Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: szocialista krimi; magyar nyelvű; krimi; 2010-es évek; bolgár
Description: Ciánkáli, szívszélhűdés, gázmérgezés? Az áldozatok, sajnos, nem beszélnek e krimi-trilógia (A felügyelő és az éjszaka, Egy ember a múltból, Brazil dallam) egyikében sem. Véletlen baleset, öngyilkosság vagy tökéletes bűntény történt? Petar Antonov, a mai bolgár Sherlock Holmes, nem hisz a véletlenekben, hanem egy csipetnyi megérzéssel, jó adag fanyar humorral kutat, illetve kombinál. A rokonszenves nyomozótiszt megpróbál magánéletet is élni, ámde az ügyeletes hulla mindig „közbeszól”. A sajátos humorral megírt mű, amely éppen humora miatt emelkedik ki a műfaj hasonló alkotásai közül, lebilincse
Publisher: L:J:

BOGOMIL RAJNOV − HÁROM TALÁLKOZÁS A FELÜGYELŐVEL

Ciánkáli, szívszélhűdés, gázmérgezés? Az áldozatok, sajnos, nem beszélnek e krimi-trilógia (A felügyelő és az éjszaka, Egy ember a múltból, Brazil dallam) egyikében sem. Véletlen baleset, öngyilkosság vagy tökéletes bűntény történt? Petar Antonov, a mai bolgár Sherlock Holmes, nem hisz a véletlenekben, hanem egy csipetnyi megérzéssel, jó adag fanyar humorral kutat, illetve kombinál. A rokonszenves nyomozótiszt megpróbál magánéletet is élni, ámde az ügyeletes hulla mindig „közbeszól”. A sajátos humorral megírt mű, amely éppen humora miatt emelkedik ki a műfaj hasonló alkotásai közül, lebilincselő, egyéni hangvételű, érdekfeszítő olvasmány.

BOGOMIL RAJNOV

HÁROM TALÁLKOZÁS A FELÜGYELŐVEL

I.
A felügyelő és az éjszaka

Az asztalok mindig jelen vannak, és ezek az üres íróasztalok, az említett villanykörte sugárzó fényében, igazán lakályossá teszik a szobát.

Olyan fura meghittség ez, amitől az embernek kedve támad kutya módra hátraszegett fejjel hangosan felvonítani.

Sikerül elfojtanom magamban ezt az atavisztikus indulatkitörést, és csak a kalapomat lököm feljebb, ami az én külön nyelvemen azt jelenti: Fel a fejjel, barátom, barátságosabb arcot kérek!

Így is van, megpróbálok vidámabb képet vágni, sőt halkan fütyörészni kezdek. Egyre az örök melódiát, az én dalomat fütyülöm, amely nem twist, nem is rock and roll, hanem egy réges-régi, még a ballonkabátomnál is ósdibb tangó.

Fütyörészgetek, és két ujjamat a dallam régimódi taktusára mozgatom az asztalon, és ujjaim észrevétlenül emberfigurákká válnak ő meg én −, két parányi ember kering az asztalon, amely már nem is asztal, hanem táncparkett abban a kerthelyiségben, ahol ez a történet elkezdődött.

Táncparkett… Már maga a szó is kellőképpen árulkodik az eset komolyságáról. Táncparkett, ahol olyan merev vagyok, mint a hullák, amelyekkel foglalkozom. A tengerparton történt… Ahogy Pállal és Virginiával, éppen csak hogy vállalati beutaltak között. Az étterem hangszórójából egyre ugyanaz a melódia áradt.

Bizonyára ez volt az egyetlen lemez, amely még nem kopott el teljesen a használattól. Ugyanezt a dalt harsogta a hangszóró azon az estén is, amelyen összeismerkedtünk − ő meg én. A többiek kihasználták az alkalmat, és táncolni mentek. Kettesben maradtunk az asztalnál.

Szerencsétlen dolog, de én, aki annyi kihallgatást folytattam le, egyetlen épkézláb kérdést se tudtam kibökni. Az is igaz, hogy ebben sem segített nagyon. Csak miután megtudta, hogy mivel foglalkozom, jegyezte meg félhangosan: Szörnyű lehet, ha az ember az életet mindig csak az árnyékos oldaláról látja.

Eddig a pillanatig eszembe sem jutott, hogy én az élet árnyékos oldalát látom. De ő tanárnő, és nyilván jobban ért az ilyesmihez. A hangszóró hirtelen elnémult, majd újból rákezdett ugyanarra a dalra.

− Nincs kedve táncolni? − kérdezte.

− Lenne kedvem, de nem tudok − feleltem.

− Nem tesz semmit, próbáljuk meg.

És odalent, a sötétben zúgott a tenger…

Ebben a pillanatban végre megcsörren a telefon, és én anélkül hogy felriadnék az álmodozásból, felemelem a kagylót, és gépiesen motyogom:

− Készen van? Azonnal megyek.

Azután újból a szemembe húzom a kalapomat.

Az én külön nyelvemen ennek a mozdulatnak a legkülönfélébb értelme lehet, most például a következő: Munkára fel, elég volt az ábrándozásból! Teljes menetsebességgel lerántom a fogasról a ballonomat, és belebújok, s közben rohanok le a lépcsőn, de a tangó továbbra is ott búg a fülemben, ugyanúgy, mint akkor a kerthelyiség táncparkettjén, és a történet is egyre ott motoszkál a fejemben, s amit csinálok, azt teljesén gépiesen teszem, a szokás hatalma folytán. Egyszóval ez a dallam megakadályoz abban, hogy úgy cselekedjem, mint egy tudatosan ténykedő nyomozótiszt, hanem valamiféle automatává varázsol,, amely bólint az udvaron összegyűlt kollégáinak, beül a begyújtott motorral várakozó kocsi hátsó ülésére, kinyújtózik, már amennyire a szűk hely lehetővé teszi az ilyesfajta fényűzést, és szemébe húzza a kalapját, hogy kirekessze mindazokat a jól ismert és nem éppen kellemetes dolgokat, amelyekkel a munkanap elkezdődik, és azért, hogy még néhány percig lelki szemei előtt láthassa azt az emberpárt az éjszakai táncparketten.

Felbőg a motor az egyes fokozatban, azután nekilódul. Behunyom a szemem, és széles karimájú kalapom árnyékában több tudatosságra serkentem magam, de továbbra is félig elnyúlva ülök, mert magam körül csukott szemmel is jól ismerek mindent: a gépkocsivezető meg a laboratóriumból jött hadnagy hátát, a fényszóró sárga fénnyalábját, amely épp hogy átfúrja a ködöt, na meg a házak homlokzatának szürke körvonalait, amelyek elmosódva rajzolódnak ki a párás virradatban.

A kocsi egy ideig döcög, azután megáll.

Látatlanul is tudom, hogy a törvényszéki orvosszakértő háza előtt álltunk meg. Látatlanul is tudom, hogy ő az, és. senki más, aki ebben a pillanatban kinyitja a kocsiajtót, és nagy nyögések közepette elhelyezkedik mellettem az ülésen.

− Szép időnk van, ugye?

Minden jel arra mutat, hogy a kérdés nekem szól. Kalapomat kényelmesen visszatolom megszokott helyére, és unottan végigmérem a halottszemlék virtuóz művészét.

− A te szakmádhoz igazán felesleges a napsugár meg az ibolyaillat − jegyzem meg, amikor a kocsi újból nekiindul.

− Nem értek veled egyet, édes fiam. Napsugárra és ibolyára mindenkinek szüksége van.

Na meg természetesen bőséges reggelire. Jól bereggeliztem. Munkába menet mindig jóllakom. Különösképpen ilyen fránya időben.

A reggeli hasznosságáról szóló elmélkedés nem újdonság, számomra. Szórakozottan hallgatom, és ugyanolyan szórakozottan veszem elő a cigarettásdobozt a zsebemből. Végzetes hiba, mert máris hallom a jól ismert mondatot.

− Kínálj meg, légy szíves!

− De hiszen te leszoktál a dohányzásról.

− Le bizony − adja értésemre a boncolás Paganinije, miközben szemérmetlenül matat a dobozban, hogy minél puhább cigarettát válasszon ki magának.

Beletörődve felsóhajtok, és odaadom a gyufát, hogy rágyújthasson.

− Igazán érdekes: valahányszor veled dolgozom, mindig éppen leszoksz a dohányzásról. Kár, hogy ez az elhatározásod nekem egy kicsit sokba kerül.

Paganini élvezettel szívja le a füstöt, és jóságosan javasolja:

− Szokj le te is!

− Köszönöm. Anélkül is rengeteg dologról kell lemondani. Így például valamikor az orvosi pályáról kellett lemondanom…

− Ezt már hallottam − dünnyögi az orvos −, de azért csak ismételgesd nyugodtan.

− A folytatást még úgyse hallottad.

− Miszerint?

− Sokáig kínzott, hogy a nincstelenség megakadályozott abban, hogy orvos legyek… Bizony, sokáig gyötrődtem…

Itt szándékosan félbehagyom a mondatot, amíg meg nem hallom a kérdését:

− No és azután?

− Azután, semmi − válaszolom. − Találkoztam veled, és rájöttem, hogy semmit sem veszítettem.

− Számítottam rá, hogy valami ilyesmi lesz a csattanó… − jegyezte meg a törvényszéki orvos a bosszúság leghalványabb jele nélkül.

Éppen ez bosszant leginkább ebben az emberben, hogy sohasem sikerül megharagítanom.

Szólítottam már a hullametszők Paganinijének, öregemnek nevezem, noha csak nyolc évvel idősebb nálam, azután érdemes sírásónak titulálom, de semmi sem képes mi rendíteni felhőtlen nyugalmát.

− Tulajdonképpen, apókám − mondom békítőleg −, kiérdemelsz némi tiszteletet, gaz, hogy csak hulláknál tartasz vizitet, de legalább te magad nem gyártod őket, amint azt néhány kollégád teszi…

Még néhány ehhez hasonló dicsérettel szeretném illetni, azonban a kocsi épp ebben a pillanatban megáll, és a sofőr hátrafordul:

− Őrnagy elvtárs, ez a 27-es szám.

Kinézek az ablakon, és a homályban rozsdamarta, öntöttvas virágokkal és. egyéb ósdi cirkalmakkal díszített vaskerítést fedezek fel.

− Hajts be − mondom. − Nincs szükség rá, hogy szabadtéri színjátékot rendezzünk.

A kocsi nehézkesen döcög a fasorban. Jobbról magas fák csupasz, vizes ágai, balról pedig egy hajdan fényűző villa fekete körvonalai bontakoznak ki. Bánatos, szürkés ablakok.

Vedlett vakolat. Nyirkosság és mélabú. A magas lakbérről nem is szólva. Agyamban, szokás szerint, rögzítem a környezet sajátosságait. Az ablakok elhelyezkedése. Földszint. Télikert, amely az egyik szobába vezet. Kissé odébb a bejárat.

Kiszállunk, felmegyünk néhány lépcsőfokon, és egy nagy, sötét hallba jutunk. Ez is ama hagyományos helyiségek egyike, amelyek a múltban a jólétet jelképezték, de ma már főleg arra szolgálnak, hogy az ember elbotoljék a félhomályban szanaszét szórt bútorokban.

Ezúttal, szerencsére, a hall üres, nem számítva az ügyeletes rendőrt, akit a sötétben az egyik szobaajtó előtt fedezek fel. Szakmai érzékem azt súgja, hogy erre kell venni az irányzékot.

Mellesleg, most már abban a szobában vagyunk, amelyet ezentúl a tett színhelye elnevezéssel fogok illetni. A tett színhelye elég tágas, bár ez első pillanatra nem derül ki, mivel a teret teljesen felesleges bútordarabok tömege foglalja el: két ruhásszekrény, az egyiken óriási tükör, a másik tükör nélkül, márványlapos pohárszék, asztalkák, amelyekre aligha helyezhető valami, hiszen üresen is alig sikerül megtartaniuk az egyensúlyt, gigantikus japán vázahamisítvány, fésülködőasztal, időtől megvakult kerek tükörrel, karosszékek és zsámolyok, két fikusz a télikert ajtaja mellett, és még egy csomó más holmi, amelyek felsorolásától tartózkodom, nehogy a naturalizmus vádja érjen.

A családi bútordaraboknak ebből a tömegéből kiválik néhány tárgy, amely jelen történetben némi szerepre tarthat igényt. Egy súlyos, politúrozott asztal. Rajta egy doboz bonbon, fél üveg konyak, két pohár konyakmaradékkal: az egyik majdnem érintetlen, a másik pedig csaknem üres. Az asztal mellett két szék. A szoba túlsó végében ormótlan kétszemélyes ágy. Az ágy fölött egy tekintélyes férfi bekeretezett fényképe. Az ágyon kiterítve pedig a kép eredetije.

Észreveszem, hogy a férfi elég kényelmetlen helyzetben fekszik. Az arckifejezése sem tetszik nekem, nyoma sincs rajta a fénykép magabiztos mosolyának. Habár, mellesleg, az a fotós vigyor sem vívta ki a tetszésemet. Van benne valami kihívó szemtelenség. Aztán ha ezt a mosolyt hozzáadjuk a környezet további tényezőihez, arra a következtetésre juthatunk, hogy a ház ura a múltban nagyjából elégedett lehetett a sorsával.

A helyszínt szemlélem, de azért arról sem feledkezem meg, hogy fél szemmel barátom, a törvényszéki orvosszakértő manővereire ügyeljek. Ez az elővigyázatosság korántsem felesleges, mert amikor ez a boncművész a tetem fölé hajol, azzal a szilárd eltökéltséggel, hogy megállapítsa a diagnózist, éppen jókor kiállók fel:

− Dokikám, csak semmit a kéznek…

− Értem én a dolgomat, fiacskám − dörmögi a hullametsző, és visszarántja a kezét.

− Nem is kételkedtem, benne… Legutóbb is annyi ujjlenyomatot hagytál a gyilkos késén, hogy ha le akartam volna rövidíteni a nyomozást, nyugodtan letartóztathattalak volna.

Hátam mögött villan egyet a fényképezőgép vakuja, azután másodszor, harmadszor is. A hadnagy tudja a dolgát, akárcsak a többiek. A helyszíni szemle elkezdődött. Elkezdődött egy új nyomozás. Elkezdtünk egy új munkanapot.

Hajdanán a zseniális mesterdetektívek sasszemük egyetlen villanásával mindent kiderítettek, a gyilkos becenevét is beleértve. Nekünk meg az rendeltetett, hogy csigalassúsággal haladjunk előre. Totálképek. Részletfelvételek.

Tárgyfelvételek: És körmölés. Statikus szemle.

Dinamikus szemle. És újfent körmölés.

Ujjlenyomatok. És körmölés. Amíg egy családi fénykép- és dokumentumalbum nem kerekedik ki belőle, amelyből csak a legfontosabb hiányzik: gyilkosság vagy öngyilkosság történt?

− Gyilkosság vagy öngyilkosság? − ismétlem ezúttal fennhangon.

− Erre neked kell megadnod a választ mormolja a törvényszéki orvos.

− Mikor állt be a halál? − kérdem, és közben az éjjeliszekrényen álló ébresztőórára pillantok.

A detektívregények óráival ellentétben, amelyek mindig a végzetes pillanatban állnak meg, az ébresztőóra éles bádoghangon ketyeg.

− Hogy mikor állt be a halál? − az orvos megvakarja feje búbját, és azt mondja: − Éjféltájban.

− A halál oka?

− Keserűmandula-illatot érzek − jegyzi meg Paganini.

− Ez a gyermekkoromat juttatja eszembe − mondom.

− Énnekem meg a ciánkálit − vonja a vállát az orvos.

− Van még mondanivalód?

− A többit majd később. Mellesleg, tekintheted öngyilkosságnak. Ha persze menet közben-, előkerül a gyilkos, és vallomást tesz, legfeljebb kijavítjuk a jegyzőkönyvet… De a fordítottjából is kiindulhatunk: keresd a gyilkost, s ha nem találod, akkor öngyilkosságnak tekintjük.

Barátom hirtelen félbeszakítja orvosi tanácsait, nyilván valami frissen támadt ötlettől hajtva az asztalhoz lép, és a majdnem teljesen üres pohár után nyúl.

− Doktor úr, kérem szépen − nyög fel a hadnagy.

Az orvos elkapja a kezét, azután előrehajol, és elővigyázatosan megszagolja a poharat.

− Ahogy gondoltam. Keserűmandula- és konyakillat.

− Milyen konyak? Pliszka vagy Extra?

− Kóstold meg − javasolja nyájasan −, te jobban értesz a konyakokhoz.

Bosszúsan néz rám, nyilván le van sújtva amiatt, hogy mi továbbra is töprengünk ilyen nyilvánvaló helyzetben.

− Minden olyan világos, hogy csak a magadfajta embergyűlölő tételezhet fel gyilkosságot.

− Így igaz − bólintok. − Különösen, ha nem lenne itt a második pohár. De amikor ketten isznak, és a mulatozás után csak egyetlen hulla marad a színen, mégiscsak rákényszerül az ember, hogy ellenőrizze, ki az a másik, aki ilyen jól bírja a ciánkálit.

Ezekkel a szavakkal hátat fordítok Paganininek, hogy nyugodtan szaglászhassa a poharakat, és kimegyek a hallba.

− Ki lakik még itt? − kérdezem a rendőrtől, aki kint áll a félhomályban.

− A balról nyíló szobában Dimov ügyvéd, a jobb oldalsóban pedig Baevék.

− Más nem lakik itt?

− Dehogynem. Lent az alagsorban laknak még.

Látnom kell ezt az alagsort. Az alagsorok mindig gyanúsak. Titkos ajtók. Föld alatti bejáratok.

Ilyesmi minden regényben előfordul.

Lemegyek a lépcsőn, és egy frissen meszelt szűk folyosóra jutok, amely nagyjából úgy van megvilágítva, mint a dolgozószobám. A folyosóról három ajtó nyílik. Kopogtatok az elsőn.

Az ajtó hirtelen kitárul. Annyira hirtelen, hogy az a benyomásom, a háziasszony az ajtó mögött hallgatózott. Sebtében megmutatom szolgálati igazolványom.

− Ó, felügyelő elvtárs, parancsoljon. Katja vagyok, Katja a nevem, bizonyára említették már önnek. Sőt fel is akartam menni, hogy a rendelkezésére álljak, de utasítottak, hogy várjak itt.

Belépek a szobába, szemügyre veszem a berendezést. Itt is ugyanaz a zsúfoltság, mint az elhunytnál, azzal a különbséggel, hogy a bútorok egy fokkal hitványabbak, és a falon fénykép helyett egy kopott szőnyeg lóg. A faliszőnyegre méltóságteljes oroszlánt hímeztek hatalmas zöldpaprikák közé, amelyek nyilván az őserdő buja növényzetet vannak hivatva ábrázolni. Amíg e nemes állat képét szemlélem, hátam mögött a káráló hang egy pillanatra sem szünetel: −… Micsoda szörnyűség, ugye, bár a megboldogult sem volt ma született bárány, no de azért mégis, ilyen hirtelen, ugye… Szeretném látni, milyen szemeket mereszt majd Mara, a barátnőm, a szomszédasszony. Hej, de sokszor hajtogatta: Hát ez az ember sohasem fog megöregedni… Mindnyájan, öregszünk, ki hamarébb, ki meg később, Marinovnak azonban, az isten nyugosztalja, folyton a lányokon járt az esze, állandóan virgonckodott és…

− Várjon csak, lassabban − állítom le hirtelen megfordulva. − Sorban menjünk. Először, másodszor és harmadszor…

Az asszony egy pillanatig megszeppenve bámul rám, tátva marad a szája, tágra nyílik a szeme. Nyilván először hallja életében, hogy így is lehet beszélni: tervszerűen, egyes, kettes, hármas ponttal. Aztán meghátrál:

− Ahogy parancsolja, felügyelő elvtárs.

Ahogy a leghelyesebb lesz. Én Marának is szoktam mondani…

És újrakezdi.

− Várjon csak − kiáltok rá, hogy félbeszakítsam ezt a szóáradatot. − Először is, mióta ismeri Marinovot?

− Hogy mióta ismerem? Hát emlékszem is én arra? Harminc éve, vagy tán több… Még kislány koromtól, amikor idekerültem ebbe a házba, de akkor nem volt ilyen elhagyatott, mint amilyennek most látszik, hanem főúri ház volt. Plüsskanapékkal, süppedő szőnyegekkel, stukkós mennyezettel, és a parkett úgy ragyogott, akár enni is lehetett volna rajta, hiszen itt mindent mi takarítottunk Marával, a barátnőmmel…

− Marinov mivel foglalkozott?

− Bizony jó foglalkozása volt, meg a nagyságos asszonnyal is, isten nyugosztalja, szép hozományt kapott…

− Mivel foglalkozott? − ismétlem türelmesen.

− Detektív volt. Afféle magánnyomozó, akiket egy időben azért béreltek fel, hogy kiderítsék: ki kivel hűtlenkedik, meg ilyesmik, csakhogy a munkát olyan kulik végezték, mint például Dimov elvtárs, Marinov úr pedig a dolgozószobájában trónolt, és csak parancsokat osztogatott: te ide mész, te meg ezt csinálod… Bennünket is jól kifacsart, ha hat kezem lett volna, az sem lett volna elég, mennyiszer mondtam Marának, akiről, úgy hiszem, beszéltem már önnek ..

Tehát először, másodszor, harmadszor? Mire egyet mondhatna az ember, ez a nő már a százegyediknél tart. Dől belőle a szó, a környék élő krónikája, hatalmas száját úgy tátogatja, mint a szárazra vetett hal, és töviről hegyire elmagyarázza, hogyan is volt valamikor, és mi történt azután, és hogy az államosítások idején, hogy ne költöztessenek be a házba idegeneket, Marinov magához vette egykori ügynökét, Dimovot, meg régi könyvelőjét, Baevet, és hogy milyen szerep jutott ebben az egész históriában a két elválaszthatatlan barátnőnek, Katjának és Marának.

Csak úgy ömlik belőle a szó, és még csak rá se hederít arra, hogy engem néhány pontosán körülhatárolt kérdés érdekel: ki, kit, hogyan, mikor és miért, mert. az összes válasz közül jelenleg csak az az egyetlen adott, amelyik az ágyon fekszik kiterítve.

− Miből élt Marinov? − sikerül megkérdeznem egy lélegzetvételnyi szünetben.

− Hát a fivére rendszeresen küldte neki a dollárt külföldről, nem kellett őt sajnálni, meg csak a legutóbbi időben is a villájáért, amelyet eladott, több mint tízezret kapott, és biztosan még hozzá sem nyúlt, mert…

− Várjon − emelem fel a kezem. − És maga szerint miért lett öngyilkos?

− Miért?

Katja arca titokzatos kifejezést ölt. Bizalmasan hozzám hajol, és olyan hangos suttogással, amelyet a város másik végében is hallani lehet, a fülembe sipítja:

− Ha engem kérdez, ez nem öngyilkosság, hanem gyilkosság…

Hálától eltelve én is odahajolok hozzá, és ugyanolyan bizalmas suttogással kérdezem − Ön követte el?

Katja hátrahőköl, mint akit leforráztak.

− Én-e?…

− Hát ki?

− Baev, ki más lehetett volna? Az egész környék tudja, hogy Baev neje néhány külföldi rongyért meg egyéb holmiért összeszűrte a levet Marinovval, és ezért a két férfi ki nem állhatta egymást, és… Az élőbb gondoltam, hogy megmondom önnek, de hát kihagy az agyam: ma reggel Baev, úgy látszik, valamit keresett Marinov szobájában.

− Mi az, hogy úgy látszik?

− Hiszen tudja már, ugye, hogy a holttestet mi ketten találtuk meg a díjbeszedőnővel.

A díjbeszedő mindig reggel hétkor jön, és Marinov nálam szokta hagyni a pénzt, hogy ne ébresszék fel. De ezúttal elfelejtette ideadni, és ezért felmentünk a nővel, kopogtattunk, de mivel senki, sem jelentkezett, lenyomtuk a kilincset. Az ajtó nyitva volt. Felgyújtottuk a lámpát, és én akkor a télikert üvegfalán keresztül megláttam Baevet hátulról, éppen akkor osont kifelé, megesküdnék rá, hogy Baev volt, jól láttam a lámpa fényében a kockás felöltőjét, bár igyekezett eltűnni.

− Tehát Baev, és senki más.

− Baev. Biztos vagyok benne, hogy ő az. Bár ha engem kérdez, akár Dimov is lehetne.

− Dimov?

− Igen, bizony, Dimov. Marinov és Dimov. Egyáltalán nem szenvedhették egymást, bár olykor dominóztak, de ilyenkor is csak veszekedtek, Marinov azt képzelte, hogy parancsolgathat Dimovnak, mintha Dimov még mindig a szolgája lenne, nem pedig egy jólmenő ügyvéd…

− Tegnap este is dominóztak?

Az asszony hallgat. Arca ravaszkás, óvatos kifejezést ölt.

− Nem vettem észre.

− A maga szobája pontosan Marinové alatt van. Nem hallatszik le, hogy mi zajlik odafenn?

− Csak azt hallom, ha nagyon zajonganak.

− És tegnap éjjel mit hallott?

− Semmit.

− Hangokat, lépéseket sem?

− Semmit sem hallottam, elalvás előtt egyáltalán semmit. Én, tudja, korán fekszem.

− Ki lakik még itt lenn?

− Hát egy sereg ember… Itt ni, a függöny mögött alszik Zsana, az unokahúgom. Amott, abban a két kis lyukban lakik Szlavov mérnök meg Kolev doktor, rendes fiúk.

− Egy pillanat − emelem fel ismét a kezem. − Hol van az unokahúga? Lehet, hogy ő hallott valamit.

− Á, ő semmit sem hallhatott, ezt garantálom, mivel tegnap éjjel nem is volt itthon. A barátnőjénél aludt. Szlavov és Kolev meg már elmentek hazulról. Ilyenkor mindenki dolgozik. Legfeljebb Baevné lehet otthon. Az efféléknek nincs más dolguk, csak manikűröztetnek meg egymásnak ugrasztják az embereket.

Na, rendben van, mondom magamban. Akkor kezdjük Baevnéval, a végzet asszonyával, aki összeugrasztja az emberekei Megkönnyebbülve hagyom ott a szóáradatot, amely tovább zuborog a hátam mögött.

Megszámlálom a lépcsőfokokat visszafelé, s újból a félhomályos hallban vagyok. Kopogtatok az első ajtón. A kopogtatás, mellesleg, egyik leggyakoribb, noha korántsem legkedveltebb foglalatosságom.

Ami az ajtókat illeti, annyi helyen ácsorogtam már, hogy a főváros postásai együttesen sem kelhetnének velem versenyre. Néhány kollégámnak az a véleménye, hogy kissé túlzásba viszem a dolgot, mert gyakorlati szempontból nézve a kérdést, ha az ember beidézi a feleket a hivatali szobájába, semmivel sem ér el kevesebbet, mint ha a nyakukra jár, akár egy díjbeszedő. Én azonban ebben a kérdésben ragaszkodom az álláspontomhoz, annak ellenére, hogy ez súlyos következményekkel jár személyes költségvetésemet illetően, és különösen terheli a lábbelik vétele és javítása rovatot.

