegyezgetett. Fáradtságtól kivörösödött szemmel nézett Grazzira:

– Szerda este, mikor Georgette Thomas és a pincér, pontban tizenegy órakor, hazaiért a szállodába, a cselédlány kihallgatta szóváltásukat a folyosón. A lányt, Sandra Leinek hívják, Felhívtam telefonon, hogy ő maga ismételje el pontosan a hallott szavakat. Azt mondta, hogy nagyjából a következőiket mondták…

Felvett egy darab papírt az asztalról:

– Georgette Thomas állítólag ezt mondta: Nem, nincs semmi bajom. Ne törődj vele. Egyébként nem is vagyok biztos benne. A szobájukba mentek, mikor elhaladtak Sandra Lei előtt a lépcsőháziban, elhallgattak. Ennyi az egész. A szobalány azt. állítja, hogy neki már akkor különösnek tűnt az egész jelenet, mert Georgette Thomas azt se mondta, hogy jó napot, mintha észre sem vette volna őt. Holott azt is állítja, hogy a nőnek mindig volt egy kedves szava hozzá.

– S ő mire gondol?

– Főleg az maradt meg benne, hogy „nem is vagyok biztos benne”. Határozottan állítja, hogy a nő pontosan ezeket a szavakat használta. Mire ő arra gondolt, hogy a nő terhes, s hogy ennek nem nagyon örül.

– Ez hülyeség. A törvényszéki orvos felfedezte volna.

– Azért a nő még gondolhatta, hogy az. Nem lehet tudni. Mindenesetre most újra beidézték a pincért. Rövid időn belül hívnak.

*

Tarquin is azt gondolta, hogy hülyeség az egész, de Georgette Thomas tévedhetett, s valóban gondolhatott arra, hogy terhes.

Kiskabátban, fején kalappal ült az asztalánál, s Grazzi látta, hogy ott vannak előtte a Bűnügyi Nyilvántartó és a Hírszerző Szolgálat dossziéi, jelentés az utóbbi időben ellopott vagy eltűnt revolverekről. Elkapta Grazzi pillantását, s azt mondta, hogy ezen nem érdemes törni a kobakodat, volt eszem, és már reggel bekértem ezeket az adatokat, épp csak egy pillantást vetek rájuk. Nem tud magához térni a meglepetéstől − mondta −, hogy mennyi fegyver tűnik el, vagy jár kézről kézre.

– Még tőlünk is lopnak. Hallatlan! Februárban kézre került egy gazember, aki a pisztolyát a saint-sulpice-i rendőrőrsön szolgáló kapuőrtől szerezte, mikor az éppen hazafelé tartott. Még szerencse, hogy a pisztoly nem volt megtöltve, mert a saját golyóit röpítette volna az őr fejébe, így meg egyszerűen leütötte egy ólomcsővel.

Tenyerével rácsapott a nyitott dossziékra, te is tanulhatsz ezekből, mondta, tiszta téboly, honnan jössz?

Grazzi leült vele szemben a fotelba, kigombolta a felöltőjét, s a kis Eric Grandinről számolt be.

– És ezektől is lehet tanulni − mondta Tarquin. − Gyere, és kajálj együtt az én fiacskámmal valamelyik szombaton. Idestova huszonkét éves, de még soha nem tett több észről tanúbizonyságot, mint mikor először gügyögtem neki a Szent Antal szülőotthonban.

– Szívemből kívánom, hogy neked több szerencséd legyen a tiéddel.

– Mi is csak ilyenek voltunk − mondta Grazzi.

– Na, ne mondd… Te is tele voltál cigarettával, s szívtad a Gitane-okat, egyiket a másik után? Téged is annyira foglalkoztatott a képzőművészet, vagy ausztráliai farmról ábrándoztál? Te is megosztoztál egy haveroddal a kis barátnődön, úgy vacsora után, s te csak nézted, hogy ők ketten tangóznak? Mi is ilyenek voltunk, azzal az icipici különbséggel, hogy ezek, szegény cimborám, mintha egy másik bolygóról érkeztek volna.

*

Tizenöt ötvenkor Mallet-nak újra befutott Marseille. Pierre Becchi nem emlékszik a szerda esti jelenetre, azt mondja, hogy Georgette Thomasnak is, mint minden embernek, voltak derűs, és voltak borús pillanatai, nemigen figyelt oda.

Annak egyébként, hogy emlékszik, vagy nem emlékszik, már nem is volt különösebb jelentősége, mert a korzikai felügyelőnek a vonal másik végén − ő küldte egyébként az első jelentést is − volt valami más információja is, melyet bosszankodva, ajacciói akcentussal adott elő, mivelhogy előre nem tudta, vajon megdicsérik-e érte, vagy hülyének titulálják.

Mallet már maga sem tudta, hogy a háromnapos ébrenlét fáradtságától-e, vagy attól, hogy érzése| szerint valami nagyon fontos dolgot tudott meg, de szinte szédült. Köszönöm, öregem − mondta, súlyos kezével az asztal peremébe kapaszkodott, s aztán egy jó darabig orrnyergét két ujja közé fogva a semmibe révedt. Hétszázezer régi franki Egy olcsó autó ára. Vajon gyilkol valaki hétszáz rongyért?

Felállt, elindult az ajtó felé, majd Alloyau-hoz fordult, aki ott ült egyedül, fülét a kagylóhoz tapasztva, Georges, Georges, mondta, neked beszélek, ne izgasd magad, hagyd a fenébe az egészet, azt hiszem, megcsíptük a tettest.

Bement a főnök irodájába, Grazzit és Tarquint találta odabenn, elnézést, lehet, hogy valami nagy baromságot mondok − jelentette ki −, de a kis nőre, a színésznőre meg a kamionosra egyenként még csak 250 rongy sem esik.

– Az elmúlt héten abban a bizonyos marseille-i bisztróban eladtak egy sorsjegyet. Hétszázezret nyert. Nem főnyeremény, de azért elgondolkodtató, nem?

A főnök azonnal és olyan elégedetten mosolyodott el, hogy az szinte visszataszító volt. Grazzi, akinek lassúbb volt az észjárása, két másodpercig csak bámult, arccal az ajtó felé Malletra, anélkül hogy felfogta volna a dolgot. Aztán felpattant, a telefon után nyúlt.

De Tarquin már megkaparintotta a készüléket, a Sorsjegy Főigazgatóságot kérte a központtól, bárkit onnan, csak minél előbb, s két marseille-i kapcsolást: a prefektúrát és egy bisztrót, a milyen utcában is (− Félix-Pyat − mondta Grazzi), a rue Félix-Pyat-ban, nem tudom a nevét, nem tudom a számát, de nagyon sürgős.

*

A sorsjegy az 51708-as számú volt (2. osztály), összesen huszonhármat adtak el a rue Félix-Pyat-i bisztróban, szeptember utolsó csütörtökén, köztük ezt is.

A bisztró tulajdonosának az volt a véleménye, hogy sok hűhót csinálnak semmiért. 1935-ben ő adta el a főnyereményes sorsjegyet. Képzelhetik, akkor mi volt! Millió alatt nyerő sorsjegyekből évente ötven is akad nála. Ez neki nem reklám. „A gyilkos sorsjegy” − hát, ez mondjuk megmozgatja az emberek fantáziáját, de a párizsi urak már elég nagyok ahhoz, hogy megértsék: szívesebben lemondana az effajta reklámról.

Hogy a jegyet ki vette meg, arról fogalma sincs. Egyébként arról sem, hogy ki adta el a sorsjegyet. Mindössze hárman lehettek: ő maga, a felesége vagy Roger Tramoni, az éttermi pincér, egy derék, asztmával küszködő férfiú.

Szerdán este hatkor, mikor az eladatlan sorsjegyekért jöttek, tizenhat hiányzott, köztük a nyerő.

Georgette Thomas kedden este ott volt a bisztróban, Pierre Becchit kereste. A férfi a vendégekkel kártyázott.

Georgette megvárta, míg befejezi a partit, közben ivott egy aperitifet, s. a tulaj feleségével beszélgetett.

Lehet, hogy akkor este vett egy sorsjegyet is, de az esetben sem Monsieur Lambrot, sem Madame Lambrot nem adhatta el neki, mert az asszony elment, hogy föltegye melegedni a vacsorájukat, a főnök meg egész este a bárpult mögött állt.

Szükség lett volna Roger, a pincér tanúvallomására, de szegény fiú épp szabadságon van, valahol az Alpokban üdül, s különben sem az a fajta, aki bármire is emlékezne. Azért utánamennek, és kihallgatják, de az időbe telik. Egyébként a párizsi urak gondolhatnák, hogy hétszázezer frankért manapság senki sem gyilkol. Nem kérdezték a véleményét, rendben. De mégiscsak.

*

– Ennél sokkal kevesebbért is gyilkolnak – mondta Tarquin. − És a nő vette meg azt a sorsjegyet, így nagyon is stimmel minden. Kedden este, miközben várta, hogy a fiúja befejezze a kártyapartit, felhajtott egy pohárral a pultnál, majd a tulaj feleségével tereferélt. Aztán odament az étterem pultjához, ahol a pincér talán épp bélyeget adott el valakinek, kért egy csomag cigit, mindegy, milyet, majd azt mondta: „Ugyan, mutassa már azokat a sorsjegyeket, néha megtalálom köztük a kabalaszámomat is.”

Tarquin kivett egy cigarettát kabátja felső zsebéből, gyufa után tapogatott, légy szíves, adj egy kis tüzet, mondta, s hogy higgye el neki Grazzi, maga előtt látja a jelenetet, mintha csak filmet nézne.

– Szerda este ott falatozik az ő kis kakasával abban a mit tudom én milyen utcai pizzériában.

– Félix-Pyat − mondta Grazzi.

– Ez az. Úgy előttem van, mintha ott lettem volna. Tompított fény, lassú keringő, estébé, estébé.

– Egy Saint-r Mauront negyedi pizzériában nincs zenekar. Ennyit már tudok, én jártam ott.

Tarquin felállt, mutatóujjával Grazzi nyakkendője felé bökött, miközben megkerülte az asztalt, szegény mafla, mondta, ez jellemző rád, nekem van fantáziám, nem elégszem meg azzal, hogy felmérem a helyszínt. Lehet, hogy zenekar nincs, de biztos lehetsz benne, hogy bekapcsolják a rádiót vagy a tévét.

– Nem értem.

– Te soha semmit sem értesz. Szoktad te szerdán este a rádiót hallgatni? Mit gondolsz, mit akar hallani az emberek fele szerdán este? Hát, a kisorsolt számokat, te szegény mafla.

Jól van, jól van, mondta Grazzi, ne fárassz már, na és aztán?

– A nőcske egyszerre csak nem fért a bőrébe − mondta Tarquin −, nem volt már kedve enni se, de egy szót sem szólt. Csak épp a felhők között érezte magát egy csöppet. Olyannyira, hogy végül a pasas is észrevett valamit, de csak annyit kérdett: »Mi bajod van? Fáradt vagy?« Mire a lány azt felelte: »Ugyan, kicsikém, semmi az egész. Meg aztán, nem is vagyok biztos benne.« És tényleg nem volt biztos benne. Csak mikor már fenn voltak a szobában, s a pasas nagy kényelmesen elnyúlt az ágyban, akkor nézte meg a sorsjegyét. Én mondom neked, úgy előttem van a jelenet, mintha én is ott lettem volna.

Elnyomta a csikket, ránézett az órájára, felvette a kagylót, mert csöngött a telefon, de még odaszólt Grazzinak:

– Ez a te nőd, ez egyéniség volt.

Halló, mondta Tarquin, s a mellét döngette. Grazzi pedig, hüvelykujjának körmét rágva, a G betűvel megjelölt fehérneműre gondolt, egy barna hajú nőre, aki csütörtök reggel a szállodából kijövet vett egy újságot is, hogy egész biztos lehessen abban, hogy van már miből kifizetnie a monogramos Dauphine-ját, egy harmincéves, figyelmes mosolyú nőre, aki mindent megtartott magának, a meglepetését, az örömöt, azt, hogy le sem tudta hunyni a szemét, csak a hétszázezer frankot nem tudta megtartani.

*

16 óra 20 perc.

Az 51708-as számú sorsjegyet október 5-én 11 óra 30-kor ismeretlen személy mutatta fel a Sorsjegy Főigazgatóság egyik párizsi kirendeltségénél, a rue Croix-des-Petits-Ghamps-on. A pénztárosok emlékeztek még a férfira, aki némiképp izgatottan rendezte el a hétezer új frakkot − vadonatúj bankjegyekben − kopott szattyánbőr tárcájában. Szükség esetén fel is tudnák ismerni. A jó emlékezőtehetség foglalkozásukkal járó követelmény.

Személyleírás: harmincöt-negyven év körüli, hosszú orra van, haját magasra felfésüli, mintha csak magasabbnak akarna látszani, körülbelül 1 méter 70 magas, nagyon sovány, arca sápadt, szürke felöltőt viselt, és hajadonfőtt volt.

*

16 óra 30 perc.

Jouy telefonál egy bárból, Garaudyék háza mellől. Ebéd után követte a fiatalasszonyt. A Lafayette áruházban, majd az avenue de l’Operán és a Louvre áruházban vásárolt, mindig gyorsan végzett, határozottan tudta, hogy mit akar venni: egy jersey blúzt, egy pár cipőt, melyről Jouy azt állította, hogy jóképű, és két nylon bugyit vett, egy mályvaszínűt és egy fehéret.

– Ha te ezt mind végignézted − mondta Grazzi −, akkor biztos, hogy észrevett.

– Igen, a Louvre áruházban. Beszélgettünk is. Mikor mondtam, hogy vigyázok rá, remegni kezdett.

– Mondtad neki Rivolanit meg Darrést?

– Muszáj volt.

– S erre mit szólt?

– Hogy ez iszonyú, s hogy akkor most hazamegy. Haza is ment. Itt állok a házukkal szemközt.

– Maradj is ott.

*

16 óra 35 perc.

Tarquin főfelügyelő teóriája: Georgette Thomas nyer hétszázezer régi frankot a nyereményhúzáson, mikor meghallja a számot, még nem biztos a dologban, hiszen csak egy marseille-i pizzériában hallja a rádióból. Másnap reggel meggyőződik a dologról az újságból. Nem szól róla senkinek.

Frégard vizsgálóbíró ellenvetése: miért ne szólt volna senkinek? Grazziano felügyelő válasza: monogram a fehérneműn, monogram a Dauphine ajtóin, felfokozott egoizmus. S egyébként is, miért szólt volna?

Tarquin teóriája: valaki valamilyen módon csütörtökön, vagy pénteken megtudja, hogy Georgette Thomasnak van egy hétszázezer frankot érő sorsjegye. Vesz egy couchette-et a péntek esti Phocéenre, hogy kövesse. Georgette Thomas valamilyen okból addig marad a fülkében, amíg a többi utas már mind eltávozott, a másik belép a fülkébe, vagy már ott is van, megöli a lányt, elszedi tőle a sorsjegyet, s felveszi a pénzt a rue Croix-des-Petits-Champs-on…

Frégard ellenvetése: miért épp a vonaton ölné meg, mikor az annyi kockázattal jár?

Grazziano válasza: egyedül ez a hely és ez az időpont jöhet szóba. Az a valaki tudja, hogy a lány a pályaudvarról talán egyenesen a pénzért megy. Ez nyilvánvaló.

Tarquin teóriája: az a valaki megöli a lányt, felveszi a pénzt, ha nem tudja, hogy a birtokunkban vannak a bankjegyek sorszámai, megtartja őket, ha tudja, akkor megpróbál minél gyorsabban túladni rajtuk.

Frégard ellenvetése: miért tette volna el láb alól később a fülke két másik utasát is?

Grazziano válasza: az a valaki bizonyára elkövetett egy hibát, s ezen a hibán lebukhat, tehát elteszi láb alól a két terhelő tanút.

Frégard-t nem tudták meggyőzni, kétkedően ingatta kopasz fejét: találkozott már bűnözőkkel, akik a semminél is kevesebbért öltek, még egy csomag cigarettát sem tudtak venni az elszedett pénzen. De az a lift-trükk, amelyet Eliane Darrésszel csináltak, valahogy nem vág egybe az ilyenfajta mentalitással.

16 óra 48 perc.

A marseille-i prefektúra: az Hotel des Messageries tulajdonosnője, a rue Félix-Pyat-n, pénteken, Georgette Thomas elutazása után az áldozat éjjeliszekrényén, tizenkét tabletta aszpirint talál a hamutartóban.

*

Gabert nem sokkal öt óra előtt telefonált. Végigjárta az állásközvetítő irodákat, eredménytelenül. Támadt egy ötlete, hogy hogyan lehetne megtalálni az avignoni lányt, mindjárt jön.

Grazzi közölte vele, hogy szép kis dolgokat hall majd, ha megérkezik, Jean-Loup, a vonal másik végén, udvarias érdeklődést mutatott, mire elmondták neki a legújabb híreket. Hát, öregem, mondta, úgy látom, a legjobb úton vagytok, remélem, odaérek, mielőtt még végeznétek.

– Ülj taxiba!

– Ne izgulj, nagyfőnök. Talán egy szép, lenyitható tetejűbe szálljak? Ki se nézel az ablakon?

Grazzi kinézett az ablakon Tarquin háta mögött, akkor látta, hogy már besötétedett, hogy a nap már lement, hogy esik az eső.

*

A férj, Jacques Lange kihallgatása.

Magas, jóképű, jól öltözött férfi, idősebb, mint Grazzi gondolta. Nem mutatott nagyobb fájdalmat, mint amekkorát érzett, de kétségtelen, hogy szomorú volt, mereven ült a széken, Gravent szívott, nem tudott ő se semmit.

Azt állította, hogy Georgette mindig is gyerek volt, húsz év korkülönbség volt közöttük, s ő soha nem tudott haragudni rá. Pedig rosszul esett neki, mikor megtudta, hogy megcsalja. Nem nagyon kedvelte a kereskedelmi igazgatót, akiből azóta autókereskedő lett. Az a lárva − mondta róla. Grazzi, aki egyetértett vele, csak bólintott. Most nem erről volt szó.

– Vett néha sorsjegyet Georgette, mikor még a felesége volt?

– Néha-néha vett, mint mindenki.

– Egész sorsjegyet?

– Ez attól függött, hogy hogy álltunk anyagilag.

– Ismeri Bob Vatskyt?

– Nem. Georgette említette néha, mert egyszer-egyszer később is találkoztunk. Én maradtam Gerlyéknél, ő átment a Bariin céghez. Hivatalból néha találkoznunk kellett egymással.

– És Ericet?

– Georgette őt is említette. Ez már súlyosabb ügy volt, azt hiszem.

– Miért gondolja?

– Ha hallotta volna, hogy beszélt róla, nem kérdezné, miért. Az a fiú fiatal, szinte gyerek. A gondolkodása is gyerekes. Nehéz megmagyarázni a dolgot olyasvalakinek, aki nem ismerte Georgette-et. Azt a kis Ericet úgy szerette, ahogyan magát, az mindent úgy csinált, ahogyan ő.

– Nem értem.

– Tudom, de ezt előre megmondtam.

– Gondolja, hogy a fiúnak lehet valami része Georgette meggyilkolásában?

– Ezt nem mondtam. Csakhogy ennek a gyilkosságnak látszólag semmi értelme sincs. S aminek semmi értelme sincs, az jól illik Georgette-hez meg a kis Erichez.

– Maga sosem látta ezt a fiút.

– De Georgette részletesen elmesélte nekem, hogy milyen, higgye el. Különvéleménye van emberekről és állatokról, valamiféle laboratóriumról ábrándozik egy kihalt vidéken, fennhangon szónokol egy sereg olyan dologról, amelyet nem is ismer: a világról, a világ nyomorúságáról, tudom is én… Körülbelül egy fél évvel ezelőtt Georgette felkeresett engem Gerlyéknél valami dél-afrikai laboratórium vagy hasonló miatt. Neki sem volt semmi érzéke a realitáshoz. Azt mondta, hogy ennyivel igazán tartozom neki.

– Mit akart tulajdonképpen?

– Mit tudom én, ilyenek ezek! Laboratórium Dél-Afrikában, irány Dél-Afrika, az igazi élet, ilyenek ezek. Másnap aztán már rá se gondolnak az egészre.

– Sajnálhatja a fiú, hogy meghalt − mondta Grazzi. − Legalább arra lett volna pénzük, hogy megvegyenek két repülőjegyet.

Ezúttal Lange nem értette a dolgot.

– Majd megmagyarázzuk − mondta Grazzi.

Kicsit fáradtan, nem is tudta miért, de ingerülten adta át a helyét Georges Alloyau-nak.