Mert akárki legyen is az, az irodámban egy szál magában, arckifejezésével és szavaival kevesebbet árul el, mint megszokott környezetében. Ezenkívül pedig mi hasznom van nekem, abból, ha rabolom a mások idejét, amikor engem épp azért fizetnek, hogy a saját időmet fecséreljem.

Egyébként, elég a mellébeszélésből, mert még azt hihetik, hogy én is olyan író vagyok, aki csak azért ír hosszan, hogy több pénzt kapjon.

Szóval, alighanem említettem volt, hogy kopogtattam Baevék ajtaján. Az ajtó nyomban kinyílt. Ebben a házban, lám, minden lakó ügyeletet tart az ajtó mögött. Előttem áll Dóra Baeva, a végzet asszonya. Tényleg elég szemrevaló nő, főleg, ha leszámítjuk a fölösleges festéket. A rúzs meg a szénceruza hagyján, ez még elmegy. No de a kék szemhéj… Miért nem inkább az orrát festi zöldre?

− Az elvtárs a rendőrségtől jött, nemde? − csicsergi Baevné, és ezzel megkímél attól a fáradtságtól, hogy az igazolványomat keresgéljem. − Éppen önt vártam. Itt ülök, amint látja, és várom, hogy feloldja a házi őrizetet.

A végzet asszonya valóban utcai ruhát öltött. Szép sötétszürke kosztümjén a gombok antik érmék utánzatai. Elegáns külső és Chanel-illat, vagy valami más, de mindenképpen külföldi parfüm.

− Szó sincs házi őrizetről − mondom nagylelkűen. − Puszta formalitás az egész. És teljesen a maga érdekében: most tíz percet elveszít, hogy ne vesztegessen el két órát holnap a rendőrségen.

Dóra értékeli nagylelkűségemét, és bájosan elmosolyodik:

− Nagyon kedves. Fáradjon be.

Pontosan ezt teszem. A szoba nem túlzottan nagy, a berendezés pedig olyan ízlésre vall, amely enyhén szólva primitív. Fehér és piros furnérból készült, fél szobát elfoglaló gigantikus szekrény. Műselyem terítők és terítőcskék a szivárvány minden színében, még olyan színárnyalatokban is, amelyek a mi légköri viszonyaink között ismeretlenek. Az asztalon bambusznád keretben egy fénykép. A fénykép idős, jól táplált, puffadt képű férfit ábrázol. Úgy fest, mintha léggömböt készülne felfújni.

− Az édesapja? − kérdezem szórakozottan a képre mutatva. − Hasonlítanak egymásra.

− Nem, a férjem − mormolja zavartan Dóra.

− Ó, ezek a nagy korkülönbséggel kötött házasságok. Mellesleg, ha nem titok, miért ment hozzá? Hogy az öné legyen ez a szekrényóriás, vagy a szófiai lakhatásért?

− Ez igazán nem volt szép öntől − a fiatalasszony bosszúsan beharapja a száját. − Nagyon hiszékeny voltam. Mindig csalódtam.

− Hogyhogy mindig? Talán Baevban is csalódott?

Egy pillanatig hallgat, azután újból elmosolyodik:

− Megengedi, hogy rágyújtsak?

− Éppen ezt akartam öntől kérni…− jegyzem meg gálánsán, és készséggel veszem elő a dobozt. Micsoda különbség: egy szép hölgyet megkínálni, vagy pedig megengedni a doktornak, hogy kiválogassa a legpuhább cigarettát.

Dóra divatlapba illő pózban tartja a cigarettát, bíbor ajkai közül füstfellegeket ereget, és közben merészen keresztbe teszi a lábát.

− Honnan jött rá a szófiai letelepedési engedélyre?

− Sima feltételezés − válaszolom szerényen, és illedelmesen szemügyre veszem a kivillanó térdeket.

− Maga veszedelmes ember.

− Olyan hangsúllyal mondja, mintha maga lenne az − mondom mosolyogva, miközben jelentőségteljesen szemlélem a combjait. − De térjünk a tárgyra. Milyen volt a viszony a férje és Marinov között?

− Nem valami ragyogó. De rossznak sem mondhatnám.

− Néhány tanú más véleményen van.

− Az emberek mindig túloznak. Különösen az a szószátyár Katja.

− És mi volt az oka annak − maga szerint −, hogy a viszonyuk nem volt egészen… jó?

− Nem tudnám megmondani. Valamilyen régi nézeteltérés. Nagyon régóta ismerik egymást.

− A férje valamikor Marinovnál dolgozott, ugye?

− Úgy rémlik, hogy igen.

− És az nem rémlik, hogy Marinov némi rokonszenvet táplált maga iránt?

− Kevés olyan nő akadt, aki iránt Marinov nem tanúsított érdeklődést − mosolyog leereszkedően Baeva. − Néha velem is flörtölt… Ez persze nem érintette valami kellemesen a férjemet, azonban ilyen csekélységek, maga is megértheti, nem szülnek ellenszenvet…

− Ellenszenvet említett…

− Nem fejeztem ki magamat pontosan, noha ez a szerencsétlenség nem érint engem személyesen, de az embert, tudja, mégis felkavarja az ilyesmi.

− Megértem. Menjen el hazulról, szellőztesse ki a fejét, azután ha összeszedte gondolatait, ismét elbeszélgetünk.

− Szíves örömest − egyezik bele fáradt mosollyal. − Bár nem látom, hogy mi mást közölhetnék még önnel.

− Jelen pillanatban még én sem látom, de nem tudhatom előre… − mondom búcsút intve, és kifelé indulok. Az ajtóban hirtelen hátrafordulok.

− Nem emlékszik arra, hogy éjjel hánykor jött haza a férje?

− Nem tudom pontosan megmondani… − válaszolja Dóra kissé megszeppenve. − Mindenesetre elég későn.

− Mit ért azon, hogy elég későn?

− Három vagy négy óra tájban.

− Gyakorta kimarad?

− Előfordul.

− Ital vagy kártya? Vagy a harmadik?

− Nem tudom. Sohasem faggatom. Ezen a téren kölcsönösen megegyeztünk.

− És ő is betartja a játékszabályokat?

− Nem értem a célzást − mormolja a végzet asszonya, de dühös arckifejezése elárulja, hogy kitűnően megértette.

Békén hagyom, hadd nyerje vissza lelki egyensúlyát. A félhomályos hall üres. Az ügyeletes rendőr elment, a helyszínelés is befejeződött, a tetemet elvitték, a ház élete visszatérhet a rendes kerékvágásba. Tehát nincs itt több dolgom.

Künn az utcán, amint azt várni is lehetett, még mindig esik. Szinte az orrom hegyéig húzom a kalapomat, és így felvértezve surranok be a ködbe. Szép kis idő − ahogy a doktor mondaná.

Ilyenkor csak az a kellemetlen, hogy nem tudhatja az ember, még hajnalodik, vagy már alkonyodik. De hát ezért találták fel az órát.

Kíváncsi lennék, vajon meddig fog még járni Marinov órája. Amennyire alkalmam volt megfigyelni, az öngyilkosoknak nem szokásuk felhúzni az ébresztőórát, mielőtt felhörpintik a ciánkálijukat. Végül is, a tárgyak, akár órák azok, akár egyebek, tanúvallomásaikban tisztességesebbek egynémely embernél.

Elnézést, Baeva elvtársnő, nem akartam megsérteni.

Elhallgatta, amit elhallgathatott. A férje is ugyanezt fogja tenni, addig, amíg bírja erővel.

A többiek is a maguk módján követik a példáját.

Az egészben az a bökkenő, hogy általában minden ember valami mást titkol el. Ami ellenkezőjére fordítva azt jelenti, hogy mindenki mást fed fel. Nem tudom, értik-e, mire gondolok.

Rovom az utat, és annyira belefeledkezem az efféle gondolatokba, hogy szinte észre sem veszem a környező tájat. Ez megkíméli önöket szülővárosom utcáinak és olyan sajátosságainak, mint szín, szag és hőmérséklet, továbbá a járókelők nemének, korának és járásának aprólékos leírásától. Egyszóval, lám, ingyen és bérmentve megérkeztünk végcélunkhoz − a kereskedőház udvarlabirintusához.

Miért hívják ezt az épületet a kereskedők és nem az ügyvédek házának, amikor kezdettől fogva mindig ügyvédi irodákkal volt tele − ez olyan titok, amelyet még a bűnügyi rendőrség sem deríthet ki. Bárhogyan is legyen, akár kereskedelmi, akár igazságügyi okból, a ház szörnyen visszataszító. Az unalmas sárga festék, amellyel minden évben befestik, nem képes elfedni az idő vasfogának nyomait. A frissen festett falakon újra meg újra átütnek az évtizedeken át rárakódott korom- és nedvességfoltok. A szűk, vaksi ablakocskák mögül mintha még nem illant volna el az ocsmány perek, áporodott levegője. A földszinti helyiségek inkább odvakra, mint ügyvédi irodákra hasonlítanak. A keskeny udvarok sötét kutakra emlékeztetnek, amelyeket bádogtetőként borít be az esős égbolt.

És mégis, ennek a háznak van egy pótolhatatlan előnye: a bejáratok előtt hosszú sorban zománcozott névtáblák függenek. Ezeken a névtáblákon az ember könnyen megtalálhatja az ügyvédi munkaközösség általa keresett tagját, mindössze egy-két órányi szabad idővel kell rendelkeznie.

Elmerülök az ismeretlen vezetéknevek böngészésében, amíg megtalálom a szükségest.

A kérdéses, Dimov irodája nincs messze a főbejárattól. A helyiségben négy íróasztal és két személy. Ötvenszázalékos esélyem van arra, hogy az egyikük Dimov.

− Dimov elvtárs?

Az ajtó mellett ülő férfi, aki épp a soron következő hivatali műremek gépelésébe van elmerülve, kedvetlenül emeli fel a fejét:

− Mit óhajt?

Egy öregedő dandy, aki szemmel láthatólag mindent megtesz annak érdekében, hogy fiatalabbnak látsszon.

− Egy kis felvilágosításra van szükségem − felelem megnyerő mosollyal.

A mosoly eredménytelen marad.

− Pontosabban?

− Inkább négyszemközt − állhatatoskodom, miközben futó pillantást vetek az odú belsejében ülő másik férfira.

Dimov elvtárs kedvetlenül ugyan, de végül is rászánja magát, hogy kibújjon az íróasztal mögül. Kimegyünk az udvarra.

− Nem tudom, hogy alkalmas-e itt?− jegyzem meg az átjáró felé bólintva, ahol szünet nélkül járnak-kelnek az emberek.

− Miért ne? − ellenkezik Dimov mogorván.

− Ha jól értettem, némi felvilágosításról van szó.

− Ahogy óhajtja. Az ön szomszédját, Marinovot, ma reggel holtan találták.

− Micsoda?

Dimov a meglepetés felsőfokát mutatja be.

− Megmérgezték.

− Hogyhogy megmérgezték? Ki mérgezte meg?

A meglepődés őszintének látszik, avagy emberünknek már sikerült beleélnie magát a szerepébe.

− A számból vette ki a szót − mondom.

A válasz kivált némi hatást. Dimov egy pillanatra zavarba jön. Azután arca visszanyeri pimasz kifejezését.

− Eltévesztette a házszámot.

− Ön Marinov alkalmazottja volt, később pedig a bizalmasa − térek át egyből a tényekre.

− Nem voltam az alkalmazottja. Rövid ideig napidíjasként dolgoztam nála, mivel, kedves elvtársam − és itt a hangja határozottan kioktatóvá válik −, a magamfajtának valamikor, ha diplomát akart szerezni, a tanulás mellett dolgoznia kellett a megélhetéséért. Igen, igen. A mama kedvenceitől eltérően, a magamfajtának dolgoznia is kellett.

− Örvendek, hogy munkásszármazású emberrel akad dolgom.

− Azon kívül semmiféle bizalmas viszony sem fűzött Marinovhoz, ha csak azt nem számítja bizalmas viszonynak, hogy hébe-hóba lejátszottam vele egy-egy parti dominót.

− Világos − biccentek −, úgy látszik, félrevezettek. Mégis, ha van némi benyomása, különösen az, utóbbi időre vonatkozóan, az ügyérdekét szolgálná…

− Nincs semmilyen benyomásom − szakít félbe Dimov. − És egyáltalán nem tudom megérteni, miért hozzám fordult. Ha nem tévedek, a mérgezés nem az ügyvédekre, hanem az orvosokra tartozik. Menjen Kolev doktorhoz. Kolev kezelte Marinovot. Őt kérdezze…

− Jó ötlet. Erre is sor kerülhet. Nem is tudom, miért, de én különösen önre számítottam.

− Hiába. Mondtam már, eltévesztette a házszámot.

− Hát, ebben az esetben…

Leverten vállat vonok, Dimov már indulna, amikor nekiszegezem a kérdést:

− Vissza tudna emlékezni arra, hogy mit csinált tegnap éjjel?

Nyomban válaszol: – Tegnap éjjel nem voltam Szófiában.

− Hanem hol?

− Jambolban. Hivatalos ügyben. Hajnalban jöttem vissza az öt negyvenes vonattal.

− Nagyszerű − mondom. − Ez az utazás épp jókor jött.

Dimov nyilván kész valami korántsem szívélyes válaszra, és hogy megkíméljem a törvény képviselőivel szemben tanúsított tiszteletlen magatartás kezdetű cikkely kimerítésétől, sarkon fordulok, és újból belefúrom magamat a ködbe.

Ha színt kell vallanom, elmondhatom, hogy elvben nincs semmi kifogásom az ügyvédek ellen, de az imént kihallgatott egyén személy szerint egyáltalán nem rokonszenves nekem. De lám, micsoda öltönye van… Legalább megkérdezhettem volna a szabója címét. Egy kis fénylő pont lett volna ebben a homályos ügyben.

A másik lakótárs − Kolev doktor. Miért is ne, lássuk csak Kolevet. Bár ilyen esetekben mindenki mindig továbbdobja a labdát. Durván fogalmazva, játszogatnak az emberrel. És ráadásul még csak fel sem fogják, hogy vannak veszélyes játékok is. Innen is hall az ember valamit, onnan is, és a labda elkezd nőni, akár a hógolyó, amikor görgetik. Nem tudom, értik-e, mire gondolok.

Az eső már csak szemerkél. De tapasztalatból tudom, hogy éppen az effajta eső a legalattomosabb. Mintha megdermesztené a levegőt, egészen átitatja, beleértve a benne tartózkodó egyéneket is, és általában olyan elháríthatatlanul konok, mintha övé lenne a jövő. Az ilyen eső, amely első pillantásra épp csak szemerkél, fél óra alatt úgy átnedvesít, hogy az ember több kilóval gyarapodik, mintha egymás után háromszor utalták volna be a boroveci szanatóriumba.

Pontosan ez történt velem is, amíg a rendelőintézetig értem. A rendelőintézetben ugyan meleg van, de újabb megpróbáltatás vár rám.

Az osztályon, amelyet fel kell keresnem, nem a velem egyneműeket gyógyítják. Szívélyes mosollyal utat kell törnöm a várakozó nők között, azután kivárnom, amíg a soros nőbeteg kijön, és besurranhatok a nőgyógyászhoz.

A fehér köpenyes férfi enyhén felhúzott szemöldökkel mér végig, és csak miután az igazolványomból megérti, hogy nem vizsgálatra jöttem, nyeri vissza megszokott arckifejezését. Ez az arckifejezés, mondhatom, korántsem kedélyes, bár nem is olyan beképzelt, mint az ügyvédé volt.

Miközben Kolev doktor a kezét mossa, megfigyeléssel ütöm agyon az időt. Nem, ez aligha Dimov-típusú ember. Amaz egy álruhás bonviván, és valószínűleg sötét alak. Ez viszont szikár és morózus, lehet, hogy kissé embergyűlölő, de akkurátus, és a munkájának él.

Annyira akkurátus, hogy biztosan még legalább két óra hosszat fogja súrolni a kezét a csap alatt.

Ebben a pillanatban Kolev, mintha engem akarna kiábrándítani, elveszi a csap alól a kezét, fogja a törülközőt, és amíg megtörli, felém pillant, és enyhén elmosolyodik. Egy bágyadt mosoly, és minden feltételezésem összeomlik. A sovány arc hirtelen jóságosnak, megértőnek látszik, nem zordnak, hanem egyszerűen kimerültnek. Azt mondhatják, hogy a mosolyok hazudhatnak. Valóban, de nem ezek a keresetlen, öntudatlan mosolyok.

− Miért nem ül le? − kérdezi az orvos, ahogy visszateszi a törülközőt az akasztóra.

− A nőgyógyászati vizsgálóasztalon kívül nem látok semmiféle ülőalkalmatosságot…

A sovány arcon megint enyhe mosoly dereng.

− Miért kellene a vizsgálóasztalra ülnie? Üljön az én karosszékembe…

Nem utasítom vissza. Egyórányi esőben való császkálás után a visszautasítás meghaladná az erőmet. Elhelyezkedem a székben, és hogy vonzóbban nézzek ki, feltolom a kalapomat a fejem búbjára. Kolev az íróasztal sarkára ül, cigarettát vesz elő, és megkínál.

− Vegyen az enyémből − mondom. − Az ön kínálását megvesztegetésnek is lehetne értelmezni.

− Ez esetben az öné meg kényszerítésnek számíthat − vág vissza, ám kivesz egy cigarettát.

Ezzel az emberrel szót lehet érteni. Kár, hogy általában azok, akikkel szót értek, a legkevésbé tájékozottak a gyilkosságot illetően.

− Marinovról van szó − kezdem. − Holtan találták.

Az orvos egy pillanatig mintha töprengene a szavaimon. Azután föltárja a kártyáit.

− Már tudok róla.

− Kitől?

− Fontos az, hogy kitől? − kérdezi, de szavaiban az érződik: Hát így viszonzod az én őszinteségemet?

− Talán fontos, de az is lehet, hogy nincs jelentősége.

− Baevné közölte velem.

− De miért önnel? És miért éppen ő?

− Mert a kezelőorvosa vagyok. És azért éppen ő, mivel nincs más páciensem a házban.

− Ezt úgy értsem, hogy Marinovot nem kezelte?

− Persze, hogy nem. Figyelembe véve szakorvosi képesítésemet…

− Egy orvos nemcsak saját szakterületén adhat tanácsokat.

− Na igen, ha olyan semmiségekre gondol, mint egy influenza vagy torokgyulladás, akkor Marinov néhanapján valóban megfordult nálam… Az orvosi hivatással jár, hogy mindenkin segíteni kell.

− Csodálatra méltó elv.

− Köpök az elvekre − förmed rám mogorván Kolev. − Köpök rá, ha ilyen Marinov-félékről van szó.

− Köp? És mi lesz a közegészségügyi rendszabályokkal? Köpködni tilos! Egy orvost emlékeztessek erre?

− Tehát ön szerint az elv értelmében Marinovon is segíteni kellett volna? − vonja fel szögletes szemöldökét Kolev, miközben a cigaretta végét rágja.

− Magától értetődik − válaszolom habozás nélkül.

− És azt tudja-e, milyen segítséget kért tőlem?

− Éppen ezt akarom hallani.

− Abortuszt… Ezt akarta tőlem. Abortuszokat a barátnőinek. Tehát, a köpködés, de az abortuszok − nem. Ej, felügyelő elvtárs, hová jutnánk?

Kolev elmosolyodik, de ezúttal nem túl szívélyesen, azután elnyomja az átnedvesedett csikket a hamutartóban.

− Tévedtem, elnézést kérek − mondom. − Na és Marinovnak volt valami komolyabb betegsége?

− Makkegészséges volt. Ha eltekintünk attól, hogy a velejéig romlott.

− Milyen értelemben volt romlott? Szoknyapecér vagy ilyesféle?

− Romlott volt a szó legteljesebb értelmében. Szoknyapecér… Ez volt. a legkevesebb. Ez az ember mindenkit megrontott maga körül. A szomszédaiból cselédeket csinált. Nem tudom, milyen eszközökkel érte el, de a cselédeivé tette őket. Baevet, Dimovot, még azt a vén Katját is. Játszadozott Baevnéval, és ugyanakkor Zsanával, a diáklánnyal is kikezdett. Engem is megpróbált megvesztegetni… Azután ne is említsük a valutaügyleteit, a kiskorúak megrontását és mit tudom én, mi mindent.

− Azt mondja, hogy kikezdett Baevnéval? Nem kívánok intim részletekbe bocsátkozni, de mivel ön nőgyógyász, lehet, hogy valamivel többet is tud a kérdésről.

Kolev ismételten elmosolyodik:

− A férfi és nő közötti viszonyt csupán élettani alapon tanulmányozom, a konkrét esetek nem érdekelnek. Nem vagyok kíváncsi természetű.

− Én sem, akárcsak ön. Ezért tökéletesen megértem. De ön nyilván mégiscsak sok mindent tud az elhunytról.

− Eleget tudok ahhoz, hogy véleményt alkossak a jelleméről. Azonban majdnem mindent elmondtam önnek arról, amit anélkül tudtam meg, hogy kérdezősködtem volna. Engem, láthatja, másért fizetnek. És odakint, ha észrevette, még elég sok beteg várakozik.

− Értem a célzását, és már itt sem vagyok, csupán befejezés helyett egy utolsó kérdést.

Ezeknél a szavaknál még magasabbra tolom a kalapomat, és hogy egészen megnyerő legyen a külsőm, rágyújtok egy újabb cigarettára, kényelmesen hátradőlök a karosszékben, közben gépiesen arra gondolok, hogy hő óhajom végül mégis valóra vált: íme, orvosi íróasztal mellett ülök.

Kolev már felkelt az íróasztal sarkáról, de türelemmel vár.

− Dóráról van szó. Nekem úgy tűnik, hogy olyan asszony, aki csak játszik másokkal, ön pedig azt állította, hogy Marinov játszott ővele.

− Mondtam, igen. Azonban azt is mondtam, hogy semmivel sem tudok többet. Mindenesetre, az ön helyében nem ítélnék a látszat alapján.

− Ön az én helyemben, én meg az ön helyében… Egy csomó ostobaságot vinnénk végbe. Ezért talán ahelyett, hogy felcserélnénk a helyeket, tanúsítsunk több őszinteséget. Egy kismadár azt csiripelte a fülembe, hogy Baevné önnek jóval többet árult el, mint amennyit velem közölt.

Kolev arca ismét elkomorodik, szinte gonosszá válik:

− Ide figyeljen, felügyelő úr. Mondtam, hogy köpök az elvekre, de ez nem jelenti azt, hogy mindegyikre, köpök. Ha Dóra, ahogy ön állítja, valóban megvallott nekem valamit, valami intim dolgot, akkor aljas gazember lennék, ha kifecsegném. Annál is inkább, mivel tökéletesen biztos vagyok benne, hogy semmi köze sincs Marinov halálához. Dóra szerencsétlen teremtés, akin én megpróbáltam segíteni − ellenszolgáltatás nélkül, ezt feltétlenül hangsúlyozni kívánom. És ha nem sikerült, akkor ez azért van, mert Dóra valóban szerencsétlen teremtés, akinek megzavarták a fejét a körülmények.

− Az ön szavai is elég zavarosak. Vagy talán egyszerűen az a baj, hogy nem állok az ön szóhasználatának színvonalán…

Kirobbanásra számítok. Nem is csalódom. Kolev égnek emeli csontos kezét, mintha magát az istent hívná tanúságul, és az arcomba lihegi:

− Hogy lehet ennyire elvakult? Hogy vélheti csábítónak az áldozatot? Egy naiv kislány, aki elmenekült kispolgári szüleitől, mert nyomasztotta a gondolat, hogy egy életen át szakácsnőjük, cselédjük legyen… Szófiába jött tanulni. Nem vették fel az egyetemre a rossz bizonyítványa miatt… Elbódították annak a szerelmes tökfejnek, Baevnak az ígéretei… és alig józanodott ki, máris befonta hazugságaival a másik élvhajhász, és ő annyira belegabalyodott, hogy amikor ápolónői tanfolyamot ajánlottam a számára, a tisztességes és biztos állásnál többre becsülte Marinov hazug ígéreteit.

Ugyanebben a szellemben folytatja, közben mérgében szaggatottan liheg, és csontos kezével úgy hadonászik, mintha az arcomba hajigálná a mondattöredékeket. Amikor végre abbahagyja, békítőleg mormolom:

− Jól van. Jól. Rendben van. A vizsgálatot befejeztük. Felöltözhet.

És köszönés nélkül kilépek az ajtón, hogy elkerüljem következő dühkitörését.

Az utcán szemerkél az eső. Ez arra késztet, hogy villamosra üljek, bár gyűlölöm a villamosokat. Amikor gyalog megy az ember, a gondolkodás is megy, mint a karikacsapás, a zsúfolt villamosban meg a gondolatok is beszűkülnek, veszítenek szárnyalásukból, kispolgári irányt vesznek. Például arra gondolok, hogy dél van, és ez még nem jelenti az ebédelést. Kolev doktor néhány kollégája ugyan azt állítja, hogy a forró étel ártalmas a gyomornak, de én szeretném látni ezeket a kollégákat, milyen fintort vágnának, ha elébük tálalnák a faggyúsra hűlt levest meg a jéghideg káposztás birkát, ami az én rendszeres osztályrészem az evilági élvezetekből.

Leszállok az Igazságügyi Palotánál, és ismét elmegyek a kereskedők háza előtt, ezúttal csak átvágok az udvaron, és besurranok a takarékpénztárba, mielőtt még becsuknának. A terem, eltekintve az ebédelni siető tisztviselőnőktől, üres. Engem egyetlen, de a lényegre, nyíló ablakocska érdekel, amely fölött a PÉNZTÁR felirat virít.

A márványpult mögött Baev ül. Termetes, esetlen, öregedő ember, a pofazacskója meg olyan, mintha léggömböt akarna fújni. Az arckifejezése alapján az arc tulajdonosának egyedüli szórakozása a frissen felragasztott gyászjelentések olvasása lehet.

Illedelmesen megállok a pénztárablak előtt, ám az emberem úgy beletemetkezett a számláiba, hogy ügyet sem vet rám.

− A pénztár zárva van − mordul rám, amikor végre felemeli a fejét, és undorodva elhúzza a száját.

− Annál jobb − bólintok én.

− Ó, milyen szellemes… − Ezúttal Baev egy komor pillantást szentel nekem. − Megmondtam: a pénztár bezárt. Fölösleges várakóznia.

− A pénztár bezárt, megértettem. Na és ön?

És az üveghez tapasztom az igazolványomat.

Baev nyilvánvalóan zavarba jön, de éppen annyira nyilvánvaló az is, hogy palástolni szeretné zavarát.

− Ezzel is kezdhette volna − mordul fel ugyanazon a hivatalos, alig megenyhült hangon. − Miről van szó?

− Az ön barátjáról és szomszédjárói − Marinovról. Meghalt.

− Hogyhogy meghalt? − kérdi Baev tágra nyílt szemmel.

− Ahogy szokás. Véglegesen és visszavonhatatlanul. Egyszóval, az egyetlen lehetséges módon. Egyébként ön már bizonyára értesült a gyászhírről.

− Öntől hallom.

− Különös…

− Mi ebben a különös?

− Az hogy voltaképp ön volt az első, aki holtan látta Marinovot…

Baev feláll a pénztárpult mögött.

− És most az a kérdés, vajon nem ön volt-e az utolsó, aki Marinovot életben látta.

A pénztáros hozzám hajol. Dülledt fekete szeme csupa zavar.

− No de várjon csak. Én semmit sem tudok…

− Hagyjuk ezt, Baev. Ez a szerep az ön számára túlságosan bonyolult. Jobb lesz, ha megmondja, mit csinált ma korán reggel a halott szobájában?

− Kora reggel?… A halott szobájában?…

− Igen. És hagyjon fel azzal a fogással, hogy megismétel minden kérdést, mint a készületlen diák az elemiben, amikor időt szeretne nyerni. Látták önt. Tanúk vannak rá. Tehát okosabb lesz, ha beszél.

Emberünknek némi időre van szüksége ahhoz, hogy mérlegelje a helyzetet.

− Nem voltam a szobában. Munkába jövet láttam, hogy nyitva van a télikert ajtaja… Meg a szobaajtó is… Csodálkoztam, miért nyitott ki mindent Marinov ilyen rossz időben… Bekukkantottam, látom: alszik. Becsuktam az ajtókat és eljöttem… Ez minden.

− Elég kényelmetlen helyzetben aludt.

A pénztáros lassan visszanyeri biztonságérzetét.

Egészen elégedett a meséjével:

− Nem fordítottam figyelmet rá, hogy milyen helyzetben aludt.

Anélkül hogy levenném róla szememet, előhalászok egy cigarettát és rágyújtok.

− Bizonyára arra sem fordított figyelmet, hogy az elhunyt rokonszenvvel viseltetett az ön felesége iránt.

Baev gyors pillantást lövell rám, azután újból lesüti a szemét. Az ábrázatán olyasvalami rajzolódik ki, ami enyhén megvető mosolyra emlékeztet:

− Pletyka és hazugság. Marinov szoknyapecér volt, ezt mindenki tudta, de ez esetben nem lépte át a megengedett határt. Rokonszenv?… Ha rokonszenvről van szó, akkor sokkal inkább rokonszenvezett azzal a diáklánnyal.

− Mégis azt beszélik, hogy az ön feleségét is elhalmozta figyelmessége jeleivel.

− Badarság! Hébe-korba egy-egy apró ajándék…

− Például?

− Honnan emlékeznék rá? Egy pár harisnya vagy kombiné…

− Nem osztja azt a nézetemet − kérdezem barátságosan… −, hogy ezek meglehetősen intim jellegű ajándékok? Például ha valaki kombinéba öltöztetné önt, nincs kizárva, hogy egy szép napon le is szeretné vetkőztetni…

− Engem senki sem öltöztet kombinéba szakít félbe dühösen Baev.

− Ebben teljesen egyetértünk. Sőt, azt is feltételezem, hogy nemcsak hogy nem vennék le önről a kombinét, hanem inkább még valamit ráadnának… De jelen esetben a feleségéről van szó.

− Hagyja ki ebből a feleségemet − morogja már egész dühösen a pénztáros. − Túllép minden határon.

− Ezt magam is érzem, de vannak esetek, amikor át kell lépnünk a határokat. Például egy olyan mese után, mint amilyet kevéssel ezelőtt szemérmetlenül feltálalt nekem: Bekukkantottam, becsuktam az ajtót, hogy meg ne fázzék, és elvonultam. Vagy ahogy Caesar mondotta volt: Jöttem, láttam, és munkába mentem.

Baev csak most fogja fel teljesen, hogy elbeszélésére, elégtelent kapott. Hatalmas törzse újból áthajol a pulton:

− A színtiszta igazságot mondtam önnek… Ha úgy akarja feltüntetni, hogy bármi közöm van Marinov halálához…

− Várjon csak − nyugtatgatom. − Odáig még nem jutottunk. Egyébként hol volt a halál beálltakor?

A pénztáros majdnem lépre megy. Azután hirtelen felfedezi a csapdát:

− Nem tudom, milyen időpontra gondol dünnyögi.

− Akkor általában mesélje el, hol volt tegnap éjjel?

− A barátaimnál… Azaz egyik barátomnál.

− Az illető neve és címe?

− Iván Kosztov, Szvetla utca 4.

− Hol dolgozik?

− Nyugdíjas.

− Telefonszáma?

− Nincs telefonja.

Két kezemmel a pultra támaszkodva a pénztárablak fölé hajolok. Csak egy arasz választ el a sötét, zavaros szempártól.

− Akkor hogyan közli majd vele, hogy mit mondjon nekem? A Szvetla utca elég messze van innen, ugye? Vagy már közölte is vele? Mikor? Munkába jövet? Egyébként hány órakor jött munkába?

A kérdéssorozat túlságosan hosszú egy olyan ember számára, mint Baev, aki egyébként is nehezen fogalmazza meg a válaszait. Amit a pénztáros mégis be tud vetni, azok az indulatszavak, a töltelékszavak és az ismételgetések összevisszasága.

− Én… Hiszen mondtam Önnek, a barátom… Mit közöljek vele?… Én… Mint mindig…

Nem is fárasztom magam a hallgatásával, sem pedig azzal, hogy hazugságon fogjam. Az a lényeg, hogy ő maga is rájöjjön: nyomorúságos hazugságaiból semmi sem maradt. Egyébként ez sem különösebben lényeges.

A leves meg a káposztás birkahús nem cáfol rá a sejtésemre. Merő faggyú. Egy cigarettával helyrebillentem a szám ízét, és fölmegyek az irodámba. Felkattintom a villanykapcsolót, és bánatosan ránézek a lámpára. Az ablak mögött a téli délután szürkülete teljes homállyá Sűrűsödik. Az eső ismét nekigyürkőzött, az ablaküveget veri, ugyanúgy, mint reggel. És én is, akárcsak reggel, egy kis ideig eme üde háttérben szemlélem arcom üde tükörképét.

Csupán az a különbség, hogy reggel óta történt egy s más, és ez arra késztet, hogy cselekedni kezdjek.

Amíg ide-oda telefonálgatok, lassanként elfog az a biztonságérzet, amit minden sofőr érez, amikor a füle észleli, hogy jól jár a motor. A gépezet beindult. Különböző intézményekben és a város különböző részeiben megkezdődött a tájékozódás.

− Igen, igen, a múltra és a jelenre vonatkozó adatokat is… a jövőjük nem érdekel… Semmi tréfa… nem tréfálok… És úgyszintén némi felvilágosítást a másik kettőről is. S ha lehet, minél hamarabb, rendben?

Hajdanában a szakma nagy úttörői puszta kézzel vetették magukat a bűnözés örvényébe. Magányos viadal.. Ösztönös megérzés. Fülük a kulcslyukon, kezük a pisztoly ravaszán. Hogy ne is említsük az állkapcsokon csattanó öklöket.

Most pedig − hivatalnokoskodás. Ha adatokra van szükség, az ember telefonál a megfelelő nyilvántartóba. Úgy bizony, ha bárki azt mondaná önöknek, hogy a bűnügyi felügyelő foglalkozásában túlteng a romantika, akkor küldjék csak ide.

Na meg ez a lámpa is, a maga negyven wattos vakító villámfényével… Néha, ahogy így elnézem, valóban üvölteni volna kedvem. Most rögtön intézkednem kell, hogy kicseréljék.

Ettől a nagyszerű elhatározástól fellelkesülve, felkelek a székről, és elindulok az ajtó felé. De az ajtó ebben a pillanatban kinyílik, s a küszöbön a hadnagy jelenik meg:

− Az ezredes elvtárs hívat.

− Éppen hozzá igyekszem − mondom. − A ciánkálit illetően intézkedtél?

− Intézkedtem. Holnapra meglesz a névsor mindazokról a személyekről, akik a múlt évben engedély alapján kaptak.

A folyosón eszembe jut, hogy amikor a főnök hívat, nem mindig azért teszi, mert feltétlenül rózsacsokrot akar átnyújtani. Habár egyszer ez is előfordult. Belépek − a főnök íróasztalán egy csokor rózsa. Kiderült, hogy tárgyi bizonyíték. A gyilkos szendén a virágok közé rejtette a pisztolyát. Vajon miért éppen rózsát választott? A kardvirág például olcsóbb. Ízlés dolga…

− Nos, mi újság? − kérdezi a főnök, s közben az íróasztal melletti karosszékre mutat.

Örökösén ezt kérdezi. Nincs már jelentősége. Olyasmi ez, mint a jó napot, hiszen az újság már tudomására jutott. Mégis egy-két szóval vázolom a tényeket.

Azután kifejtek néhány feltételezést. Az ezredes figyelmesen hallgat, mintha most hallana először nyomozati tervet. Én az ő helyében biztosan morognék már: Fogd rövidebbre! De figyelmesen végighallgat, és mint mindig, most is az a benyomásom, hogy elméleteim gyenge pontjait kutatja.

− Összességében − állapítom meg − itt nem az indítékot nehéz megtalálni, hanem azt, hogy a számos indíték közül melyik lépett működésbe. Ez idáig a bűntett elkövetésének négy lehetséges tettese van, de estig hatra gyarapodhat a számuk. Ennek az embernek ellenségekben nem volt hiánya.

A főnök bólint, és elém teszi a cigarettásdobozt. Ő maga nem dohányzik, de ha késve is, gondol a dohányosokra.

− Ugyanúgy, mint a ruszei színlelt öngyilkosságnál − jegyzi meg a főnök.

− Pontosan − helyeslek, miközben mohón leszívom a füstöt.

− Ugyanúgy, csak egy kicsit másképp − neveti el magát a főnök elégedetten, mert beugratott.

− Különbségek mindig vannak − mondom.

− Még ikrek között is.

− Igen, azonban itt alighanem több az eltérés.

− Biztos vagyok benne, hogy magad is látod. Eddig, persze, elég okod van az alapos gyanúra, a teljes bizonyossághoz mégsem elégséges. Tételezzük föl, hogy Marinovot megmérgezték. Ebben az esetben a gyilkos egész könnyen megrendezhette volna az öngyilkosság látszatát, egyszerűen úgy, hogy zsebre vágja a másik poharat. Másrészt, régi dolog, hogy néha a fordítottja történik: az Öngyilkos valamilyen sajátos indíték alapján a gyilkosság gyanúját akarja kelteni, és elővesz a pohárszékből még egy poharat. Minimális lehetőség, de mégiscsak lehetőség.

− Nem tartom valószínűnek.

− Én sem − bólint a főnök. − De bizonyára érted, miért vetem fel ezeket az eshetőségeket.

Hallgatok, kockáztatva, hogy nem látszom valami intelligensnek.

A főnök lassan felemelkedik az íróasztala mögött. Magas, kissé hajlott hátú férfi, alig valamivel idősebb nálam, bár ha egyenruhában lenne, két csillaggal több fénylene a váll-lapján. Egy csillaggal, mondaná a helyemben egy becsvágyóbb kolléga, hiszen a soron következő előléptetésem csupán hónapok kérdése.

De mivel engem személy szerint a csillagok közötti különbség sohasem izgatott, azt mondom, kettővel. Az egyiket azért a türelemért érdemelte ki, amellyel mindent végighallgat és mindenben elmélyed, a másikat pedig azért a képességéért kapta, hogy egyidejűleg mindannyiunk dolgával képes foglalkozni.

A főnök néhány lépést tesz, mintha keresné a szavakat. Ez szokatlan tőle. Azután hátával az ablaknak támaszkodik, és olyan tekintettel néz rám, amelyet a szolgálaton kívüli, magánjellegű beszélgetésekre szokott tartogatni:

− Ott a bökkenő, öcsém, hogy néhányan közülünk, miután éveken át ebben a szennyben turkálnak, és éppen azért, mivel szüntelenül ilyen szennyben turkálnak, hozzászoktak ahhoz, hogy mindenütt a lehető legrosszabbat keressék, még akkor is, amikor nyoma sincs…

Egyszóval, rosszhiszeműekké, túlságosan gyanakvókká válnak… ez egyfajta szakmai betegség. És természetesen ez nem csupán erkölcsi-lélektani kérdés. A kérdésnek tisztán gyakorlati oldala van: az átlagon felüli gyanakvás nemcsak hogy nem hasznos, amint azt egyesek képzelik, hanem egyenesen félrevezetheti az embert, vagyis végső soron meghiúsítja a helyes megoldást.

Továbbra is hallgatok. Nem mintha nem érteném, vagy nem értenék vele egyet, hanem mert egyszerűen igyekszem megítélni, személy szerint ez a megjegyzés mennyire vonatkozik rám.

− Így van? − kérdi a főnök, és világos, nyugodt szemével engem néz.

− Így! Habár ebben a pillanatban nem tudnám megállapítani, hogy mennyire ütközött ki rajtam ez a szakmai betegség.

Elneveti magát:

− Ne vedd ténynek, pusztán lehetőségnek.

Azután arca ismét hivatalos jelleget ölt.

− Egyszerűen úgy vélem, hogy ebben a mostani ügyben te kissé túl korán megragadtál egy meghatározott verziónál. Természetesen, az ügy nyitja nincs a zsebemben, és így nem zárom ki, hogy végül neked lesz igazad. De inkább előítélet nélkül cselekedj.

Amikor visszamegyek a szobámba, ott találom a törvényszéki orvost, kényelmesen elterpeszkedik íróasztalomnál.

− Á, kegyeskedtél megjelenni − mondom savanyúan, az ezredessel folytatott beszélgetés hatása alatt.

A hullaboncolás Paganinije fázósan dörgöli össze a kezét, figyelemre sem méltatja savanyú ábrázatomat. Ennek az embernek különös tehetsége van ahhoz, hogy a kellemetlen dolgokat ne vegye észre.

− Hideg van nálad, fiacskám. Egészen átfáztam. Melegedjünk át egy cigarettával!

Vértanú módjára felsóhajtok, és az asztalra hajítom a cigarettadobozomat. Ma ez már a második.

− A te pácienseid még jobban fáznak, és senki sem kínálja még őket cigarettával. No, bökd ki már, mi újság?

Nem siet a válasszal. Fesztelenül matat a dobozban, hogy minél puhább cigarettát találjon. Megnyomogatja az ujjai között, tekintetével meg a gyufát kéri, komótosan rágyújt, és csak a harmadik szippantás után kegyeskedik kijelenteni:

− Idáig semmi végleges. Ahogy sejtettem, a halál éjféltájt állt be. A méreg elemzését még nem fejezték be, azonban ebben is igazam lesz, ciánkáli… gyermekkorod emléke. Egyéb: a boncolás rendszeres és mértéktelen alkoholfogyasztást mutatott ki.

Ezt boncolás nélkül is tudni lehetett.

− És még valami, ámbár a mindentudó felügyelő előtt nyilván nincsenek titkok, tüdőrák.

− Végre valami pozitívum.

− Ez egy olyan pozitívum, amely véget vet az egész históriának − fejezi be Paganini, és némi ünnepélyességgel dől hátra a karosszékben.

− Véget vet neki… Ha te mondod…− mormogom, miközben szórakozottan bámulok rá.

− Nem látom, mi más értelmes dolgot tehetnél. Az az ember rákos volt, tudomást szerzett-erről, és lenyelte a ciánkálit, hogy elkerülje a fájdalmakat. Ilyen eset nem egy és nem kettő van.

− De a másik pohár, amelyről mindig megfeledkezel?

− Ha annyira nyugtalanít, idd ki, és pontot teszel a végére. Másik pohár…. Lehet, hogy korábban járt ott egy barátja, és iddogáltak.

− Aki öngyilkosságra gondol, annak nincs kedve iddogálni − mondom nem annyira Paganininek, mint inkább magamnak.

Ebben a pillanatban a törvényszéki orvos, mint akinek villámcsapásként hajított agyába a gondolat, felpattan, és diadalmasan kijelenti:

− Megvan! Kitaláltam! A barátja orvos volt. Iddogáltak, azután iszogatás közben Marinov kifaggatta, és megsejtette a valódi diagnózist. Majd miután az orvos elment, a beteg nyomott hangulatában ciánkálit vett be.

− Koldusbotra juttatsz az ötleteiddel nyögöm elgyötörten. − A helyemre törsz.

− Ne tarts tőlem − nyugtat meg Paganini. − Ilyen hűvös helyre nem pályázom. Ingyen a rendelkezésedre bocsátom az ötletemet.

− Inkább a boncolási jegyzőkönyvet add ide, az ötletedet pedig tartsd meg magadnak. Vagy nem… Várj csak!

Most az én agyamat világosítja meg egy gondolat. Áthajolok az íróasztal fölött, és vállon ragadom Paganinit:

− Aha, te vén csont! Honnan tudod ezt ilyen pontosan? Te voltál az az orvos, aki Marinovval iddogált!…

Időközben, ahogy a jegyzőkönyvben szokás írni, a munkanap véget ért. Elhagyom az irodát, azonban ebből korántsem szabad azt az elhamarkodott következtetést levonni, hogy az én munkanapom is véget ért. A magamfajta kivételt képez: teljesítményre dolgozom. Amíg a gyilkos nincs lakat alatt, pihenő sincs.

Megyek az esőben, és magával ragad a sóvárgás a régi ház után. Nem a szülői ház után, amelyre mellesleg nem is emlékszem, hanem egy másik ház − Marinov otthona után. Mire az udvarba érek, a szürkület már egészen sűrű. Erős szél hajlítgatja a gesztenyefa ágait, de a táj e részletét inkább a fülemmel érzékelem, mintsem a szememmel. A kapu felett ég a lámpa. Katja szatyorral a kezében éppen kifelé jön.

− Á, felügyelő elvtárs… − visít fel.

Ez a megtestesült szóáradat úgy viselkedik, mintha én lennék álmai rég várt lovagja.

− Éppen vásárolni indultam.

− Menjen csak, ne zavartassa magát. Az unokahúgát szeretném látni. Puszta formaság az egész.

− Mintha nekem valami súgta volna, hogy elnéz még majd erre, mondtam is neki, ne menj el hazulról, lehet, hogy keresni fog a felügyelő elvtárs, aki a nyomozást vezeti, nagyon kedves elvtárs, de hát beszélhet az ember, ezek a mai fiatalok egy pillanatig sem bírják ki itthon. Kimanikűrözte a körmét, pördült egyet a tükör előtt, aztán köd előtte, köd utána. Néha, amikor Marával csevegünk, mondom is neki, Mara, tudod, ezek a mai fiatalok…

− Bocsásson meg, hogy közbevágok, de nem emlékszik arra, hogy Dimov elvtárs hány órakor jött haza az éjjel?

Az asszony ravaszul hunyorít. Bizalmasan a fülembe súgja:

− Dimov elvtárs az éjjel Jambolban volt. Ezt mondta nekem ma. De hát ezt mesélje a nénikémnek. Hogy ki van itthon, vagy ki nincs, azt leginkább én tudom, mivel bárki jön haza, az én ablakom előtt kell elmennie, és látom a lábát, és az este láttam Dimov lábát, amikor elment az ablakom előtt, és még gondoltam is, hogy jócskán későre jár…

− Éjfél előtt vagy után?

− Hát éjfél előtt, ebben biztos vagyok, mert jóval azután, hogy láttam elmenni az ablakom előtt, felkeltem vizet inni, és az óra még nem ütötte el a fél tizenkettőt.

− Ön nyilván eléggé nyugtalanul alszik.

− Hát az én koromban, felügyelő elvtárs, bizony már így van: magam sem tudom, mikor alszom, mikor nem.

− Ugyanakkor azt állítja, hogy semmit sem hallott odafentről, Marinov szobájából?

Az asszony úgy néz rám, mintha azt mérlegelné, nem kotyogott-e ki valami feleslegeset, azután kissé félszeg mosolyra húzza hatalmas száját:

− Nem, semmit sem. Ha hallottam volna, miért ne mondanám el?

− Jól van, jól − nyugtatgatom. − Vajon Kolev és Szlavov elvtársak itthon vannak?

− A doktor itthon van, és Szlavov elvtárs is, na meg én, ha szüksége lenne rám, mindjárt visszajövök, csak nehogy valahol feltartóztasson Mara, a barátnőm. Nagyon jóravaló asszony, felügyelő elvtárs, de szörnyen beszédes… Hát ami azt illeti, én sem vagyok éppen szófukar, elismerem, de a Mara, a barátnőm, tényleg nem ismer határt, habár, hogy is mondjam, ez onnan ered, hogy így szoktuk meg, hiszen egy időben egész nap lótottunk-futottunk, kilógott a nyelvünk a nagy rohanásban, ha meg akadt egy kis szabad időnk, talán bizony moziba vagy cukrászdába vitt valaki, mint a mai lányokat? Ördögöt, legfeljebb kimehettünk az utcára, és eltereferéltünk a szomszédasszonyokkal, ez még csak pénzbe sem került…

Ezek a szavak járnak a fejemben, amíg lemegyek az alagsorba, és eszembe jutnak a régi idők, amikor a falumbéli asszonyok kiültek a kapu elé a kispadra, és árra a megállapításra jutok, hogy valóban aligha lehetett vidám az akkori asszonyok élete, ha egyetlen lehetséges szórakozásuk az ingyenes terefere volt. Persze, ez még korántsem mentség egy asszony számára, aki a szemedbe hazudik.

Az alagsorban alig pislákol a villanykörte.

Kolev ajtaja mögül egy nő meg egy férfi hangja szűrődik ki. Nagyon élénken tárgyalnak valamit, de mivel a hallgatózás illetlen dolog, határozottan kopogtatok. Az ajtó megcsikordul, és az ajtórésben megjelenik a doktor. Nem mondhatnám, hogy ragyog a szívélyességtől.

: − Megint én vagyok… − közlöm vele teljesen fölöslegesen. − Bocsásson meg, de mit tehetek, ha ez a mesterségem.

− Megértem önt − bólint Kolev fagyosan. − Az én mesterségem is ilyen. Kötetlen a munkaidőm. Sajnos, jelenleg nem vagyok egyedül… Egy rokonom… az unokahúgom.

− Szerettem volna pontosítani egy részlete, de ha ez a helyzet, halasszuk holnapra mondom beletörődve.

A doktor tétovázik, visszamenjen-e, vagy kijöjjön, azután egy lépést tesz előre, és bezárja maga mögött az ajtót:

− Ha csak egy részletkérdésről van szó… Attól tartottam, esetleg megismétli a ma reggeli kimerítő vizsgálatot.

− Ne féljen. Ezúttal nem kell levetkőzni.

Cigarettát veszek elő. Rágyújtunk.

− Szóval? − noszogat Kolev kissé türelmetlenül.

− Ön mintha azt mondta volna, hogy az elhunyt olyan erős volt, mint egy bivaly, vagy valami ehhez hasonlót említett.

− Ép, egészséges volt, így igaz.

− Ön arról nem tett említést, hogy ez a bivaly rákos volt.

Kolev meglepettnek látszik, de nem túlságosan.

− Úgy bizony, rákos. Lehet, hogy ön ahhoz az irányzathoz tartozik, amely szerint a rák csupán a szervezet átmeneti működési zavara… azonban mégiscsak meg kellett volna említenie ezt a részletet.

− Hogyan tudnék említést tenni olyan részletről, amely előttem ismeretlen?

− Marinov sem hozta szóba a rákot általában vagy önmagával kapcsolatban?

− Soha.

A hang kategorikus. A sovány arc kifejezése szintén.

− És nem kért egy kis mérget? Mondjuk, ciánkálit vagy ilyesvalamit?

− Nem esett szó közöttünk ilyesmiről. Ahogy már említettem önnek, megmérgezte a környezetében levő emberek életét, de ehhez nem volt szüksége semmiféle vegyszerre.

− Értem. De a jelen esetben nem a környezetéről van szó, hanem róla magáról…

Ebben a pillanatban Kolev háta mögött hirtelen kicsapódik az ajtó. A küszöbön az unokahúg áll, egy jó alakú leány, bájos és − legyünk pontosak − elégedetlen arccal. Futólag rám néz, és odaveti:

− Hm, szóval vendéged Van… Csodálkoztam, hogy hová tűnhettél.

− Az elvtárs rendőrségi felügyelő − magyarázkodik Kolev, azután kényszeredetten eleget tesz a kötelező jó modornak:

− Ismerkedjenek meg…

Kezet fogunk.

− Ön is nőgyógyász? − kérdem.

− Nem, biológus vagyok, ha ez érdekli a rendőrséget − mosolyodik el.

− Biológus? Nemrég a szép lányokból filmcsillagok lettek, ma meg − biológusok. Uramisten, hová jutottunk!

− Nincs ebben semmi helyrehozhatatlan mosolyodik el újból a leány. − Ha talál a számomra egy jó filmszerepet, csak szóljon.

Kecsesen bólint, és Kolev állhatatos pillant tásától kísérve ismét eltűnik az ajtó mögött. Ez az ember szörnyen féltékeny lehet.

− Rokonszenves kollegina… − állapítom meg elnézően. − Na meg unokahúg… Nem nagyon hasonlít önre, de azért nagyon rokonszenves.

− Az ön gondolatai alighanem elterelődtek a hivatalos mederből − jegyzi meg a doktor.

− Mitévő legyek? Cheréhez la femme, ahogy a franciák mondják, amikor úgy döntenek, hogy közhelyekben fognak beszélni. No de térjünk vissza a maguk dolgára: milyen más orvostól kért tanácsot Marinov?

− Amennyire én tudom, senkitől. Nemigen pazarolta orvosokra a pénzét. Na meg oka sem volt rá…

− A rákon kívül.

− Mondottam már: nem tételezem fel, hogy tudott volna a betegségéről. Mindenesetre velem nem közölt ilyesmit.

Tehát az öngyilkosság feltételezése el… − dörmögöm, mintegy önmagamnak.

− Mit mondott?

− Semmit. Csupán hangosan gondolkodtam, ahogy a regényekben szokásos. Vagy az őrült lázában. Magam kérdezek, és magam válaszolok rá.

− Ebben az esetben én, úgy látszik, a harmadik vagyok, méghozzá a felesleges harmadik.

− Bizony, bizony − bólintok. − Menjen csak vissza az unokahúgához.

Sarkon fordulok, és Szlavov szobája felé irányítom a lépteimet. Kopogásomra senki sem jelentkezik. Lenyomom a kilincset, az ajtó kinyílik. A helyiség üres, csak egy műanyag függönnyel elválasztott benyíló mögül hallatszik vízcsobogás.

− Van itt valaki? − kérdem, bár teljesen nyilvánvaló, hogy van.

− Egy pillanat − hallatszik tompán a függöny mögül. − Várjon a szobában.

Előttem egy ágy, rajta makulátlanul tiszta takaró. Leülök, és várok. Az ágy puha, félig ledőlök, s az üdítő pihenés jeleként tarkómra tolom a kalapomat, és rágyújtok.