*

Pardi délután hat előtt tíz perccel bukkant Cabourg nyomára. Már jó ideje besötétedett, s ezen a hétfőn mintha minden olyan gyorsan zajlott volna, mindenkinek annyira az volt a benyomása, hogy egyre előbbre jutnak, hogy a „MOKO” cég értékesítési előadója másodszor is úgy halt meg, hogy az esemény nem váltotta ki a várható megdöbbenést.

A felügyelői irodában Mallet már azt számolgatta, egy-egy hulla mennyit hozott a gyilkosnak. Egy rózsaszín dosszién vezette „a hullák árfolyamát”, mindenki tanulmányozhatta, lévén hogy odagombostűzte az egyik ablak párkányához, Grazzi asztala mögött, Az árfolyam csökkent, mikor Cabourg is elfoglalta helyét a sorban, 233 333 (egész 33 század) frankról kereken 175 000 frankra esett le, hullánként. Ennyiért nem érdemes − vallották be a felügyelők −, arra a féltucat emberre gondolva, akiket ők is szívesen megmérgeztek volna.

Grazzi kelletlenül nézegette a rózsaszín dossziét, majd csengett a telefon, Gabert mondott újabb híreket.

– Kicsoda?

– Cabourg. Jól figyelj, mert érdemes. Pardi sorra járta az összes kórházat és rendőrőrsöt, végül már csak egyetlen lehetőség maradt: Boileau embereinél érdeklődni. Ö volt az a pasas, akit a „Central” mosdójában nyírtak ki. Semmi papír nem volt nála. Azt sem tudták, kicsoda. Boileau emberei most találták meg az ujjlenyomatait a gare de l’Est-i rendőrőrsön. Néhány hónappal ezelőtt cseréltette ki a személyi igazolványát. Boileau osztálya ugyanazon az emeleten volt, mint Tarquiné, majdnem a szomszédos ajtó.

– Mikor ölték meg?

– Szombaton este, tizenegy óra tájban.

– Kivájt golyóval ?

– Igen. A tarkójába kapta.

– Hol tart a vizsgálat?

– Sehol. Bosszúra gondoltunk. Mit szándékozol tenni?

– Most hol vagy?

– A Nyilvántartóban. Van valami ötletem az avignoni lánnyal kapcsolatban.

– Mégpedig?

– A taxinál kell keresni.

Grazzi egyik kezével végigsimított az arcán, érezte, hogy serken a szakálla, nem tudta, hogy passzolja át az avignoni lány ügyét Pardinak, aki sokkal gyorsabban dolgozik, anélkül hogy megsértse Jean-Loup-t.

– Ide figyelj, nekem most szükségem van rád.

– Nem szép tőled, nagyfőnök. Nyomon vagyok, biztos lehet benne, most megcsípem.

Grazzi bólintott a kagylónak, s magában azt gondolta, sajnálom, de biztos, hogy előbb kinyírják a lányt,

– Meg kell találnod, érted? − könyörgött Gabert-nak. − Utol kell érned. A gyilkos egy őrült, biztos, hogy nem elégszik meg ennyivel.

– Meglesz − mondta Jean-Loup. − Ne aggódj érte, nagyfőnök.

E beszélgetéssel egyidőben valamennyi Seine megyei rendőrőrs megkapta a lányról a lehető legrészletesebb személyleírást, azzal az utasítással, hogy adják át valamennyi rendőrnek: húsz év körüli, szőke hajú, csinos lány, legutóbb, mikor látták, kék kabátot viselt.

Ekkor 18 óra 05 perc volt.

A 223-as couchette

Benjaminé − becenevén Bambi − Bombat, ajkán egy csók ízével, szájában egy eperízű cukorkával, kezében egy üres gyufaskatulyával, melyet el is hajított a járda szélén, ott állt a Fő Vasútvonalak feliratú bejárat előtt, összehúzta magát kék kabátjában, hallgatta a gare de Lyonról kifutó vonatok füttyét, s magában egyre azt hajtogatta, hogy elegem volt, elegem volt, elegem volt ebből, mivel bántottam én a jóistent, hogy ilyennek teremtett?

Mikor kijött a pályaudvarról, az órák hat óra valamennyit mutattak. Most nem sírt, s már ez is valami. Majd sírhat holnap, mikor ott áll Monsieur Picard irodájában, aki azt mondja neki: kisasszony, ön igen kedves teremtés, jó a helyesírása, ügyes is, nem kételkedem érveinek őszinteségében és megalapozottságában, de az a szomorú kötelességem, hogy megkérjem, tűnjön el innen.

Persze Monsieur Picard nem ilyen hangon beszél majd, de lényeg az, hogy két nap után elbocsátják, akár egy idiótát, egy szerencsétlen félkegyelműt, hiába, világéletemben dilis egy lány voltam.

Daniel mondta mindenkire azt, hogy „dilis”. Ilyeneket mondott, hogy dilis pasas, az a sofőr dilis, meg hogy találkoztam egy lány-nyál, aki tisztára dilis volt. Ezzel a dilissel azt akarta kifejezni, hogy az a valaki kicsit bolond, ütődött, hogy zavaros a feje, és zavaros a tekintete is.

A lány nem sírt, de mintha valami függöny ereszkedett volna a szeme elé, s azon át csak homályosan látta a pályaudvart, előtte a parkolóhelyet, a Bastille irányába induló buszokat, az egész várost, amelyről hónapokon át ábrándozott, mint egy félkegyelmű, mint egy szegény dilis kis falusi lány.

Holnap elküldik. Talán a szobát is elveszik tőle. Véget ér minden, mielőtt még elkezdődött volna. Pedig három napja, még csak három napja is úgy képzelte, hogy farkasétvággyal, szép, ragadozó fogaival − melyeket naponta kétszer Selgine-nel, az egyetlen valóban orvosilag ajánlott fogkrémmel kezel − alig egyhónapos világoskék kabátjával, kék szemével, amely még az ő szívét is megdobogtatja, mikor tükörbe néz, kitűnő helyesírásával és ujjtechnikájával, az Ecole Pigier-ben szerzett bizonyítványával, három ruhával és három szoknyával a bőröndjében, s tizenötezer frankkal a retiküljében, indul Párizs meghódítására.

Ehelyett összeakadt ezzel az idiótával, ezzel a csecsemővel, ezzel a szörnyű alakkal, aki még csak nem is borotválkozik, ezzel a mama kedvencével, aki azt hiszi, hogy ő a világ egyik csodája, s aki azt gondolja, hogy mindenki más dilis, s aki egy lépést sem tud tenni anélkül, hogy útban ne legyen, hogy ki ne szakítsa az ember harisnyáját, o bébi, drágám, szerelmem, Daniel.

Bambi arra eszmélt fel, hogy egy autóbuszban ül, a Bastille felé tart, s hogy a jegyét kérik. Odaadta, pont azt, amelyikkel a Bastille-ig mehet, elege volt az egészből, majd gyalog megy tovább, mindegy, hogyan, egy csók ízével az ajkán, szájában egy eperízű cukorkával, s útközben hulljanak csak a könnyei, úgysem látja senki, három pár harisnyámat szakította ki, de inkább haljak meg, az életemre esküszöm, inkább meghalok, ha nem láthatom viszont.

A Bastille-nál, mikor leszállt az autóbuszról, úgy négy óra tájt, karjait lóbálva, mivel a táskáját az irodában felejtette, most először gondolta végig: itt jártunk, mellettem ment, szörnyű volt, ugyanakkor csodálatos, ha mama tudná, elájulna, de fütyülök rá, fütyülök rá, annyi baj legyen, na, már sírok is.

Miközben átment a téren, sírt, mint egy idióta, mint egy szegény félkegyelmű, fütyülök rá, ha valakinek nem tetszik, ne nézzen rám, fütyülök rá, a tér hatalmas volt, a sötétben fényfoltok csillogtak, távolinak tűnő lámpasor szegélyezte. Adtam neki, legalább valami kis pénzt, hogy egyen valamit a vonaton?

Itt is járt vele. Bárhová megy ebben a nedves városban, mindenütt felismeri azt az utat, amelyet együtt tettek meg ez alatt a két nap alatt. Mikor is kezdődött? Szombaton. Taxival mentek.

Most nem megyek rögtön haza, határozta el magában. Gyalog megyek a Palais Royalig, keresek egy homályos kis bisztrót, ahol ehetek két tükörtojást, közben elolvashatom az újságot, aztán folytatom gyalog az utat a rue-du Bacig. Felmegyek a lakásba, s rendbe rakom a szobát, mintha misem történt volna. Vagy bemegyek egy bárba, és kirúgok a hámból. Fiúkkal csevegek, táncolok, iszom valami töményet, amitől elszédülök, s amitől felejtek, de elképzelhető ez egyáltalán, elfelejtetheti velem bármi is ezt az óriáscsecsemőt?

Három nappal ezelőtt, pénteken este, megcsókolta anyját és öccsét az avignoni pályaudvaron. Felszállt a vonatra, ragadozó fogaival, s olyan széles mosollyal, hogy az anyja erre megkérdezte: „Hát nem is fáj, hogy itthagysz minket?” Mire ő azt felelte: „Olyan hamar találkozunk. Karácsonykor.”

Még három hónap, semmi az egész. És három nap vajon mennyi?

*

A fiú a vécé és a mozdony között állt félúton, készen arra, hogy amint meglátja a kalauzokat, átmegy egy másik kocsiba, ott állt, szőkén, karján esőkabát, gyűrött tweedöltönyében, kivertkutya-szemekkel, hihetetlenül ostobán.

A vonat pillanatokon belül indult. Kihajolt, hogy segítsen a lánynak felrakni a bőröndjét, elvesztette az egyensúlyát, s kiszakította az első pár harisnyáját.

– Hagyja csak − mondta a lány metsző hangon −, boldogulok én magam is. − Érezte, hogy a fiú a bokáját rúgta meg. A harisnyáján úgy futott a szem, hogy azt már felszedetni sem lehet. Nem is érdemes elővennie a körömlakkját, hogy bekenje a lyuk körül, hátha nem fut tovább.

A fiú nem is mentegetőzött, nem értett hozzá. Csak állt ott, mint egy hülye, jó nehéz ez a vacak, mondta, s csak nézte szomorú szemmel, amint a lány felemeli a szoknyája szélét, hogy szemügyre vegye a harisnyáját, majd kijelentette: „Ennek lőttek, a talpamon olyan vasizék vannak, az anyám tetette rá, mindenkinek beleakadok a harisnyájába.” Ez volt a csúcs.

A vonat elindult, Ő ott állt, ruháját felgyűrve, benyálazott ujjával dörzsölgette harisnyáján a lyukat, aztán felnézett, akkor nézte meg igazából a fiút. Csinos arca volt, tizenöt-tizenhat év körüli lehetett, s amolyan kivertkutya-képe volt, nem történt semmi, mondta erre ő, nincs nagy vész. S maga vitte bőröndjét a fülkéig.

A folyosó közepén, a nyitott ablaknál ott állt az a nő, Georgette Thomas, meg az a hosszú orrú férfi, Cabourg. A nő, hogy utat engedjen neki, csupán a fenékét húzta kicsit beljebb, s olyan szemmel nézett rá, amelyre mindig emlékezi fog (talán azért, mert a nő meghalt), nem tudná megmondani, miért, de olyan szemmel nézett rá, mint aki ismeri, s a szemei mintha azt mondták volna; na végre itt van.

A fülkében fülledt meleg volt. Az a hő és az a férfi, aki már benn volt, a jobb és a bál alsó couchette-en feküdt.

Bambi lefeküdt a helyére, a három ruhájára gondolt a bőröndben, szerette volna felakasztani őket egy vállfára, eszébe jutott a leszaladt harisnyája. A takaró alatt, kificamodott pózban vetette le a harisnyát, aztán a ruháját, csak nem alszom ruhában, de vajon hogy csináljak a többiek?

A szőke nő, Madame Darrés ;− Danieltől tudta meg később, hogy színésznő −, rózsaszín pizsamában, rózsaszín pongyolában volt. Valami képes újságot olvasott, néha-néha rápillantott Bambira. Szólt is hozzá:

– Magának is van lámpája, ott van a feje fölött.

Bambi felgyújtotta a lámpát, köszönöm, mondta, manapság már kényelmes vasúton utazni. De valójában először utazott couchette-tel. Ruháját a válaszfalra akasztotta, táskáját a lábához, harisnyáját a párnája alá tette, s egy cseresznyés bonbont szopogatva olvasgatott. Nem sokkal ezután jött a két kalauz, jó hangosan nyitottak be az ajtón.

– Na, már itt is van! − mondta a pincér. − Két tükörtojás, s alapozásul egy korsó sör! − Bambi a Palais Royal egyik kávéházában egyedül ült egy asztalnál.

Már másodszor is elolvasta a cikket a France-Soir-ban, de nem tudott meg semmi újat. A reggeli hírek, hosszabb lére eresztve. A Bűnügyi Rendőrség állítólag nagyon tartózkodóan nyilatkozik, de a tettes közeli letartóztatását helyezték kilátásba. Bambi hiába kereste Grazziano felügyelő nevét, pedig róla mondta azt az Óriáscsecsemő, hogy „Benne, benne megbízom”. Bizonyára kivörösödött a szeme, a pincér, mikor a tojást hozta, feltűnően megnézte, s mikor elment, útközben kétszer is hátrafordult. Szerette volna elővenni táskájából a púdertartóját, de eszébe jutott, hogy bennhagyta a táskát az irodában, a rue Réaumur-ön. A pénztárcája a kabátzsebében volt a „Hétfő” feliratot viselő, teljesen átázott zsebkendővel és azokkal a bonbonokkal egyetemben, amelyekről az Óriáscsecsemő hallani se akart.

A „Hétfő” feliratú zsebkendő a mama ötlete volt. Belehímezte egy-egy zsebkendőbe a hét minden napját. A vonaton, mikor újra találkozott az Óriáscsecsemővel, akkor épp a „Péntek” volt soron, egy piros zsebkendő apró zöld kockákkal.

Kénytelen volt felemelkedni, karját kinyújtani, hogy elérje a kék kabátot, s a takarót magához szorította, nehogy meglássák a melltartóját. Odaadta a jegyét a hozzá közelebb álló kalauznak. A másik épp a szőkített hajú hölgy, a színésznő jegyét vizsgálta. Aztán fel kellett ébreszteniük a Bambi alatti couchette-en alvó férfit, aki zsörtölődve felhorkant.

Bambi felhasználta az alkalmat, hogy senki sem figyel rá, felvette a kék kabátját, s lekászálódott. Cipőt húzott, és kiment a folyosóra. Georgette Thomas és az a Cabourg még mindig ott beszélgetett, egymás mellett, a nyitott ablaknál. A fiatal barna nő nagy gomolyokban fújta ki a cigarettafüstöt, melyet a légáramlat tovasodort a folyosón. Fekete fák rajzolódtak ki a fekete égbolton.

A vécé foglalt volt. Átment egy másik kocsiba, de mivel ott is volt valaki a vécében, visszajött. Az összekötő hidacskán, amely úgy remegett a lába alatt, mint valami vásári mutatványos színpad deszkái, mindkét kezével kapaszkodott, hogy el ne veszítse az .egyensúlyát, ujjai bepiszkolódtak.

Türelemmel várt. Hallotta, hogy a két kalauz sorra belép a többi fülkébe, „elnézést, uraim. és hölgyeim”. Végül elkezdte nyomogatni a vécé kilincsét, mint az iskolában szokták, mikor valaki vég nélkül benn csücsül.

Az ajtó hirtelen kivágódott, s ő, amint meglátta a rémült tekintetet, az üldözött arckifejezést, rögtön megértette a dolgot. Ez még tényleg iskolás, ez még az érettségi előtti szép időket idézi, három-négy évet ugrott visszafelé: tanárok tábora és diákok tábora, titkok, beárulások, a felügyelők rettegése.

– Mit akar itt?

A fiú úgy ágaskodott, mint egy kis kakas, mikor meglátta, hogy nem a kalauzok (a felügyelők) sürgették.

– Na nézd csak, pisilni! − felelte a lány.

Az a kölyök volt odabenn, aki kiszakította a harisnyáját, ott állt szőkén és fejvesztetten, s sírós hangon mormolta:

– Ne maradjon itt. Menjen innen. Nincs jegyem.

– Nincs jegye?

– Nincs.

– S erre bezárkózik ide? Azt hiszi, így megússza?

– Ne beszéljen olyan hangosan.

– Nem beszélek hangosan.

– De hangosan beszél.

Abban a pillanatban meghallották a kalauzok közeledését − a felügyelők hangját: elnézést, uraim és hölgyeim −, most léptek be a kocsi utolsó fülkéjébe, alig tíz lépésre tőlük.

Az Óriáscsecsemő megragadta a karját, ez volt egyébként az első határozott mozdulat, amit látott tőle. Olyan nyersen húzta befelé, hogy csaknem felkiáltott. Csak úgy, be a vécébe. S bezárta mögöttük az ajtót „Na nem, engedjen ki innen!”

A fiú egyik kezét a szájára tapasztotta, mint Robert Taylor Deborah Kerrnek, azon a német hajón, abban; a filmben, amelyet két hónappal ezelőtt látott Avignonban, csakhogy Róbert Taylornak bajusza volt, barna bőrű és férfias volt, míg ez az, Óriáscsecsemő az eltévedt gyermek tekintetével nézett rá, s úgy kérlelte: „Ne szóljon egy szót se, könyörgök, hallgasson!”

Ott álltak egymás mellett, a bezárt ajtóhoz tapadva. Bambi látta magát a mosdó feletti tükörben, s azt gondolta: „Ilyesmi is csak velem történhet meg, ha a mama most látna, elájulna.”

Nagyon halkan, amolyan jezsuita növendékhez illő hangsúlyozással mondta el a fiú, hogy először a vonat lépcsőjén akart elrejtőzni, de egy pasas ott állt a másik kocsi folyosóján, meg aztán félt, hogy később nem tudja kinyitni az ajtót, és kinn reked, s a bőröndjével sem tudott mit kezdeni.

A jól kitömött disznóbőr koffer ott állt a mosdóban. Mama kedvence, gazdagok csemetéje, semmi más: az apja ügyvéd, a nizzai városi tanács tagja, tegnap este mondta el Bambinak a fiú, hogy meg kell ismételnie a második évet − a „jezsukhoz” jár, kollégista Toulouse-ban −, mert megbukott matematikából, s hogy elege van az egészből, hogy faképnél hagyta őket, hogy a maga életét élje.

Kopogtak az ajtón. Egy hang azt kérdezte, hogy van-e valaki odabenn. A lány eltolta magától a kölyköt, ujját a szájára tapasztotta, ahogy az iskolában szokták. A fiú megértette, mafla képpel, s elég zajosan, túlságosán is zajosan felkapaszkodott a vécé fedelére. A lány, mielőtt kinyitotta volna az ajtót, kigombolta a kabátját, hogy a jelenet hitelesebbnek tűnjék: ha a mama ezt látná, elájulna.

– Tessék!

– Ó. bocsánat…

Jobb kézével az ajtót tárta ki félig, a ballal kabátja egyik szárnyát markolászta. Á kalauzok tetőtől talpig végigmérték, a fiatalabbik egy lépést hátrált, a másik gépiesen sapkájához emelte habozó kezét. Bizonyára elég sápadt lehetett. Ha kicsit elfordítaná a fejét, látná is magát sápadtan és szőkén a tükörben, látná meztelen lábát a kigombolt kabát alatta s akkor ő ájulna él. Érezte, hogy szíve a torkában dobog.

– Már kezelték a jegyemét.

Persze, persze, Mondta az idősebbik, pardon, elnézést, kisasszony, ismételgette, aztán mindketten visszaléptek, ő pedig újra bezárta az ajtót, megpillantotta magát a tükörben: Haja szőke, szeme rémült, mint azé az Óriáscsecsemőé, s csak az egyik térde kandikál ki a kabát alól. S nem, sápadt volt, hanem döbbenetesen piros. S csak álltak ott, a fiú a vécécsészén, lehajtott fejjel, mert egész a plafonig felért, ő meg piros arccal az ajtónak támaszkodva, kabátját magához szorította, s valami megsúgta neki, hogy mi történik később, ostobán hangzik, de így volt, valami megsúgta nekem, elég volt ránéznem. Ö is kipirult, fekete szemével hálásan, hihetetlenül bambán bámult, szerelmem, Dany, Daniel.

– Van valami fekete folt az arcán.

Mindössze ennyit tudott kinyögni két-három perccel később, mikor már biztosan tudták, hogy a kalauzok odébbálltak.