Nem fényűző a berendezés, de otthonos. A házigazda, úgy látszik, azon buzgólkodik, hogy megmutassa, az agglegény is ember. Én szintén melengetek magamban holmi szerény tervet jövendő lakásommal kapcsolatban. Csak addig halasztóm, amíg meg nem oldom azt a kis magánügyemet. Ez az ügy, gondolom, említettem már, egy, táncparketten kezdődött.

Megtámasztom hátul a fejemet, és amíg így dohányzom, behunyt szemmel homályosan érzékelem, hogy a zuhany zubogása észrevétlenül tengerzúgássá alakul át, meg egy dallammá, egy divatjamúlt tangó taktusaivá.

Odalent a sötétben zúg a tenger, én táncolok vele a teraszon, és hogy eltereljem a figyelmét szokatlan táncstílusomról, üres dolgokról fecsegek. Végül mégiscsak elszégyellem magam, és javaslom, hogy menjünk vissza az asztalhoz: Látja, semmire sem vagyok jó, még egy tangóra sem. Nem is táncol olyan rosszul − feleli a lány nagylelkűen, amikor ismét leülünk. − Minden gyakorlat kérdése. Nem szoktam sem táncolni, sem pedig üdülni − motyogom olyan félszegen, hogy magam is meglepődöm.

− Úgy látszik, a lelkem kificamodott valamelyest a munka folyamán.. Elnézem ezt az ártatlan asztalkendőt, és eszembe jut egy másik, amellyel egy burgaszi szadista betömte a felesége száját, mielőtt belemártotta volna a kést. Vagy itt van ez a közömbös palack − én pedig magam előtt látok egy másik ugyanilyent, amelyikben a bort bőségesen összekeverték rézgáliccal. Vagy itt van ez a villa… maga bizonyára nem is sejti, mi egyébre szolgálhat egy ilyen villa, azon kívül, hogy a borjúhúsba szúrja. Tavaly Plevenben… De hát ez szörnyű − szakít félbe −, maga egyszerűen kimerült. Á, nem. Egész jól érzem magam. Csupán a lelkem egy kissé kificamodott. Na de hát magának mégiscsak szüksége van magánéletre! Szükségem lenne − válaszolom −, elméletileg szükségem van. De attól tartok, hogy nincs, magánéletem. Azután felkeltünk, hogy sétáljunk. A hangosanbeszélő messziről küldte felénk elhaló dallamát, a sötétben pedig zúgott a tenger…

Ahhoz, hogy visszatérjünk a jelenbe, hatalmasat kell ugranunk az éjszakai strandtól a felügyelő legénylakásáig… Bevetetlen ágy…

A törvényszéki orvostan kötetei a padlón. A szekrényben kevés tiszta és rengeteg szennyes fehérnemű, és figyelem, figyelem… egy vadonatúj holmi: az egyenruha, amelyet felügyelő sohasem hord, és aligha fog valaha is felölteni, hacsak nem számítjuk azt az első, ünnepélyes és kissé gyászos pillanatot, amikor felebarátai, hogy meghálálják az oly sok ismeretlen tetem iránti gondoskodását utolsó útja előtt rendbe szedik az övét…

A gondolat életünk véges mivoltáról arra késztet, hogy új cigarettára gyújtsak. Felkelek a vendégszerető ágyról, és járkálni kezdek a szobában: Ez lehetőséget nyújt arra, hogy rátérjek a környező berendezés értékelésére. A szoba, miként mondani szokás, lakójának tükre.

Csupán tudni kell látni ebben a tükörben. Száz és száz szobában kellett megfordulnom ahhoz, hogy az élettelen tárgyak adott csoportosításából képes legyek elképzelni, hogyan néz ki ez a Georgi Szlavov nevezetű egyén, anélkül hogy bármikor is láttam volna az arcát.

Az ágy rövid − tehát alacsony termetű.

A mosdó fölött piperecikkek egész serege igényes a külsejére. Hiányzik a fésű − valószínűleg kopasz. Mindenütt kínos rend − agglegény, egy vénkisasszony rigolyáival.

A függöny felgördül, és a mosdófülkéből hófehér frottírköpenybe burkolózva egy dús, fekete hajú, magas, fiatal férfi lép ki.

− Szlavov elvtárs? Elnézést kérek, hogy ilyen alkalmatlan időben jöttem, de beszélném kell önnel.

− Parancsoljon − biccent szívélyesen a fürdőköpenyes férfi. − Mivel lehetek a szolgálatára?

− Nyilván sejti: a Marinov-üggyel kapcsolatban vagyok itt. A rendőrségtől jöttem.

− Milyen üggyel kapcsolatban?

− Alkalmasint ön még nem értesült róla. Marinovot ma reggel megmérgezve találták szobájában.

Szlavov valamit dünnyög, amit nem hallok jól, mindenesetre nem tűnik sajnálkozásnak.

− Nem tapasztalom, hogy megrendítené az eset!

− Egyáltalán nem − ismeri be a mérnök.

− Sőt, ellenkezőleg.

− Igen, sőt ellenkezőleg − egyezik bele készségesen. − Talán furcsállja?

− Az én foglalkozásomban az ismeretlen dolgok kivételével semmi sem furcsa. Ebben a históriában azonban egy sereg ismeretlen tényező van.

− Nem tudom, miben segíthetnék önnek. Teljesen tájékozatlan vagyok a történtekben.

− Ne nyugtalankodjék, ebben a házban a történteket illetően mindenki tájékozatlan. Én pedig, általában véve sokkal szokványosabb dolgok után érdeklődöm, amelyek bizonyára minden itt lakó számára ismeretesek.

− Akkor hát miért éppen énhozzám fordult? Azt hiszem, Kolev is itthon van.

− Igen, de ő jelenleg foglalt. Feltételezem, hogy a biológia foglalja le. Egy biológusnő éppen most magyarázza neki a törzsfejlődés elméletét…

− Aha, Evtimova… A célzása nem helyénvaló. A hölgy a menyasszonya.

− Én viszont, úgy hallottam, hogy a rokona. Mindegy. Egyre megy. De térjünk át a többi szomszédjára. És ha megengedi, talán ülve.

− Bocsásson meg − Szlavov szinte belevörösödik. − Nekem kellett volna javasolnom.

Leülünk, és én újból visszatérek a kérdésemre, a mérnök meg elismétli a válaszát:

− Tájékozatlan vagyok a történtekben. A szomszédaim közül senkivel sem tartok kapcsolatot.

− Senkivel sem? − firtatom szemrehányóan.

− Úgyszólván senkivel − helyesbít Szlavov.

− Ez az úgyszólván már reménykeltőbben hangzik. Hogy hívják a kivételt: Dórának vagy Zsanának?

− Ön aztán teketória nélkül kérdez − mosolyodik el a mérnök.

− De teljesen barátilag. Dóra vagy Zsana?

− Zsana. És régebben. Most már nem érintkezünk.

− Kár, hogy így elszakította a világgal való tétlen kapcsolatát… Lefogadnám, hogy Marinov miatt történt.

− Az okok különfélék. Marinovnak nem volt szerepe benne. Egyszerűen arról van szó, hogy megszakadt egy barátság a nézetek és ízlések különbözősége miatt.

Miközben beszél, megfogja és ideadja az asztalról a hamutartót, nehogy a padlóra verjem a hamut.

− Rendben van − mondom. − Nem megyek bele a személyes részlétekbe. De értse meg, számomra fontos, hogy tudjam, tartott-e fenn Marinov bizonyos kapcsolatot Zsanával, vagy sem.

− Azt hiszem, hogy az utóbbi időben Marinov koslatott Zsana után, de feltételezésem szerint sikertelenül.

− S mi a feltételezése, mi volt a siker akadálya?

− Mi?… Tudja, én mégiscsak ismerem Zsanát. Talán nem mindig cselekszik ésszerűen, de mindig saját vágyainak megfelelően. És egy olyan lány, mint Zsana, nem vágyódik az öreg Marinov után… Ezt maga is beláthatja…

− És Katja néni hogy viszonyult a dolgokhoz? − kérdezem, és közben elnyomom a cigarettámat, és egy másikra gyújtok.

− Nem tudom. Értse meg, kérem: a legőszintébb óhaj fűt, hasznára szeretnék lenni, de igazán sohasem érdekelt engem a ház lakóinak élete.

− Rendben. Akkor hagyjuk ezt. Ki tartózkodott tegnap este Marinov szobájában?

− Fogalmam sincs róla.

− De hát legalább lépéséket kellett hogy halljon − mondom, közben a mennyezetre emelem a tekintetem. − Az ön szobája és Katja szobája pontosan Marinov lakása alatt helyezkedik el. Milyen lépések voltak: férfi- vagy női lépések?

Szlavov egy pillanatra szintén a mennyezetre veti tekintetét. Azután gyorsan más irányba néz.

− Nem fordítottam rá figyelmet. Kérdezze meg Katját. Ő jobban meghallja az ilyesmit.

− Köszönöm az ötletet. Feltétlen hasznomra lesz. De most önt kérdezem. Mit csinált egyáltalán abban az időben?

− Milyen időben?

− Például este tíz és éjfél között?

Szlavov megrándítja a vállát, és a sarokban álló asztalra mutat, ahol szétteregetett tervrajzok hevernek:

− Dolgoztam. Azután lefeküdtem.

− Mikor feküdt le?

− Nem emlékszem rá pontosan.

Látom, hogy emberem milyen kényelmetlenül érzi magát saját makacssága miatt. Segítenem kell rajta:

− Lehetetlen, hogy ne emlékeznék. Ön pedáns ember, Szlavov. Elegendő, ha körülnézek a szobájában, és látom, hogy mindenben pedáns. Fogadni mernék, hogy percnyi pontossággal fekszik, és percre pontosan kel. Arra is fogadnék, hogy tegnap este nem dugaszolta be fülét vattával. Miért akar nekem hazudni?

Szlavov arca szenvedő kifejezést ölt:

− Ön pedig miért akarja, hogy határozott választ adjak valamire, amiben nem vagyok biztos? Hiszen egy önkényes állítás ártatlan embert keverhet bajba, nemde?

− Zsanára gondol?

− Egyáltalán nem Zsanára gondoltam – szól vissza gyorsan Szlavov −, Zsana képtelen arra, hogy ilyesmit tegyen.

− Akkor hát frissítse fel az emlékezőtehetségét, és válaszoljon becsületesen a kérdéseimre.

− Szóval, de hiszen már mondtam önnek: nem emlékszem pontosan. Biztosan éjfél felé feküdtem le, mert mindig ugyanabban az időben fekszem le, habár nem nézem az órát, ahogy ön gondolja. Fél- vagy egy órával azt megelőzően fentről mintha valóban hallatszottak volna lépések, de nem figyeltem meg, hogy milyenek, és hogy hány ember járkál fent. Én, amint láthatja, dolgozom, és amikor dolgozom, semmire sem ügyelek a munkámon kívül.

− Rendben van, tudomásul vettem. Meg kell majd kérdeznem Zsanát. Talán ő többet hallott önnél.

− Nem hiszem − somolyog kétkedően Szlavov. − Zsana olyan lány, aki csak akkor van otthon éjfél előtt, ha náthás.

− Ezek szerint most sincs értelme annak, hogy várjak rá?

− Kétségtelen, semmi értelme. Ez idő tájt Zsana alighanem a Varsóban, a Berlinben vagy egy harmadik hasonló presszóban üti agyon az idejét, és úgy hallottam, hogy ez hosszadalmas foglalatosság.

− Elnézést, önnél mindenkor ilyen rend van? − szalad ki a számon a kérdés minden összefüggés nélkül.

− Hogyhogy ilyen?

− Hát hogy minden a helyén van. Másképp mondva, sohasem esik meg önnel, hogy keresi a papucsát?

Szlavov értetlenül bámul:

− Miért kellene keresnem, ha tudom, hogy hol van…

− Pontosan ezt akartam hallani. És ez teljesen magánjelleggel érdekelt. Jó munkát kívánok. És − majdnem elfeledtem − váljék egészségére a fürdő.

Varsó vagy Berlin? A Varsó közelebb van. Ahogy a térképen is. Ezért oda megyek. A szórakozóhely, amint ez feltételezhető, ebben az időben igen élénk. Nagyvilági élet, de főleg kiskorúak által bemutatva. Egy sereg csinos lány. Közöttük legalább tucatnyi Brigitte Bardot.

Ösztönöm azt súgja, hogy az én páciensemet aligha találom itt, a fagylaltozók között. A zene hangjai mellett átvágok a termen. Ez nem az én melódiám, és jó, hogy nem az. Nincs arra időm, hogy a múlton merengjek. Vár rám a munka.

Lemegyek a lépcsőn, bekukkantok a bárba, majd a szomszédos helyiségbe. Zsanát keresem.

A legkényelmesebb az lenne, ha ilyen feliratú táblát hordoznék. De amikor az ember egy lányt keres, akiről csak annyit tud, hogy a haja gesztenyebarna és tupírozott, halvány rózsaszínű rúzst használ, és drapp kabátot visel… és amikor körös-körül két tucat tupírozott hajú lány van, és a felének pasztellszínű a rúzsa, és legalább fél tucatnak drapp a kabátja, akkor az embernek az ösztönére kell hagyatkoznia.

Vagy a pincérnőre.

A pincérnő éppen kétlépésnyire megy el mellettem. Felteszem a megfelelő kérdést, és a felszolgálónő szemével a sarokban levő asztal felé int. Tehát ott ül Zsana. Ráadásul teljesen egyedül.

Odamegyek, és magam alá húzok egy székel.

− Foglalt − közli a lány szárazon.

− Látom.

Leülök, és kényelmesen elhelyezkedem.

− Idehívom a felszolgálót − figyelmeztet.

− Csodálatos ötlet. Ebben a nyirkosságban konyak jó szolgálatot tehetne. De először beszélgessünk.

− Ismeretlenekkel nem állok szóba.

− Nem tesz semmit. Majd megismerkedünk, Talán meg is kedveljük egymást. A rendőrségtől vagyok.

A lány megszeppenve néz rám, de rögtön közömbösséget erőltet az arcára. Ha már részletekbe kell bocsátkoznom, szeretném megjegyezni, hogy meglehetősen vonzó jelenség. Nem Milói Vénusz. Inkább filigrán alkat. De van valami bájos ebben a kissé sápadt arcban, a szeszélyesen pisze orrban és a szeszélyesen ívelt telt ajakban. A szeméről nem szólhatok, mivel a lélek tükre ebben a pillanatban félig le van hunyva.

− Marinovval kapcsolatban kerestem meg magát − mondom a lehető legudvariasabban. − Bizonyára tudomására jutott, hogy kellemetlen dolog érte.

− Hallottam, hogy meghalt.

− Pontosan. És mivel én a magam részéről azt is hallottam, hogy maguk közeli, talán baráti viszonyban álltak egymással, bátorkodtam…

Félbehagyom a mondatot, mert ebben a percben megjelenik a felszolgálónő, aki, igencsak ritka tünemény az ilyen helyeken.

− Mit rendelhetek? − kérdem a lányt.

− Semmit.

− Mégis…

− Egy kávét − enged bosszúsan.

− Egy kávét és egy konyakot kérek.

Azután visszatérek a témához:

− Szóval, bátorkodtam egy kicsit elrabolni az idejéből, miután tudomásomra jutott ez a közelség.

− A saját idejét rabolja –, jegyzi meg ugyanolyan mogorván Zsana. − És teljesen feleslegesen. Semmiféle közelség, sem lelki, sem pedig másféle nem állt fenn köztem és Marinov között.

− Ismeretes, hogy Marinov némi reményeket táplált ön iránt − merészkedem emlékezetébe idézni a tényeket.

− Én is egy sereg dolog iránt táplálok reményeket, de más dolog a remény, és más a valóság. Igaz, hogy Marinov feleségül akart venni, azonban ön is tudja, hogy kettőn áll a vásár.

− De mégis, ha egy ilyen gyakorlatias ember, mint az elhunyt, némi reményeket táplált, bizonyára számított valamire.

− A nagynénémre számított. És én épp ezért azt mondtam neki: Ha megegyeztél a nénémmel, vedd el őt feleségül, és tűnj el a szemem elől!

− Nem illik így beszélni az idősebbekkel.

− Megszoktam, hogy ami a szívemen, az a számon.

− No erről mindjárt megbizonyosodunk.

Egy párocska közeledik az asztalunkhoz. Rendkívül fiatalok, legalábbis ami a kislányt illeti. De ez nem akadályozza meg őket abban, hogy a nagyvilági emberek hanyag magabiztosával viselkedjenek. A fiatalember az alvilági alakok modorában kesernyés fásultsággal tartja szája szögletében a füstölgő cigarettát, természetesen a chicagói alvilág modoráról van szó.

Az asztalunknál megállapodnak, kihúzzák a üres széket, és készülnek letelepedni.

− Foglalt! − mondom.

− Nem tesz semmit, majd a szabad székekre ülünk − válaszol lekezelően az alvilági alak, közben fintorog, mert a szemébe ment a cigarettafüst.

− Most visszakapta, ugye? − súgja oda.

Éppen be akarom bizonyítani, hogy szó sincs, amikor asztalunk mellett újabb jövevény áll meg. Jóval idősebb az előbbieknél, talán már a húszat is betöltötte. Termetre nem magas, azonban jókötésű fickó. Az ábrázata sem csúf, ha eltekintünk pimasz arckifejezésétől és élesen fénylő szemétől. A jövevény láthatóan felöntött a garatra.

− Hé, te taknyos − fordul a kiskorú lovaghoz −, szedd az irhádat, nehogy kikapj az anyukádtól. És útközben ne felejtsd el visszavinni, ezt a kislányt az óvodába.

És hogy nyomatékot adjon a szavainak, öklével az ifjú gavallér vállára üt.

− Hogy merészeli… − háborodik fel a gavallér, miközben segélykérő pillantást vet maga köré.

De segítségre nincs kilátás. A helyiségben olyan sűrű a füst, hogy aligha vehet észre bárki is bármit.

− Na gyerünk, lépj le, amíg közelebbi ismeretséget nem kötsz az öklömmel… − erősködik a jövevény, miközben a hölgyet is megragadja a ballonkabátja ujjánál fogva. A párocska kénytelen elhagyni a terepet. Elindulnak, ám felháborodott, de korántsem hősies tekintettel még egyszer visszanéznek.

A győztes hanyag mozdulattal a mellettem levő székre telepszik, és csak ekkor méltat figyelemre. Az arcán megvető értetlenség.

− Ismerkedjetek meg − mondja sietősen Zsana. − Toma Szimeonov, egyszerűen csak Tomnak hívjuk, és…

− Petar Antonov − közlöm én. − Hívhat Pepinek…

− Nincs kedvem ismerkedni − dörmögi lustán Tom.

Azután, Zsanára nézve:

− Hol csípted fel ezt az öreg szivart?

− Az elvtárs a…

Megfogom a lány könyökét, hogy hallgasson.

De Tom figyelmét, noha már nagy benne a nyomás, nem kerüli el a mozdulat, és a maga módján értelmezi:

− Á, szóval már szorongatjuk is egymást…

Érzem, hogy az asztal alatt egy váratlan rúgástól a csontomba nyilall a fájdalom. A fiatalember cipője nemcsak hegyes, de meglehetősen kemény is.

− Csak nem rúgtam meg magát véletlenül? − kérdezi mézes-mázos mosollyal.

− Ne izgassa magát − válaszolom, és ugyanabban a pillanatban egész súlyommal a cipőjére és a benne levő lábra lépek.

Tom arca eltorzul a fájdalomtól. Időbe telik, míg ki tudja húzni a lábát, és végül a foga között sziszegi:

− Ne játszd meg a hülyét! Nézeteltéréseket odakinn szokás elintézni.

− Egy konyakra vártam… − magyarázom szelíden − de hogy ne tartsam fel önt…

Szinte egyszerre állunk fel. Engem, az idősebbet az a megtiszteltetés ér, hogy előremehetek. Egy gyors hátrapillantással meggyőződöm arról, hogy Zsana messziről követ bennünket.

Az utca sötét és kihalt. Az eső változatlanul esik. Alig sikerül mindezt megállapítanom, máris érzem, hogy Tom ökle eltalálja a tarkómat. Egy szempillantás alatt megfordulok, elkapom a legényt a nyakánál, és karom harangjában tartva, akár egy zsákot, bevonszolom a szomszédos kapualjba.

Azután a kényeim kedvéért a falnak támasztom, közben továbbra is szorítom a nyakát eleven harapófogómmal.

− Ide figyelj, te tinó. Én azt mondtam, hogy nem akarom önt feltartani, és ez igaz is…

− Tom, ne bolondozz. Kérlek!… − kiált fel Zsana, aki váratlanul megjelenik a kapualjban. − Az elvtárs a rendőrségtől van.

Tom, aki ez idáig hiábavaló kísérleteket tett arra, hogy kiszabaduljon, most azonnal megszelídül. Elengedem.

− Hm, csak most jutott eszedbe, hogy közöld velem − motyogja nyakát dörzsölgetve.

Azután hozzám fordul:

− Miért nem mondta, hogy a rendőrségtől van… De ha onnan van is, azért az még nem jogosítja fel arra, hogy a menyasszonyom könyökét szorongassa…

− Hol dolgozol? − kérdezem, anélkül hogy figyelemre méltatnám a sületlenségeit.

− Nem dolgozom. Egyetemista vagyok.

− Milyen szakon? Kötve hiszem, hogy a te szakmádat oktatják az egyetemen. De ha így lenne is, ezeket a dolgokat majd tisztázzuk a rendőrségen…

− Kérem, ne tartóztasson le − Tom már szinte siránkozik. − Bocsánatot kérek a történtekért. Nagyon kérem.

− Nocsak, miért nyugtalanít téged annyira egy kis kihallgatás? Úgy látom, ez már nem az első.

− Bocsásson meg. Kérem szépen − ismétli.

− Te ráadásul még aljas is vagy. Hátulról ütöttél. Most meg kiderül, hogy egy csöpp önbecsülésed sincs.

− Micsoda önbecsülés? − mormolja filozofikusan Tom. − Ösztönök ellen nem lehet rugdalódzni.

− Hát mit lehet rugdalni? Gyerekeket, vagy egy lábat az asztal alatt? Na, takarodj a szemem elől… És ne táplálj hiú reményeket: csak haladékot kaptál.

Tom engedelmesen elindul az ellenkező irányba, a Varsó felé, anélkül hogy egy pillantást is vetne a menyasszonyára. Zsana tétován néz rám, és már készül a fiú nyomába eredni:

− Maga itt marad − mondom. − Magával még nem végeztem.

− Nagyon hamar eldurvult a modora…

− Az én modorom esetenként változik. Nem szeretem a vőlegényéhez hasonló alakokat.

− Egyelőre még nem a vőlegényem. De lehet, hogy az lesz.

Miközben ilyen szívélyes szóváltást folytatunk, gépiesen elindulunk lefelé a sugárúton.

− Egyáltalában mi köti magát egy ilyen alakhoz? − kérdezem. − Együtt tanulnak?

− Ez is a nyomozáshoz tartozik?

− Ez elsősorban magára tartozik. De talán a nyomozáshoz is hozzátartozik.

− Azt hiszem, hogy mindenki szabadon dönthet arról, hogy kivel rokonszenvezik.

− De rabul is ejthetik az érzései − jegyzem meg. − Mellesleg mikor volt utoljára Marinovnál?

− Sohasem voltam Marinovnál. Akarom mondani, sohasem voltam nála egyedül.

− Hanem?

− Egyszer-kétszer a nagynénémmel. Azért, hogy meghallgassam, milyen okosan tenném, ha feleségül mennék Marinovhoz.

− Miért szorgalmazta ezt annyira a nénje?

− Egész egyszerűen azért, mert biztosítani akarta a jövőmet. Marinov tehetős ember volt. No, nem annyira, mint valamikor, de rendszeresen kapott pénzt a fivérétől, eladott egy villát…

− A villa vételárán kívül, amelyet takarékba tett, nem találtak nála más pénzt.

− Erről nem tudok. Csak azt tudom, hogy mindig volt pénze. Talán kirabolták.

− Mit gondol, ki tehette?

− Nem gondolkoztam rajta. Én nem hiszem, hogy bármit is ki tudnék találni. Nem vagyok rendőrfelügyelő.

Zsana megáll, és rám néz.

− Tulajdonképpen merre tartunk?

− Lám, ezt a kérdést gyakrabban kellene magunknak feltennünk.

− Én nem átvitt értelemben tettem fel a kérdést.

− Honnan tudhatnám. Úgy gondolom, hogy hazafelé… De maga talán szeretne visszamenni a Varsóba?

− Ó, nem. Későre jár. Ideje hazamennem.

Újból elindulunk.

− Mindig ilyen korán jár haza?

− Általában igen. Bármennyire hihetetlennek tűnik ez önnek.

− Nem mondtam semmi ilyesmit. Tegnap este is ilyen korán ment haza?

− Tegnap éjjel nem aludtam otthon.

− Hol volt?

− Az ön kérdéseinek se vége, se hossza.

Szüksége van ilyen részletekre?

− Ez a részlet, amelyről kérdeztem, számomra szükséges. De magának még inkább az. Nem hallotta még az alibi szót?

Zsana gyors pillantást vet rám, azután ismét lesüti a szemét: a járdán sok a tócsa.

− Ha jól tudom, annak az embernek van szüksége alibire, akit valamivel gyanúsítanak − mondja vontatottan.

− Így is lehet fogalmazni. Szóval, hol volt tegnap éjjel?, Most már alighanem kigondolta a választ.

− Egy barátnőmnél aludtam.

− Lehetőség szerint a barátnője nevét is közölje velem − kérlelem türelmesen. − Formaság, azonban nem megy másképp. És ne feledkezzen meg arról sem, hogy mindent haladéktalanul és a legapróbb részletekbe menően ellenőrzünk, és nemcsak a kérdéses barátnőnél. Ez szintén puszta formaság, de ilyenek a játékszabályok.

− Maga egy szörnyeteg… − sóhajt fel a lány. − Tomnál voltam.

Kellemetlenül meglepődöm. Nem a beismeréstől, hanem az esőtől, amely ebben a pillanatban megint ömleni kezd. A szél sűrű vízfüggönnyé paskolja össze a záport, amely vagy csillog az utcai lámpák fénykörében, vagy homályosan, zavarosan sötétlik az épületek árnyékában, ám az ember mindenütt egyformán vizes lesz tőle.

Zsana gyors mozdulattal kinyitja az esernyőjét.

− Jöjjön az ernyőm alá − ajánlja.

− Hagyja. Nem szenvedhetem az esernyőket.

− Buta beszéd. Jöjjön, mert csuromvizes lesz.

Bizalmasan magához húz, belém karol, én pedig bánatosan azon töprengek, mennyire szertefoszlott napjainkban a hatóságtól, való félelem. Valamikor egy ilyen karonfogásért letartóztatás járt.

Így megyünk egy ideig, és el kell ismernem, hogy az esernyő alatti szűkösség ellenére bölcs megadással viselem a megpróbáltatásokat.

Mégis, amikor végre egy erkélyes házhoz érünk, összeszedem a bátorságomat, és kiszabadítom a karomat.

− Álljunk meg itt. Számomra egyszerűen megalázó az esernyő használata.

Megállunk az erkély alatt. Velünk szemben az utcai lámpa világít, és széles kék sugárt vet a lány arcára. Az erkély körül csillogó esőnyalábok zuhognak lefelé. Mintha egy régi borbélyüzlet ajtaján libbenne a gyöngyfüzér-függöny.

− És most − mondom −, miután kikerültünk a viharból, biztosítanom kell arról, hogy a Tomhoz hasonló tanúk vallomása nem sokat ér.

− Tom teljes jogú állampolgár − tiltakozik Zsana.

− Ez a körülmény aligha rendíti meg a vizsgálóbírót. Ellenben ezen állampolgár néhány más megnyilvánulását feltétlenül szemügyre fogják venni.

Ránézek a lányra. Most, a lámpa kékes fényében, arca még sápadtabbnak, ajka pedig még sötétebbnek látszik. Mintha nem is rúzzsal, hanem fekete festékkel kente volna ki.

− Tulajdonképpen, maga még nem válaszolt arra, hogy mi fűzi ebhez az alakhoz, és a hozzá hasonló gyülevész népséghez. Mivel ez az állatfajta többnyire falkába tömörül.

− Semmi sem fűz senkihez.

A hangja ernyedt. Szinte közömbös.

− Ez elég szomorú beismerés. Szomorú és kissé képmutató.

− Nincs szándékomban, hogy meggyőzzem magát − mondja ugyanazon a színtelen hangon.

− Egyébként mindabból, amit idáig mondott, ez az egyetlen, ami hasonlít az igazságra. Viszont mégiscsak pontosan ebben a társaságban mozog, nem pedig máshol.

− Hasztalan magyarázom. Maga, úgy látszik, csak a halottakhoz ért, engem pedig még nem tettek hidegre.

− Ne beszéljen így. Nem illik magához.

A lány végigmér, mintha lassan ébredezne.

− Ha magának lenne valamilyen fogalma a szépről és a csúfról, már rég felhagyott volna mindezekkel a kérdésekkel, melyek mögött az isten tudja, mi búvik meg. Annyira nehéz felfognia, hogy én is szeretnék másokhoz hasonlóan egy tiszta, politúrozott asztalnál ülve, nyugalmasan meginni egy csésze kávét, szeretném nézni az embereket, és látni, hogy néznek, hogy tetszem, és körülöttem kissé több fény legyen, mint abban a házban, amely maga is szinte hullaházra hasonlít… és ne dohszagot érezzék, hanem valami tiszta illatot…

A lány arcán ideges rángás fut végig. Meg kell előznöm a sírógörcsöt.

− No, no, ne keressen önigazolást. Kis híja hogy sírva nem fakadt sanyarú sorsa miatt. Nem sokkal ezelőtt voltam annak a háznak egyik szobájában, amelyet hullaházhoz hasonlít. Ott nem akadtam sem műanyagra, sem neonra, azonban, összességében, a berendezés barátságos volt, hogy a házigazdáról ne is beszéljünk.

Zsana gunyorosan végignéz. A roham elmúlt.

− Mennyi időt töltött abban az édenben?

− Sajnos, nem rendelkeztem sok idővel. Már hatalmába kerített a maga utáni vágy.

− Azért látta barátságosnak, mert nem rendelkezett sok idővel. Különben, ha hosszabb időt töltött volna el ott… − A lány úgy tesz, mintha köhécselne, és elváltoztatja a hangját.

− Ne tedd oda a táskádat, összetúrod a rajzaimat. Kérlek, ne játssz a ceruzákkal, ezek nem pasziánszozásra valók. Ne nyúlj oda. Elmenjünk? Nincs időm rá, hogy elmenjünk. Mi, hogy egy hónapja nem voltál moziban? Én már kilenc hónapja nem voltam, és még mindig élek… Különben minden ragyog a tisztaságtól, ebben igaza van… Sőt, túlságos is ez a ragyogás, ha engem kérdez. Tisztaság, és megpukkadhatsz az unalomtól.

− Unalmas fickó, valóban − visszakozom.

− Vele nem olyan izgalmas, mintha az ember egy igazi hőssel oszthatja meg a falatját, pardon, konyakját. Gyerünk, lépj le, nehogy pofán találjalak. Hol csípted fel ezt az öreg szivart? Ne játszd meg a hülyét… Igazi oroszlán.

A lány enyhén elmosolyodik.

− Tom nem gyáva. Ilyesmit nem fedeztem fel nála. És ne ítélje meg elhamarkodottan a másikat, egy-két szó alapján. A maga kifejezései sem mindig választékosak.

− De ezzel szemben sohasem ütök hátulról.

Zsana úgy tesz, mintha nem hallaná:

− Alighanem elállt. Induljunk.

Elindulunk. Az eső valóban majdnem elállt, Zsana összecsukja az ernyőt, és most már semmi sem indokolja, hogy egymáshoz simulva menjünk. És hogy mégis így megyünk, annak, úgy érzem, nem én vagyok az oka. Hideg szél kezd fújni. A fák és a lámpák fényt és árnyékot vetnek az útra. Mellesleg mindezt túl bonyolult leírni.

− December… Szomorú hónap − mintha önmagának mondaná a lány.

− Az emberektől függ, hogy szomorúnak vagy vidámnak látják az időjárást − jegyzem meg mély bölcsességgel. − És az élettel is ez a helyzet, gondolom.

− Senki sem rendezheti el egyedül az életét.

− Komoly témába fogtunk… Mindenesetre, ha az ember nem tudja elrendezni az életét, akkor a legbölcsebb dolog, ha annál keres segítséget, aki valóban képes segítséget nyújtani neki.

− Ön kész prédikátor.

− Nincsenek ilyen adottságaim. Belőlem a leghétköznapibb gyakorlatiasság beszél.

− Na igen, jó lenne olyan embert találni, akire támaszkodni lehetne − sóhajt fel Zsana.

Szinte teljesen rám támaszkodik. Arra gondolok, hogy szólok is neki, de titkos okok miatt hallgatok.

− Egy igazi… okos és egyenes… és lehetőleg nem unalmas férfi…

Nincs ellenvetésem. Folytatjuk a lassú sétát, közben hagyjuk, hogy összesimuló vállunk beszélgessen.

− Mondja, miután annyi kérdést tett fel, megengedi, hogy én is feltegyek egyet? − szólal meg váratlanul a lány.

− Miért ne?

− Maga mindig így viselkedik a nőkkel?

− Hogyhogy így?

− Nem tudtam, hogy ilyen egy kihallgatás.

A komoly témák után most a sikamlósak következnek. Még jó, hogy a kapuhoz értünk.

Megállunk a sötétben.

− Számomra még a kihallgatandó személy is mindenekelőtt ember − tálalom a válaszomat.

− Kivágta magát − mosolyodik el Zsana.

− De bárhogyan van is, kezdek, meggyőződni róla, hogy maga nem is olyan rettenetes, mint amilyennek első látásra véltem.

− Rájött?… Én egy olyan mély érzésű fráter vagyok, aki arra ítéltetett, hogy halottszemléket végezzen.

− Nem tudom, hogy milyen, de nem az a goromba fráter, akinek a szerepét játssza.

− Mindannyian szerepet játszunk. Némelyek többet is.

− Én nem − tiltakozik a lány. − Legalábbis magával nem. Magával jó együtt lenni.

Veszélyes pillanat! Zsana még szorosabban simul hozzám. Keze szinte öntudatlanul megragadja a könyökömet, és szemét lassan az enyémhez emeli. Én szinte akaratlanul közelítek hozzá. Egymást keresik az ajkak, ahogy egy költő mondotta, nem emlékszem, melyik. De negyed másodperccel a csók előtt meghallom a saját hangomat.

− Ez a rúzs… Ki ámította azzal, hogy illik az egyéniségéhez?

− Ó, nem… − robban ki dühösen Zsana, és eltaszít magától. − Ön nem játszik szerepet… Ön valóban faragatlan fickó…

− Megvesztegethetetlen, kislánykám, ez a pontos kifejezés − helyesbítek. − Gyerünk, indulj haza, nehogy megfázz. És semmi harag.

Atyaian megveregetem a hátát.

− Hagyjon engem… Látni sem akarom többé…

A tűsarkok dühösen kopognak a kert aszfaltozott útján.

− Ezt nem ígérhetem − mondom. − Ez sok mindentől függ.

Megvárom, amíg Zsana eltűnik, talán azt remélem, hogy búcsút int. De nem int. Még csak hátra sem fordul. Nesztelenül lépdelek a fasorban, aztán letérek, de nem a ház felé, hanem a fák alá, a bokrok közé. Kényelmes megfigyelőállást találok, elhelyezkedem a sűrűben.

Vészjósló… titokzatos… és szörnyen sáros minden. Kis híján hasra esem a felázott talajon.

Már teljesen átáztam. Ha Sherlock Holmes valóban létezett, akkor tudom, hogy miben halt meg. A detektíveket menthetetlenül utoléri a reuma. Még az a jó, hogy korunkban megszűnt a bozótból való leskelődés romantikus szokása.

Habár olykor, amint az ábra mutatja…

Az úton újra felhangzik a tűsarkok kopogása.

Nem dühösen, csak sietősen. Látom a drapp kabátot, ahogy elillan a fekete homlokzat előtt.

Igazi mártír. Legyalogolt egy kilométert, hogy bebizonyítsa: szemérmes kislány, aki korán fekszik le… De most − vége a legendának. Ó, Katja néni, miért késlekedik erőteljes, nevelő jobbod? Alszol talán? Igen. Alszik a vénasszony. Sötét az alagsor ablaka.

Ám a mérnök még a tervrajzai fölé hajlik. A doktor is ébren van. Meg a tiszteletre méltó pénztárnok is odaadó élete párjával. Csak az ügyvédről nincs pontos értesülésem. Rejtélyes ember − ablaka a ház másik oldalára néz.

December − szomorú hónap. Egyeseknek lehet, hogy a június is szomorú lenne. Én azonban nem tartozom közéjük, ha ez év júniusáról van szó.

Minden este sétáltunk mindig ugyanazon a tengerparti ösvényen, és mindig a köves meredélyen álló mandulafáig. Ott aztán leültünk.

Ültünk, és hallgattunk − főleg én vagy beszéltünk − főleg ő. Olyan dolgokról hallottam tőle, amelyeket már annyira elfelejtettem, hogy szinte úgy éreztem, mintha először hallanék róluk. Mesélt nekem a könyvekről, és rájöttem, hogy már régóta nem olvasok, mesélt a gyermekekkel járó gondokról, és bevallottam magamnak, hogy régóta nem jutottak eszembe gyerekek − mivel én, hiszen tudják, gyermekbűnözéssel nem foglalkozom. Beszélt nekem arról, hogyan telnek a napjai a kisvárosban, és még sok egyébről, amire nem emlékszem, bizonyára azért, mert főleg arra ügyeltem, hogy úgy gyönyörködjem az arcában, mintha nem is fordítanék rá különösebb figyelmet. Milyen szép arc! Ha nem hiszik, megmutathatom a fényképét, otthon az asztalomon. Nincs rá Szükségem, hogy magamnál hordjam, hiszen elég, ha behunyom a szemem, és a szemhéjak mögötti sötétben rögtön előtűnik az arca. Ám az a bökkenő, hogy a mi szakmánkban az ember fiának nyitva kell tartania a szemét, nem pedig csukva.

Az orvos ablakában kialszik a fény. Azután elsötétül a mérnök ablaka is. A pénztárnokéknál már ezt megelőzően eloltották a lámpát.

Tökéletes a homály. Éjfélre jár… A gyilkosságok meg a Budapest étterem zárórája ez. Mindenki alszik, aki él…

… És a halott feltámad. Ez nem tréfa: Marinov télikertjének sötét üvegfala mögül fény szűrődik ki. A fénynyaláb eltűnik, de azután újból felvillan, ide-oda kúszik. De hát ez a hulla az enyém, s nem hagyhatom, hogy a bolondját járassa velem.

Lassan és elővigyázatosan mászom ki a bokrok közül, nehogy valamilyen bűnös tekintet felfedezzen, no meg főként hogy el ne süllyedjek a sárban. Elosonok a ház homlokzata előtt, és a télikert ajtajához érve nesztelenül kinyitom a megfelelő alkalmatossággal. Azután hirtelen kitárom a belső ajtót, és egyidejűleg felkattintom zseblámpám vakító sugarát. A fénynyaláb pontosan a szekrény mellett lehajló ember szemébe talál.

Ni csak, mit keres itt a rejtélyes ügyvéd?

− Az elhunytat jött meglátogatni, ugyebár? − tréfálkozom barátságosan. − Talán a részvétét óhajtja nyilvánítani?

Dimov némán kiegyenesedik, miközben fél kezével befogja a szemét, a másikkal meg a lámpáját igyekszik a zsebébe gyömöszölni.

− Ne tegye − mondom. − Tönkreteszi vele a szép öltönye szabásvonalát. Aztán meg egyre megy, erre már úgysem lesz többé szüksége. Na, tegye csak ide, az asztalra. Így ni.

Az ügyvéd némán engedelmeskedik.

− Nos? Milyen magyarázatot talált ki? Adhatok egy tanácsot, ezeket a dolgokat előre kell kigondolni. Különben sok időt veszít az ember.

Dimovnak végre sikerül visszaszereznie beszédképességét.

− Kínos helyzetbe kerültem, elismerem. De tévedni fog, ha elhamarkodott következtetést von le belőle.

− Ne törődjék az én következtetéseimmel − nyugtatgatom. − Inkább gondolkodjék.

− Leveleket kerestem.

− Ahá, szóval ön kéziratokat gyűjt… érdekes passzió.

− A saját leveleimről van szó.

− Ha az önéi, miért ne kerestessük őket az én embereimmel?

− Éppen ezt akartam elkerülni, de mivel ön rajtakapott… Ezek a levelek, pontosabban, jelentéktelen cédulácskák, amelyeket egy megboldogult asszonyhoz írtam…

− Az elhunyt férj megboldogult feleségéhez − segítek neki, hogy félbeszakítsam dadogását.

Dimov bólint.

− Marinov szokása szerint gyakran félrelépett. A felesége elhatározta, hogy visszaadja a kölcsönt. így kezdődött el közöttünk… nohát bizonyos viszony jött létre köztünk… és ez idő tájt… különböző alkalmakkor… írtam hozzá ezeket a cédulákat. Csakhogy az asszony halála után Marinov megtalálta a leveleimet, és azóta állandóan bosszantott velük, és nem volt hajlandó megsemmisíteni őket. Egyszerűen szégyellném, ha ezek a gyermetegségek illetéktelen kezekbe kerülnének… azért jöttem, hogy megkeressem őket.

− És mit talált?

Dimov tehetetlenül széttárja a kezét:

− Semmit. Nyilván mégiscsak, megsemmisítette.

− Hm, ez csakugyan teljesen ártatlan dolog. Én meg mit nem tételeztem fel… Csak az nem fér a fejembe, hogy ha ön teljesen ártatlan, miért nem gyújtott villanyt, miért rontotta szemét ezzel a játéklámpával?

− Baev miatt… Nagyon gyanakszik…

−.Még önre is? Egy emberre, aki minden gyanú fölött áll? . .

Két lépést teszek az ügyvéd felé, és a lámpával egyenesen az arcába világítok.

− Ide figyeljen, Dimov. Én nem szeretem a hazudozókat. Ilyen a szakmám. Kellemetlenségeket szereznek nekem. De amikor a hazug ember ráadásul még arcátlan is, azt végképp nem szenvedhetem. Ez pedig azt jelenti, hogy ha egy magához hasonló alak összeakad egy hozzám hasonlóval, akkor az arcátlan hazugság lecsukatással jár.

Dimov felemeli a kezét, hogy kivédje a lámpa vakító fényét. Oldalt néz, mintha nem is velem, hanem Marinov képével beszélgetne.

− Elmondtam önnek mindent, úgy, ahogy van. Ha van valami más feltételezése, próbálja meg bebizonyítani. Bár egyszerűen fogalmam sincs róla, hogy mire céloz.

− Teljesen világos, hogy mire célzok.

Dimov megpróbál rám nézni, de a lámpafény vakítja a szemét, s így újból az elhunyt fényképe felé fordítja a fejét.

− Jaj, istenem! Ha valóban megmérgeztem Marinovot, akkor még tegnap éjjel elvittem volna, amire szükségem van, nem pedig most jönnék ide keresgélni…

− Nagyon logikus, de csak azzal a feltétellel, hogy miután becsempészte a mérget a poharába, ott maradt a szobában a halál beálltáig. Ez kényelmes megoldás, de nem mindig kivitelezhető. Éppen ezért néha vissza kell térni a fájdalmas veszteség színhelyére. Ennek ellenére, én egy percig sem állítottam, hogy maga megmérgezte Marinovot. Honnan támadtak ilyen gondolatai?

− Ugyan, hagyja már, nem vagyok gyerek − legyint Dimov. − Megfeledkezik arról, hogy az én foglalkozásomnak is van némi köze a nyomozáshoz és a bűnügyekhez.

− Ebben az esetben bizonyára tudja, hogy máris elegendő bizonyítékkal rendelkezem ahhoz, hogy letartóztassam.

Dimov hallgat.

−… De amint nem sokkal ezelőtt más helyütt és más okból kifolyólag alkalmam nyílt bevallani, mély érzésű ember vagyok… Na, nyomás, menjen aludni. A letartóztatást, ha úgy fordul, nem fogja elkerülni.

Az ügyvéd elindul az ajtó felé. A járásában semmi lendület. Az amnesztia nyilván nem nyugtatta meg tökéletesen. Mit tehetünk emberi gyengeség: mindig többet akarunk, mint amennyit kapunk.

Megvárom, amíg becsukja az ajtót, és eloltom a lámpát. Nincs értelme, hogy kimerítsem az elemet, bár nem tudom, mikor lesz rá újra szükségem. Nem a regények világában élünk, ahol másodpercenként kapják elő a zseblámpát, a pisztolyt és az amerikai rágógumit.

A szoba újból sötét. Az ablak mellé állok, belemeredek a kert sötétjébe, könnyed mélabú fog el. December − szomorú hónap. A szomszéd szobából kivehetetlen hangok hallatszanak át, a hangok fokozatosan erősödnek − eloszlatják a mélabúmat. Felébredt a pénztárnok és hű élete párja, s nyomban összevesztek. A veszekedés lényege nem derül ki, azonban egyes jelzők meglepő zamattal hangzanak el.

Ilyen az élet. Még a halott szobájában sincs nyugalom. Na de mégis, azért némi kényelemről lehet beszélni, különösképpen a nedves bokrokkal összevetve.

A hangok fokozatosan elcsitulnak. A szidalmak, bármennyire is szórakoztatóak, szintén kifárasztják az embert. Rajtam a sor, némi fáradtságot érzek, engedélyezek magamnak egy kis pihenőt azon az ágyon, amelyen reggel még az előkelő elhunyt feküdt. A csöndben élesen hallatszik az ébresztőóra ketyegése. Jár az óra.

Könyörtelenül telik az idő. Az élet egy nappal, rövidebb, de − minden rosszban van valami jó − egy nappal közelebb vagyunk a fizetéshez.

Ezek az ébresztőórák huszonhat óránál valamivel tovább járnak… vajon egy öngyilkos felhúzza az órát, mielőtt utolsó tettéhez kezd?

Ez itt a kérdés. Mert ezt az ébresztőt nyilvánvalóan kevéssel a végzetes óra beállta előtt húzták fel. Ha az öngyilkos józan gondolkodású ember, tudnia kell, hogy az utolsó ítéletkor az ébresztő segítsége nélkül is felkeltik. De melyik józan gondolkodású ember lesz öngyilkos? Előbb felhúzom a vekkert, aztán, lenyelem a ciánkálit… Nem, ez valószerűtlenül hangzik. Nem volt ilyen tökkelütött a… megboldogult.

Szórakozottan hallgatom az óra ketyegését, és váratlanul feleszmélek, hogy valamilyen kattogás csatlakozik hozzá. Talán csak nem egy új vekker jelent meg a színen? A kibernetika áldott korszakába kerültem talán, midőn a gépek utódokat hoznak a világra? Ó jaj, örömöm túl korai: a kopogás kívülről jön. Az ismerős cipősarkak kopognak a fasorban. Először gyorsan és határozottan. Azután elhalkulnak, lelassulnak.

Majd néma csönd, de a télikert üvegablakán keresztül már kirajzolódik Zsana alakja.

Visszatért a drága gyermek. Bizonyára eljutott hozzá szerelmes szívem hívó szava. A könnyed fémes zörej elárulja, hogy a leányzó a zárral próbálkozik. Még egy kis erőfeszítés, és készen is van.

Felkelek, és elrejtőzöm a nagy tükrös szekrény mögé. Illetlenség lenne fatuskóként ülve maradni, amikor egy hölgy lép a szobába.

A hölgy belép a szobába, megáll egy pillanatra, hogy tájékozódjék a sötétben, és egyenesen felém indul. Félre a tréfával… valóban meghallotta szívem hívó szavát!

A lány már-már hozzám ér, amikor végre sikerül leküzdenem szemérmetességemet.

− Szerelmem − mondom az alkalomhoz illő gyengédséggel.

Ám a várt dorombolás helyett rémült sikolyt hallat.

− Kedves gyermekem! − szólítgatom.

És hogy fényt derítsek kettőnk viszonyára, felvillantom a zseblámpát.

− Szadista!… Ne vakítson a szemembe!

− Rögvest − dörmögöm a rám jellemző jószívűséggel. − De előbb keressük meg a pénzt.

− Miféle pénzt?

− Azt a pénzt, amiért idejött. Marinov pénzét.

− Nem jöttem semmiféle pénzért.

− Akkor mit keres itt? Az ügyvédi kamara egy tagját? Szegény öreg, az imént ment el. Hirtelen kimerültnek érezte magát, és megkért, hogy mentsem ki maga előtt. Illetve nem is… hát hogyhogy az előbb nem jutott az eszembe: a gyilkos mindig visszatér a tett színhelyére… Ez így áll a könyvekben is.

− Hagyja abba! Teljesen megőrjít − nyög fel Zsana, és kezébe temeti az arcát.

− Akkor hát beszélj!

Félrefordítja a fejét, hogy kikerülje a lámpa fénycsóváját, de tekintete rátéved Marinov portréjának merev tekintetére, és lesüti a szemét.

Türelmesen kivárom, amíg megszólal. Vannak pillanatok, amikor legjobb várni.

− A pénzért jöttem… − szólal meg nagy sokára Zsana. − Az a pénz tulajdonképpen az enyém volt. Nekem ígérte. Megígérte, hogy vesz nekem egy bőrkabátot… Tehát a pénz az enyém volt… Azért jöttem, hogy elvigyem.

− És miért nem mondtad meg ezt nekem előbb? Miért nem kérted egyből a pénzedet?

− Arra gondoltam… azt gondoltam, hogy ki tudja, mit fog majd gondolni.

− És most vajon mit fogok gondolni?

Zsana hallgat. Azután gépiesen ismételgeti:

− Enyém volt az a pénz… Nekem ígérte…

− Elkéstél. A pénzt még ma reggel elvittük. Pontosan ott volt, ahol te is keresni akartad. Itt, ebben a szekrényben, a fehérnemű alatti titkos fiókban. Elvittük, nehogy valamilyen kis tolvajt megkísértsen.

− Nem vagyok tolvaj − a hangja szinte közömbösen cseng. − Enyém volt a pénz… Megígérte nekem…

− De miért ígérte meg neked? Hogy megjutalmazza erényességedet? És honnan tudod te, akinek úgymond semmi köze sem volt Marinovhoz, mivel csak egyszer-kétszer jártál nála, akkor is a nénikéd társaságában, hogy hol dugdossa a pénzét, honnan került hozzád a télikert kulcsa? Ki késztetett arra, hogy eljöjj a pénzért?

− Várjon… Megmagyarázom.

− Torkig vagyok a hazug magyarázatokkal. Majd máshol fogsz magyarázkodni. Ott pedig, hogy tudd, kurtábbra fogják a kihallgatást, és nincs közvetlen hang meg közjáték, ahogy nálam… Most pedig elég, mars. És ügyelj arra, hogy az idézés megtaláljon.

Ez életem átka − ismét magam vagyok. Ismét sötétben − a zseblámpaelem sokba kerül.

Egy ideig le s föl sétálok, az ágy kimondhatatlanul csábít. Valamiféle vészjósló titok rejtezik benne. Hogy hozzáférkőzhessem a titok nyitjához, mindenre elszánva elnyújtózkodom a puha takarón.

Ez a hely túlságosan is forgalmas. Telefonálnom kellene, hogy kihívjak egy őrszemet. Hadd unatkozzék egy emberrel több ezen az éjszakán. Mi hasznod? Az én bevetetlen ágyam sem volt különb ennél a ravatalozónál.

Tizenöt ember a koporsó fenekén, Halihó! Meg egy hordócska rum!

Hát ez a verstöredék honnan maradt meg a fejemben? Feltehetőleg az ábécéskönyvből.

Nem, nem telefonálok őrszemért. Nem vagyok annyira érzékeny lélek, hogy ne tudjak heverészni itt, ahol nem sokkal előttem a halál aratott. Elvégre az álom a halál testvére. Csönd.

Még az óra is megállt. Csönd… Jó éjszakát, kedves hallgatóink!

Lám, újból reggel van. Ez a reggel kissé világosabb a tegnapinál. A köd felszállt. Véget ért a londoni szín, amely olyannyira illett e komor históriához. Miközben az ablakon át a szél verte fákat szemlélem, feltárcsázom a hivatalt, és kihívom az embereimet. Gyorsan megérkeznek, még arra sem jut időm, hogy Marinov fürdőszobájában megborotválkozzam, és beszippantsam francia kölnijének illatát.

Megdörzsölöm borostás államat, gondterhelten körülnézek a szobában, és a következőket mondom a hadnagynak:

− Azt akarom, hogy kutassátok át a szoba minden milliméterét. Ha már annyi ember kerülgeti ezt a szobát, akkor kell, hogy legyen még valami, ami felfedezésre vár… Először Baev. Azután Dimov. És végezetül az a kicsike. Mit szólsz hozzá?

− Semmi akadálya annak, hogy átkutassuk. Legalább tisztán fogunk látni.

− Erről van szó. Lássunk tisztán. Még ha azzal járna is, hogy belekótyagosodunk a keresésbe.

− Ön mindig tréfálkozik.

− Egyáltalán nem tréfálkozom. Semmi tréfa. Tiszta munkát akarok, világos?

− Értettük, őrnagy elvtárs.

Tökéletes munkát fognak végezni, ez egy percig sem kétséges előttem. A hadnagy kiosztja a feladatokat, és a négy ember nemsokára tervszerűen és fenekestül felforgatja a szobát.

Lépésről lépésre bútorról bútorra centiméterről centiméterre haladnak. A falakat, a padlót, a mennyezetet, az ajtó- és ablakkereteket, a csillárokat, az elektromos hálózat csöveit, mindent tüzetesen átvizsgálnak.