Talán piszkos ujjaival az arcához nyúlt. Vagy épp a fiú mocskolta be, mikor betapasztotta a száját ez az idióta. Megnézte arcát a tükörben, zsebkendőjével törölgette a foltot. Végre a fiú leszállt búvóhelyéről, majdnem kitörte a nyakát, mikor egyik lábával a bőröndre lépett, Bambiban kapaszkodott meg, de még csak elnézést se kért, mert nem tudta, hogy kell. Belemosolygott a tükörbe. Csak erre volt képes, mosolyogni, azzal a szép, elkényeztetett, gyerekes szájával.

– Magának is van valami. Ott…

Odanyújtotta neki a zsebkendőjét, mutatta a koromszemcsék nyomait a homlokán, szertelen arcán. Erre a fiú is törölközött, miközben szorosan mellette állt. Aztán kezet mostak, együtt, a francia vasutak szappanéval, amelynek volt valami sajátos, átható illata, amely csak olyan dolgoknak van, amelyek mindenki számára készülnek.

A fiú nézegette a piros-zöld kockás zsebkendőt. Felnevetett.

– Mikor kicsi voltam, nekem is volt ilyen. A hét minden napjára egy.

Mikor kicsi volt!

Időnként délies akcentussal beszélt, hiába leplezte, hiába a jezsuiták intelmei, kulturált, de határozott akcentussal, ahogy az avignoni jó házból való úrifiúk is beszélnek, azok, akik képtelenek elnézést kérni. Aztán hirtelen, szélsebesen hátat fordított, mert bizonyára eszébe jutott a mama, eszébe jutottak a zsebkendők, megrohanta egy sereg kedves emlék, hullám gyanánt csapott át a lelkén.

Óriáscsecsemő.

*

Épp végzett nagy nehezen a két tükörtojással, mikor rádöbbent, hogy szobájának a kulcsa a táskájában maradt, Daniel ugyan nyitva hagyta az ajtót, mikor elment, mondta a telefonba. Sőt tulajdonképpen ezért telefonált. Délután négykor.

– Te vagy az, Bambi?

– Igen.

Ez volt Bambi első napja az irodában. Mikor azt mondták, hogy „magát keresik”, rögtön tudta, hogy ez csak Daniel lehet.

– Kénytelen voltam nyitva hagyni a szobát, nem volt nálam a kulcs.

– Hol vagy most?

– Clichyben.

Ezután hosszú, nagyon hosszú szünet következett, mert Bambi nem tudta, hogy mit mondjon, s a fiú sem, és elég kellemetlen volt, hogy az új kollégák így fürkészik.

– Hol van az Clichy?

– Elég messze.

Kettejük számára ez azt jelentette, hogy elég messze a gare de Lyontól. Párizs minden negyede attól a helytől volt többé-kevésbé messze, ahol először pillantották meg ezt a nedves várost, két nappal ezelőtt.

– És innen messze van?

– Nem tudom.

Újabb, ezúttal is hosszú szünet.

– Elmegyek, Bambi.

A lány nem mondott semmit. Hát tud erre bármit is mondani egy szegény hülye, különösen ha tíz szempár szegeződik rá?

– Azt hiszem, jobb, ha hazamegyek. Elmondom a dolgot apámnak. Majd ő beszél a rendőrséggel. Nem lesz több kellemetlenséged, és nekem sem. Apám ért az ilyesmihez.

– S hogy akarsz hazamenni?

– Vonattal, ahogy jöttem.

Szeretett volna mondani neki valamit, de nem tudott. S különben is, ha azt mondaná, amit szeretne, akkor a fiú már nem is tudná, hogy mit tegyen. S ezek a figyelő tekintetek itt, körülötte, szinte megbénítják.

– Daniel…

A nevét azért csak kimondta, s a hangja minden bizonnyal olyan szívszaggató volt, hogy mindenki zavartan elfordította a tekintetét. Aztán a fiú mindenféle iszonyú dolgot mondott, hadart a telefonban: kis Bambim, kicsikém, szeretlek, hamarosan, örökké, éjszaka, egy ideig. Nizza, te, én, kis Bambim, ide figyelj, Bambi, aztán letette a kagylót.

Bambi is letette a kagylót, írógépek géppuskatüzében haladt el az asztalsorok között, nem lökött fel semmit, nem botlott meg, arcán vicsorgáshoz hasonló műmosoly ült, leült a helyére és munkához látott, legépelt két-három oldalt, s közben fel sem pillantott. Aztán egyszerre csak torkig volt az egésszel, nem bírta tovább, vigye el az ördög az egészet: felállt, futott a kabátjáért, futott az ajtóhoz, futott az előszobában, futott az utcán, futott a gare de Lyon csarnokában, futott a peronon. Akkor vette észre, hogy még csak öt óra van, s az első vonat Marseille−Nizza Ventimiglia felé 17 óra 50-kor indul, így hát várt egy kicsit…

Kimentek a vasúti kocsi folyosójára, elöl a lány, hogy körülnézzen, van-e a közelben valaki. Ott álltak, egyik a másik mögött, az átjáró híd közelében. A fiú elmesélte, hogy megszökött otthonról, egy hete indult el, stoppal ment Cannes-ba, majd Marseille-ba, abba a rohadt városba, ahol mindenki folyton kérdéseket tesz fel az embernek. Két éjszakát egy ifjúsági szállóban töltött, kettőt egy váróteremben, egyet egy éjszaka is nyitva tartó bisztróban, egyet pedig szállodában, mikor még volt valami kis pénze.

– S most mit akar csinálni?

– Nem tudom.

Soha semmit sem tudott. S mivel a lány öt-hat évvel idősebb volt nála, rögtön rábízta magát, sőt Madame-nak szólította. Legjobban a bőröndje bosszantotta. Már sajnálta, hogy magával hozta. Bambi meg azt gondolta magában: ennek a fiúnak aludnia kell.

– Van a fülkénkben egy üres couchette. . Várjon egy kicsit. Mikor mindenki bemegy a folyosóról, utánam jön. Ha belép, balra a felső couchette üres. Az enyém pontosan alatta van.

A fiú egyfajta csodálattal nézett rá, minden mondatára igenlően rábólintott, s ekkor szólította Madame-nak.

A barna hajú fiatalasszony és Cabourg még mindig ott. álltak a folyosón. Bambi, mikor előrehajolt, látta őket, aztán azt mondta a fiúnak, hogy én bizony álmos vagyok, várjon itt egy darabig, aztán, ha már senki sem lesz a folyosón, jöjjön be, de vigyázzon, hogy meg ne hallják.

– Na és a bőröndöm?

– Mi van vele? Hozza magával!

Persze, minden a bőrönd miatt történt. Az az átkozott disznóbőr koffer, amelyben tulajdonképpen csak két ing és egy váltás öltöny volt, no meg egy halom lehetetlen vicik-vacak: könyvek, bokszkesztyűk, egy vitorláshajó-modell, konzerves dobozok, száraz kenyér, egy ezüst étkészlet, amelyet el akart adni, egy üveg kölnivíz, hogy kellemes illata legyen, s legalább három hajkefe, hogy ki tudjon szépítkezni.

Mintha nem lenne így is elég szép − gondolta magában Bambi, mikor kijött a piacé Palais-Royal-i nem túl fényes kávéházból. Erre is jártak együtt, vasárnap reggel, azaz tegnap, azaz ezer évvel ezelőtt.

Azt a kapucnis kabátos kis felügyelőt követték, aki folyton más-más taxiba szállt. Ezeregyszáz frank a rue La Fontaine-ig, ahol is leültek egy asztal két oldalán a közeli bisztróban, egy zsákutca sarkán.

A kapucnis kabátos felügyelő félóra múlva lépett be, észre sem vette őket, egyenesen a telefonhoz ment.

– Most nagyot fog tévedni − mondta az Óriáscsecsemő. − Hogy milyen korlátoltak ezek a zsaruk!

Szűk agyú, korlátolt − csupa olyan kifejezés, amely egy másik világban, a fiúéban és az övében használatos. Mert ők ketten ugyanabból a világból valók, s ez jó érzés.

– Milyen fiatal − gondolta Bambi. − Milyen naiv!

*

A vonaton, s később egy egész napon és egy egész éjszakán át őrizte a korkülönbségből eredő tekintélyét, végig Madame maradt.

Aztán az a szóváltás. Bambi a fekhelyéről is jól hallotta, hogy Georgette Thomas emelt hangon beszél, még a függönyt is elhúzta a fejénél, hogy lássa, mi történik a folyosón.

Cabourg háttal állt Bambinak, de még így, hátulról is látszott rajta, hogy teljesen megsemmisüli. A barna hajú nő egyik kezével a kosztümkabátját markolászta, valamivel a válla alatt, ujjai furcsán begörbültek, mint a ragadozók karmai. Mintha valami tárgyat védelmezett volna a kosztümkabát belső zsebében, valamit, amit el akartak venni tőle.

Bambi sejtette, hogy sértegeti Cabourg-t, hogy kemény dolgokat vág a fejéhez kemény hangon, de a szavakat nem értette.

Később, − mikor már mindenki eloltotta a lámpáját, Georgette Thomas bejött a fülkébe. Bambi látta, hogy nyugodtan végigheveredik a szomszédos fekhelyen, mintha mi sem történt volna. Karcsú volt és szép, hanyatt fekvő, hosszú lábú, kosztümös sziluett. Bambinak valahogy nem tetszett. Nem értette azt a pillantást, amelyet őrá vetett a felszállás pillanatában, abban a tekintetben félelem tükröződött, ugyanakkor félelmet is ébresztett, érthetetlen volt.

Még később − talán éjfél lehetett, vagy hajnali egy óra − Cabourg is bejött. Bambi látta, hogy leveti a kabátját és lefekszik.

Lyonba érkeztek. Fényfoltok az ablak függönyén, kiáltások, futó léptek zaja a peronon. Bambi hallotta, hogy kávét árulnak papírpoharakban, szendvicset celofánban, akárcsak az avignoni pályaudvaron; Aztán a vonat újra elindult.

Hason fekve aludt el, száját a karjához nyomva, s arra ébredt, hogy a fiú csendesen elhúzza a fülke ajtaját, majd becsukja maga mögött. Belebotlik a saját bőröndjébe, elveszti az egyensúlyát, félig ráesik valakire, és azt mondja: a jó életbe, mit csetlek-botlok itt?

Hát, ő is pont ezen tűnődött, hogy mit csetlik-botlik ez itt összevissza, Csak vihogott és vihogott, S néki fogalma sem volt, hogy miért: azért-e, mert neki kellett felsegítenie a bőröndjét, vagy mert belekapaszkodott, amint ott feküdt félmeztelenül, aztán, megint azt mondta, hogy a jó életbe, mert ráesett az alatta levő couchette-re, aztán meg Bambiéra, s folyton csak sóhajtozott, elégedetlenül nyögdécselt, bizonyára majd szétvetette a szorongás, azok a tapogatózó, félénk kezek, micsoda hülye. Végre mégiscsak lefeküdt az üres couchette-re, de sokáig meg se mert moccanni, csak annyit morgott a foga között, hogy na, végül csak célba ért, ez az, meg hogy hajszál híján eltévesztette a fülkét.

Á fiú később lehajolt hozzá, annyira, hogy néha még a szemét is ki tudta venni a sötétben. Egyfolytában beszéltek, sustorgásuk idegesíthette a többieket. Bizonyos mondatoknál Bambiból kitört a nevetés.

A fiú tizenhat éves volt. Júliusban töltötte be a tizenhatot. Ugyanabban a jegyben születtek. Szörnyű dolog ráknak lenni, mondta a lány, azok mind bolondok. „Tényleg?” kérdezte a fiú döbbenten ijedt hangon, s egy pillanatra felegyenesedett, mert érezte, hogy a lehajlástól fejébe megy a vér.

Később Bambi már nem nevetett. A fiú szomorú dolgokról mesélt, önmagáról. S igen hatásosan tudott magáról beszélni. A vonat vitte őket Dijon felé, Párizs felé, el a kollégiumtól, el az apjától, akivel összeveszett valami robogó miatt.

Bambi a takarót álláig húzta, úgy aludt el, a fölé hajló arc beleolvadt a sötétségbe és félálmába, mintha már régóta ismerte volna ezt az arcot, higgye el, mondta neki, legjobb lenne, ha most hazamenne a papájához, semmi értelme így eljönni otthonról, s kattogtak a kerekek, kattogtak a kerekek.

Reggel fél szemmel látta, hogy a fiú lekászálódik gyűrött tweedöltönyében, karján az esőkabáttal. Mikor mellé ért, föléhajolt, kisasszony, suttogta, s röpke kis csókot nyomott az arcára, ö meg azt gondolta magában: ez nem sokat aludhatott. S azzal újra álomba merült.

Aztán egyszerre csak fél nyolc volt, a vonat Párizs felé közeledett, a folyosó már tele volt utasokkal, akik az ablakokban cigarettáztak. Hallotta, hogy valaki azt mondja, fázik.

Felült, hogy felvegye a ruháját. A barna hajú nő, a szomszédos couchette-ről, rámosolygott. A színésznő már felöltözött, bőröndje is ott állt mellette. Bambi letolta magáról a takarót, mert zavarta az öltözésben, a férfiak úgyis alszanak, mondta. Egész idő alatt, míg felvette a ruháját, felhúzta leszaladt harisnyáját, kinyújtva egyik lábát a másik után, magán érezte Georgette Thomas tekintetét. Pillantásuk találkozott, s Bambi látta, hogy a nő ugyanazzal a tekintettel néz rá, mint előző este, majd − ki tudja, miért − ugyanúgy elfordítja tekintetét.

Kiment, hogy fogat mosson, s kicsit bekölnizze az arcát. Sokan voltak a folyosón. Látta − bár nem figyelt fel rá különösebben − azt a férfit is, akiről az Óriáscsecsemő később beszélt neki. Arra is emlékezett, hogy a férfi szürke felöltőt viselt, valami olyasmit, amit Charles bácsi szokott hordani, hosszú, erősen kopott felöltőt, s hogy a kezében ott volt az a kék strandtáska, rajta a provence-i címer. Ekkor nem is gondolt a fiúra. Vagy legfeljebb csak homályosan, futólag. Elment, majd csak boldogul maga is.

A vonat akkor ért be, mikor ő visszament a fülkébe. Az alatta lévő couchette-en az a bőrzakós férfi épp jókora cipőit húzta fel fújtatva. Cabourg ment el elsőnek, el se köszönt, rá se nézett a nőre, de másra sem, bizonyára szégyellte az esti szóváltást. Aztán a bőrzakós férfi, abban a pillanatban, mikor a vonat megállt, felkapta kopott sarkú bőröndjét, viszontlátásra, hölgyeim, mondta, s ő is kiment.

Bambi a szépítőszereit rakta be táskájába. Most is előtte van a színésznő mozdulata, ahogyan ujjait tenyerébe hajtva búcsút int, arcán leereszkedő mosoly ül. Eliane Darrés, csomagjainak tisztességes súlya ellenére, egyenes tartással távozott, a fülkében továbbra is ott lengett erős parfümjének illata.

A folyosó kiürült, Georgette Thomas az ablak előtt áll, amelyen még mindig rajta voltak a sötétítő függönyök.

– Kisasszony…

Már csak kettesben voltak. Bambi épp akkor vette fel kék kabátját. Frissnek, kipihentnek érezte magát, talán azért, mert megmosta az arcát, s gondosan megfésülködött. nem törődve azzal, hogy a többi utas türelmetlenül dobol a mosdó ajtaján.

Georgette Thomas harminc év körül járhatott, egészen sötét haja igen sápadt arcot keretezett, s nagy kék szeme volt, mint Bambinak. Ugyanazzal a tekintettel nézett a lányra, s mikor pillantásuk találkozott, tekintete megrebbent, menekült.

Valamit akart neki mondani. Valamit mondania kellett. Beszélnie kellett hozzá.

De nem tudott mit mondani, Bambi ezt rögtön felfogta.

– Figyelte tegnap azt a pasast, elég ijesztő volt, nem? − kérdezte. De a hangja nem csengett valami meggyőzően, érezhető volt, hogy épp csak valami felületes válaszra vár.

– Ó, van belőlük éppen elég − mondta Bambi. − Ezért nem érdemes izgatnia magát.

Vette a bőröndjét, és megindult kifelé. De nem tudott kijutni. Georgette Thomas az ajtó elé állt, hogy visszatartsa, szörnyű, hogy ilyen emberek is akadnak manapság, mondta, hallgasson rám, Bombat kisasszony, ne menjen még el!

Bambi meg azt gondolta magában; hát ez meg honnan tudja a nevemet? Meg az is eszébe jutott, hogy az a hülye biztos a büfén át vagy az irodákon át akar kimenni, muszáj utolérnem.

Végül eltolta az ajtóból a fiatalasszonyt, lesz szíves kiengedni, mondta, várnak rám. Különös, de érezte, hogy mindketten félnek valamitől.

– Végtére is mit akar tőlem? Engedjen már ki!

*

Mit akarhatott tőlem? − tűnődött Bambi, amint a csarnok felé haladt az émelyítően erős bűzben. A fiú most már talán Dijonban van, talán még messzebb. Szombat reggel, mikor Dijonban voltunk, aludtam, még nem történt semmi, ő ott feküdt pontosan felettem, talán beszélt is hozzám.

Lábai a rue Réaumur felé vitték. A délután kellős közepén, minden magyarázat nélkül távozott az irodából, alkalmazásának első napján. Holnap kiteszik a szűrét. Vannak esték, mikor az ember úgy érzi, hogy a jóisten is ellene esküdött, hogy a jóisten könyörtelen, hogy mindent elvesz.

Csak a diplomáját küldte el, s rögtön alkalmaznák is, levélben, havi nyolcszáznyolcvan frankért − amiből lejön még a társadalombiztosítás −, egyszer egy évben dupla fizetés, az utazási költségeket megtérítik, s kap egy manzárdszobát a rue du Bacon, folyóvízzel és rezsóval.

Holnap, mikor Monsieur Picard bejelenti neki, hogy elbocsátják, bizonyára a szobát is visszaveszik tőle. Nem hagy meg neki a jóisten semmit. Ahogy a mama szókig mondani: „a szemét is csak azért, hogy sírni tudjon”.

Azért benézhetne még ma este az irodába. Hátha ott találja Monsieur Picard-t, aki talán épp túlórázik. S mindent elmagyaráz neki. Derék embernek látszik, lehet, hogy van egy ilyen korú lánya. „Ha az ön lánya látta volna azt az Óriáscsecsemőt − mondja majd neki −, amint ott ácsorgott a kijárati korlátnál a gare de Lyonon, ahogy én láttam akkor reggel, az ő szíve is megesett volna rajta.”

Aztán elmagyarázza majd a szobát, az első éjszakájukat, majd a másodikat, de hiszen ezek olyan dolgok, amelyeket nem is lehet elmagyarázni.

Egyébként is, Monsieur Picard úgysem lesz benn az irodában. Sötét volt, hideg volt, szomorú volt minden. Monsieur bizonyára már hazament. A rue Réaumurön legfeljebb a házmestert sikerül előkerítenie, s talán a táskáját hozhatja le.

*

Azon a nevezetes szombat reggelen ott állt a kijáratnál, kezét esőkabátja zsebébe mélyesztve, nyaka körül valami nőies selyemkendővel. Az utasok összevissza taszigálták, amint elhaladtak mellette, de ő nem moccant egy tapodtat se, egyrészt mintha igazán ráért volna, másrészt mert hülye volt.

Bambi letette mellette a bőröndjét a földre, na, mondta, hát maga örökké itt akar maradni, tulajdonképpen mit szándékozik csinálni?

Mire ő felsóhajtott:

– Na végre! Mit csinált idáig?

– Hogyhogy mit csináltam?

– S a bőröndömet nem hozta magával?

– Hogyhogy a bőröndjét?

– Hiszen megegyeztünk…

– Hogyhogy megegyeztünk?

A fiú értetlenül csóválta a fejét. Végül leültek egy padra, egymás mellé, Bambi csomagjait kettejük közé rakták, s úgy magyarázkodtak ki. A fiú szünet nélkül a sálját igazgatta, az esőkabát kivágásába gyűrögette be. A sálon a nizzai öböl látszott.

– Hiszen ez egy női kendő!

– A mamáé. Nem is tudom, mért hoztam magammal, mikor eljöttem. Mikor kicsi voltam, szerettem a mamát, szívesen hordtam én is az ő dolgait. De most már, nem is tudom…

Az az ötlet, hogy hogyan tudnak kimenni a gare de Lyonról, a fiútól származott. Állítólag éjjel neki is elmagyarázta, hogy mit kell majd tenniük. Azt mondta, hogy vagy félórán át beszélt a lány fekhelye felé hajolva. A lány viszont nem hallotta, bizonyára épp akkor alhatott el.

– Úgy egyeztünk meg, hogy maga fogja a bőröndömet, és kimegy a jegyével, aztán a bőröndöket a csarnokban hagyja, s visszajön két peronjeggyel. Végül mindketten kimegyünk.

– Én semmit nem fogtam föl az egészből. Már aludtam. Szép kis ötletei vannak!

Mire a fiú csalódottan és gyanakodva nézett rá. Az ember sosem bízhat a felnőttekben, Soha nem értenek meg semmit.

Egyik kezét − szándéka szerint határozottan − a fiú karjára tette. Most az egyszer hülyeséget csinálok − mondta magában − tulajdonképpen azt kellene kívánnom, hogy mielőbb elkapják, és visszavigyék. A legrosszabb esetben nem fogadnák valami nyájasan.

– Menjen szépen vissza a bőröndjéért! Hol hagyta?

– A fülkében. Az egyik csomagtartón.

– Vegye le gyorsan, és jöjjön vissza.

– És akkor úgy lesz, ahogy mondtam?

– Igen, úgy lesz, ahogy mondta.

– Nem hagy itt közben?

Egészen közelről nézte a fiút, s valami furcsa lelkesedést érzett, mint az iskolában érez az ember, csak még erősebbet. Mikor becsapjuk a felügyelőt, mikor zűrzavart keltünk, csak még erősebben.

– Minek néz maga engem?

Erre a fiú tele bizalommal, boldogan intett, s futva indult az M-vágány felé, hogy megszerezze a bőröndjét.

Vagy tíz percig várt rá, ott a padon, s közben így járt az agya: ismerem magam, jól ismerem magam, nem lesz bátorságom, hogy itthagyjam, inkább mindenféle kellemetlenséget veszek a nyakamba, tiszta őrült. vagyok.

S egyszerre csak megérkezett a fiú a bőrönddel, nem sietett, az arcán valamiféle komoly, békés, szinte felismerhetetlen kifejezés ült.

– Mi van magával?

– Hogyhogy mi van velem?

Bambi kisétált egyedül a két bőrönddel és a kézitáskájával. Elég nagy tortúra volt. A csarnokban aztán sokáig kutatott a zsebében, a pénztárcájában két 50 centime-os után. Vett két peronjegyet az automatánál. A bőröndöket az automata mögött tette le, aztán visszament a pályaudvarra.

A fiú ott várta, a korlát túlsó oldalán, ugyanazzal a furcsa arckifejezéssel, amellyel otthagyta:

– Hová tette a selyemsálját? − kérdezte Bambi.

– Kénytelen voltam a vonaton hagyni. Jöjjön, nem fontos az egész.

Egymás után haladtak el a kijáratnál álló ellenőr előtt, Bambi felmutatta a jegyeket, Aztán ott álltak a bőröndökkel egyetemben a pályaudvar előtti járdán, a hideg, napos délelőttön, autók és autóbuszok kavargása közepette.

– Na, jó. Hát akkor, a viszontlátásra! − mondta Daniel.

Fogalma sem volt, hogy kell megköszönni valamit.

– És most mit fog csinálni?

– Ne törődjön velem.

– De, törődöm.

Jó kis utat megtehettek már gyalog a Bastille felé, mikor Bambi intett egy taxinak. Beszállt. A fiú csak állt az úttesten, szomorú képpel, disznóbőr kofferja a lábánál. Mire a lány csak megszólalt:

– Hát akkor jön vagy marad?

– Hová?

A lánynak fogalma sem volt, hogy mit válaszoljon. Daniel nehezen tudta betuszkolni a bőröndjét a taxiba. Mindig minden nehezére esett. S egyszerre ott ültek szorosan egymás mellett, Bambi ruhája felcsúszott a térde fölé, s még csak le sem tudta húzni, a kocsi állandóan hirtelen fékezett az ismeretlen utcákban, ahol senki nem ismert senkit.

Bambi bemondta azt a címet, amely már vagy két hete birizgálta a fantáziáját: milyen lehet a rue du Bac? Mikor áthaladtak a folyón (Szajna, Langres-fennsík, hossza 776 kilométer), Danielre nézett, aki ugyancsak töprengeni látszott. A lány, minthogy neki magának is szüksége volt rá, hogy visszanyerj-e magabiztosságát, azt mondta, hogy meglátja, minden rendben lesz. Mire a fiú rátette a kezére langyos, nyári naptól lebarnult ujjait.

A rue du Bacban kész cirkusz volt, míg megtalálták a szoba kulcsát. A házban ugyanis nem volt házmester. A szomszédos bisztróban, majd a ház lakóinál érdeklődtek. Bambi úgy találta, hogy Párizsban nem valami szívélyesek az emberek.

Végül egy Sandrine nevezetű lány várta őket a szobában. Ö is a rue Réaumurben dolgozik. Egy évvel ezelőtt jött Nantes-ból. Az ő szobája nem messze, a rue de Sévres-en volt. Monsieur Picard bízta meg azzal, hogy fogadja Bambit: Sandrine szerint elég ízléstelen dolog, hogy egy lakásügynökség alkalmazottja pont egy ilyen szobában legyen elszállásolva. Folyton Danielre nézett, találgatta, ki is lehet, s várta, hogy bemutassák neki. De Bambi, egy széken ülve, inkább Párizs háztetőit bámulta az ablakon át, kezét kék kabátja zsebében pihentette, s teljesen meg is feledkezett az Óriáscsecsemőről.

– Nincs nálam a kulcs − mondta a házmester a rue Réaumurön.

– Még ha tűz ütné ki, akkor sem tehetnék semmit.

– Csak a táskámat szeretném lehozni.

– Bármit szeretne lehozni, akár az írógépeiket vagy a pénzüket, egyre megy, mert nincs nálam a kulcs.

Bambi sarkon fordult, s elindult egyenesen a lépcső felé.

– Hová megy?

– Felmegyek az irodába. Talán van ott még valaki.

– Nincs már ott senki. Mindenki elment. Tudja, hány óra van?

Este kilenc óra volt. Bambi mégiscsak felment, aztán a másodikon csengetett, és újra lejött. A házmester ott állt a fülkéje előtt. Egy szót se szólt. Csak nézett utána, amint megy a sötétben, kezét kék kabátja zsebébe süllyesztve, s magában azt gondolta, hogy „micsoda nemzedék, micsoda idők, én bezzeg jól kiverném a seggét”, vagy valami hasonlót.

*

Négyszer három méteres szoba a tető alatt, fehérre meszelt falak. Az egyik kis zugban gázrezsó, kredenc, mosdó, s ami már igazán luxusnak számított: citromsárga nylonfüggönnyel körülvett zuhanyozó.

– Majd én mindent elrendezek − mondta Bambi.

Sandrine jó darabig ott maradt.

– Jó ez a kis ruha − jelentette ki. − S a frizurája is jó, hogy csinálja? S a cipője is igazán sikkes. Kellemes ez a zuhanyozó, nem gondolja?

Sandrine mindent remeknek talált. De minthogy Bambi egy szót sem szólt, inkább beleveszett a kipakolás bonyodalmaiba, Sandrine az irodáról mesélt, hosszan monologizált, s műsorának ő volt az egyetlen hallgatója. Nem rossz hely ez az iroda.

Egyszerre rádöbbentek, hogy csaknem dél van. Sandrine is elpárolgott, futólag valami randevút adott nekik estére, az Óriáscsecsemő pedig elaludt az ágyon.

A szoba máris átalakult, mindenféle fényképek kerültek az éjjeliszekrényre, könyvek a polcra, egy plüssmackó az ágyra, amelyet az Óriáscsecsemő végül is kénytelen volt átölelni, s ez aztán folyton csiklandozta az arcát álmában.

Bambi lezuhanyozott, felvette piros frottír köntösét, amelyet mamával együtt vásárolt, ugyanakkor vettek egy nagy törölközőt is.

Mikor elkészült, Daniel az ágy szélén ült összekuszált hajjal, makacsul félrenéző tekintettel.

– Menjen, zuhanyozzon le − mondta neki Bambi. − Olyan piszkos lehet, mint egy fésű, amellyel egy egész üdvhadsereg fésülködik. Nem szeretném, ha bolhák vernének nálam tanyát. Meg különben is, legalább fel tudnék öltözni közben.

Miközben öltözött, egy-két pillantást vetett a zuhanyozó felé, látta az Óriáscsecsemő körvonalait a függönyön át. Sovány lehet, mint egy gebe. Azon tűnődött, mihez is kezd majd vele.

– Hogy kászálódok ki ebből az ügyből?

Egyelőre azonban odanyújtotta neki frottír köntösét, mikor a fiú megjelent nedves hajzattal, akárcsak ő az imént, a köntös ujját konyákig visszagyűrte, válla csaknem szétfeszítette a köntös varrásait, szerencsétlen képet vágott. Bambi is kombinéban volt, épp egy újabb pár harisnyát keresett. A fiú ezt a pillanatot választotta ki arra, hogy bejelentse:

– Egy halott nő volt a fülkében.

*

Ha akkor rögtön elmentünk volna a rendőrségre − gondolta magában Bambi −, nem történt volna semmi. Nem küldenének el holnap az irodából, s azt írhatnám a mamának, hogy az első napok minden baj nélkül teltek el.

A place du Chátelet neonfényben úszott, közepén egy szobor állt a túlsó vége egy hídban folytatódott. Bambi a híd felé tartott, már elhagyta Dijont, mondta magában, bár képes, és meggondolja magát, aztán felszáll egy ellenkező irányban haladó vonatra. Könnyedén el tudom képzelni, hogy pontban hajnali kettőkor bekopogtat az ajtómon. Vele mindig olyan dolgok történnek, amelyek mással soha.

*

Szombaton egy órakor hagyták el a szobát, előzőleg egymás mellett kuporogva az ágyon, suttogva, mint a gonosztevők, megvitatták a dolgot, hiszen erről az eseményről sem egyikük, sem másikuk nem tudott természetes hangon beszélni.

– Otthagytam magát azon a padon. Visszamentem a vonathoz. Már nem emlékeztem, melyik kocsiban is voltunk. Végül csak rátaláltam. A folyosón hangokat hallottam. A mi fülkénkből. A szomszédos fülkében várakoztam. Férfihangok voltak, az egyik különösen parancsoló. A másik férfi hangja inkább kissé beteges volt. Olyan furcsán röhögött. Csak később, mikor a taxiiban visszagondoltam rá, akkor jutott az eszembe valami. Ott a szomszédos fülkében nemigen figyeltem fel rá. Hiszen semmi okom sem volt, hogy hallgatózzam, vajon miről beszélnek. Egyszerűen vártam, hogy elmenjenek végre. Attól is féltem, hogy talán a kalauzok azok, s majd a jegyemet kérik. Szó, ami szó, féltem, bár a szavaikat nem értettem, volt valami a hangjukban, ami félelmet ébresztett. Két percig vagy talán kicsivel tovább maradtak a fülkében. Hallottam, mikor félrehúzták az ajtót, majd becsukták maguk mögött. Aztán elmentek. Nem haladtak el a szomszédos fülke előtt, amelyben rejtőzködtem, a másik irányba indultak, a pályaudvar kijárata felé. Megvártam, míg leszállnak a vonatról, aztán átmentem a másik fülkébe a bőröndömért. A barna hajú nő a bal alsó couchette-en feküdt, a hátán, görcsbe merevedve. Még életemben nem láttam halottat, de higgye el, ez bizony halott volt. Levettem a bőröndömet, kimentem a fülkéből, s becsuktam az ajtót. Nem hinném, hogy bárki is látott volna leszállni. Már egy lélek sem volt a vonaton. Visszamentem a padhoz, amelyen maga ült.

Tízszer is elismételte a dolgot, szinte ugyanazokkal a szavakkal. Nem tudott magához térni. Bambi először ostobaságnak találta az egész ügyet, de később őt is hatalmába kerítette a fiú nyugtalansága, s vele együtt mindenféle hipotézisek felállításába bonyolódott. Míg végül megint csak arra az eredményre jutott, hogy ostoba ez az egész ügy.

Ha már beszélnie kellett a fiúhoz, amint ott ült nyugtalanul, s kicsit nevetségesen a frottírköpenyben, akkor inkább tegezte.

– Azt mondtad, hogy mikor meghallottad annak a beteges embernek a hangját, eszedbe jutott valami. Mi volt az?

– Egy pasas tegnap este, mikor a vonat kifutott Marseille-ból. A vécé mellett ültem, a csapóülésen. ö meg a másik kocsiban állt, a folyosó legvégén, láttam az átjáró nyílásán át. Folyton köhögött, és a torkát köszörülte. Néha-néha rám pillantott. Szürke felöltőt viselt, kezében kék strandtáska provence-i címerrel, tudom, mert nekem is ilyen volt a blézerem zsebén. Ma reggel ez a férfi a mi kocsink folyosóján álldogált. Ha látnám, felismerném: sápadt, nagyon sovány, olyan beteges kinézetű.

Az Óriáscsecsemő, hátat fordítva Bambinak, felöltözött, a lány viszont nem tudta megállni, hogy némi kis viszolygással szemügyre ne vegye lyukas zokniját, inkább szürke, semmint fehér alsónadrágját s a fekete csíkot az inge nyakán.

– Nincs tiszta alsóneműd?

– Hát tudja, ez alatt a hét alatt nemigen volt alkalmam rá, hogy kimossam. Meg talán neon is tudnám. Azért igazán elfordulhatna…

Bambi, anélkül hogy a fiú felhatalmazta volna rá, átkutatta a bőröndjét. Mikor meglátta a piszkos alsónemű között az ezüst étkészletet, dobozostul, azt gondolta lehetetlen ez az ügy, észre kell térítenem, írjon a szüleinek, és menjen haza.

– Felvehetnéd a másik öltönyt. Látom, van másik.

– Tele van zsírpecséttel.

Útközben beleesett egy garázs szerelőaknájába. Alulról akarta megnézni a kamion szerkezetét, amellyel Marseille-ba ment.

– Kihagytam egy lépcsőfokot.

Bambi, bár nem tudta volna megmagyarázni, miért nem mert átöltözni.

Odakinn szinte hideg volt. Sokáig csak mentek az utcán. Már majdnem két óra volt, mikor bementek egy étterembe. Az üres helyiségben újra a történteken tanakodtak, a két pincérnő le nem vette róluk a szemét. Bambi azt akarta, hogy menjenek el rögtön a rendőrségre, s mondjanak el mindent, amit tudnak. Ugyanakkor húzódozott is a dologtól a mama miatt, a fiú illegális utazása miatt; s Daniel sem lelkesedett a dologért, mert végül is minden bizonnyal valami bosszúról van szó, s az ilyesmi nem tartozik rájuk.

Nagyon kellemes kis étterem volt, kockás függönyökkel, breton tányérok az asztalon. Az Óriáscsecsemő csigát rendelt, megkérdezte Bambit, hogy nem lesz-e túl drága, majd szinte egymaga megivott egy fél üveg bandoli rosé bort. Nem szokott inni, s mivel túl sokat fecsegett ahhoz, hogy közben egyen is, az ebéd végére kissé felpezsdült.

Kipirultan szívta Bambi cigarettáit − ez a pirosság jól állt neki −, s a szeme egészen kicsire összeszűkült. A lány egyre azon tűnődött, mihez kezdjen vele.

Gyalog sétáltak vissza a rue du Bac felé. Bambi egy trafikban vett egy doboz Gitane-t (ő ugyan nem szerette, de a fiú azt mondta, hogy jobban kedveli, mint az amerikai cigarettát), Daniel kivett egyet a dobozból, aztán hirtelen azt mondta, hogy na, ezt azért megnézem, támadt egy ötletem. S faképnél hagyta Bambit a boulevard Saint-Germainen, két kígyózó gépkocsisor között átfutott az úttesten.

A másik járdáról visszakiáltott valamit, hogy este jön, és elviszi a bőröndjét. Egy pillanatig bámultak egymásra, egyik az egyik, másik a másik járdán. Bambi azt gondolta magában: ez a fiú még nagyobb butaságokat fog csinálni, de ha egyszer vállaltam valamit, akkor most már csinálnom is kell, nem. szabad hagynom, hogy elmenjen. De addigra már elment.

*

IV. Henrik szobránál Bambi megállt, hogy kivegyen egy bonbont a kabátzsebéből. Egy szerelmespár csókolózott a sötétben, egy rácsos kerítésnek támaszkodva, a folyóparton. A bonbonban narancsízű töltelék volt.

A Szajna partján haladva a Tuileriák felé, visszaért a rue du Bacba. Sötétben fog levetkőzni, hogy ne rohanják meg a tegnap esti emlékek, a párnát a fejére nyomja, magában beszél, hogy hamarabb elaludjon.

Most újra maga előtt látta Dánielt, amint a fiú két-három órával ezelőtt ott állt a vonat ajtajában. Miért nem ugyanaz a kis idióta a számára, mint mikor először meglátta abban a másik, de tulajdonképpen ugyanolyan vasúti kocsiban? Hogy tudnak a dolgok ilyen hirtelen, egyik napról a másikra megváltozni, hogy az ember rá sem ismer önmagára?

Öt perccel a vonat indulása előtt pillantotta meg a fiút, ott rohant a peronon, egyik kezében a bőröndje, a másikban az esőkabát, a szeme nagyobb és feketébb volt, mint valaha, az arca nyúzott, szinte megöregedett a fáradtságtól.

Bambi, miközben várakozott rá, bátorkodott megvenni a vonatjegyét, egy esti újságot, egy doboz bonbont, megérdeklődte, hogy van-e a vonaton étkezőkocsi, s hogy amikor már ott álltak egymás mellett, nem próbálta meg visszatartani.

– Eljöttél az irodából?

– Igen.

– Őrült vagy.

– Mit érdekel engem!

– Őrült vagy.

– Megőrülök tőled.

Amint kimondta, már meg is bánta. Ez gyávaság volt, hogy fájjon a fiúnak, azért mondta. Daniel nem akarta elvinni a bonbont.

– Azt hiszem, megértettem a dolgot.

Mit?

– Az egészét. Talált még valakit megöltek. Azt hiszem, már értem. Kit fognak megölni?

– Nem tudom. Haza kell mennem, beszélnem kell apával. Ö ért az ilyesmihez. Egy csomó rendőrfőnök jár hozzánk vacsorára. Nekünk biztos nem fognak kellemetlenkedni.

Gyengéden csókolta meg, mint éjszaka.

Hülyén nézhetett ki, amint ott állt a bonbonnal a kezében, amit a fiú nem akart elvinni, szíves örömest elviselte volna a kellemetlenkedést, csak maradna. Élőre eltökélte, hogy mit fog mondani, hiszen százszor is átélte gondolatban a búcsúzást, mialatt várt rá. Végül nem mondtak egymásnak semmit. Daniel fáradt volt, aggódott a lányért is, magáért is, csak arra a históriára tudott gondolni. Egyszóval fiú volt. Ilyenek ezek, csak nézik az embert, s közben másra gondolnak, aztán a vonatban hirtelen eszükbe jut, hogy hátha elfelejtették megcsókolni az embert, s akkor végtelenül szerencsétlennek érzik magukat.

Az utolsó pillanatban, mikor észrevette, hogy a vonat elindult, S látta, hogy Bambi tényleg ott marad a peronon, amely lassanként kezd elsiklani a szeme előtt, ott áll kék kabátjában, talán kócos a haja, talán szörnyű látványt nyújt azzal a bonbonos dobozzal az egyik kezében, húsz frankkal a másikban, s a pénzt felé nyújtja, akkor végre megszólalt, de csak ennyit tudott mondani:

– A jó életbe, ne hagyj így itt.

– Nem én hagylak ott.

Bambi szaladt a vonat mellett. A fiú elvette a pénzt, lázasan integetett vele, akár egy zsebkendővel.

– Maradt még pénzed?

A lány úgy érezte, mindjárt megőrül, de igazán, ahogy ott fut a vonat után, s arra vár, hogy mondjon legalább egy-kedves szót, bármit, amire aztán állandóan visszagondolhat, ami megkönnyítené az életét, s erre ez azt kiabálja, hogy:

– Majd mindent megadok!

Mivel a kocsik egyre gyorsabban gördültek, gyorsabban, mint ahogy a lábai bírták, a fiú meg kihajolt az ajtón, s amilyen ügyetlen, a végén még kiesik, meg azért is, mert ez már égbekiáltó igazságtalanság volt, felkiáltott:

– Daniel!