A reumás Sherlock Holmes úgy vélte, hogy a perdöntő bizonyíték megtalálásához csupán egy zseniális ötletre van szükség. Megáll az ember a tett színhelyén, körülnéz, és mérlegel: ha figyelembe vesszük azokat a gondolati folyamatokat, amelyek a gyilkos agyában játszódtak le, akkor a józan ész szabályai szerint hová az ördögbe dughatta el a bűnjelet? A dolog ennél jóval egyszerűbb: kutass át mindent centiméterről centiméterre, és a gyümölcs magától az öledbe hull. Mint módszer unalmas, sőt szőrszálhasogató, talán bürokratikus is, de általában célravezető.

Egy beavatatlan, de türelmes megfigyelő, aki nyomon követné ténykedésemet, talán azt képzelhetné, hogy csak úgy találomra járkálok egyik embertől a másikig, mert éppen dumálni van kedvem. Hogy eloszlassak minden félreértést, el kell mondanom, hogy tervszerűen dolgozom. Például a ma reggeli tervemben néhány hölgy meglátogatása szerepelt. De mivel a külsőm olyan, hogy a kérdéses hölgyek úgy értelmezhetnék, mint becses személyük iránt a hatóság részéről megnyilvánuló figyelmetlenséget, ezért enyhén változtatok a terven, és látogatásaim sorát a mérnöknél kezdem. Házias tevékenység, közelebbről, kávéfőzés közben lepem meg. Ez az ember tényleg egy vénlány szokásait veszi fel, ha eddig még nem csontosodtak meg benne. Azon sem csodálkoznék, ha azt látnám, hogy a kávé elfogyasztása után lefordítja a csészét a csészealjra, és a kávéüledékből jósol magának nagy utazást vagy messzi földről érkező levelet.

− Parancsoljon − tessékel be a mérnök jól ismert szívélyességével. − Csak egy pillanat, nehogy kifusson a kávé.

Futó pillantást vet rám, és nyilván éles a szeme, mert hozzáfűzi:

− Ez az ügy teljesen lefoglalja magát. Ha ki akarja használni az időt, megborotválkozhat.

Ami engem illet, nem bírom elviselni, ha borotválatlan vagyok

− A borotvakészlet a mosdó fölött van… tiszta.

Abban egy pillanatig sem kételkedem, hogy a borotvakészlet tiszta. Ebben a lakásban minden tiszta. Tisztaság és rend, és megpukkadhatsz az unalomtól, ahogy valaki közölte velem.

− Hát annyira éppen nem vagyok kényes dörmögöm −, de az ötlet ésszerű. Remélem, hogy idegen borotválkozóeszközök használatát nem fogják megvesztegetésként értelmezni.

Miközben a kávéval bajlódik, Szlavov ugyanazt a replikát ereszti meg, amelyet az imént odafenn hallottam:

− Ön mindig tréfál.

− Én tréfálok, de a többiek nem tréfálnak. Az egyik például pénzt próbál rád tukmálni, a másik meg csókot kínál…

Leveszem a zakómat, leveszem a nyakkendőmet, és szappanozni kezdem az arcomat a mosdótükör előtt. Szlavov csak most válaszol:

− Sejtem, hogy ki kínált csókot önnek…

− Téved − felelem, közben ügyelek arra, nehogy szappanhabot nyeljek. − Ez egy régi történet… Egy nyáron… a táncparketten… és semmi köze a foglalkozásomhoz. Ön hogy áll a tánccal?

− Táncolok, de rosszul − közli kissé meglepetten a mérnök.

− Ha utol akar érni, fiatalember, akkor még rosszabbul kell táncolnia. Zsana mondta önnek, hogy rosszul táncol?

− Ki más? − dünnyögi Szlavov, ahogy gondosan kitölti a kávét két kis csészébe. − A nők nem ragadnak tucatjával a magamfajta férfira.

− És miért nem? − kérdezem, és egy pillanatra abbahagyom a borotválkozást. − Ön nem csúnya, és nem ostoba. Egyáltalán semmi szemmel látható hibája nincs.

− Nem tudom, miért kerülnek. És, hogy őszintén megvalljam, különösképpen nem is érdekel.

Hallgatok, amíg befejezem a borotválkozást,: azután folytatom a beszélgetést.

− Felfednék önnek egy titkot, de attól tartok, hogy megsértődik.

− Nem vagyok sértődékeny. Mondja csak.

A csap alá hajtom a fejem, bőségesen engedem magamra a jéghideg vizet, és azzal az érzéssel egyenesedem fel, hogy újjászülettem.

− Ön egy kicsit… hogy is mondjam… unalmas…

− Szóval tegnap este megtalálta Zsanát − jegyzi meg Szlavov kissé kesernyésen.

− Valóban megtaláltam a nyomozás érdekében. De a megállapítás nem Zsanától ered.

A mérnök nem mutat hajlandóságot a vitatkozásra. Szolgálatkészen odanyújtja a törülközőt, és amíg rendbe hozom magam, elmossa a borotvakészletet, és gondosan a helyére rakja.

− Ön rendhez szokott ember − állapítom meg. − Már tegnap megirigyeltem. Kevés eszközzel teljes kényelmet biztosít magának. Csak ne felejtse, hogy az embereket nem lehet úgy rakosgatni kényelmünk érdekében, mint a tárgyakat.

− Nem látom az összefüggést − mormolja a mérnök.

− Valóban? Én pedig szinte megrészegültem kifejezésem pontosságától. No de nem tesz semmit, ne törődjék vele. Egyáltalán, ha nem ért valamit, rá se bagózzék… Mellesleg, miféle szerzet ez a Tom?

− Nem tudom. Sohasem találkoztam vele, és ebként is nekem kellemetlen erről a témáról beszélném.

− Nekem is kényelmetlen néha kérdeznem, de hát a szükség hajt rá. Szóval egyetemista, vagy naplopó?

Szlavov leül az asztalhoz, hörpint a kávéjából. Azután szólal csak meg, fejét leszegve.

− Egyetemista volt… Most bizonyára naplopó. Mellesleg Zsana jobban tudná tájékoztatni önt. Ő alighanem mindennap látja.

− Mi hasznom belőle, hogy mindennap látja? A szerelem vak.

− Lehet, hogy én is megvakultam − mondja halkan a mérnök.

− A féltékenységtől?

Hallgat. Kiitta a kávéját, de továbbra is az üres pohárra mered. Nem hiszem, hogy most magának jósolna.

− Bárhogy is van, ne kalandozzunk el a hivatalos témától… Csak azt akarom még hozzáfűzni, hogy aki a büszkét játssza, rendszerint veszít. Az a bökkenő, hogy amíg te adod a büszkét, addig a kevésbé bonyolult lelkek más játékba fognak.

A mérnök egyre csak hallgat, és maga elé mered. Azután feleszmél:

− Kihűl a kávéja.

Álltamban hörpintek a csészéből. Ez már szokásommá vált. Rágyújtok. Egy korty kávé után cigaretta olyan élvezet, mintha valóban jó lenne. Hogy fokozzam a hatást, újból a kávéscsésze után nyúlok:

− A másodszori megvesztegetés vádját is kockáztatva, felhajtom a kávéját.

Szlavov nem válaszol. Sőt nem is látszik rajta, hogy figyelne rám. Valahogy egészen szórakozott lett. Talán a büszkeségről szóló gondolatfüzérem munkálkodik benne. Vagy talán a La donna mobilé-t dúdolja magában.

Fejünk fölött jól kivehetőek a hadnagynak és emberéinek lépések. Valaki, odébb taszít egy súlyos tárgyat.

− Na, hallja? − kérdezem, és a mennyezetre emelem a tekintetemet.

Georgi Szlavov felrezzen, és szintén föltekint:

− Micsoda?

− Milyen jól hallatszik…

− Igen, hallatszik. Na és mi a jelentősége?!

− A jelen pillanatban semmi − ismerem be.

− De tegnapelőtt este a lépéseknek volt jelentőségük. Azok is ugyanilyen jól hallatszottak a feje fölött, ahogy most ezek. Kinek a lépései voltak?

− Mondtam már önnek…

− Nem érdekel, hogy mit mondott − szakítom félbe. − Arról kérdezem, amit elhallgatott. Kinek a lépései voltak?

− Ön aljasságot követel tőlem…

− Én az igazságot követelem öntől. Az igazságot, csak az igazságot, és a teljes igazságot − miként az agyonnyűtt eskü is kívánja.

A mérnök hallgat. Segítenem kell rajta. Erre az emberre a logikus gondolkodás a jellemző: tehát egy kis logikát kell belevinni a dologba!

− Ne feledje − mondom −, ha az a rögeszméje, hogy ezzel a hallgatással megóv valakit akkor a lehető legostobább módszert választotta. Ön nem azért ostoba, mert olyasvalakivel törődik, aki a kisujj át sem mozdítja önért. Sőt ezt még nagylelkű cselekedetként lehetne elkönyvelni. Azért, ostoba az ön viselkedése, meri az én helyemben bárki így okoskodna:− Ez a fiatalember hallgat, tehát fedezni akar valakit. Miért akarja fedezni? Mert ez a valaki kedves számára. Ki az az ember, akivel erősen rokonszenvezik? Egyes-egyedül: Zsana. Ebből jön a szillogizmus végkövetkeztetése: Szlavov eltitkolja, hogy lépéseket hallott, mert azok Zsana lépései voltak.

− Igen, de…

− Várjon − intem le. − A szillogizmust egy másik körülmény is megerősíti: egy másik ember, akinek szintén hallania kellett volna a lépéseket, ugyancsak hallgat. Na és ehhez a bizonyos másik emberhez, aki nem más, mint az ön szomszédnője − Katja −, szintén Zsana áll a legközelebb. Tehát értse meg: az ön hallgatása számomra teljesen világos válasz. Csak egyet szeretnék tudni: vajon pontos-e ez a válasz?

Szlavov hallgat. Ki kell várnom, amíg még egyszer átgondolja következtetéseimet, habár bizonyára továbbra is hallgatni fog. A pedáns emberek szörnyen makacsok.

Ebben a percben az ajtó mögül csizmadobogás hallatszik. Kopogtatnak. Belép az egyik rendőr.

− Őrnagy elvtárs, ha lehetne, egy kis időre…

− Lehet − mondom. − A társalgás amúgy is döcög.

Marinov szobája érzékelhetően átalakult, és korántsem előnyére. Megelőzően zsúfoltnak látszott. Most pedig egyszerűen fel van dúlva − méghozzá tökéletesen. A tükrös szekrényt, amely mögött az éjjel a kedvesemet vártam, előrehúzták, és ferdén a falnak támasztották.

A szekrény egyik első lába belül üres, oroszlánmancsra vagy valamilyen mitológiai szörny lábára emlékeztet, mindenesetre elég terjedelmes ahhoz, hogy a belső üregben el lehessen rejteni valamit. Ez a valami a jelen pillanatban az asztalon hever. Ha aranyra vagy drágakövekre számítottak, akkor csalódást kell okoznom. Ez a valami teleírt lapokból álló kis tekercs.

Figyelmesen tanulmányozom a lapokat, ami nem akadályoz meg abban, hogy olykor ne vessek egy pillantást kifelé, a kertbe. Az ablak előtt egymás után mennek el a munkavágytól égő lakók: a mérnök, az orvos, a pénztáros és az ügyvéd. Az utóbbi kettő, a kivilágított ablakra vetett nyugtalan tekintettel együtt is különös méltósággal vonul el.

A szobában folytatják a kutatást, ámbár megítélésem szerint ennél többet aligha kotorhatnak elő. A kérdéses gyümölcs már az ölünkbe hullott. Sőt: ráadásul kettő, ha pontosak akarunk leni. Bő termés − egy csapásra két égető titok nyitja.

Most már visszatérhetek eredeti tervemhez, és reggeli látogatást tehetek a hölgyeknél. Annál is inkább, mivel megborotválkoztam.

Dóra különösebb meglepetés nélkül nyit ajtót.

Jelenlétem a házban bizonyára nem kerülte el a figyelmét. Különösen, ha szem előtt tartjuk, hogy minden ajtón van kulcslyuk. Persze, azért illendőnek tartja, hogy meglepődést színleljen.

− A… Maga?…

− Igen… én…!

Eme bájos felkiáltások után a háziasszony bevezet a szobába, és helyet kínál az egyik karosszékben, míg ő a másikban helyezkedik el, közben pongyoláját szemérmesen a térdére húzza, hogy nyomban ezután lábait keresztbe téve jóval a térde fölött is kivillantsa. Kinn újra nekieredt az eső. Hosszú, rézsútos nyalábokban verdesi bánatosan a magas ablakot. Ettől a szoba még lakályosabbá válik. Különösen, ha elvonatkoztatunk a gigantikus szekrénytől, amely lefoglalja a helyiség felét.

Dóra megereszt egy szívélyes félmosolyt, s tekintetével hasonló szívélyességet kér cserébe.

Igyekszem kikerülni a pillantását és csupasz térdének csábítását, ezért a mellére siklik a szemem, ám az annyira előtüremkedik, s olyan rosszul van álcázva, hogy rögtön semleges övezetre − a hajára kényszerülök visszavonulni:

− Már tegnap, amikor magát megláttam, tudtam, hogy nem ez lesz az utolsó találkozásunk − kezdem gálánsán. − Drága Dóra, engedje meg, hogy így szólítsam, maga szörnyen… elbűvölő…

Végre. Az asszony elégedetten elmosolyodik.

−… És szörnyen hazudós.

Dóra meglepetten húzza fel a szemöldökét. Azután nyomban sértődött arckifejezést ölt.

− Igen, igen. De elég a színjátékból. És engedje le a függönyt.

Ezzel hanyagul a pongyola felemelt szegélyére mutatok, amelyet Dóra sietve leereszt. És hogy minden kétséget eloszlassak látogatásom célját illetően, hozzáfűzöm:

− Pontosan és röviden feleljen a kérdéseimre, mert különben szófiai lakhelyét könnyen egy másikkal cserélheti fel, talán szintén szófiaival, de olyannal, amit főleg a hamis tanúk részére tartanak fenn. Tehát: először, mikor ment feleségül Baevhez?

− Két évvel ezelőtt − válaszolja Dóra, miközben igyekszik visszaszerezni méltóságát. − Nem értem, hogy ehhez miért van szükség ilyen megfélemlítésre.

− Majd meglátja. Pontosan mikor esküdtek meg?

− Szeptember végén. Szeptember huszonnyolcadikán vagy huszonkilencedikén. Valamikor ekörül.

− Úgy látom, ez a fényes dátum nem vésődött be lángoló betűkkel az ön emlékezetébe. De mégiscsak erőltesse meg az emlékezetét.

− Úgy emlékszem, hogy szeptember huszonkilencedikén volt.

− Rendben. Majd ellenőrizzük, hogy pontosan emlékszik-e? És ezeket a bútorokat meg a többi holmit mikor szerezték? Az esküvőt követően?

− Akkortájt.

− A férje hozománya, nemde?

Dóra bólint.

− Miből vette ezt a férje?

− Bizonyára Volt megtakarított pénze − vonogatja a vállát, az asszony.

− Ide figyeljen. Amit az imént mondtam, nem baráti tréfa volt. Nagyon kellemetlen lesz magának, ha így értelmezte.

− Azt hiszem, Marinov adott neki pénzt feleli tétován Dóra.

Az arca egyre nyugtalanabb kifejezést ölt.

− Marinov adott neki pénzt, de ez később történt. Most pedig az esküvő körüli napokról beszélünk, Miből vették a bútorokat meg minden egyebet?

− Én semmit sem vettem. Kérem, engem ne kavarjon bele. Amit itt lát, azt mind a férjem vette.

− Azt kérdeztem, hogy milyen pénzből?

− Belenyúlt a kasszába, ha annyira szeretné tudni. Azután kapott Marinovtól, és visszatette az összeget.

− Másodszor: mióta folytatott viszonyt Marinovval?

A sértettség kifejezése ezúttal nem látszik mesterkéltnek.

− Nagyon messzire megy, felügyelő…

− Kockáztatva azt, hogy még messzebbre menjek, megmondom, hogy ebben az esetben talán gyilkosságról van szó, és ebbe a gyilkosságba egy nő is bele van keverve, úgyhogy a maga szemforgatása ilyen körülmények között aligha fogható fel a szűzi szemérem megnyilvánulásának. Mikor kezdődött a viszonya Marinovval? Ne kényszerítsen ismétlésekre.

Dóra lesüti a szemét. A sértődöttséget fáradtság váltja fel.

− Néhány hónappal azután, hogy házasságot kötöttünk…

− Szóval pontosabban?

− Valószínűleg négy hónappal…

− Vagyis igencsak korán. Azután, hogy Marinov pénzt adott a férjének, nemde? És mikor jött rá Baev? Hogyan jött rá? Hogyan vett róla tudomást? Beszéljen már, mire vár, hiszen látja, hogy nem a lába miatt jöttem.

− Alighanem elég hamar rájött, habár sokáig vaknak tettette magát. De egy nap váratlanul jött haza a pénztárból, és meglepett bennünket… Kitört a botrány… a férjem fenyegetőzött… Marinov szintúgy. Börtönbe csukatlak, ha sokat jártatod a szádat − mondta Marinov. − Ne hidd, hogy eltéptem az elismervényedet. És azt is elmondom, hogyan nyúltál bele a kasszába. Börtönben fogsz elrohadni, ha nem maradsz veszteg… Sokáig veszekedtek, és végül Baev meghátrált…

− És maga?

Az asszony elgyötört tekintettel néz rám:

− Én?… Mit képzel, talán olyan nagyon kellemes dolog ilyen alakkal együtt élni… Vén, ostoba és undorító ..

− Maga kiről beszél? Baevről vagy Marinovról?

− Baevről. Habár egykutya. De Marinov legalább gavallérként viselkedett, persze amikor kedve volt hozzá… És egy csomó ígérettel hálózott be engem… Úgymond biztosította volna anyagi függetlenségemet… Szabad lehettem volna… Amaz meg egy fillérért is reszketett. Minden egyes leva miatt jelenetet rendezett. Bőkezűsége csak az esküvőig tartott. És micsoda egy állat, istenem,… Ne gondolja azt, hogy nagy élvezet egy ilyen alakkal élni… Habár valójában a második hónaptól kezdve nem éltünk együtt, érti, ugyebár, nem engedtem magamhoz, emiatt pokollá tette az életemet. Marinov a megváltást jelentette számomra, mert Baev bármennyire is fenekedett, rettenetesen félt tőle… Micsoda pokol, istenem, ezzel a két emberrel…

− És ki kényszerítette arra, hogy bemenjen ebbe a pokolba?

− Senki… magam vagyok a hibás… Ha egyetlen hozzátartozója sincs az embernek.

− És a szülei?

− A szüleim? − Megvetően elhúzza a száját. − Ha nem lettek volna szüleim, talán nem keveredem bele ebbe a posványba… Apám csak pofonokkal tudott leckéztetni.

Az asszony ebben a stílusban folytatja. Magáról, a családjáról, a káprázatos kilátásokról, amelyek szülővárosában várták: a főzőkanál meg egy nyámnyila férj. Nézem az arcát, amely immár levetkőzte a betanult pózok utolsó maradványát is, és most zilált, megalázott és félszeg.

Közben arra gondolok: Belemelegedett… No most fékezzem meg, ha tudom…

Addig nem hallgat el, amíg a legapróbb részletekig ki nem önti a lelkét.

Folyton-folyvást ugyanaz a história: a gyilkost kutatom, és közben mindenki lelki szemétládája leszek. Egyáltalán, egy csomó dolgot találok, kivéve azt, ami kellene. Csak nehogy sírva fakadjon.

Ebben a pillanatban sírva fakad. Kezdetben halkan hüppög, arcát tenyerébe temetve. De akkor végzetes hibát követek el. Felállók, és a hátát tapogatva csitítgatom, megfeledkezvén arról, hogy az együttérzés csupán fokozza az Bázelinek kitörését. A hüppögés viharos zokogásba vált át, és én nem tudom, hogy mitévő legyek, mert úgy érzem, talán Konrád Adenauer az egyetlen személy, akinek a könnyei hidegen hagynának.

− No, no! − simogatom meg a vállát. − Nem szép dolog, ha az ember önmagát siratja. Maga pedig ezt teszi. Elegendő oka van rá, Igaz. Csak ne feledkezzen meg arról, hogy maga a hibás… az enyhítő körülmények ellenére is… Szóval, mit mondott, milyen tanfolyamra készült beiratkozni?

− Ápolónői tanfolyamra − csuklik fel Dóra. − Kolev doktor ajánlotta nekem… De én, ostoba, visszakoztam.

− Helytelenül cselekedett. Az ötlet nem rossz. Mindenesetre sokkalta jobb, mint ez a változat − fűzöm hozzá, miközben Baev képe felé legyintek. − Mellesleg a maga dolga…

Dóra előveszi a zsebkendőjét, és megtörli a szemét.

− A doktor nagyon jó volt hozzám… De én ostobán viselkedtem − ismétli.

− Nem tesz semmit, ki lehet köszörülni a csorbát… Visszatér majd ahhoz a jó emberhez.

− Nem jól értett engem. Kolevnak nincs szüksége magamfajta nőre. Menyasszonya van.

− Ó, igen. A biológia komoly tudomány. De betegápolás sem megvetendő: Mellesleg, a maga dolga…

Búcsút intek, és indulok. Az a benyomásom, hogy az asszonyt jól felkavarták az események, több tanácsra nincs szüksége. De lássuk csak, milyen a másik hölgy vérmérséklete.

Lemegyek az alagsorba, de szinte hanyatt-homlok jövök ki. Zsana nincs otthon. És alig sikerül elmenekülnöm attól az áradattól, amelyet Katja néni rám zúdít. A Baevéknál hallottak után ez már szerfölött sok lenne.

Az érdeklődésemet ébren tartó személy a Varsóban sem található. Elégedetlenül húzok ki egy pontot a tervemből, és Baevhoz irányítom a lépteimet, de útközben benézek az irodámba, hogy egy pillantást vessek az összegyűjtött adatokra, amelyek a kisded történet szereplőire vonatkoznak.

Éppen időben érkezem a takarékpénztárba, akarom mondani, egy perccel zárás előtt. A tegnapihoz hasonlóan, a megkésett tisztviselőnők ebédelni sietnek. Ahogy tegnap is, Baev még mindig a pultja mögött matat, kötegeket és iratokat rendez, A régi jó ismerős közvetlenségével az elválasztófalnak dőlök. Baev ezúttal villámgyorsan felkapja a fejét.

− Tudom, tudom − előzöm meg. − A pénztár zárva van. Ezenkívül ma nem eszközlünk kifizetést. Ma csak tanúvallomást teszünk. Nevezetesen a következőkről: hamis alibi. Sikkasztás. Tetemes összegről szóló elismervény Marinov zsebében. Ugyanezzel a Marinovval szembeni féltékenység. Az említett Marinov megfenyegetése egy harmadik személy jelenlétében. A kérdéses Marinovtól való félelem. És a félelem okának felszámolása… Ilyen esetekben azt szokás kérdezni: Hová ásta el a hullát? Én azonban megelégszem egy ártatlanabb kérdéssel: honnan szerezte a mérget?

− Ön… ön tréfál… − motyogja Baev cserepes ajakkal.

− Akkor pedig ön miért nem nevet?… Vége a tréfának, kedves Baev. Most már a bizonyítékokon a sor.

Lendületes, kissé színpadias mozdulattal, amely − elismerem − nem a kifinomult ízlés megnyilvánulása, előveszem az elismervényt, és meglobogtatom a pénztáros szeme előtt.

− Ez az első számú bizonyíték. A második számú − a felesége tanúvallomása. A harmadik számú − a saját vallomása, amelyet türelmetlenül várok.

Baev rámered a nyugtára, egy szempillantás alatt leolvasom az arcáról ostoba szándékát, hogy utánanyúljon, és széttépje. De azután erőt vesz magán, és komoran dohogja:

− Nem tudom, mit mondott önnek az a szajha… Semmi közöm sincs Marinov halálához… Semmi közöm…

− Lám, most szajhának nevezi! Mióta lett álmai hölgyéből szajha? És egyáltalán, meg tudja mondani, hogy hol tartózkodott a gyilkosság éjszakáján, figyelembe véve, hogy csupán félórával ezelőtt állapítottam meg előbbi alibijének valótlanságát?

− Első feleségemnél…

− Első feleség… és már a második hazugság… Ha az első feleségénél járt, miért nem mondta meg rögtön?

− Kényelmetlen volt számomra.

− Minő érzékenység! De hazudni, az nem volt kényelmetlen… Mit keresett az első feleségénél? Egy jó alibit?

− Semmit sem kerestem… Gyakran járok hozzá… Nála inkább otthon érzem magam, mint az otthonomban, amióta ez a szajha… megérti, ugye… és mindazok után, amit érte tettem, én, aki kihúztam a fertőből, szeplőtlen nevemet kockáztatom, adósságokba verem magam!

Nahát, ez is belelendült. Most aztán állítsam meg. Ő is kiteregetett egy újabb kupac szennyest. Illetve talán ugyanaz a szennyes, csak más szemszögből nézve. Valahonnan a szarvak szemszögéből. Egy sor festői részlet. Persze, a lényeg nélkül.

Szórakozottan hallgatom, miközben fülemet újra meg újra megüti a pokol szó.

− Megálljunk − mondom. − Olyan a fejem, mint egy méhkas. Ha pokol volt, miért nem tett pontot a végére?

− Talán bizony tőlem függött? Ebben a házban mindenről Marinov határozott… Mindannyiunkat terrorizált.

− Na és, mindannyiuk közül kinek sikerült pontot tenni a végére?

− Nem nekem.

− Rendben, tegyük föl, hogy nem ön volt az. Akkor ki?

A sötét szem kidülled, szemfehérje sárgás.

− Nem tudom, hogy ki volt. Semmi esetre sem én. De Dimovért nem tenném tűzbe a kezem…

Megyek az utcán a szemerkélő esőben, és arra gondolok, hogy a birkapörköltöm kezd megfaggyúsodni. De beletörődöm, sőt bölcsen szemlélem a kérdést. A forró étel nemcsak ártalmas az egészségre, hanem én már annyira elszoktam tőle, hogy ha majd valaha sikerül hozzájutnom, bizonyára undorodva utasítom vissza. Ezzel szemben a vasat csak addig ütheted, amíg meleg. Ez a megfontolás késztet arra, hogy Dimovhoz siessek.

Az ügyvédet egyedül találom az irodájában.

Ez már haladás. Leginkább szabadban történő tanúkihallgatás során lehet megfázni.

Belemelegszik az ember a beszélgetésbe, és ha megcsapja a huzat, kész a megfázás, azután jöhet a vizes lepedő.

− Örömhírt hoztam − kiáltom derűsen Dimov felé, aki épp hogy csak biccent. − Végre megtaláltuk, amit keresett!

Ezeknél a szavaknál vidáman meglobogtatom azokat a leveleket és feljelentéseket, amelyeket a mitikus szekrényláb üregében találtunk. Meglepetésemre Dimov nemcsak hogy nem veti magát ölelő karjaimba, hanem még jobban elkomorul.

− No, mi az, nem is örül? − erősködöm. − Így van ez. Ilyen az élet. Az ember egy kis örömet akar szerezni valakinek, s ehelyett… De legalább hadd vidítom fel azzal a hírrel, hogy az alibije teljesen hamisnak bizonyult, besúgó úr!

− Nem voltam besúgó − mondja reményvesztetten Dimov.

− És, ezek a feljelentések? Remélem, emlékszik rá, hogy a szerelmes leveleken kívül a feljelentései is itt vannak.

És a nagyobb szemléletesség kedvéért újból meglobogtatom az iratokat.

− Ön is ismeri a tartalmukat − válaszolja ugyanazon a síri hangon Dimov. − Ezek lényegtelen adatok, amelyeket Marinov készíttetett velem az ügyfeleinkről.

− Akkor miért ez a páni félelem e csekélységek feltárásától?

− Féltem, hogy eltiltanak az ügyvédi gyakorlattól.

− Az indítóok nem csekély…

− De ön is beláthatja, hogy ez nem elégséges ok a gyilkosság elkövetéséhez… Tulajdonképpen, ha félelmet éreztem ezeknek az iratoknak az esetleges nyilvánosságra kerülésétől, akkor éppen Marinov halálától féltem, Amíg az a csirkefogó élt, egyáltalán nem gondoltam rá. Zsarolhatott velük, következésképp nem állt érdekében, hogy felfedje őket.

− És mit eredményezett a zsarolása?

Dimov a kezére támasztja a fejét, és a tintával telefröcskölt íróasztalra bámul.

− Sok mindent. Úgy kezelt engem, mintha még mindig a kifutófiúja lettem volna. A vámhivatalba rohangáltam… a holmijának az eladásával foglalkoztam… és lányokat hajtottam fel a számára… amíg fel nem fordult…

− No, no, mégiscsak egy halottról beszélünk… De váltsunk témát. Tehát azon az estén, amikor a barátja, az ön tiszteletlen kifejezésével élve, felfordult, ön nem Jambolban tartózkodott, hanem Szófiában. És nevezetesen hol?

− Otthon.

− Akkor miért hazudott… bocsásson meg, miért tért el az igazságtól?

− Hogy elkerüljem a vallatást, amelynek most alávet.

− Meggondolatlanság. Sorsát senki el nem kerülheti. Mellesleg, elnyűtt aforizmák nélkül: mit csinált otthon, ha szabadna tudnom? Marinovval konyakozott?

− Semmiféle konyakot nem ittam.

− Szóval csak ő ivott, ön meg csupán töltött?

− Nem voltam Marinovnál, mondtam már önnek. Marinovnál egy nő járt.

− Egy nő − nagyon általánosan hangzik.

− Nem állítom határozottan, de amikor hazamentem, úgy tűnt, mintha annak a kis libának… Zsanának a hangját hallottam volna.

Zsana. Tervem időlegesen kipipált pontja. Éppen ideje, hogy ezzel a ponttal is foglalkozzunk. Elhessentem fejemből a birkapörkölt képzetét, és újból útnak indulok. Lépdelek az utcán a szemerkélő esőben, s gondolataimban is előrehaladok. Néhány változat kiesik, mások világosabbá válnak. Jobban látom az összefüggéseket. Egy utolsó lehetőséget meg kell fontolnom: betérjek-e egy kávéra a Koznicába. Belesek a kirakatüvegen. A kávéfőző gép előtt a sor elég kurta. így nem vesztegetem el a délutánt várakozással. És ez eldönti a kérdést.

A kávé forró, a forró étel pedig, amint azt nem győzöm hangsúlyozni, egészségtelen. Amíg várom, hogy kihűljön, a szomszéd asztalnál ülő fiatal pár szemlélésével ütöm el az időt. Íme, ezek ketten bizonyára megbotránkoztatnák a Varsó közönségét. Vastag pulóver. Típuscipő, kartonszoknya. Vászonnadrág. És mindez decemberben. De ez nem zavarja őket abban, hogy jól érezzék magukat. A fiú arcát a lányéhoz hajtja. A lány tekintetét a lovagja tekintetébe fúrja. Csupán mintegy kétujjnyi távolság választja el őket a csóktól és a nyilvános helyen való illetlen viselkedés miatti bírságtól.

Erről eszembe jut egy másik história, amely egy másik párral esett meg, innen kissé távolabb, egy este a tengerparton, a széltől susogó mandulafa alatt. A beutalója másnap járt le. Az idő sétálgatással és semmitmondó beszélgetésekkel telt. Az utolsó lehetőség kínálkozott arra, hogy konkrétabban érintsek néhány témát, vagyis hogy szóba hozzam azt az egyet…

Cigarettára gyújtottam, hogy bátorságot merítsek belőle, és töviről hegyire átgondoltam a mondatot, mielőtt kiejtettem volna, de helyette csak annyit kérdeztem:

− Szóval, holnap?

− Holnap…

Világos éjszaka volt. A kerek hold a lehető legbanálisabban emelkedett a tenger fölé, és mint az iskoláskorombeli képeslapokon, beezüstözte azt. A lány arca fehérnek látszott a sötétben, de ez semmit sem vont le a szépségéből, az ajkán enyhe mosoly derengett. Úgy éreztem, hogy derül a határozatlanságomon. Ezért azután végül elhatároztam magamban, hogy megleckéztetem.

− Mit szólnál hozzá, ha te meg én, ha mi ketten összeházasodnánk, nos?…

Felnevetett. Nem hangosan, csak úgy magában, hangtalanul. Aztán rám nézett, és semmit sem szólt.

− Ha gondolkodnod kell, akkor jobb, ha nem is válaszolsz. Semmi értelme nincs.

Ezúttal szívből felkacagott De megint nem szólt semmit.

− Nem értem, hogy mi ebben a nevetséges − jegyeztem meg komoran.

Akkor végre megszólalt:

− Egész idő alatt arra gondoltam, hogy megkérdezed-e, és hogyan fogod megkérdezni. És biztos voltam benne, hogy pontosan így lesz. Mintha azt kérdeznéd: Mit szólsz hozzá, ne igyunk egy pohár sört?

− Rendben van, tegyük fel, hogy a vesémbe látsz. De ez nem válasz a kérdésemre.

− Eszemben sincs, hogy válaszoljak neked − kacagott fel ismét.

− Igaz is, nem kell. Nincs értelme.

Enélkül is minden világos volt. Hozzám hajolt, a vállamra tette a karját. Megkíséreltem kiszabadítani magamat. Nem volt szükségem vigasztalásra. De a karja még szorosabban átölelt, és azután minden összezavarodott bennem, mivel az ajkamon éreztem az ajkát.

− Nagy gyerek vagy − mondta később.

− Elég nagy. Negyvenéves.

− Ez semmit sem változtat a tényeken. Felnőtt emberek nem hoznak sorsdöntő határozatokat négy-öt tengerparti séta után…

− Nem öt, hanem nyolc séta után.

A lány ismét elmosolyodott:

− Tudom, hogy nyolcszor sétáltunk. De ez semmin sem változtat.

Később, amikor visszafelé mentünk, jó tanítónő módjára megpróbálta megmagyarázni nekem, hogy ki is vagyok én tulajdonképpen, mintha önmagam számára teljességgel ismeretien valaki lettem volna. Azt sugalmazta, hogy fogalmam sincs róla, hogy ő kicsoda, és bizonyos dolgokat illetően valószínűleg tévhitekben ringatózom, és azért hozok szokatlan döntéseket, mivel húsz napja megváltozott környezetbe kerültem, ahol minden különbözik attól, amit idáig megszoktam… Illetve a fejembe vettem, hogy ő efféle döntést vár tőlem, és nem illik kiábrándítanom… Vagy pedig hirtelen rádöbbentem, milyen magányos is vagyok…

− De aztán majd visszamész a városba, az irodádba… És talán azt fogod gondolni, hogy rászedtek. Nem akarom, hogy azt hidd, lépre csaltunk, én meg a tenger.

− Távol áll tőlem, hogy ilyen ostobaságot tételezzek fel.

Észrevétlenül a sétány végére értünk. Már az ő üdülője előtt álltunk, és el kellett búcsúznunk.

De az étteremből egy ismerős dallamot hozott a szellő, és a lány indítványozta:

− Menjünk táncolni. Ez az utolsó esténk.

− Éppen azért nem szeretném elrontani.

− Akkor majd csak üldögélünk…

Szemközt az ifjú pár betelt egymás nézésével − indulnak. A kávém jócskán elhűlt. Sebtében felhajtom, és visszatérek a való világ apró-cseprő gondjaihoz, nevezetesen a terv teljesítetlen pontjához. Kilépek az utcára, a nagyobb figyelem-összpontosítás érdekében mélyen szemembe húzom a kalapomat, és elindulok a hulla kriptája felé.

A kripta összes lakója közül csak Katja van jelen.

− Nincs még idehaza az én aranyoskám. Még ebédre sem jött meg.

− Egyáltalán haza is jár valamikor az a lány?

Katja csontos vállát vonogatja, és együttérzően pillant rám:

− Ilyenek ezek a mai fiatalok, sehol sem lelik a helyüket, idehaza pedig − ne adj isten! Könnyelműek… Ha tudná, hogy mi egykor…

− Igen, igen, ismerem már a maga álláspontját ebben a kérdésben − igyekszem megfékezni a szózuhatagot. − És miért titkolta el előttem, hogy tegnapelőtt este Zsana Marinovnál járt?

Katja a meglepetéstől eltátja a száját. A meglepődés talán kissé eltúlzott.

− Zsana Marinovnál? Ki mondta ezt magának?

Cinkosan az öregasszony füléhez hajlok:

− A maga barátnője, Mara… Szörnyű pletykafészek.

A munkanap végéig még két óra maradt hátra. Ideje, hogy bekukkantsak a hivatalba néhány szükséges adatért. A szobám, amint az várható is − üres. Az egyik íróasztalra hajítom a kalapomat, cigarettára gyújtok, és megragadom a telefonkagylót. Még csak nem is tárcsázhattam, máris hívatnak a főnökhöz.

− Nos, mi újság? − kérdezi a főnök szokása szerint, és szokása szerint hellyel kínál az íróasztal melletti karosszékben.

− Újság van elég… Haladunk… Legalábbis az elméletek kizárásában.

− Az is valami − mosolyodik el az ezredes.

− Amikor a gyanúsítottak száma csökken, egyszerűsödik a feladat is.

− Olykor annyira leegyszerűsödik, hogy az ember elveszíti a kedvét a megoldástól − de ezt csak magamban mondom, mert az ilyesféle képzelgéseknek nincs helye a hivatalos beszélgetésben.

Rövidre fogva elmesélem az újdonságot. A főnök figyelmesen hallgat, és nyugodt, kék szemével figyelmesen néz rám. Azután szokása szerint feláll, néhány lassú lépést tesz, és nekidől az ablakdeszkának:

− Na igen. Igazad van. A terhelő bizonyítékok a jelen pillanatban egy irányba mutatnak. Még nem tudom, hogy ez lesz-e a helyes megoldás, de jelenleg minden erre mutat. Habár megint azt mondom neked: ne ragaszkodj a verziódhoz. Előítéletek nélkül cselekedj.

− Nincsenek előítéleteim. Sőt, őszintén szólva, néha megkérdezem magamtól, hogy érdemes-e egy ilyen tökéletes gazember halála miatt, aki ráadásul egyébként is tüdőrák általi halálra volt ítélve…

A főnök szokásával ellentétben félbeszakít, mintha meg akarná akadályozni azt, hogy valami nem helyénvalót mondjak. A hangja száraz, teljesen hivatalos:

− Érdemes. Ezt a kérdést fölösleges föltenni. Érdemes, ha nem is a gazember miatt, hanem magáért az elvért, amelyhez hű vagy, amelyet képviselsz, és amelynek, érvényt szerzel.

Ez nyilván a beszélgetés végét jelenti. Fel akarok kelni. Az ezredes egy kézmozdulattal visszatart. Világos szeme figyelmesen néz:

− No, gyújts rá…

Rágyújtok.

A világos szem továbbra is engem figyel:

− Fáradtnak látlak, Antonov.

− Dehogy!… Hiszen tudja, hogy jóval nehezebb ügyekkel is megbirkóztam.

− Nem is erről az ügyről van szó… Hanem a hozzáállásról.

A főnök nekidől az ablaknak. A világos szem pillantása fokozatosan megváltozik. Most már ismét közvetlen, nem hivatalos.

− Tegnap a túlzásba vitt gyanakvástól akartalak megóvni. Ma meg úgy vélem, hogy a veszély az ellentétes oldalról fenyeget… Gyanakvás vagy lágyszívűség − mindkettő egyformán gátolja a munkánkat.

− Nem vagyok már gyerek − fortyanok fel kissé ingerülten. Úgy látszik, valóban fáradt vagyok.

Az ezredes enyhén elmosolyodik:

− Én sem úgy bánok veled, mint egy gyerekkel. Beszélgetünk. Vannak pillanatok, ezt mindketten tapasztaltuk már, amikor a saját szájízünk, értékítéletünk szerint szeretnénk cselekedni. Csupán az a bökkenő, öcsém, hogy mi nem vagyunk bírák. És azután, ha a saját belátásunk szerint kezdünk ítélkezni, ahelyett hogy nyomozást folytatnánk, nem tudom, hová jutnánk.

Leszegett fejjel fújom a füstöt Mindezt én is nagyon jól tudom, bár két csillaggal kevesebb van a váll-lapomon.

Az ezredes mintha kitalálná a gondolataimat:

− Biztosan azt mondod magadban: mi történt a főnökkel, hogy lelki prédikációt tart? Ott van a kutya elásva, hogy két különböző dolog: valamit tudni, vagy azt pontosan be is tartani. Te egyszerűen elfáradtál egy kissé.

Visszamegyek a szobámba, és újból felemelem a kagylót, de szórakozottan meredek magam elé.

Elfáradtam?… Lehet, hogy valóban fáradt vagyok. Az elv, amelyet elfogadtam, néha nyomaszt. Néha kedvem támadna egy kis időre letenni a sarokba, hogy kiegyenesíthessem a hátamat… Különösen, ha egy kislány az ernyője alá fogadott az esőben, és én hálából minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy hosszú évekre hűvösre tegyék… Egy eleven kislányt… Egy halott gazember miatt…

Rajtad a sor, felügyelő elvtárs.

A kagyló elnehezül a kezemben. Rámeredek, mintha azt fontolgatnám, miért vettem föl.

Azután tárcsázom a számot:

− Várom a jegyzőkönyvet Készen van már?… Akkor mire vártok, külön írásbeli kérvényt kell benyújtanom, hogy átküldjétek?… Természetes, hogy haladéktalanul!

Felkelek, meggyújtom a lámpát, és megtartom szokásos monológomat e halottsápadt fény kapcsán. Azután az ablakhoz lépek, és az utcát szemlélem, amely a közeledő alkonyatban lassanként kékesszürkésé válik. Persze, nincs mit nézni. A fákat, az épületeket, a járdákon siető emberfigurákat évek óta ismerem. Egzotikum nélküli tájkép, különösen most, az alkonyat kékesszürke ködében. És mégis van valami békés és meghitt ebben a látképben a decemberi nyirkosság ellenére is. Egy csapat gyerek megy hazafelé az iskolából… Egy kislány kenyeret visz, körülnéz, azután letöri a kenyérvéget, és bekapja. A villamosra várva néhányan trécselnek… Asszonyok bámészkodnak a kirakatok előtt… Hát ez nem az én világom. Az enyém a túlvilág, a másik, ahol hullaboncolás van, és karbolszag árad, veronál és kések, hullák és tárgyi bizonyítékok, vérfoltok, ujjlenyomatok…

Ezért nem tudom megoldani még azt az egyetlen magánügyemet sem.

Csöng a telefon. Felhagyok magánjellegű gondolataimmal, megragadom a kagylót:

− Igen, én vagyok. Igen, igen… Mi van az ujjlenyomatokkal?… Tehát biztosak benne, hogy a lányéi… Nem sietek, ha készen vannak vele…

Leteszem a kagylót, az íróasztal szélén ücsörgök, cigarettára gyújtok. Hát így állunk… kislányom… nem tudom, hogy megértesz-e…

Azután újból megragadom a kagylót.

Tárcsázok.

− Halló, öregem… Naná, nem is a télapó… Persze hogy a boncolás felől érdeklődöm, nem is az egészségedről… Semmi végleges? És mikor lesz meg már az a végleges?… Hát ti is olyan lassan dolgoztok, mint…

Éppen eldöntöm, hogy milyen fajtájú csigáknak nevezzem őket, amikor belép az őrmester:

− Végre!

Az őrmester tiszteleg, hozzám lép, és az íróasztalomra tesz egy lapot. Ez azoknak a személyeknek a névsora, akik jegyzőkönyv ellenében egy éven belül ciánkálit kaptak. A gépezet lassan, de könyörtelenül forog. Nincs szükség Sherlock Holmesokra, sem zseniális megsejtésekre.

Megragadom a papírlapot, és sebtiben végigfutok a neveken. Semmi. Újból végigolvasom, most már figyelmesen. Semmi. Na igen, kislányom… Nem tudom, értesz-e engem.

− Idefigyelj − mondom az őrmesternek. − Ez nem felel meg. Készítsetek egészen pontos kimutatást három évre visszamenőleg. Soron kívül, világos… Holnap korán reggel itt legyen, az íróasztalomon.

Vége van a munkanapnak. Legalábbis az olyanok számára, mint a boncolás Paganinije.

Az enyém folytatódik. Habár a szabad ég alatt.

Először − irány a hulla kriptája.

Alagsor. Zsana szobája. A faliszőnyegre hímzett nemes oroszlán és a zöldpaprikák egzotikus levegővel töltik be a szobát. Az én tekintetem azonban a sarokban függő jellegtelen plüssfüggöny felé irányul. A nőnemű szóáradat elkapja a tekintetemet, és tagadólag ingatja a fejét:

− Szinte lelkiismeret-furdalásom támad, amikor látom, hogy hiába fárad… − sóhajt fel Katja néni. − Nem, nem jött meg az én mákvirágom…

Másodszor: a Varsó! Előkelő társaság. Élénk hangulat. De Zsana nincs itt.

Harmadszor: a Berlin − és még néhány környékbeli szórakozóhely. Azután újból a Varsó következik. Ezúttal a szerencse rám mosolygott, egy félmosoly erejéig: nem találtam meg a menyasszonyt, de megleltem a vőlegényt.

A vőlegény a bárban telepedett le: Gondolatokba mélyedt. Egy pohár konyak mellett. Melléje ülök, közben ügyelek arra, nehogy tolakodó legyen a jelenlétem. A felszolgálónő kérdőn tekint rám.

− Egy konyakot − rendelek. − Már tegnap este óta készülök meginni… Néha mindenféle alakok miatt az ember nem ihatja meg a konyakját.

A pincérnő elém teszi a teli poharat, anélkül hogy figyelemre méltatná összefüggéstelen motyogásomat.. Az atomkorszakban senkit sem lep meg a neuraszténia.

Hörpintek a konyakból, és ez eszembe juttatja, hogy régóta nem gyújtottam rá. Miután ezzel a foglalatossággal is végeztem, a bárt borító tükörbe nézek, és meglepetésemre a jövendőbeli vőlegény tekintetével találkozom. A vőlegény lesüti a szemét, mint akit leforráztak. Miután tudatosodik benne, hogy ez nem vall jólneveltségre, határozatlanul és érthetetlenül kinyög valami üdvözlömre hasonlító szót.

− Á, az egyetemista barátunk… − eszmélek fel. − Ön egyedül van? Nem baj, annál jobb. Jobban szeretem a férfi társaságot. A nők csak zavarnak. Kivéve, amikor dohányt markolnak fel. Mi van Zsanával? Felmarkolt valamit?

− Nem értem önt − mormolja ugyanolyan érthetetlenül Tom.

− Félig-meddig egyetemet végzett ember, és nem érti. Mellesleg mit tanul, ha nem titok?

− Jogot…

− Ököljogot?

A válasz elmarad.

− És pontosabban hol folytatja a tanulmányait? Oxfordban vagy Cambridge-ben? Mert a szófiai egyetemre nem iratkozott be. De ezek részletkérdések. Nem szabad akadékoskodnunk. Szóval, mit mond, hogy állnak az anyagiakkal?

− Nem értem önt… − csökönyösködik Tom.

− A pénzzel, említettem. A dohánnyal. A lóvéval. Annak a szivarnak, Marinovnak a stexével. Hányszor fejték meg az öreg szivart?

Megfeszítetten figyelek, de megint semmi válasz.

− Ha önnek kellemetlen beszélnie, taglejtéseket is használhat. A süketnémák nyelve második anyanyelvem. Háromszor? Ötször? − állhatatoskodom, miközben az ujjaimmal mutogatok.

De válasz nem érkezik.

− Szóval akkor Zsanától kell megkérdeznem. Igen, a nőkkel határozottan jobban szót értek. Noha alapjában véve nem vagyok szoknyapecér. Tehát mit mondott, hová tűnt el az ön picinyke magánbankja?

− Ha Zsanáról érdeklődik, nem tudom megmondani, hol tartózkodik − kapcsolódik végül a társalgásba Tom.

− Nem tesz semmit. Ez is ki fog derülni… Önről volt szó. Mi az elképzelése, meddig akar így lődörögni? A javító-nevelő intézetbe vigyék? Vagy a börtönbe? Kitartás! Közel a cél.

Eme bátorító felhívás után kiiszom a maradék konyakomat, és ellenértékét otthagyom a pulton. Elindulok. Megállok egy pillanatra a lépcsőn, csak annyira, hogy megigazítsam a nyakkendőmet, és közben látom, amint Tom máris a terem végében levő telefonhoz siet.

Boldog ember! Ismeri azt a számot, amely még előttem is ismeretlen. Ezzel szemben én tudok néhány egyéb dolgot. Tehát nincs okom azt hinni, hogy egyenlőtlen feltételek mellett játszunk.

Kilépek az utcára, de mivel az eső megint tréfálkozásba fogott, megállok egy kis időre ugyanabban a kapualjban, ahol tegnap este állatszelídítőként kellett szerepelnem. Néhány perccel később látómezőmet a vőlegény alakjának gyors mozgása szeli át. Adok neki száz méter előnyt, ahogy ez már kezdőknél szokás, azután a nyomába eredek. Utazás az ismeretlenbe. A menetrendszerű járattal. Az ismeretlen egyébként nem is annyira ismeretien. Drága Holmes, hová is vezethetné önt egy naplopó, ha nem a naplopás valamelyik telephelyére?

Nem tudom, hogyan vélekedik Holmes erről a kérdésről, de pontosan ez történik.

Szükségtelen vargabetűk, egy tucat utca után, amelyek nevét most nem fogom elsorolni, Tom csak a házszám alapján megkülönböztethető, jellegtelen bérházba fordult be. Ideje, hogy lerövidítsem a távolságot. Meggyorsítom a lépeseimet, de mire a lépcsőházba érek, az automata kikapcsol, minden sötétbe borul, és a vőlegénynek nyoma vész. Elindulok fölfelé a lépcsőn, megállok minden fordulóban, és azon töprengek, hogy ez esetben az ellenség becserkészésének harminchat módozata közül melyiket válasszam. A negyedik emeleten világossá válik, hogy a hallgatózás módszer önmagát kínálja. A bal oldali lakásból olyan elviselhetetlen zsivaj árad, hogy különleges képzettség nélkül is rájöhet az ember: a vőlegényhez hasonló lények gyülekezetétől ered. Családias közvetlenséggel, hosszan csöngetek. Modern hajviseletű, azaz művészien szétzilált hajzatú, fiatalember széles, vendégváró mozdulattal nyit ajtót.

− Tom barátja vagyok…

− Nagyszerű!… − kiált fel részeg lelkesedéssel a kócos ifjú. − Tom az imént érkezett… Névnapom van. Kerülj beljebb…

Szívélyesen kezet rázunk, és máris bevezet a gyülekezetbe.

A lakás minden ajtaja, a konyhaajtót is beleértve, egybe van nyitva, hogy teret biztosítson a tevékenységhez. A meghívottak és a hívatlanok száma azonban annyira megnőtt, hogy semmiféle tér sincs. Éppen az ellenkezője. A látványt így lehetne jellemezni: részeg emberekből álló raktár keresztmetszete. A székeken és heverőkön mindkét nembeliek garmadával, egymás hegyén-hátán. Még a padlón is ülnek.

Az ülő alakoktól még el nem foglalt szűk átjárókban összetömörülve találhatók a lábon állók, akik a környezet élő és élettelen berendezési tárgyait kíméletlenül lökődve táncolnak.

Füstben úszik minden, rá kell gyújtanom, ha tisztább levegőt akarok belélegezni. Körülnézek abban a reményben, hogy felfedezem Tomot, de a tekintetem Zsanára téved. A tömeg közepén táncol az ünnepelt egyik hasonmásával, legalábbis ami a hajviseletét illeti. Éppen ebben a pillanatban odafurakodik Tom. Az ököljogszakos fiatalember, miként ez várható volt, kirántja menyasszonyát a bitorló karjaiból, s ő kezd forogni vele. De egyikük táncában sincs szenvedély. Csupán egy helyben tipornak.

Zsana arckifejezése fáradt, s amennyire a füstben kivehető − gondterhelt is. Tom kitartóan sugdos valamit a fülébe. El tudom képzelni, hogy ilyesvalami lehet: Az az öreg, a felügyelő, úgy látszik, megszimatolt valamit, és el akar minket áztatni. Tűvé tesz érted mindent. Ha elhatározza, hogy kihallgat, tagadj körömszakadtáig. Amíg tagadsz, semmi sem veszett el. Hadd próbálja bebizonyítani. Próbálja bebizonyítani. Csak az a vén szivar tudott a dologról, ő pedig nem fog kikelni a koporsóból, hogy tanúskodjon.

Tom gyorsan és állhatatosan sugdos Zsana fülébe, a lány meg időnként egyetértőleg bólogat. Véget kell vetnem ennek az irigylésre méltó összhangnak. Miután egy jégtörő lomha manővereivel sikerül átvergődnöm a tömegen, a táncoló pár szomszédságában megállapodom.

Zsana vesz észre először, és földbe gyökerezik a lába. Ez Tomot is arra kényszeríti, hogy felém fordítsa a fejét:

− Tartsuk be a játékszabályokat, fiatalember − közlöm. − Ne tévessze el a ritmust. Ritmust mondtam, nem pedig alattomos rúgást Például ez a csa-csa-csa…

− Ez rock and roll… − dörmögi mérgesen Tom, mintha ez az apróság mentő körülmény lehetne a számára.

− Úgy bizony, ez rock − bólintok. − Ön pedig csa-csa-csát jár. Figyelje csak az én lépéseimet!