– Hagytam valami üzenetet a szobában. Komolyan!

Daniel is kiabált. Aztán már nem történt semmi: a két tízfrankos ilyen messziről, ilyen nagyon messziről már valóban zsebkendőnek látszott, az utasok áradata Bambit a kijárat félé sodorta, az eső elállt. S a lány most újra ott ácsorgott a Fő Vasútvonalak feliratú bejárat előtt, ajkán egy csók ízével, szájában egy eperízű cukorkával, kezében egy üres gyufaskatulyával, melyet el is hajított a járda szélén.

Szombaton este, úgy hat óra tájban Sandrine feljött hozzá, Együtt vártak a fiúra, az irodáról beszélgettek, Avignonról meg Nantes-ról. Sandrine is szőke hajú volt, csak soványabb, mint Bambi. Azt mondta, hogy Bambi pont olyan töltött galamb, mint Dany Robin. Pont olyan, mint Dany Robin, csak fiatalabb kiadásban. Nagyon csinosnak találta Bambit.

Végül beleuntak a várakozásba, kitűztek egy cédulát az ajtóra. Elmentek Sandrine-hoz.

Ez a szoba nagyobb volt, mint Bambié, Volt hozzá egy kis előszoba és egy igazi konyha is. Sandrine már megterített, három személyre, mert sejtette, hogy az Óriáscsecsemő is jönni fog. Dauphini sültet és zöldborsós szeletet készített.

– A fiú szereti?

– Nem tudom. Csak valami távoli unokatestvérem. Én sem ismerem jobban, mint maga.

Az Óriáscsecsemő este tíz körül érkezett meg, mikor ők már befejezték a vacsorát. Alig bírt magával: mikor bejött, mindkettőjüket arcon csókolta, ahogy a jól nevelt gyerekek szokták, ha látogatóban vannak.

Szinte egy falatot sem evett, nem szólt egy hangot se. Mikor kinn voltak, bevallotta, hogy evett már egy bifszteket a gare de l’Est mellett egy vendéglőben.

– Volt rá pénzed?

– Kivettem tíz frankot a táskájából még reggel, mikor zuhanyozott.

Erre meg ő nem tudott mit mondani, míg oda nem értek a rue du Bacba. A ház kapujában a fiú, szemét lesütve, gyorsan eldarálta, hogy ne haragudjon rá, nem tudta, hogy mit csinál. Szörnyű ez az egész − mondogatta, „Mi olyan szörnyű? Hogy írni kell a papának és a mamának, hogy bocsássanak meg? Hiszen te nem vagy tudatában a dolgoknak!” Ez a kifejezés nagyon megtetszett Bambinak. Nagynak, felnőttnek, oltalmazónak érezte magát, Alig tudott magához térni a meglepetéstől, hogy ő ennyire felnőtt, hogy már ilyen öreg.

Este tizenegy óra volt. A házban egy hang. se hallatszott, csak egy hibás csőben sziszegett valahol a meleg víz. Bambi levette az ágyról a matracot, a két összehajtott lepedő egyikét a matracra, másikat a sodronyra terítette. Nem nézett rá a fiúra. A fiú sem nézett rá. Daniel, mivel egyetlenke volt, s szemérmesebb, mint egy papnövendék, a zuhanyozó körüli függöny mögött vetkőzött le.

Csíkos pizsamában került elő mögüle, a D. C. (Daniel Cravero) monogram nagy betűkkel volt a felső zsebére hímezve, karját lóbálva, alázatos, ugyanakkor gyanakvó arccal méregette Bambit. A lány mezítláb volt, fehér kombinéban, most állapította meg, hogy ha nincs rajta magas sarkú cipő, kisebb, mint a fiú.

Daniel lefeküdt a matracra, a szoba másik végében, sóhajtott, s egyik karját a feje alá rakta. A lány eloltotta a villanyt, hogy bebújjon a hálóingébe. Kényelmetlenül érezte magát, azaz nem is egészen ez volt a helyzet, inkább rosszkedvű volt.

Mikor már Bambi is lefeküdt, a fiú megszólalt a sötétben, azt mondta, hogy nem a saját ügyét érzi szörnyűnek, hanem a vonaton történt esetet. Ha a lány nem haragudott volna meg a tíz frank miatt, amit egyébként úgyis visszaad majd neki, akkor már megmutatta volna az újságot.

Erre Bambi felgyújtotta a villanyt, s elolvasta a cikket.

– Magát is meg fogják találni.

– Hiszen annyi Bombat van, mint csillag az égen!

– A dolog sokkal szörnyűbb, mint amilyennek látszik.

Elmesélte, hogy mikor otthagyta ebéd után, az a gondolata támadt, hogy talán egy rendőr tartóztatta le a gyilkost a kupéban, de este már megtudta, hogy nem ez történt.

– És a gyilkos?

– Az a beteg férfi. Mikor visszagondoltam rá, teljesen biztos voltam benne, hogy így történt. Meg voltam győződve róla, lehet, hogy a bor miatt volt az egész, de csak így tudtam elképzelni a dolgot. Nem tudni, hogyan és miért, egyszer csak ott termett egy rendőr, és letartóztatta a kupéban. Most viszont már nem értek semmit.

– Ez hülyeség.

Persze minél nagyobb hülyeség volt valami, ha az Óriáscsecsemő mellette volt, több esély volt rá, hogy igaznak találja.

*

Akkor egy jó órán át beszélgettünk − gondolta magában Bambi, miközben a rue du Bacon haladt felfelé. − Mialatt azt a Cabourg-t várta, megevett egy bifszteket, elcsórt tíz frankot a táskámból, mert már a „MOKO”-ra gondolt − telefonálnia kell a „MOKO”-ba −, meg akarta találni azt a Cabourg-t, aki összeszólalkozott a barna hajú nővel. Ravasz kölyök, de kicsit kelekótya. Beszélgetés közben elaludt. Ott a matracon, a földön. Másnap reggel együtt állítottuk össze az ágyat. Ez tegnap történt, vasárnap.

– Ma hová megy? − kérdezte a fiú.

Nagy igyekezettel segített neki megcsinálni az ágyat. Bambi a fekete ruháját vette fel, kicsinosította magát, a fekete különben is jól állt neki.

– Sehová. Rendet rakok a szobában, és kimosom a holmijaidat. |Te meg leülsz, és írsz a szüleidnek.

Már szinte látta is, hogy mindketten, az Óriáscsecsemő is, meg ő maga is nyugodtan, arról az egész ügyről megfeledkezve − remélhetőleg egy szót sem hallanak róla soha többé, ülnek a szobában, a fiú írja a levelet, ő a függönyt varrogatja, amelyet tegnap vett az áruházban, aztán meghatódottan elbúcsúznak egymástól, aztán a fiú küld majd neki egy újévi üdvözlő lapot, egészen addig − s ez az idő már nincs messze −, mikor ez a vasárnap már hihetetlenül távoli lesz, feledésbe merül.

De semmi sem így történt. Bambi nem varrt függönyöket. A fiú nem írt levelet. Ehelyett vonszolta őt az egyik taxiból ki, a másikba be, a quai des Orfévres-ről a Trocadero-ra, Clichyből a vincennes-i lóversenypályára, a maga elgondolását követve, ez az Óriáscsecsemő, a detektív, abban a gyűrött tweedöltönyében.

Éppen annyi ideje maradt reggel, hogy kimossa az alsóneműit. Este, mikor hazaértek, már minden száraz volt a szobában kifeszített kötélen, a két hosszú ujjú ing) az atlétatrikó, amely Bambi bugyija mellett lógott −szívdobogtató: már nem is tudnék ezentúl abban a szobában maradni.

Dél körül, mikor épp a barna pasast követték (volt egy barna és egy szőke felügyelő, s az Óriáscsecsemő tulajdonképpen nem is nézett ki sokkal fiatalabbnak náluk), egy rue Duperré-i ház folyosóján szorosan egymás mellett álltak, meg sem moccantak, szinte lélegzetet sem vettek, nem akarták kockáztatni, hogy lefüleljék őket. Daniel szája olyan közel volt hozzá, hogy Bambi végül semmi másra nem, tudott gondolni, összesen két fiút csókolt meg életében: egy unokatestvérét, még tizenhárom éves korában, csak azért, hogy kipróbálja, milyen is az, és egy osztálytársát, akivel a barátnőjénél rendezett házibulin táncolt, azt meg inkább csak azért, mert kicsit sokat ivott, és a fiú nagyon erőszakos volt. Daniel, persze, egészen mással volt elfoglalva, miközben szinte egymáshoz tapadtak, s a fiú karja átfogta a vállát. Ekkor szakította ki a második pár harisnyáját.

Este − miután fáradhatatlanul rohangáltak egész nap keresztül-kasul Párizson − megpihentek valahol a rakparton, leültek egymás mellé egy étteremben, ahol nagy volt a nyüzsgés. Bambi Avignonról mesélt. Hallani, sem akart már erről az átkozott históriáról. Hazafelé, séta közben megfogta Daniel kezét, s el sem engedte a rue du Bacig.

– Sajnálom, hogy kiszakítottam a harisnyáját − mondta odafenn a fiú.

S nem fordult el, miközben Bambi lehúzta a lábáról a harisnyát. A lány már nem is tudta pontosan megmondani, mit is érez: fáradtságot és valami homályos vágyat arra, hogy ismét olyan közel legyen hozzá a fiú szája. Jó darabig csak álltak, és szótlanul nézték egymást, Bambi a fekete ruhában, mezítláb, kezében a harisnya, a fiú esőkabátban. Aztán Bambi megszólalt, és valami ostobaságot mondott, rögtön meg is bánta, valami olyasmit, hogy: mért nézel így rám?

A fiú nem válaszolt. Csak annyit kérdezett, hogy azért itt maradhat-e. Bambi, szerette volna megkérdezni, mi az, hogy „azért”. De nem volt rá képes.

A fiú egy jó darabig ott ült az ágy szélén, esőkabátban, a lány előtte állt, s végül megegyezésre jutott önmagával: ha holnap már börtönben csücsülök és ő is velem együtt, legalább eggyel több oka lesz a mamának, hogy elájuljon. Megcsókolom, aztán utánam az özönvíz. Mezítlábosan, fekete ruhában lehajolt, hozzá, s gyengéden megcsókolta a száját, magában pedig egyre azt hajtogatta, hogy bánom is én, bánom is én, bánom is én.

A fiú erre nem úgy válaszolt, ahogyan várta. Épp csak lehajtotta a fejét, gyors mozdulattal átölelte Bambi lábát, s úgy maradt mozdulatlanul, némán, arcát a ruhájába temetve, mint egy kisfiú.

*

Bambi ma este is, akárcsak szombat este meg vasárnap este, a szomszédos bisztró cégéréről vette észre, hogy megérkezett a rué du Bac-i házhoz. Á második emeleten be kellett nyomnia a lépcsőházi villany gombját. Most is hallotta a hibás cső sziszegését. Lassan, egyesével vette a lépcsőket, s ezekét gondolta: némán, mozdulatlanul, mint egy kisfiú, aztán, miközben csak ült ott, lehajtott fejjel, keze, amelyet már egy órával azelőtt az étteremben is úgy bámultam, mintha előre tudtam volna, mi következik, az a nagy keze elindult a derekam felé.

S másnap reggel − ma reggel! − szakította ki a harmadik pár harisnyáját, mikor lenyomta az ágyra, pedig ő félig már felöltözött.

A jó életbe − mondta a fiú −, ez már fatális, Bambi meg úgy tett, mintha haragudna, hogy a fiú megint olyan gyengéd legyen, mint éjjel volt, mert a reggel más volt, mint. az éjszaka, Bambi csak nehezen ismert magára, nehezen talált rá az éjszakai élményre. Pedig igaz volt az egész: most is ugyanolyan gyengéd az ölelés, ugyanolyan gyengéd a csók, nem álmodta azt az éjszakát.

Negyedik emelet − még egy van hátra. Úgy látszik a világítás is elromlott, nemcsak a fűtés. A sötétben tapogatózva kinyújtotta a karját, hogy megnyomja a gombot. Kerestem a száját a sötétben, egész éjjel ébren voltam a karjában, Daniel, kis Danym, szerelmem, bánom is én, mit szól a mama, bánom is én, mi lesz holnap, mi lesz velem, kigyulladt a lépcsőházban a villany.

Vajon mit értett meg Daniel? Mi az, amit nem mondott el a pályaudvar peronján? Délben taxiba ült, s az álmatlanságtól és az írógépek lármájától kissé kótyagosam, hazament az irodából. A szája olyan megviselt volt, hogy egész délelőtt nem tudott másra gondolni, mint hogy mindenki leolvassa az arcáról, mi történt vele az éjjel. Abban az étteremben talált rá a fiúra, amelyben az első nap ettek, ahol azok a breton tányérok voltak, most nagy volt a forgalom, s ők csak néztek egymásra szótlanul: A fiú nem mesélte el „vadászkalandját” Párizson át.

Bambi felért a manzárdszobák előtti pihenőre, sötétben fogok lefeküdni, gondolta magában, csak holnap reggel olvasom el az üzenetét, nem is akarom elolvasni, azaz dehogynem, akarom. Szörnyű volt ma délelőtt, hogy nem tudtunk egy szót se váltani egymással. Én azt szerettem volna, ha minél hamarabb vége az ebédnek, hogy egy kis időre haza tudjunk még menni a szobába, s a fiú megértette, én csupa butaságot suttogtam a fülébe, s ő levetkőztetett, ugyanolyan gyengéden, mint előző éjszaka. Istenem, hát mégis itt van, visszajött, biztos, hogy Daniel itt van a szobában.

Bambi látta, hogy a szobaajtó alól fény szivárog ki. Először azt hitte, hogy téved. De nem, valóban az ő ajtaja mögül jött a fény. Felszállt egy másik vonatra, s most itt van.

Sötétben ment végig a folyosón, mert a világítás megint kialudt; kezével tapogatózott maga előtt, mivel minden sötét volt, kivéve azt a fénycsíkot az ajtó alatt s a kulcslyukat, amely olyan pontosan rajzolódott ki, akár egy szem. Nem, nem lehet, gondolta magában, nem szállhatott le sehol úgy, hogy visszafelé is kapjon vonatot, de tényleg olyan, mintha egy szem lesné, hogy jövök. Lecsapott a szoba kilincsére, amint benyitott, be is lépett.

A pisztolylövés fanyar illatot hagyott maga után a szobában. Sandrine keresztben feküdt az ágyon, olyan furcsamód ernyedt lábakkal, mintha az egész teste kőből lett volna. Estében egy zsámolyt is fellökött, keze még most is kétségbeesetten kapaszkodott a ripsz ágytakaróba, amely olyan vörös volt, akár az arcára kiülő iszonyat.

Az éjjeliszekrényen Daniel levele − egy négyrét hajtott papír − mellett ott volt Bambi fekete retikülje, amely visszaverte a mennyezeti lámpa kerek, sárga, vakító körvonalát.

Valamivel később − két-három óra telhetett el azóta, már nem is tudja pontosan − egy ismeretlen, világos bútorokkal berendezett hotelszobában volt, valahol az Invalidusok környékén, s állt, kék kabátjában, egyedül, homlokát az ablaküvegnek tapasztva, s az eső úgy verdeste az arcát, hogy még csak nedves sem lett tőle, verdeste száraz arcát. Jobb kezében még mindig ott szorongatta Daniel üzenetét, az olvashatatlan, ronggyá gyűrt szeretlek-et, mert ennyi volt az egész, s ezt a papírgombócot emelte folyton a szájához, ezt harapdálta a fogaival. Foggal és körömmel kapaszkodott ebbe a szeretlek-be, mivel ez volt mindene, csak Sandrine-ra ne gondoljak, aki belép a nyitott szobába, mert elhozta a táskámat, csak a Sandrine arcán ülő iszonyatra ne gondoljak, s főként arra ne, hogy összetévesztettek vele, hogy most nekem kellene az ágytakarót markolásznom. Holnap elmegyek a rendőrségre. Szeretlek, alig várom, hogy végre otthon légy, Nizzában, hogy senki se árthasson neked, már semmi másra nem gondolok, csak erre a szeretlek-re.

A 225-ös couchette

Evelyne Berthe Jacqueline Laverte, férjezett Garaudy − huszonhét éves, csinos, jó alakú, hosszú barna hajú hölgy, 160 cm magas, különös ismertetőjegye: titokzatoskodó, hazudós, önfejű, kihívó − rémült, nagy kék szemekkel meredt arra a rózsaszín dossziéra, amelyet Mallet az asztal felett nyújtott felé, s amelyet csak az imént tépett le az ablakdeszkáról.

– Ez az öt magának még nem elég?

– Maga teljesen megbolondult! Maga egy aljas fráter!

A hölgy újra sírva fakadt, fejét szép kezébe temette, szarvasbőr kabátja épp csak annyira volt viseltes, amennyire az előkelőség megkívánta.

– Maga szünet nélkül hazudik!

– Nem hazudok!

– Olyan nagyon szeretné eltenni láb alól a hatodikat is?

– Erre most mit mondjak? Semmit sem tudok az egészről.

– Hatan voltak a fülkében. Maga az utolsó. A többiek sem tudtak semmit. Golyót röpítettek a fejükbe, mert nem tudtak semmit, rendben van! Akkor most azt mondja meg, hogy mit nem tud!

A nő makacsul rázta a fejét. Mallet összegyűrte két kezével a rózsaszín dossziét s bedobta a mellette álló papírkosárba.

– Bátorság! − mondta Grazzi. − Csak folytasd tovább!

De ő mégis kiment, Valami nagyon nyomta a gyomrát. A fáradtság vagy talán valami émelygés.

*

– Milyen a nő? − kérdezte Tarquin.

– Talán egy vagy két óráig bírja. Még. mielőtt elütné a delet, beszélni fog.

Grazzi leült az asztala előtti fotelba, lábát keresztbe tette, előhúzta jegyzetfüzetét.

A reggeli újságok részletesen tárgyalták Cabourg, Eliane Darrés és Rivolani meggyilkolásának ügyét. Idejövet a 38-as buszon Grazzi észrevette, hogy az utasok kibámulnak az ablakon, mikor a „MOKO” elé érnek, az elé az iroda elé, amelyben Cabourg dolgozott.

– Most már minden oldalról áramlanak az információk. Két nappal ezelőtt valamennyi nyomában el lehetett volna indulni. Most viszont…

– Mért, mi van most?

– Például ez a „MOKO”. Szombat délután telefonált valaki a központba, Cabourg címét kérte. Egy férfihang. Azt állította, hogy ő a cég egyik kliense, s a karácsonyi ajándékok listáját állítja össze. Lehet, hogy igaz volt, amit mondott, de lehet, hogy a mi emberünk is így akadt rá szegény pasasra.

Grazzi felfirkantott néhány mondatot a füzetébe.

– Aztán itt van Rivolani. Adósságai voltak.

– Nekem is vannak − mondta Tarquin.

– Darrés. A nyomozás során találtunk nála bankszámlákat, de csekkfüzetet sehol.

– Na és aztán! Biztosan az egyik már betelt, s még nem volt ideje újat kezdeni. Mire gondolsz tulajdonképpen?

– Az a legbosszantóbb, hogy azt hiszem, láttam azt a csekkfüzetet.

– Hol láttad volna?

– Nála, mikor kivittem a liftből a retiküljét. Bizonyára a szobában tettem le valahol.

– Ha csak ez lenne az első alkalom, hogy a Bűnügyi Nyilvántartó emberei elvesztenek valamit. Persze nincs ott a fejük. Egyébként elég, ha telefonálunk a bankba.

– Már megtörtént, Jean-Loup azt mondta, hogy két-három ezer frank van a számláján, s hogy minden rendjén lévőnek látszik.

– Akkor meg hagyj békén a meséiddel. Ez csak arra jó, hogy összezavarjon bennünket. Egyébként úgyis a markunkban vannak.

*

Negyvenöt perccel ezelőtt, pontosan tíz órakor Marseille-ból telefonáltak: Roger Tramoninak nyoma sincs az Alpokban. Az a szálloda, amelyben a bisztró pincére minden évben üdülni szokott, Puget-Théniers-ben van. Átfésülték az összes hasonló jellegű penziókat a környéken.

Leadták Tramoni személyleírását az állambiztonsági szerveknek: középtermetű, sovány, beteges külsejű, harminchét éves, sűrű, gesztenyebarna haja van. Tarquin biztosra vette, hogy ez az ember emelte fel a hétszázezer frankot a rue Croix-des-Petits-Champs-on.

– Új bankjegyeket még sehonnan sem jelentettek − mondta Grazzi. Tegnap délután, öt óra tájban kapták meg a számokat. Hétkor már bizonyára illetékes kezekben voltak a nyomdából frissen kikerült listák. Tizennégy darab új ötszáz frankosról volt szó.

– Két-három napon belül, még ha szerencsénk van, sem hallunk róluk semmit mondta Tarquin. − Ez egy őrült. Talán még eszébe sem jutott, hogy átcserélje őket

– Értesítettük a Bombat nevű leányzó anyját Avignonban, idehívjuk azonosítás végett. Az irodában, ahol csak tegnap reggel óta dolgozott, senki sem vállalkozott rá. Alig ismerték. Egyébként az a gazember olyan állapotban hagyta ott a jól végzett munka után, hogy saját anyja se fog ráismerni.

– Mi van még, Grazzi?

Négy óra körül úgy rohant el az irodából, mint egy bolond, nem tudják, miért. Ez a kislány egyébként, s ez elég nagy baj, a legsötétebb folt az ügyben. Se barátai, se ismerősei, semmi nem köti Párizshoz. S nem volt nála semmi papír, − akárcsak Cabourg-nál. Csak néhány fényképet találtak a szobában. Este tízkor bukkantak rá. Gabert azelőtt egy negyedórával végre a nyomában volt, egy taxis igazította útba. Kilenckor, negyed tízkor végezhettek vele. Ha csak egy órát késlekednek, megússza. A taxis emlékezett rá, a kabátja miatt. Állítólag nagyon csinos volt. Egy fiatal fiú társaságában vitte a lányt a rue du Bacra. A fiúról semmit se tudunk.

– Mi van még?

– Más semmi. Jelentéktelen apróságok. A marseille-i bisztróban a főnök azt állítja, hogy Roger Tramoni olyanfajta szenvedélyes játékos volt, aki maga sohasem játszott. Ő foglalkozott a kitöltött szelvényekkel, s feljegyezte, hogy ki mit tett meg. Felírta az eladott sorsjegyek számát is, s mikor valaki nyert tízezer frankot, akkor azt mondta, hogy most az enyém lehetne ez a pénz, a kezemből engedtem ki.

Grazzi becsukta noteszát, s az elmondottakhoz hozzátette, hogy az ilyeneknek megvan a nevük.

– Tudom mondta a főnök, mazochisták.

Ma reggel neki is olyan bágyadt, mazochista képe volt. Grazzi felállt, na jó, mondta, ha itt lesz a pali, majd én foglalkozom vele, s mivel a főnök erre se mondott semmit, végül megkérdezte tőle, hogy vajon mi bántja, a mája fáj, vagy mi?

– A pisztoly − mondta Tarquin. − Hogy egy nőt megfojtanak a vonaton, meg ez a 45-ös pisztoly, reszelt golyókkal, valahogy nem stimmel együtt. S még valami, hogy lehet az, hogy a gyilkos gyorsabb volt nálunk, s előbb találta meg mindazokat, akik útjában álltak?

*

Szerdán, 11 óra 30-kor diadalmas hangulat terjedt szét a folyosókon, behatolt a felügyelőd irodába, telefonon a főnökhöz, a főnöktől a nagyfőnökhöz, majd egyenesen Frégard vizsgálóbíróhoz. Nem volt hangos diadal, nem kísérték hahotázások és vaskos tréfálkozások, ahogy ez általában lenni szokott, s így jobb is volt mindenkinek, mert pontosan tizennyolc perccel később, tizenkét perccel déli tizenkettő előtt ebből az optimizmusból nem maradt más, mint valami keserű emlék, amelyet mindenki szeretett volna minél előbb elfelejteni. Tarquin, akinek mindene volt a logika, s akinek meggyőződése volt, hogy egy gyilkossági ügy főszereplői: a gyilkos, az áldozat és a tanúk, teljesen megsemmisült.

11 óra 20-kor a két vasúti alkalmazott, aki azon az estén a Phocéen utasainak jegyét kezelte, egybehangzóan állította, hogy emlékszik egy olyan férfira, akire ráillik Roger Tramoni személyleírása. A vonat folyosóján látták.

11 óra 30-kor a rue Croix-des-Petits-Champs pénztárosai felismerték a bisztró pincérét azon a képtáviraton, melyet Jouy mutatott nekik. A markukban van. Tehát Párizsban van. Most már csak a szállodai bejelentőket kell átvizsgálni, személyazonosságot megállapítani, rutinmunka az egész.

– Este tíz, tizenegy óránál előbb nem hagyhatta el Párizst, hiszen el kellett intézni a kislányt. És hátra van még Madame Garaudy. Ő is, nyilván, ugyanolyan fontos, mint a többi. Őt is el akarja tenni láb alól. Tehát még Párizsban van.

Többé-kevésbé mindenki így gondolta, kivéve talán Tarquint, aki folyton a pisztolyra gondolt, meg Jean-Loup-ra, hogy ez csak a türelemjátékkal foglalkozik, miközben szórakozottan hallgatja ki, másodszor is, a számológépes feleségét.

11 óra 40-kor telefonhívás a lóversenypálya irodájából. A tizennégy új bankjegyet a vasárnapi kasszában találták meg, Vincennes-ben.

– Ahhoz képest, hogy őrült, azért elég ravasz − mondta Tarquin. − Felválthatta volna az ötszázasait egyenként is, különböző üzletekben, de az feltűnő lett volna, vagy tizennégyszeresére növelte volna az esélyt, hogy leleplezik. Míg a pacik, elnézést a kifejezésért, tulajdonképpen remek üzlet! Nem is kellett olyan sokat fáradoznia, hogy elsózza a bankjegyeket. Ha zsugori, akkor tizennégy ötszáz frankos fogadást kötött. Tíz próbálkozás egy délután folyamán, tíz különböző ablaknál, csak átmegy az egyiktől a másikig. S úgyis akkora a tömeg, hogy senki észre sem veszi.

Az ablakok mögött ülő pénztárosok egyébként valóban nem emlékeztek a bankjegyek gazdájára. Mallet összegyűrte a bankjegyek sorszám jegyzékét, s bedobta a főnök papírkosarába.

– Lehet, hogy a fattyúkölyke nyert is valamit egyik-másik pacival.

E pillanatban Pardi, teveszőr felöltőjével a karján, barna, szenvtelen, ábrázatával, jellegzetes, kicsit félénk járásával, bejött az irodába. 11 óra 46 perc volt.

– Megtaláltam − mondta,

– Tramonit?

– Személyesen.

– Hol?

– A Szajnában. Tegnap délután halászták ki. Boileau-ék találták meg őt is, akárcsak Cabourg-i Boileau-nak kezd elege lenni ebből az ügyből. Azt mondja, hogy ez rontja a renoméját.

Grazzinak még mosoly ült a szája szögletében. Különös volt, de pontosan tudta, hogy mosolyog, s hogy ez a mosoly lassan szétfoszlik, lemállik a szájáról, s csak valami ostoba, kicsit sírós fintor lesz belőle.

– Megőrültél, vagy mi a fene? − kérdezte a főnök.

– Szó sincs róla − felelte Tino Rossi. − Ott van a boncasztalon, most láttam. Semmi kétség, ő az. Egy golyóval a fejében, mint a többiek.

– Mikor történt? − üvöltött fel Tarquin.

– Ne kiabáljon így! Kétségtelen, hogy jól benne vagyunk a pácban. Szombaton, kora délután halt meg. Szombat este már a Szajnában volt, a quai de la Rapée-nál. Egy kislány vette észre, mikor a felszínre bukott.

Pontosan 11 óra 48 perckor, mikor Tarquin úgy roskadt bele karosszékébe, mint egy bokszoló, aki túl sokat kapott, s arra is alig volt ideje, hogy cigarettára gyújtson, mikor Grazzi még mindig azt hitte, hogy valami tévedésről van szó, valami véletlen egybeesésről, Pardi csak tréfált, vagy tudja a fene, Alloyau lépett be az irodába, mögötte Gabert, kezében az elmaradhatatlan türelemjátékkal.

– A nő összeroppant. Ne haragudjon, főnök, én épp csak felemeltem a kezem, hogy pofon vágjam. Esküszöm, hogy nem ütöttem meg.

Tarquin már azt sem tudta, miről van szó.

– Madame Garaudy, you see? − mondta Alloyau, − Nem is volt rajta a vonaton.

– Hogyhogy?

Csak úgy. Megvette a helyjegyet, de nem szállt fel a vonatra. A délivel jött. Valami fiú van a dologban, mikor a lány beszél róla, nyakig elpirul. A férje pénteken melózott. Van egy déli vonat is Párizsba. Azzal jött, és nem az estivel. Találkozott egy palival Párizsban, valami másik számológépessel, akit már korábbról ismer. Együtt töltötték az éjszakát, a rue Gay-Lussacban, egy szállodában, ahol a pali lakik. Szombat reggel a pasas elkísérte őt a pályaudvarra. A nő vett egy peronjegyet. S a többi Marseille-ből érkező utassal együtt harmatfrissen kisétált, egyenesen a rá várakozó anyósa karjaiba.

Alloyau zavarba jött a döbbent csendtől, amellyel az ő kis sikerét fogadták. Úgy érezte, helyesen teszi, ha kicsit halkabban folyatatja: Idáig nem merte bevallani, hogy nem azzal a vonattal jött, értitek? Azt mondja, hogy ez az ostobaság felborítja az egész életét. Hogy én nem ismerem a férje családját. S folyton csak sír.

– Na és most lecsukod, mi?

Ezt Grazzi mondta, aki ott állt a főnök mellett, füzete a kezében, de nem mert ránézni a füzetre, nem merte zsebre se tenni, egyáltalán nem merte semmilyen meggondolatlan mozdulattal felhívni a figyelmet. erre az átkozott füzetre.

A főnök végre megmoccant, a cigarettáját csonkig elszívta, majd kezét Grazzi karjára tette, s kétszer barátságosan megpaskolta, na jól van, ő majd összeüti azt a jelentést, Grazzi sose izgassa magát, ha elcseszték, hát elcseszték. Ennyivel igazán tartoznak egymásnak, azt a fattyúkölykét meg végtére csak elfogják.

– Most néhány napig igyekszünk majd a fal mellett osonni a folyosókon. Nem adjuk fel. Épp csak összehúzzuk magunkat. Kaptunk egy ügyet, amelyben volt áldozat, volt gyilkos, voltak tanúk. Most nincs már se tanú, se gyilkos. S mivel az áldozatok általában nem szoktak beszélni, én is hasonlóképp cselekszem, cimborák, visszavonulok.

Az ajtóban, miközben felöltőjét magára húzta, annyit mondott, hogy kettőre visszajön, majd meglátják, mit tudnak tenni.

Egy rendőr is ott állt a küszöbön, s megpróbálta magára vonni Grazzi figyelmét. De hiába, mivelhogy Grazzi a főnököt nézte, a főnök viszont soha nem nézett senkire.

– Monsieur Grazziano − mondta a rendőr −, valami Bombat nevű lány van a váróteremben. Azt mondja, hogy önnel akar beszélni, senki mással.

De Grazzi csak azt hallotta, hogy a főnök azt mondja: végül is, ha nem ez a bögyös aludt a couchette-en, akkor valaki más, mert valaki mégiscsak aludt ott., Ez csak ésszerű, nem?

Grazzi gépiesen követte a rendőrt, aki megérintette a karját, félretolta Gabert-t, aki a másik kabátujjába kapaszkodott (mi lelte ezt a Gabert-t?), és visszatette a haszontalan kis füzetet a kabátja belső zsebébe. Egyre a főnököt nézte, s magában azt gondolta: vajon miért találom ma sokkal szimpatikusabbnak, miért érzem azt, hogy szinte a barátom? Jól van, jól van, megyek már, mondta a rendőrnek, megnézem azt a lányt.

A 000-s couchette

– Grazzi! Itt Jouy beszél. Itt van Marseille.

– Mit akarnak?

– Egy mindentudó jelentkezik.

– Beszélj te. Én a lánnyal foglalkozom.

– De veled akar beszélni.

– Beszélj vele te, jó?

*

– Georges! Itt Jouy beszél. Mit mond az a marseille-i?

– Hát, a legjobban azt lehet hallani, hogy a jó életbe. Azt hiszem, egy kölyök. Azt mondja, hogy nem tud több pénzt bedobni az automatába. Azt szeretné, ha Grazzi felhívná. A marseille-i bisztróban várja a hívást. Azt mondja, hogy Grazzi tudja majd, miről van szó.

– Add át nekem a kagylót.

– Már letette.

*

– Jouy? Itt Grazzi. Mi volt ez a marseille-i hívás?

– Ja, az előbb? Valami kölyök. Azt szeretné, ha felhívnád a bisztróban. Azt mondta, hogy te tudni fogod, miről van szó.

– A nevét megmondta?

– Ha reggel óta minden „magándetektív” nevét feljegyeztem volna, biztosan elkopott volna a golyóstollam hegye.

– Mennyi ideje hívott?

– Tíz perce, negyedórája.

– Itt, vagyok a főnök irodájában a lánnyal. Hívd fel a bisztrót, és kapcsold oda. S ha odakapcsoltad, hívd fel rögtön a marseille-i rendőrséget, hogy kapják el, mikor el akarja hagyni a bisztrót. Aztán keresd meg Pardit, hogy hozza ide a főnököt mielőbb.

– Sürgős?

– Tedd, amit mondtam, jó?

*

– Maga az, Daniel?

– Igen, én vagyok. Jól hall?

– Mi a fenét keres Marseille-ban?

– Túl hosszú lenne elmagyarázni. Hol van Bambi?

– Kicsoda?

– Bombat kisasszony, Benjaminé Bombat. Tudom, hogy hol találja meg.

– Tényleg? Képzelje, én is tudom. Mi a fenét keres abban a bisztróban?

– Tudja, hol van Bambi?

– Itt van.

– Magával van?

– Velem van. És ne ordítson ennyire. Mit csinál abban a bisztróban?

– Nem, ezt túl hosszú lenne elmagyarázni.

– Épp elég időnk van rá, kis buta! Mi fizetjük a számlát! Azt hittem, hazament Nizzába.

– Tudja, ki vagyok?

– Ahhoz, hogy ne tudjam, süketnek kéne lennem. Háromnegyed órán át csak a maga ostobaságaival tömték a fejem.

– Bambi jól van?

– Nagyon jól. Itt ül velem szemben, az asztal túlsó oldalán, a fejét tenyerébe hajtja, s könnyeivel öntözi a főfelügyelő dossziéit. Most már nem eshet baja. Most már csak magáért aggódom, maga bolond! A kutyafáját, megmondja végre, hogy mit keres Marseille-ban, igen vagy nem?

– Hát a sztrájk.

– Miféle sztrájk.

– Hogyhogy miféle, hát a vasúti sztrájk.

– Milyen nap van ma?

– Szerda. Miért?

– Nem magát kérdeztem. S hagyja abba végre ezt a kiabálást. Jó, sztrájk van, rendben! Ha jó kisfiú akar lenni, akkor most elmeséli szépen, hogy mit csinált eddig Marseille-ban. De ne kiabáljon.

– Nem kiabálok. Itt vagyok Marseille-ban, és nem tudok továbbmenni a sztrájk miatt.

– Az a vonat, amelyre tegnap felszállt, már több mint öt órája Nizzában van. Viccel velem?

– Szóval, az a helyzet, hogy nem azzal a vonattal jöttem Marseille-ba. Előbb leszálltam Dijonban.

– Minek?

– Ezt úgysem értené meg.

– A kutyafáját, felel arra, amit kérdezek, vagy sem? Majd meglátja, hogy értem-e. Azért szállt le, hogy felszálljon egy másikra, ellenkező irányban?

– Bambi gondolt rá, hogy esetleg ezt csinálom?

– Igen, gondolt rá, hogy esetleg ezt csinálja! Sőt, mikor hazaért, azt hitte, hogy valóban így történt. A szobájából fény szivárgott ki. Csakhogy odabenn nem maga várta, hanem egy szegény kislány, aki a táskáját hozta haza az irodából, s aki hálából golyót kapott a fejébe. Ez már nem játék! Ez komoly! Érti, amit mondok?

– Megint megöltek valakit?

– A kis Sandrine-t. De miért mondja többes számban?

– Mert ketten vannak.

– Erre jött rá tegnap este, mikor a pályaudvaron találkozott a barátnőjével?

– Akkor még semmit se tudtam.

– De azt mégiscsak tudta, hogy valaki mást is megölnek. Maga mondta!

– Én lettem volna az a valaki más! Arra jöttem rá, hogy tulajdonképpen engem keresnek.

– S azt tudta, hogy ki keresi?

– Nem. Csak ma reggel, mikor a marseille-i pályaudvaron elolvastam az újságot, akkor értettem meg. Már előbb is rájöhettem volna, de maga is!

– Maga biztosan sokkal többet tud, mint mi, épp ezért teszek magának szemrehányást, kis hülye! Miért nem jött rögtön hozzánk, és mondott el mindent?

– Nem akartam semmi kellemetlenséget. Megláttam egy halott nőt. Gondoltam, nem sokkal utánam valaki biztosan felfedezi. Nem akartam kellemetlenséget. Végül is, mi közöm az ügyhöz!

– Nem arról a szombatról beszélek. Hanem a tegnap estéről, amikor már tudott egy csomó olyan dolgot is, amire nekünk szükségünk lett volna, de maga inkább gyorsan hazafutott a papához.

– Nem tudtam, hogy még valakit megöltek! Csak annyit tudtam, hogy engem keresnek. A vonaton aztán végiggondoltam a dolgot. Azt hittem, hogy ha elmegyek Bambi közeléből, akkor őt békén hagyják. Aztán rádöbbentem, hogy mi lesz, ha esetleg Bambira szállnak rá, s vissza akartam jönni. De Dijonból csak ma reggel indult a legközelebbi vonat Párizs felé. S ma reggel sztrájk volt. Erre felszálltam egy másik vonatra Nizza felé, ha már megvolt a jegyem, meg aztán a papa jobban is ért az ilyesmihez, mint én. Papa ugyanis ügyvéd.

– Tudom. Szóval elindult Nizza felé. S miért szállt ki Marseille-ban?

– Mert megláttam az egyik állomáson az újságokat. S akkor értettem meg mindent. Tegnap este még semmit se tudtam arról a sorsjegyügyről, meg az új bankjegyek sorszámáról. És a gyilkosságokról sem!

– Az első este követte Cabourg-t. Nem tudta, hogy megölték?

– Persze hogy nem! Először Cabourg-t követtem, aztán meg a nyomozókat, magát, meg azt a kapucnis kabátos felügyelőt, végül Grandint. Érti, ugye? Hol egyik, hol másik után loholtam, olyan volt az egész, mint valami ringlispíl.

– Mint micsoda?

– Ringlispíl. Tudja, az a micsoda, amire felültetik az embert kiskorában, amin mindenféle állatok keringenek, körbe-körbe, mintha egymást kergetnék. Futottam valaki után, aki énutánam futott. Ráadásul tévedtem is. Úgy értelmeztem mindent, amit láttam, ahogy bárki más értelmezte volna. Ma reggel, mikor elolvastam az újságot, rájöttem, hogy elromlott a ringlispíl, az egyik kis állat az ellenkező irányban forgott. Erre idejöttem a bisztróba, hogy meggyőződjem róla, nem tévedtem-e. Itt tudtam meg, hogy maguk kerestetik a pincért, Roger Tramonit. Tehát minden úgy zajlott, ahogy gondoltam. Nem beszélve arról, hogy Roger Tramoni valószínűleg már halott, s maguk hiába vesztegetik az idejüket.

– Hát, ezt már tudjuk.

– Meghalt?

– Meg. Már szombaton. Bedobták a Szajnába. S engem miért követett? S miért követte Grandint?

– Hol van Bambi?

– Itt van velem, már mondtam! A kutyafáját, figyel arra, amit kérdezek?

– Ki van még ott magával? Hol vannak most?

– Hogyhogy hol vagyunk?

– Az istenért, tudom, miért mondom! Ha tegnap este tévedett is, és Sandrine-t ölte meg, mert azt hitte, hogy Bambi az, most már biztosan tudja, melyik Bambi!

– Mire gondol?

– Hol vannak most?

– A főfelügyelő irodájában. A quai des Orfévres-en! Itt igazán nem kockáztat semmit!

– Hát, nem tudom. Az a pasas őrült.

– Ki? Grandin?

– Nem. A másik.

– Figyelj ide, kis bolond…

– Halló!

– Tessék.

– Halló? Hall engem?

– Igen. Ide figyelj, kisfiam. Most le kell tennem a kagylót. De ne mozdulj el onnan. Visszahívlak. Ne mozdulj.

– Felügyelő úr!

– Tessék.

– Megértett?

– Igen.

– A pasas is ott van?

– Igen.

– Ő is hall engem?

– Igen.

– Nos, Mallet, mi újság?

– Már nem értem az egészet. A bankban azt mondják, hogy már reggel jelentették a dolgot, mikor az a pasas odatelefonált a csekkfüzet miatt.

– Ki írta alá a csekket?

– Eliane Darrés a múlt héten állított ki egy csekket hatmillióról. Ide figyelj, Grazzi…

– Mikor vették fel az összeget?

– Pénteken, tizenegykor.

– Milyen néven?

– Rahis Alphonse. Seiné megyei gépkocsivezetői jogosítvány. Megvan a száma. Jouy elment, hogy ellenőrizze. A személyleírás Grandinre illik, úgy grosso modo. Biztos vagy benne, hogy nem csinálunk valami nagy marhaságot?

– Mit tudom én.

*

– Grazzi? Itt Jouy beszél. Az egyetlen Rahis Alphonse nevezetű egyén, akit a jogosítvány-tulajdonosok között találtam, két éve meghalt a börtönben. Szélhámosság miatt ült, és májrákja volt.

– Ez még elmegy. Azt a jogosítványt nyilván valamelyik dossziéból szedte ki. Kicserélte rajta a fényképet.

– A főnök tudja a legújabb fejleményeket?

– Most jött meg. Frégard is vele van.

– Learatják a babérokat?

– Most már igen.

*

– Grazziano felügyelő?

– Ide hallgass, kisfiam! Most én kérdezek, te meg felelj szépen, s amilyen pontosan csak tudsz. Érted?

– Hogy találta ki?

– Nem találtam ki semmit. Te féltél. Én azon tanakodtam, hogy miért is félsz. Eszembe jutott egy bizonyos pisztoly. Meg egy eltűnt csekkfüzet. Meg egy csomó dolog, amit Bambi mesélt. Meg hogy valaki mindannyiszor megelőzött. Hallgass ide! Most itt ülök a főnököm asztalánál. A főnök itt ül mellettem egy másik hallgatóval, s mellettem itt áll két másik felügyelő kerekre tágult szemmel. Remélem, érted, hogy ha tévedtél, akkor mindenki elég nehéz helyzetbe kerül… Nem tévedek.

– Jól van, akkor most elmeséled, hogy mit csináltál azután, hogy leszálltál a vonatról, miután visszamentél a bőröndödért. Elmentél Bambival a rue du Bacba. Innen kezdd!

– Hol az a pasas?

– Az egyik szomszédos irodában. Grandinért is elküldtünk.

– S a pasas nem tiltakozott?

– Nem. Azt mondja, hogy hülyeség az egész.

– Hogy hívják?

– Gabert Jean-Loup Gabert.

– Kapucnis kabátban jár, hullámos haja és olyan lányos arca van? Ő volt mindig magával?

– Igen, ő volt velem.. Mikor kezdtél követni minket? Szombaton, két-három óra tájban?

– Már nem emlékszem. Bambival ebédeltem. Aztán otthagytam. Először visszamentem a gare de Lyonra, hogy körülnézzek. A sálamat a szomszédos fülkében felejtettem. Az anyámé az a sál. Mintás. Nizzai látképek vannak rajta. Bosszantott, mert az a sál végül is elvezethette volna magukat hozzám. Nem mertem keresni.

– Pillanat!

– Ellenőrzik, amit mondok?

– Igen. Folytasd! Mire gondoltál akkor?

– Hogy maguk tetten érték a bűnöst. Azt nem tudtam, hogyan, de ez volt az érzésem. Azt gondoltam, hogy az a beteges kinézetű férfi volt a tettes, akit a folyosón láttam. Egyébként igazam volt. Azt a pasast letartóztatták a fülkében. Jól éreztem. Csakhogy Gabert tartóztatta le.

– Csak tartsuk be a sorrendet. Mesélj nyugodtan. A gare de Lyonról a quai des Orfévres-re jöttél, igaz?

– Igen. Sokáig gyalog mentem. Aztán autóbuszra szálltam. Láttam, hogy Gabert-ral együtt jön ki. A kapu alatt beszéltek valamit egy férfival. Egy magas férfival, mint amilyen maga. Hallottam, hogy a rue Duperrébe mennek. Először meg akartam szólítani magát. Aztán letettem róla. Kocsiba szálltak, és elhajtottak. Én is elmentem a rue Duperrébe. Nem tudtam, hányas számba kell menni, de megláttam a rendőrségi kocsit az egyik ház előtt. Az oldalfolyosókon bolyongtam. Azt se tudtam, mit keresek. Végül valami jobb ötletem támadt. Cabourg jutott eszembe. Öt megtalálom.

– Mért jutott eszébe?

– Már nem is tudom. Talán mert összeszólalkozott á vonaton azzal a nővel, akit később holtan találtam. Bosszankodtam. Úgy éreztem, valamit tennem kell. Érti? És az volt az egyetlen biztos pontom. Hallottam, mikor a folyosón a munkahelyéről beszélt, a „MOKO”-ról. Az ő felkutatására indultam. Nem tudtam pontosan, hogy Laboumak vagy Cabourg-nak hívják. A vonaton nem sok ügyet vetettem rá. A telefonban valahogy úgy kértem, hogy Monsieur „AOUR”.

– Telefonáltál a „MOKO”-ba?

– Igen. Bementem egy kávéházba a rue Duperrén. Egy Viandox nevű, italt kértem. Toulouse-ban, mikor a kollégiumban lakom, gyakran iszom ilyet. Megnéztem a telefonkönyvet. Legalább tíz részlege volt a „MOKO”-nak. Telefonáltam a központba, aztán sorra vettem a fiókokat. A harmadikban, valami Alésián vagy hol, meg is találtam. Azt mondtam, hogy egy ügyfele vagyok, s hogy most kezdem összeállítani a karácsonyi ajándékokat.

– Ezt már tudom. Megkaptad a címét. Folytasd!

– Úgy gondoltam, hogy bőven van még időm. Megint gyalog indultam el. Aztán felszálltam egy autóbuszra. Nem találtam otthon, neon égett a villany a szobájában. Erre sétálni kezdtem a ház előtt. Vettem egy újságot, s megtaláltam benne a fülke utasainak a névsorát. Akkor jöttem rá, hogy reggel tévedtem, nem tartóztatták le a tettest. Cabourg csak nem jött. Éhes voltam. Bementem a házukban egy vendéglőbe, kértem egy bifszteket. Mialatt ettem, egyszerre csak megláttam Cabourg-t, amint éppen bebámul az étterembe, az ablakon át. Aztán elmegy. Mire fizettem, és én is utánamentem, már az utca végén járt. S valaki követte. A kapucnis felügyelő. Az utca legvégén Cabourg futásnak eredt.

– Hány óra lehetett akkor?

– Késő volt. Talán este kilenc óra.

– Meddig követted őket?

– Nem követtem őket. A pályaudvar előtt Cabourg taxiba szállt. Nem tudom, melyik pályaudvar volt, amelyik a lakásához legközelebb esik. Párizs tele van pályaudvarokkal.

– A gare de l’Est volt. S utána elvesztetted a nyomát?

– Nem vesztettem el. Taxiba ült. Gabert is, és követte. Számomra rendben volt így. Tehát a rendőrség követi. Nekem viszont nem volt több pénzem. Elég drága egy bifsztek Párizsban. Egy darabig gyalog, majd busszal mentem haza Bambihoz. Egy üzenetet találtam az ajtón. Sandrine-nál értem utol.

– Másnap tudom, mit csináltál, Bambi elmesélte. Először, reggel idejöttetek a quai des Orfévres-re. Be is akartatok jönni, meg nem is. Végül láttátok, hogy Gabert jön ki az épületből, úgy tizenegy körül,

– Taxiba szállt.

– A rue La Fontaine-ba ment, hogy kihallgassa Madame Garaudyt. Ti is taxiba ültetek, és utána! De miért?

– Mert addigra végiggondoltam egyet-mást. Cabourg nem lehetett a gyilkos. Láttam, mikor elment a pályaudvarról, mikor én még Bambira vártam. Meg aztán egyik hang sem az övé volt, amelyeket a szomszédos fülkéből hallottam. Viszont azt hittem, hogy a gyilkos az a beteges férfi a folyosóról, s hogy maguk most rossz úton járnak.

– Tehát Bambi és te követtétek Gabert-t?

– Igen. Először felment a rue Duperrébe. Én is kiszálltam a taxiból, de arra már nem volt időm, hogy felmenjek utána, mert már ki is jött a házból.

– Mire gondoltál?

– Semmire. Továbbra is követtük. A rue La Fontaine-be ment. Volt ott egy bisztró a házzal szemközt. Ott vártunk rá. Nem sokkal később be is jött a helyiségbe, és telefonált. Akkor azon nyugtalankodtunk Bambival, hogy most már egész biztosan tévednek. Láttam a nevet azon a rue La Fontaine-i házon. Az a Madame Garaudy, akit egyébként nem ismerek, nem lehetett a fülkében, lévén hogy én feküdtem a couchette-jén.

– Ezt már tudjuk. Folytasd!

– Mentünk tovább Gabert után. Visszament a rue Duperrébe. Útközben elvesztettük szem elől, de mikor odaértünk az utcába, láttuk, hogy még benn van a házban. Lélegzet-visszafojtva várakoztunk a folyosó egyik szögletében, mialatt ő egy barna fiatalemberrel beszélgetett. Azóta megtudtam, hogy Eric Grandinnak hívják, s hogy Georgette Thomas barátja volt.

– A kapuban váltak el egymástól. Ti azt hittétek, hogy ez is Gabert munkájához tartozik. S mentetek folyton utána. Hány óra lehetett akkor?

– Délután egy vagy két óra. Megint taxiba ült, s Clichybe ment. Bambi kezdett tiltakozni, mert a taxizás drága mulatság, s végül is nem tudtunk meg semmit.

– De megtudták, hol lakik Rivolani.

– Igen. A kapucnis nyomozó eltűnt egy kapu alatt Clichyben. Egy negyedórát vártunk rá, kijött és újabb taxizás következett.

– Elvesztettétek szem elől. Azt gondoltátok, hogy biztosan visszajött a Bűnügyi Rendőrségre, vagy, elment valamelyik másik tanúhoz. Erre nem is kerestétek,

– Clichyben ebédeltünk. Mialatt ettünk, fellapoztuk a telefonkönyvet, megtaláltuk a színésznő címét.

– Elmentetek a Trocaderóra.

– Igen.

– Ekkor már eldöntötted, hogy felcsapsz nyomozónak, igaz?

Igen.

– S Vincennes-be mikor mentetek?

– Még korábban. Igaz is. Előbb Vincennes-be mentünk. Annyit mentünk ide-oda, hogy már magam is eltévesztem a sorrendet.

– S mért mentetek Vincennes-be?

– Grandin beszélt róla, hallottuk, mikor jöttek le a lépcsőházban. Úgy éreztem, valami veszélyes és fontos dologról van szó. Azt hittem, Grandin a rendőrségnek akar segíteni. Mindenesetre Gabert-nak segíteni akart. Azt mondta, hogy ő már a verseny kezdetén kinn lesz Vincennes-ben. Mikor odaértünk, Bambit kinn hagytam, hogy csak egy jegyet kelljen venni. Láttam Grandint az ablakoknál.

– Mit csinált?

– Fogadott. Egy darabig vártam, de nem történt semmi.. Megnéztem egy futamot Grandin újra odaállt az egyik ablakhoz, és fogadott.

– Na, te kis együgyű!

– Tudom, hogy az voltam. De elég messze álltam tőle, rengetegen voltak ott. S én még semmit sem tudtam erről a sorsjegy históriáról, azokról a vadonatúj bankjegyekről. Ma reggel aztán mindent megértettem.

– Utána jött a Trocadero.

– Igen. Láttam, hogy maga is ott van Gabert-ral. Kijöttek a házból. Majd Gabert visszament, maga odalenn várt rá, a kocsiban. Bambi viszont rám várt egy teázóban, már ereje fogytán volt.

– Azután engem követtetek.

– Nem, Maga Gabert-ral együtt elhajtott. Bambi viszont majdnem idegrohamot kapott. Úgyhogy hagytuk a fenébe az egészet. Lementünk a rakpartra, be egy étterembe.

– És másnap? Hétfőn?

– Bambi bement az irodába. Én újra elmentem a Trocaderóra, hogy beszéljek a színésznővel.

– Miért akartál beszélni vele?

– Mindent elmagyaráztam volna neki. Ő elmondta volna, amit tud, s amit én még nem tudtam. Mikor odaértem, rendőrök álltak az ajtaja előtt. Láttam, hogy Gabert futva érkezik. Azt hittem, letartóztatják Eliane Darrést.

– Azt hiszed, így tartóztatnak le valakit? Hogy egy sereg rendőr áll az ajtaja előtt?

– Hát, abból ítélve, hogy most is egy egész hadsereg van már itt a helyiségben, ahonnan beszélek, még mindig azt hiszem. Le akarnak tartóztatni?

– Dehogyis. Ott vannak?

– Itt vannak.

– Ne izgulj! Mondd el, mire jöttél rá tegnap délután, aztán majd elmondom, mit kell tenned.

– Előbb mondja el! Én majd aztán mesélek. Ha le akarnak tartóztatni, addig nem mondok semmit, míg apám ide nem jön.

– Ide figyelj, kisöreg! Elküldtünk Grandinért. Gabert itt ül a szomszédos irodában, s ha a körülöttem állóknak hihetek, en bloc, mindent tagad.

– Hol van Bambi?

– Itt, a szoba egyik sarkában. Egy hatalmas sonkás, szendviccsel a kezében. Jó étvággyal falatozik. Rögtön ehetsz te is valamit. Már majdnem mindent elmondtál, de még mindig nem eleget. Még két percig beszélgetünk, aztán átadod a kagylót a rendőrparancsnoknak. S ha vele is beszéltem, oda mész szépen, ahová mondja. S ott újra felhívlak. Érted?

– Jó, de apámat feltétlenül értesítsék.

– Képzeld, már rég megtörtént. Szóval, mi történt tegnap délután?

– Bambi visszament az irodába. Nekem nem volt a szobához kulcsom, nyitva hagytam az ajtót. Ez tíz perccel kettő előtt történt, Bambi negyed háromra ért vissza. Akkor elmentem a rue Duperrébe.

– Miért?

– Mert reggel, Eliane Darrés háza előtt megláttam Grandint. Méghozzá elég furcsa körülmények között, mert ő is bujkált, akárcsak én. Kocsival jött oda, a Dauphine-ja kicsit távolabb állt. Most jövök rá, hogy Gabert is ebből a kocsiból szállt ki.

– Tehát a rue Duperrére mentél. Folytasd!

– Felmentem a lépcsőn. Maga volt ott Grandinnál. A fordulón állva is hallottam a hangját, nem is kellett közelebb mennem az ajtóhoz. Azt kérdezte: „Beszélt magának egy bizonyos Rivolaniról vagy Eliane Darrésről?” Azt felelte, hogy nem. Én persze nem értettem a dolgot. Mikor kijött a lakásból, épp csak annyi időm volt, hogy leszaladjak néhány lépcsőfokot. Azt meghallotta volna, ha maga előtt futok le a lépcsőn, így inkább felfelé indultam. Maga megkérdezte, hogy Grandin barátja vagyok-e.

– Hát te voltál az az esőkabátos fiatalember?

– Én voltam. Előbb is látott már, a quai des Orfévres-en, vagy talán a színésznő háza előtt. Mindenesetre adott egy tippet. Becsöngettem Grandinhoz. Azt mondtam neki, hogy a Sorbonne-ról Jöttem, s hogy diákújságot szeretnék alapítani. Egy darabig elbeszélgettünk. Láttam, hogy ez a fiú fél. Talán tíz percig lehettem nála. A szobájával kapcsolatban, meg az állatfotókról kérdezgettem, s ez idegesítette. A gyilkosságot nem mertem szóba hozni neki, rájöttem, hogy én is félek. De úgy gondoltam, hogy ha valamilyen apropóból vonatról kezdek beszélni, akkor természetesen elmeséli, mi történt az egyik barátnőjével.

– Megpróbáltad?

– Megpróbáltam. De nem mondott semmit. Sőt, erre ő kezdett faggatózni, hogy ki küldött ide, ki vagyok tulajdonképpen, honnan tudtam meg a címét, hol lakom. Erre elmentem. Féltem. Még nem tudtam, mitől, de néhány perccel később, mikor leszálltam az autóbuszról, hogy felmenjek Bambihoz, megértettem. A Dauphine követett. Egy másik autóbuszra szálltam, majd a metróra. Felmentem Bambi szobájába, fogtam a bőröndömet, s a lehető legmesszebbre mentem a rue du Bactól. A Quartier Latinból hívtam fel Bambit, egy kávéházból.

– Jól van, kisöreg. Most add a parancsnokot!

– Jó. És azt már meg sem kérdi, mire jöttem rá ma reggel, mikor elolvastam az újságot?

– Azt hiszem, most már én is mindent értek. Megígérem, hogy nemsokára felhívlak. Légy jó, és ne nyugtalankodj!

*

– Frégard vizsgálóbíró? Itt Tarquin beszél.

– Van valami eredmény?

– Grandin már nem sokáig tartja magát. A csekkfüzettel fogjuk meg. Az írása, amennyire egy szándékosan megváltoztatott. írást fel lehet ismerni, megegyezik azzal, amelyik a hátiraton van. Eliane Darrés aláírását kitűnően utánozta. Sokáig gyakorolhatta, míg ilyen jól sikerült. Majd csak megtaláljuk azt a másik papírt is, amely még hányódik valahol.

– Gabert-nál megvolt a házkutatás?

– Meg, de semmi, Szép kis kollekciója van mindenféle fegyverekből, de annak a bizonyos pisztolynak és a pénznek hűlt helye. Megtudtuk, hogy hatéves kora óta árva, s valami vidéki nagynéni nevelte. Ki tudja, miért, mindenki azt hitte, hogy valami nagyfejűnek a fia.

– Ki hallgatja ki?

– Grazzi. Ő ismeri a legjobban Gabert-t, s a mesterségét is érti. Átvittük egy másik épületbe Gabert-t, az Igazságügyi Palotával szemben, hogy ne csapjunk túl nagy zajt körülötte. Remélem, estére közölhetem a lényeget az újságokkal, persze csak finoman. S akkor pontot tehetünk az ügy végére,

– Pardi? Itt Grazzi beszél. Idehívattál valakit, a bankból és a lóversenypályáról ?

– Igen. De ez Frégard-nak nem lesz elég bizonyíték. Csak félig biztosak benne, hogy ő volt az.

– A főnök előbb Alloyau-val váltott fel, de most rajtad lenne a sor. Ide tudsz jönni?

*

– Adom a fiút. Jól viseli magát.

– Daniel?

– Igen.

– Vallottak?

– Nem. Még nem. Ide figyelj, kisöreg, egyetlenegy kérdésem van. S tőled is csak egyetlen választ várok.

– Hol van Bambi?

– Visszament az irodába. Este újra idejön. Rád is szükségem lesz, majd megpróbálok intézkedni. Mondd csak, figyelsz rám?

– Figyelek, felügyelő, figyelek.

– Nem értem, mért hagyta Gabert, hogy a színésznő elhagyja a pályaudvart, s azt sem, hogy miért akarta a vonaton megölni. Van valami ötleted ezzel kapcsolatban?

– Nem a színésznőt akarta megölni.

– Hát akkor kit? Georgette Thomast?

– Nem. Georgette Thomas velük volt!

– Hiszen maga nem ért semmit. Bambit akarták megölni.

– Mit keres Bambi ebben az egész ügyben, a kutyafáját!

– Bambit, vagy valaki mást. Mindegy, kit. Georgette Thomasnak az volt a feladata, hogy feltartsa valamelyik utast. Mindegy, melyiket, kivéve Eliane Darrést. Gabert-nak fel kellett szállnia a vonatra, és végeznie azzal a valakivel.

– De hát mért kellett volna megölnie Gabert-nak bárkit is a vonaton?

– Hát hiszen pontosan ez volt a csel. Miért, mit csináltak maguk, mikor felfedezték Georgette Thomas holttestét? Elkezdtek nyomozni Georgette Thomas után, nem? Aztán megölnek még valakit, ugyanabból a fülkéből. Mire maguk azt gondolták: eltávolítottak egy fontos tanút. Érti már? Gabert nagyon jól tudja, hogy megy az ilyesmi. Egyszerűen elcserélte a szerepeket! Ha valakit minden ok nélkül megölnek, az az áldozat. Az igazi áldozat pedig egyszerű tanú, az is csak annyiban, hogy ő is ugyanabban a fülkében utazott, tehát az után nemigen kutatnak. Különösen ha azt vesszük, hogy Gabert tovább is gondolt. Mindenképp: megölte volna Cabourg-t vagy Rivolanit, hogy még hitelesebbé tegye azt a látszatot, hogy a terhelő tanúkat teszik félre az útból. Érti már?

– Igen. S erre hogyan jöttél rá?

– Mondtam már. Abból, hogy megpróbálták visszatartani Bambit a fülkében. Abból, hogy Grandin ismerte a színésznőt, s Georgette Thomast is ismerte, s hogy a két nő ugyanazon a vonaton, ugyanabban a fülkében utazott, de ők ketten nem ismerték egymást. Aztán abból, hogy csak az gondolhatja azt, hogy Rivolani veszélyes tanú lehet, aki nem hallotta őt horkolni. Georgette Thomasnak az volt a pechje, hogy nyert a sorsjegyen. Hogy a színésznőtől mit akartak, arról fogalmán; sincs. De ő volt a kiszemelt.

– Pénteken, hamis aláírással, felvettek hatmilliót Eliane Darrés nevére. Van valami szörnyű ebben az egész ügyben. Hány éves is vagy?

– Ki? Én? Tizenhat.

– Ez szörnyű!

– Grazzi? Itt Tarquin. Jöhetsz, megtört.

– Hogy sikerült?

– Megmutattuk neki a halott Georgette fényképét.

Így végződött az egész

Kérdés: Az előbb azt mondtad, hogy néhány hónapja ismered Gabert-t. Mikor mutattad be Georgette Thomasnak?

Válasz: Körülbelül két hónapja. Együtt vacsoráztunk egy étteremben, a csarnok mellett.

Kérdés: Mikor határoztátok el, hogy megölitek Eliane Darrést?

Válasz: Nem gondoltunk rá azonnal. Néhányszor összejöttünk. Jean-Loup mesélt a foglalkozásáról, a kollégáiról. Előbb csak elméletben terveltünk ki valami bűntettet, akkor még nem gondoltunk konkrét személyre. Játék volt az egész. Még nevettünk is, mert Georgette-et, amilyen naiv volt, biztosra lehetett venni, hogy őt elcsípnék. Aztán fordult a kocka. Egy alkalommal megemlítettem. Eliane-t, mert akkoriban nálam volt a lakáskulcsa, s tudtam, hogy van pénze.

Kérdés: Régóta nem jártál már Eliane Darrésnél?

Válasz: Már hónapok óta. Tudtam, hogy keresett néha egy kávéházban, a placé Dantonon, ahol először találkoztunk, de én már nem jártam oda. Már régi história volt az egész.

Kérdés: Kitől származott az ötlet?

Válasz: Mindhármunktól. Valamit mindenki hozzátett, de még akkor is csak játszottunk. Aztán Jean-Loup egyszer csak kijelentette, hogy összeállt a dolog, hülyék lennénk, ha nem csinálnánk meg. Mikor rájöttem, hogy komolyan gondolja, megijedtem. Szóltam Georgette-nak. ö meg azt mondta: „Hallgassuk meg, mit mond, az még nem kötelez semmire!” Egy este felmentünk Jean-Loup-hoz, a pont d’Austerlitz-i lakására. Megmutatta a pisztolyait. Mondta, hogy van hangtompítója is. S nem lehet semmi, probléma, mert ő is benne lesz az ügyben, de a másik oldalon. Majd úgy intézi, hogy épp szolgálatban legyen, mikor megkapják a gyilkosság hírét. S attól fogva mindig előre tudja majd, hogy állnak a dolgok.

Kérdés: Az az ötlet, hogy valakit a kiszemelt áldozat előtt megöljetek, tőle származik?

Válasz: Azt mondta, hogy csak egyféle tökéletes bűntény van. Az indokolatlan bűntény. Ha egy gyilkossági ügyben nyomoznak, s az ember úgy intézi, hogy két tanút is eltesz láb alól − közülük az egyik az előre kiszemelt áldozat −, akkor nincs semmi kockázat. Ismeri a munkatársait. Biztos, hogy az első gyilkosság ügyében nyomoznak majd. S a további kettőt egyszerűen összekapcsolják az előzővel. Az első gyilkosság viszont indokolatlan lesz.

Kérdés: Gabert tehát eleve három gyilkossággal számolt. S ez téged nem riasztott vissza?

Válasz: Már nem is tudom. Végig nem hittem, hogy komoly a dolog. De Georgette megriadt. Aznap este, mikor hazafelé mentünk, még tárgyaltunk a dologról. Akkor úgy gondoltam, Jean-Loup-nak igaza van. Attól a perctől fogva, hogy elfogadjuk a gyilkosság gondolatát, az áldozatok száma nem érdekes. S most is ezt gondolom.

Kérdés: Rivolani és a kis Sandrine halála sem számít?

Válasz: Akkor még nem tudtam, ki lesz az áldozat. S ha most azt mondom, hogy a számuk nem érdekes, akkor elvontan értem, nem látok arcokat. Először is soha nem láttam sem Rivolanit, sem Cabourg-t, sem a lányt… Talán ezért is gondoltuk Georgette-tel, hogy nem is igaz az egész.

Kérdés: Mikor határoztátok el, hogy végrehajtjátok a tervet?

Válasz: Amikor megtudtam, hogy Eliane valahol délen filmezik.

Kérdés: És mikor tudtad meg?

Válasz: Körülbelül két nappal azelőtt, hogy elutazott, aznap találtam meg a csekkfüzetet is. Már napok óta figyeltem a házát. Mikor elment otthonról, bementem a lakásba. Nem bolygattam fel semmit. A csekkfüzetet kerestem. Soha nem hagyta elől. Egyszer épp csak leszaladt valami sürgős bevásárlás miatt, s nem vitte magával a retiküljét. Benne volt a csekkfüzet s a szerződés Aix-en-Proyence-ba. Kivettem egy üres lapot a csekkfüzet közepéből, egy borotvapengével a tövét is levágtam. Jean-Loup vállalta, hogy miután megindul a vizsgálat, eltünteti a csekkfüzetet, nehogy megvizsgálják.

Kérdés: Honnan tudtad, hogy mennyi pénze van a bankban?

Válasz; Az íróasztalfiókjában volt egy elszámolás. Gyakran láttam. Eliane nagyon vigyázott a pénzére. De a csekkfüzetben is ellenőriztem, nem vett-e ki nagyobb összeget az elmúlt napokban.

Kérdés: Mikor állítottad ki a csekket?

Válasz: Nem én állítottam ki, hanem Georgette. Két estén át együtt dolgoztunk rajta. Egy régi társadalombiztosítási papírról másoltuk át a nevét, amelyet a fiókjából vettem ki.

Kérdés: És mi történt volna, ha a bankban leadott aláírás nem egyezik azzal, ami a papíron van?

Válasz: Ezt a kockázatot vállaltuk. Pénteken reggel kellett bemutatnom a csekket. Ha valami közbejött volna, nem csináltuk volna tovább. Jean-Loup szerzett nekem egy jogosítványt Rahis névre. Kicseréltük a fényképet. A bankban sokáig kellett várnom, de végül is nem támasztottak semmi nehézséget.

Kérdés: Honnan tudtátok, hogy Eliane Darrés épp a pénteki Phocéennel jön haza?

Válasz: Jean-Loup valamilyen ürüggyel megszerette a couchette-bérlök hévsorát s a marseille-i és nizzai repülőgép utaslistáját. Gondoltuk, hogy szerdáig lesz Marseille-ban, talán csütörtökig. A szerződése szerdáig szólt. Georgette úgy intézte a cégével, ahol meglehetősen szabad kezet kapott, hogy két bemutatóra is elutazhasson, az egyik épp Marseille-ban volt.

Kérdés: Aztán értesítettétek, hogy melyik vonatra, melyik fülkébe szálljon, igaz?

Válasz: Nem kellett volna ugyanabba a fülkébe szállnia. Nem tudom, mért választotta ugyanazt. Csak annyit mondtunk, hogy ugyanarra a vonatra szálljon. Ha Eliane a csütörtökivel jött volna, akkor Georgette azt mondta volna a cégnél, hogy nagyon elfáradt.

Kérdés: Gondolod, hogy szándékosan szállt be ugyanabba a fülkébe? Válasz: Mikor megtudta, hogy kihúzták a sorsjegyét, abba akarta hagyni az egészet! Elfelejtette, hogy én már pénteken felvettem a pénzt. S én csak péntek délután kaptam meg a táviratát.

Kérdés: Miért akart kiszállni a buliból? Hiszen hatmillió helyett így csak hétszázezre volt.

Válasz: Nem ismerték Georgette-et. Még ha ennek csak a felét, a negyedét, a tizedét nyeri, akkor is valami égi jelnek látta volna a dolgot. Akkor is ki akart volna szállni. Még soha semmiben nem nyert.

Kérdés: Emlékszel a távirat szövegére?

Válasz: Igen. „Terv kivitelezhetetlen. Majd megmagyarázom, Georgette.” Azt gondoltam, hogy begyulladt. De egyébként is csak pénteken kaptam meg a táviratot, azután, hogy a pénzt már felvettem.

Kérdés: Pedig bizonyára rögtön táviratozott. De ennek majd utánanézünk.

Válasz: A Dupont-Latinbe címezte. Bizonyos dolgokat ott helyeztem letétbe. S csak pénteken este mentem el oda.

Kérdés: A pénzt is ott helyeztétek el, és a pisztolyt is?

Válasz: Igen. Jean-Loup bőröndjében.

Kérdés: Tegyük fel, hogy Georgette Thomas épp azért foglalt épp abban a fülkéken couchette-et, ahol Eliane is, mert nyugtalan volt, s mert akart valamit csinálni. Tudtál erről?

Válasz: Én nem. De Jean-Loup tudta, mert nála volt az utasok névsora. Georgette biztos épp azért intézte így, mert előre tudta a dolgokat, s rá akart ijeszteni Jean-Loup-ra, Az ugyanis nem volt benne a tervben, hogy közülünk is kihallgassanak valakit tanúként.

Kérdés: Mikor a vonat megérkezett, mégiscsak megpróbálta feltartóztatni az avignoni lányt. Ezt mivel magyarázod?

Válasz: Nincs rá magyarázat. Georgette ilyen volt. Azt hiszem, az utolsó pillanatban beijedt, azt gondolta, hogy az ő hibájából most elkapnak minket.

Kérdés: Mikor tudtad meg, hogy megölték?

Válasz: Miikor Jean-Loup lakására értem, tizenegy óra tájban. Ott adtunk egymásnak randevút. Jean-Loup épp akkor jött vissza a gare de Lyonról, az első terepszemléről. Tramonit bezártuk a lakásba. Jean-Loup azt mondta, hogy a pénzen osztozunk. Mintha fejbe vágtak volna, mar nem is tiltakoztam.

Kérdés: Hogyan vitte el Gabert Tramonit a lakására?

Válasz: Nála volt Georgette Dauphine-ja. Letartóztatta a pasast azzal, hogy ha nem tiltakozik, talán lesz rá mód, hogy kihúzza a bajból Szegény nyomorult volt az a Tramoni.

Kérdés: Mikor öltétek meg?

Válasz: Mikor visszatértem a rue Croix-des-Petite-Champs-ból. Nem tudtam, hogy Jean-Loup meg akarja ölni. Azt hittem, elég, hogy Georgette meghalt. De abban a pont d’Austerlitz-i lakásban elővette a pisztolyt és a hangtompítót. Tramoni épp a pénzét számolta, még csak nem is sejtette, hogy útban van a golyó. Az ágy alá tettük be a holttestet. Aztán éjjel, úgy két-három óra tájban elvittük a Dauphine-nal. A quai de la Rapée-nál dobtuk be a Szajnába.

Kérdés: Aztán megöltétek Eliane Darrést is, mert a pénzt már felvetted. De Cabourg-t miért?

Válasz: Jean-Loup először úgy döntött, hogy végrehajtjuk eredeti tervünket. Később bevallotta, hogy egyes dolgokban tévedett, s hogy vannak bizonyos kellemetlenségek.

Kérdés: Jean-Loup rájött, hogy hallották, mikor letartóztatta Tramonit, hogy volt valaki a szomszédos fülkében?

Válasz: Igen. Tudta, hogy az egyik tanú volt az, de nem tudta, hogy melyik. Már akkor tudta, mikor visszament önnel együtt a gare de Lyonra, hogy megkezdjék a vizsgálatot. Észrevette, hogy a fülkében kettő helyett már csak egy bőrönd van. Előzőleg azt hitte, hogy Georgette vitt magával két bőröndöt az útra. De ha valaki előbb jött be a fülkébe, mint az a vasutas, az a valaki megláthatta őt. S ez a valaki csakis a fülke valamelyik utasa lehetett, hiszen elvitte a bőröndjét.

Kérdés: Ez minden?

Válasz: Nem. Történt valami incidens az út folyamán, amit nem egészen értett. Georgette összeszólalkozott Cabourg-ral. Tramoni mesélte el. Cabourg már az első este telefonált önökhöz, és megmondta a címét. Jean-Loup akkor azt mondta, hogy ő nem akar kockáztatni. Utánament, és megölte a „Centrál”-ban a szünetben. Csak másnap mondta meg.

Kérdés: Kié volt az az ötlet a lifttel?

Válasz: Az enyém. Egy este, mikor sokáig vártam Eliane-ra az ajtaja előtt, tréfából megcsináltam vele ugyanezt a trükköt. Elmagyaráztam Jean-Loup-nak, mit kell csinálni az ajtóval.

Kérdés: Nem te ölted meg Eliane Darrést?

Válasz: Én nem öltem meg senkit. Csak nem tudtam megakadályozni a dolgokat, Jean-Loup azt mondta, hogy ez így szükségszerű. Miután Tramonival végzett, már csak a gyilkoláson járt az esze. Azt mondta, hogy ha egyszer elkezdi az ember, utána már könnyű. A ma reggeli újságokból tudtam meg, hogy Rivolani se él már. És maguktól, hogy azt a lányt is megölte.

Kérdés: Mióta tudja Gabert, hogy Madame Garaudy nem volt rajta a vonaton?

Válasz: Kezdettől fogva, ő beszélt a kalauzokkal is, az első napon. Azok valami listát vezetnek az utasokról. Madame Garaudy nem szerepelt a listán. Jean-Loup egyszerűen nem vett tudomást róla. Mikor kikérdezte Madame Garaudyt, tudta, hogy a nő hazudik, amikor azt állítja, hogy rajta volt a vonaton, de ezzel az ő malmára hajtotta a vizet, mert még jobban összekuszált mindent.

Kérdés: Azt is tudta Gabert, hogy valaki mégiscsak feküdt azon a couchette-en.. S ez nem nyugtalanította?

Válasz: De igen. Volt még sok más is, ami nyugtalanította. Tramoni ostobaságai. Az, hogy túl sokat mutatkozott a vonaton. Meg hogy kivette a sorsjegyet abból az aszpirinos üvegből. Később a tanúk azt vallották, hogy Georgette az utazás alatt elővette ezt az üvegcsét a bőröndből. Valószínűleg a kézitáskájában akarta tartani. Mindig ott tartotta. S Tramoni, jobb híján, visszatette az üres üveget a bőröndbe, Jean-Loup azt mondta, hogy mindig ilyen hülyeségeken bukik le az ember.

Kérdés: Tramoni elmondta, hogyan tudta meg a hétszázezres nyereményt?

Válasz: Szegény fickó. Mikor megláttam Jean-Loup-nál, reszketett, mint a nyárfalevél. Azt mondta, hogy egyszerűen csak el akarta venni tőle a sorsjegyet. Aztán meg félt, hogy a nő kiabálni fog. Feljegyezte valamennyi sorsjegy számát, amelyet eladott. Mivel a nő nem mondta el neki, hogy nyert, azt hitte, meg sem nézte az újságot, s hogy nem is tudja, hogy nyert. Kivette hát a szabadságát, s elhatározta, hogy utánamegy Párizsba. Nem tudom, hogy akarta elintézni a dolgot. Azt hiszem, kicsit dilis volt.

Kérdés: S te hogy akartad elintézni a dolgot?

Válasz: Nem tudom. Bíztam Jean-Loup-ban. Mikor annak idején kiterveltük a dolgot a lakásán, minden olyan egyszerűnek látszott, nem láttunk egyetlen arcot sem magunk előtt. S én azelőtt még életemben nem láttam pisztolyt.

Kérdés: Miért gyűlölöd?

Válasz: Nem gyűlölöm.

Kérdés: Akkor miért adod ki?

Válasz: Mert ennek már nincs semmi jelentősége. Mert ez már nem változtat a dolgokon. Mert a pénzt már felvettem, mielőtt ő felszállt a vonatra. Mert ha nem teszi meg Tramoni, akkor ő öli meg Georgette-et. Biztos vagyok benne. Szüksége volt valakire.

Kérdés: Miért eszeltétek ki ezt a tervet?

Válasz: Nem értem a kérdést.

Kérdés: Miért tettétek?

Válasz: Nem tudom. El akartunk menni Dél-Afrikába vagy Ausztráliába. Én mentem volna előre, Eliane hatmilliójával, aztán később Georgette is utánam jött volna. Talán Jean-Loup is. Valamit mindenesetre kezdtünk volna a pénzzel. Elutaztunk volna.

*

A Grazzi nevezetű férfi az asztalra könyökölt, egyedül ült a főnöki irodában, homlokát bal tenyerébe támasztotta, jobb kezében egy Smith és Wesson márkájú pisztolytárból, származó két utolsó golyó. Dinóra gondolt, a kisfiára, aki hároméves és hét hónapos, s aki összeszorított ököllel alszik, szóval mindenféle ostobaságra, mint mindig. Mikor a főnök belépett, a két golyót lassú mozdulattal letette maga elé.

A főnök ránézett, becsukta az ajtót, ledobta a kezében szorongatott gépelt lapokat az asztalába, hát, mondta, Monsieur Sherlock Holmes, remélem, jól szolgál az egészsége, este moziba kellene mennem, de ennek a programnak, azt hiszem, lőttek. Elővett egy cigarettát a kabátja felső zsebéből, s azt mondta, hogy az a kőszívű Frégard, úgy látszik, mintha megkönnyebbült volna, egy kis tüzet, légy szíves, folyton ellopják a gyufámat. Az ajtó ismét kinyílt, Mallet dugta be a fejét a szobába, hogy bejelentse: a lány itt vár a folyosón.

Bambi egy szót se szólt. Csak állt az asztal előtt, szép, kissé sápadt-arcát megvilágította a lámpa fénye. Grazzi figyelte őt, mialatt a telefonba beszélt:

– Ide figyelj, kisöreg. Most hét óra van. Egy órán belül érted jönnek, s elvisznek Marignanba. Apád beleegyezett. Egy Algériából érkező katonai gép vesz fel. A Le Bourget-n várlak.

– Hány óra felé érek oda?

– Tizenegy körül. Ma éjszakára elkértelek apádtól. Holnap reggel érted jön.

– Hogy védjen?

– Nem, azért, hogy tiszta fehérneműt hozzon, Lehet, hogy találkoznod kell Gabert-ral és Grandinnal, rendben?

– Ha már találkoznom kell valakivel, jobb szeretnék valaki mással.

– Tizenöt másodperced van, aztán leteszem.

Mialatt a lány átvette a kagylót, s ott állt, egyenes tartással a kék kabátjában, szőke haját megvilágította a lámpa fénye, a főnök cigarettára gyújtott, s a hamut leverte a kabátjáról, arca fénylett, mint rendesen, vonásai kissé fáradtak voltak.

Grazzi megkerülte az asztalt. Hallotta a vonal másik végén a fiú hangját duruzsolni. Mademoiselle Benjaminé Bombat egyenesen állt a lámpa alatt, a felügyelőknek háttal, s csak a fejével bólogatott csendben, igen, igen, igen. Halló, mondta a fiú, hallasz engem, odavisznek, halló, látjuk egymást, már ma este látni foglak, halló, hallasz engem, nem felelsz semmit, Bambi? Azt mondta, hogy Bambi, kicsikém, Bambi, mire a lány továbbra is szótlanul bólogatott szőke fejével a lámpa alatt, s ez azt akarta jelenteni, hogy igen, igen, igen.

Tartalom

- Így kezdődött az egész
- Nizza
- A 226-os couchette
- A 224-es couchette
- A 222-es couchette
- A 221-es couchette
- A 223-as couchette
- A 225-ös couchette
- A 000-s couchette
- Így végződött az egész