Ezután néhány mutatós és persze teljesen ötletszerű mozdulattal a párocska közvetlen közelébe lejtek, és kiragadom Zsanát az elképedt Tom karjából. Azután, mivel utálom az energiapocsékolást, úgy forgatom meg magam körül a lányt, hogy közben majdnem egy helyben maradok!

− És ami a legfőbb − fűzöm hozzá − hagyja a hölgyet önállóan cselekedni.

Most már magammal vonszolom Zsanát a tömegbe, lehetőleg minél messzebb szerelmese féltékeny pillantásaitól.

− Nem megmondtam neked, hogy legyél szem előtt? − förmedek rá a lányra, miközben egy helyben toporgok.

− Amint látja, még nem léptem át a török határt − vág vissza Zsana, miközben ugyanolyan gépiesen rángatózik a zene ritmusára.

− De mindjárt átléped a türelmem határát.

− Maga kegyetlen ember… − szótagolja Zsana sírós hangon.

Azután minden összefüggés nélkül hozzáteszi: − Maga nem olvasta Hemingwayt.

− Valóban nem!

Zsana újból rákezdi ugyanazzal a szenvelgő hanghordozással, mintegy időnyerési szándékkal.

− Hemingway egyik elbeszélése egy magányos öregemberről szól, aki azért ül mindig a kávéházban, mert nincs hová mennie, de tiszta és világos környezetet szeretne látni maga körül… Az elbeszélésnek is az a címe: Tiszta, világos kávéház. De maga nem olvasta Hemingwayt…

− Te pedig nem olvastad a bűnüldözés tankönyvét. És a poháron hagytad az ujjlenyomatodat. Egyáltalán, ostobaságot ostobaságra halmoztál. A végén meg − a méreg.

− Nem mérgeztem meg… − suttogja Zsana megrettenve. − Kizárt dolog, hogy megmérgeztem volna…

− Hagyjuk a vallomásokat. Mesélj arról az estéről. Meg arról, ami azt megelőzően történt. Mindenről, ami kettőtök között volt.

Zsana körbetekint, mintha a körülöttünk állóknál keresne segítséget. De körös-körül a zsivajban és a füstben szorosan egymáshoz simulva imbolyognak a párok, és még az én kirívó táncstílusom sem képes felkelteni a figyelmüket. A lány hirtelen felfedezi Tomot, aki a két szoba közötti ajtónak támaszkodva komor tekintettel követi mozdulatainkat. Az ököljoghallgató kiolvassa a hívást a lány tekintetéből, és felénk indul, én azonban intőn felemelem a kezem. Az oroszlán megtorpan.

− Megmondtam neked: a türelmemnek is van határa. Ne pislogj másfelé! Tom kimaradt a táncból. Most te táncolsz. Rajtad a sor!

− Semmi sem volt köztünk, higgyen nekem… Egyáltalán, hogyan tudja feltételezni… Marinov annyira undorító volt… De Tom kényszerített, hogy szédítsem, tudja, miért, a pénzéért… Tomnak kellett a pénz, és velem akarta megszereztetni… Két alkalommal vettem el tőle, mialatt bonbonért és konyakért ment… Biztos voltam benne, hogy nem vette észre… olyan sok pénze volt, én pedig egyszerre csak keveset vettem el…

Zsana, miközben beszél, továbbra is Tom felé tekinget, de a szemében most több a félelem, mint a segélykérés. Tom mindenesetre felszívódott, vagy pedig őrhelyet változtatott, mert nem sikerül felfedeznem a tömegben.

− Aztán egy napon… ez tegnapelőtt volt… találkozni akart velem, és elmondta, hogy mindent tud… hogy loptam, és át fog adni a rendőrségnek, ha… továbbra is makacskodom… meg komoly szándékai vannak, bundát vesz nekem, a tenyerén fog hordozni meg effélék, és vagy nála maradok, vagy egyenest mehetek a rendőrségre… De én felkészültem erre… és egy keveset töltöttem a fiolából a poharába, hogy elaludjon…

Zsana elhallgat, mintha csak most fogná fel tettének lényegét.

− Es elaludt. Hosszú időre. Ez már ismeretes. És ki adta neked a ciánkálit?

− Miféle ciánkálit? − a lány hangja remeg a rémülettől. − Az altató volt… Tom azt mondta, hogy altató…

− Tom mindenfélét mondhat… A bíróságon senkit sem érdekel, hogy mit is mondott pontosan Tom.

− Tom azt mondta, hogy altató − ismétli csökönyösen a lány. − Nekem ezt mondta, higgye el… És én beleöntöttem a poharába…

De Marinov alig hörpintett belőle, és nem aludt el… Először még egyre ugyanazokról a dolgokról fecsegett, hol bundáról meg selymekről, hol pedig a rendőrségről… Azután az arca hirtelen elváltozott. Elsápadt, eltorzult, kiverte a verejték… Elhallgatott, azután azt nyögte, hogy rosszul érzi magát, nagyon rosszul…

− No lám, megitatod ciánkálival, és még fanyalog… És azután? Azután mi történt?

− Azután felkelt, és azt mondta, hogy azonnal tűnjek el… és kivezetett a télikerten keresztül… A vendégeit mindig ott engedte ki… hogy ne lássák a lakótársak…

− És hol van az a fiola?

− A kertben… a bokrok közt… oda hajítottam.

− Ezek a nők… − sóhajtok fel. − Mindig a legeldugottabb helyeket választják.

Két perccel később a magnetofon megáll.

− Végre. Sohasem táncoltam ilyen sokat és ilyen jól.

Karon fogom Zsanát, és a kijárat felé tuszkolom.

− Hová? − fogja meg a könyökömet a borzas ünnepelt, aki éppen újabb vendégeket vezet be.

− Még csak most kezdődik a muri.

− Virágért megyek − közlöm. − Furdal a lelkiismeret, hogy üres kézzel jöttem.

− Minek az a virág? Itt minden tele van virággal. Nylonharisnyás virágszálakkal. Inkább konyakot hozzál. Már mindet megittuk.

− Konyakot is hozok − ígérem nagylelkűen. − Most kezdődik csak a muri.

Ezek után nyaktörő sebességgel rohanok le a lépcsőn − magam után vonszolva Zsanát.

Hiábavaló a sietség. Tom őrt áll a kapuban.

Se szó, se beszéd, elsuhanok az egyetemi hallgató komor alakja mellett. Zsana visszafordítja a fejét, hogy pillantásával közöljön valamit, de én intőn megrántom a kezét.

Az utcák már kihaltak. Csak a szél és az eső fogad minket. Tulajdon árnyékunkra meredve lépdelünk. Az árnyékok fokozatosan nőnek, azután fokozatosan összezsugorodnak, és eltűnnek a hátunk mögött. Azután ismét előugranak, és nőni kezdenek. Lépéseink tompán konganak.

Nem kell hátranéznem, tudom, hogy Tom a nyomunkban van. Az egyik saroknál megállok, és hirtelen visszafordulok.

− Ide figyelj, öcskös. Az állásomra törsz? Ha megengeded, adok egy jó tanácsot: ne csináld ilyen ostobán! Ha valakit követsz, akkor távolról tartsd szemmel, és ne lépj a sarkára.

− Én nem önt követem… Várom, hogy elengedje Zsanát, hadd mehessünk.

− Na igen, az ifjú pár! Megkötöttétek már a házasságot?

− Majd összeházasodunk.

− Ó, hogyne, holnapután, kiskedden. Na, hordd el az irhád!

− Zsana… − kezdené a volt joghallgató, miközben jelentőségteljesen a lányra néz.

− Mi az, hogy Zsana? Fuccs a házasságnak, nem érted? Holnap megkezdődik a kihallgatás. Aló mars, hallod, ne kelljen többet ismételnem.

Újból elindulunk, és ezúttal a fölösleges harmadik lépései már nem hallatszanak. Zsana úgy megy mellettem, mint egy holdkóros gépember.

Töprengek a tánc közben tartott monológján, nézem a kettős árnyékot, amely hol eltűnik, hol újból megjelenik, és a mellem összeszorul, mintha már a zárkába vezetném a lányt.

− Ma este nincs kéznél az esernyő − mondom, ahogy ázott arcára tekintek.

− Otthon felejtettem… Ma egész nap olyan feldúlt vagyok.

− Régóta feldúlt lehetsz… Ha már ilyen kalamajkába keveredtél.

Nem is próbál ellentmondani, hallgatagon megyünk tovább, és én újból a lány monológjára gondolok, és igazolást keresek a tetteire.

Az eső alaposan eláztat bennünket, de számomra ez részletkérdés, Zsana pedig fel sem veszi. A szél hol az arcunkba, hol a hátunkba vágja az esőt, egyszóval gondot fordít arra, hogy mákszemnyi folt se maradjon rajtunk szárazon.

December − szomorú hónap, ahogy valaki mondotta volt.

− Most mi lesz velem? − suttogja egyszer csak a lány, szinte önmagának.

− Nagyon helyénvaló kérdés. Csupán az a baj, hogy későn tetted fel − dörmögöm fanyarul.

Azután röpke pillantást vetek rá, és enyhébben fogalmazok:

− Mi lesz? Nem tudom. Először is alszunk rá egyet.

Hozzá szeretném még fűzni, hogy a reggel bölcsebb az esténél, de ebben a pillanatban a házuk elé érünk, és így, eltekinthetek egy elnyűtt bölcsességtől.

Lassan ballagunk a kikövezett fasorban, belépünk az előtérbe, és lemegyünk az alagsorba.

− Ezúttal valóban tréfán kívül − szólok, amikor megállunk Katja néni ajtaja előtt. − El ne moccanj innen. Vedd úgy, hogy házi őrizetben vagy…

Valaki elmegy a hátunk mögött, és tétován megáll, bizonyára meghallotta az utolsó szavakat.

− Zsana… miféle házi őrizetről van szó?

− Á, Szlavov elvtárs − szólítom meg. – No, ön éppen kapóra jött. A mi kedves hölgyismerősünk, amint hallotta, ettől a pillanattól kezdve őrizet alatt áll. Ügyeljen rá, nehogy elhagyja a házat.

− Nincs gyakorlatom ilyen feladatok ellátásában − mormolja a mérnök, és kétségbeesetten néz ránk.

− Nem tesz semmit − válaszolom. − Kiskoromban én sem értettem a gyilkosságokhoz.

És lassan elindulok. A. lépcsőn fölérve megállok, és hallgatózom. Georgi aggódva kérdez valamit. Zsana elcsukló hangon felel. Azután váratlanul zokogásban tör ki. Közben hallom a mérnök hangját: Ne sírj, nyugodj meg, minden megoldódik. A sírás azonban nem szűnik meg. Még jó, hogy én nem vagyok ott.

Hát aludtunk rá egyet, és megállapíthattuk: a reggel nem feltétlenül bölcsebb az esténél. Ezzel szemben nyirkosabb. Nehéz esőfüggönyök paskolják az irodám ablakát. Úgy érzem magam, mintha a Niagara vízesés alá helyeztek volna. Csak az a különbség, hogy ott bizonyára világosabb van.

Ülök az íróasztalomnál, kalapomat hátracsaptam, a számban cigaretta ég, várom, hogy működésbe lépjen a gépezet. De a gépezet nyolc óra előtt nem lép működésbe. Tehát van még tizenöt percem, pont annyi, hogy átnézzem az újságot. Kiterítem az asztalon, és beleolvasok, de a gondolataim elkalandoznak.

Olvasta Hemingwayt?… Én már három napja újságot sem olvastam, ő pedig Hemingwayről faggat.

Könyökölök, támasztom a fejem, és sárral befröcskölt cipőmre meredek. Fejem fölött sárgás fénnyel hunyorog a jól ismert 40 wattos körte: világos… Ugyanúgy, mint abban az elbeszélésben, Na, igen, mindenki szereti a tisztaságot meg a világosságot. És aki gaztettek árán akarja megszerezni, az kap is egy tiszta, világos zárkát! Ismét aforizmák. Ismét bölcs gondolatok.

Nem te vagy az egyetlen, kedves lányom, akiben valamicske dereng a tiszta és világos dolgokról. Bennem is élnek némi emlékképek erről a témáról, amelyek nem Hemingwayhez, hanem egy nyári táncparketthez fűződnek. Az utolsó este volt, a vendéglő teraszán ültünk, lenn a sötétben zúgott a tenger. Kivártuk, amíg jött a pincér, aztán megvártuk, hogy hozza a bort, azután továbbra is hallgattunk, habár nem volt mire várnunk.

− Nem sokkal ezelőtt mondtál nekem egyet mást − jegyeztem meg végül. − És bizonyára van benne némi igazság. De a kérdésemre mégsem válaszoltál.

Szemrehányóan nézett rám:

− Válaszoltam neked…

− No, igen, ha a csókra érted. De az olyan válasz, amely nem szavakból áll, mindig tartalmaz bizonyos kétértelműséget, legalábbis számomra. Ez már szakmai ártalom.

− Tehát eldöntötted?

− Magadnak kell eldöntened. És nem rögtön. Rájössz majd magadtól, hogy mikor. Olyan sok dolog kezdődik jól, és végződik rosszul, hogy én már mindentől tartok, ami jól kezdődik.

− Fatalizmus és babona − dörmögtem. − Vallási csökevények. A sors szerepe az ógörög tragédiákban.

Szomorkásán elmosolyodott. Azután felegyenesedett.

− Inkább táncoljunk.

Így azután mégiscsak táncoltunk, és nem múlt el tőlem a keserű pohár, miként valaki monda. Ugyanaz a dallam volt, és alant a sötétben ugyanúgy zúgott a tenger, és én egyre ugyanúgy lépdeltem, mint egy gépember.

Szerencsére hamarosan megfeledkeztem arról, mit is csinálok valójában, és csak a lány arcát néztem, amely az enyémhez ért.

− Tehát ha majd egy reggel ott nálatok leszállok a vonatról, azt akarom, hogy készen találjalak.

Elmosolyodott.

− Hogyan készen? A toalettemmel?

− Lelkileg. − És nem akarok többé jól kezdődő és rosszul végződő meg tudom is én micsoda dolgokról hallani.

Hallgatott, és elnézett a vállam mellett, én pedig őt néztem a táncparkett zöldesfehér fényében.

Később, a búcsúzáskor az üdülő lépcsőjén teljesen elvesztettem a józan eszemet, és azt mondtam:

− Szeretném, ha adnál valamit, ami emlékeztetne rád…

− Nem bízol az emlékezetedben?

− Egy fényképet szeretnék tőled − makacskodtam. − Azt, amelyik a táskádban van.

− A rendőrség mindenről értesül − sóhajtott fel a lány.

Azután benyúlt a táskájába, és odaadta a képet.

Egy fénykép és egy dallam, nem is kevés, elég ahhoz, hogy megőrizze az emléket Nekem legalábbis elegendő. Egy fénykép. És egy dallam.

Már elmúlt nyolc óra. Felemelem a kagylót, és tárcsázom.

− Micsoda, hogy még nem jött be? Hát ez az ember nem tudja a kötelességét? Szóval beteg… Rendben, na végre, hogy eszetekbe jutott kinyögni… Jól nézünk ki, ha már a törvényszéki orvosok is megbetegszenek… Elpuhultunk.

Teázunk, betegeskedünk.

Kopogtatnak. Belép a hadnagy. Hozza az irattartót az anyagokkal.

− És a jegyzőkönyvek?

− Még nem hozták meg.

A hadnagy áll, és úgy néz rám, mintha azt várná, hogy megeresztek egy viccet.: Azonban nekem nincs kedvem viccelődni. Eltávozik.

Szórakozottan belenézek az irattartóba, hanyagul átlapozom. Semmi újdonság. De azért a gépezet működik. Regisztrál. Dokumentál.

Egy halom fényképre bukkanok. A helyszíni szemléről készült képek. Általános, tárgy- és részletfelvételek. Kész családi album. Noha nem egészen teljes. Más lenne a helyzet, ha az objektívet a múltra irányíthatnánk. Akkor több lenne a fénykép. És mozgalmasabbak, elevenebbek lennének. Marinov élveteg arccal, térdén Dórával.

Marinov és Baev az asztalnál.

Pénzt számolnak, elismervényeket írnak alá.

Marinov és Dimov fiatal lányokkal mulatnak.

Dolce vita. Konyak és keresztbe vetett női lábak. Marinov Zsana körül sündörög…

Zsanát is megörökítették a dossziéban. Nem a képzelet világában, hanem fehéren-feketén.

Egy fényképet forgatok az ujjaim közt, néhány évvel ezelőtt készülhetett. Egészen fiatal, egészen ártatlan arc. A festéknek és a divatfrizurának nyoma sincs. Az arckifejezése sem kihívó, inkább bájos. Igen, egy eleven kislány… akinek könnyen befellegezhet… egy halott gazember miatt. Na, mit szólsz hozzá, felügyelő? Mit szóljak hozzá? Mit is mondott az öreg haverom? Vedd öngyilkosságnak. Igaza van az öregnek: vedd öngyilkosságnak. Ez mindent megold. Ez senkit sem fog tönkretenni. Az elven kívül. De az elveknek ez nem fáj. Felállok, és kemény léptekkel mérem végig faltól falig a szobát. Ahogy járkálok, gondolataim is ugyanolyan ütemben járnak a fejemben.

Újból kopogtatnak az ajtón. Belép a törzsőrmester. Végre.

− Itt van azoknak a személyeknek a jegyzéke, akik az utóbbi három évben ciánkálit kaptak…

Leülök, és sebtében átlapozom a jegyzéket.

Ha arra számítottam, hogy Kolev nevére bukkanok, akkor tévedtem. Elégedettnek kellene lennem. Ez az ember valóban rokonszenves nekem. Megátalkodott, az igaz, de én sem vagyok különb nála. Csak az a baj, hogy az egész hipotézist megette a fene. Némi hiány egy jegyzékben, és minden összeomlik. Hej, kislányom, nem tudom, megérted-e?

Azután hirtelen megakad a szemem egy néven.

Nem az, amit kerestem, hanem egészen más. Eltöprengek valamin, azután felugrom, a zsebembe gyömöszölöm a jegyzéket, és teljes menetsebességben leakasztom a ballonkabátomat a fogasról, és máris az utcán loholok.

A bibliai özönvíz még javában tart, azonban most nincs időm meteorológiai megfigyelésekre. Néhány látogatást kell tennem, mindenekelőtt egy beteg barátomat megyek meglátogatni.

Megállok a ház kormos homlokzata előtt, ahol az én Paganinim lakik, és azzal a reménnyel indulok felfelé a lépcsőn, hogy a hullaboncolás nagymestere talán nem a padláson rendezkedett be. Csalódnom kell. A törvényszéki orvos pontosan a padlástérben lakik. Idős asszony nyit ajtót, és én őt követve arra számítok, hogy sötét manzárdszobába lépek, amely penészes könyvekkel és lenyúzott, csupasz izomzatú emberek anatómiai tábláival van tele.

Ismételten csalódom. A szoba, amelybe toppanok, különféle bonyolult beugrókkal, mennyezeti és oldalablakokkal tűzdelt, de azért a sarkokra szerelt, ernyőkkel díszített lámpák fényárjában úszik. Ami azonban leginkább elképeszt, az a növényzet bősége, különböző kaliberű cserepekben virágok: begóniák, fikuszok, citromcserjék és egyéb zöldségek buja dzsungelként tenyésznek, és a mennyezetig terebélyesednek.

És a dzsungel mélyén egy bengáli tigris helyett a díványon három pokrócba burkolózva, óriási borogatással a nyakán hever az én Paganinim. A boncvirtuóz kissé felemelkedik és egy mártír mosolyával köszönt.

− Mi az, álmodom talán? − kiáltok fel. − Avagy eltévesztettem a házszámot?… Ámbár… Tulajdonképpen rendjén van minden: a hulla és a virágok összeillenek. Akárcsak a temetőben… Hé, öregem, mi terített le?

− Közönséges influenza − nyugtat meg rekedt hangon Paganini. − Ne siesd el a halottszemlét.

− A közönséges influenzát − oktatom ki − lábon szokás kihordani… meg a munkahelyen…

− Harminckilenc fokos lázzal?

− A fokok csak az italoknál játszanak szerepet. És most még nem jött el a koccintgatás ideje. Szeretném tudni, mit állapítottál meg?

− Szinté ugyanazt állapítottam meg, amit már mondtam neked. Az öregek nem tévednek. Káliumcianid. Egy lónak is elegendő dózis.

− Ez minden?

− Luminált is találtunk. Az ördög tudja, honnan ered. Talán különböző tablettákat szedhetett.

− Milyen mennyiségű a luminál?

− Teljesen jelentéktelen… A cianiddal ellentétben. Mellesleg az én verzióm nyer bizonyítást.

− Nocsak? Mi is volt a te verziód? − kérdezem, és közben rágyújtok.

Paganini szomorúan szemléli, miként eregetek bodor füstgomolyagot.

− Ja, igen − kapcsolok. − Kettesben iszogattál Marinovval, megmondtad neki, hogy rákos, és vigasztalásul, ciánkálival kínáltad… Valami ilyesmi volt, nemde…

A takarókba bugyolált törvényszéki orvos megmozdul, de nem hiszem, hogy sikerült felbosszantanom. Ezt az embert egyszerűen nem lehet kihozni a sodrából!

− Ha olyan rövid az eszed, hogy nem tudsz mást kitalálni, hát írd ezt − mormolja. − Egyáltalán, írd azt, ami neked tetszik, fiacskám, csak ne változtasd az én ártalmatlan influenzámat haldoklássá.

Ismét irigykedve néz a számból bodorodó füstgomolyagra, azután az asztalra mutat, ahol az orvosságok között egy üveg konyak húzódik meg:

− Kínáld meg magád. Vegyél egy kis előleget azokra a cigarettákra, amelyekkel a jövőben fogsz megkínálni.

Nekem azonban nincs időm italozásra. Még két döntő látogatást kell tennem. Búcsút intek a boncvirtuóznak, azután az asszony kikísér, én pedig a lépcsőházba érve szinte rohanok kifelé.

Mi haszna a sok éves rutinnak, ha minden egyes ügy végén ugyanolyan türelmetlenség fog el, mint újdonsült nyomozó koromban?

Az első látogatás elég sok időt rabolt el tőlem, főleg ami a távolságot illeti − oda meg vissza. Maga a találkozás, számomra is meglepően, szerfölött rövidnek bizonyult, ami azonban nem akadályozta meg azt, hogy tartalmas legyen.

Kicsivel később újból a rendelőintézetben, a várandós anyák között vagyok. Előrefurakodom, megvárom, hogy kijöjjön a soron levő páciens, azután bedugom a fejem az ajtórésen:

− Szabad?

− Tessék − fordul meg a fehér köpenyes férfi. De ez nem Kolev.

− Kolev doktort keresem…

− Kolev tegnap óta szabadságon van.

Gyerünk vissza. Még csak ez hiányzott, lehet, hogy vonatra ült, és felszívódott. Szabadságon van decemberben. Nahát, mik vannak!

Az atomkorszakban már semmin sem lepődhet meg az ember.

Íme, a hulla kriptája. Zsana után nézek.

Szófogadóan otthon ül. Megjött az esze, no lám, habár némi késéssel. Azután kopogtatok az orvos ajtaján, és belépek. A szoba ugyanolyan, mint Szlavov, csupán a tisztaság és a lakályosság hiányzik belőle. Ez az ember az én fajtám, ráhibáztam. Két polc orvosi szakirodalom, bevetetlen ágy, az asztalon széthányt kéziratok, az asztalnál − maga Kolev. Félbeszakítja a munkáját, és üdvözlésként biccent:

− Á, ön az… Kerüljön beljebb!

− Hát ilyen a szabadsága? − firtatom, miközben a kéziratokra mutatok.

− Ilyen.

Az invitálás ellenére a doktor nem valami hálás azért, hogy munkája közben egy kis pihenőhöz juttatom.

Ha orvosi könyveket látok, mindig elszorul a szívem. Az első szerelmet sohasem lehet elfelejteni. Irigykedve szemlélem az asztalon szétszórt köteteket, és megérzem, hogy Kolev engem figyel. Az arcára váratlan mosoly rajzolódik, felderülnek komor vonásai:

− Ez nem törvényszéki orvostan…

− Akár törvényszéki, akár nem, az orvostudomány mindig érdekes − dörmögöm. − Volt egy barátom, aki úgy ábrándozott az orvostudományról, mint mások a szerelemről… Azután…

− Azután mi történt? − kérdezi az orvos.

Egykedvűen legyintek:

− Azután semmi sem lett az orvostudományból. No de ez más lapra tartozik. Inkább férjünk a tárgyra. Látom, dolgozik. Nyilván tudományos kutatás. És feltehetőleg eléggé előrehaladott állapotban. Amire azt kérdem magamtól: miért kell mindennek kárba vesznie?…

− Az együttérzése meghat, de nem értem önt.

− Kárba vesznie, mondom… elkallódnia, csak úgy hirtelen.

− Miért kallódna el?

− Ön miatt. Mert ostobaságot művelt. Azért, mert ciánkálit adott Marinovnak. Mellesleg mennyit fizetett önnek a szerzeményért, mielőtt megboldogult volna?

Kolev arca újból kedvelt mogorva kifejezését ölti fel:

− Semmit sem adtam el neki. Semmit sem fizetett nekem.

− Ide figyeljen, doktor úr − próbálok a lelkére beszélni. − Vannak olyan pillanatok, amikor a csökönyös kitartás eredményre vezet. Például ha tudományos munkán dolgozik az ember. Ám vannak olyan esetek is, amikor bölcsebb, ha behúzza a nyakát. Nézzen csak ide!

Előveszem a zsebemből a jegyzőkönyvekből készült kivonatot, és az orra alá dugom.

− Nem értem − makacskodik a doktor.

− És ha itt rámutatok az ön unokahúgának, Evtimovának a nevére, a biológusnőére, na, akkor érti már?

Ingatja a fejét.

− Semmit sem értek.

− Sajnálom − vonok vállat leverten. − Tehát tévedtem. Nem marad más hátra: cherchez la femme! Le kell tartóztatnom Evtimovát.

− Ön tréfál? − kiált fel Kolev. − Mi köze lehet Evtimovának ehhez a… ehhez a…

Elképzelni sem tudom, hogy mi olyan mulatságos a képemen, mert a földkerekén mindenki azt hiszi, hogy tréfálkozom.

− Hogy mi köze lehet Marinov megmérgezéséhez? Ezt kérdezi ön? Ha nem ez a kérdés, akkor úgy vélem, hogy képes vagyok rá önnek válaszolni. Az imént jártam Evtimovánál. Megmutattam neki ezeket a papírokat. Megértőnek bizonyult. Általában, megállapítottam, hogy a nőkkel könnyebben értek szót. Beismerte, hogy ciánkálit vételezett bizonyos kísérletekhez, és a méreg egy része felhasználatlan maradt, és később Marinov megkérte, tegyen neki szívességet ezzel a szörnyű folyadékkal, és ő megtette ezt a szívességet…

− Ez merő ostobaság. Evtimova még álmában sem találkozott Marinovval, hiszen nem is ismerte.

− Nekem szintén ez volt a benyomásom. De Evtimova azt állítja, hogy ismerte, mégpedig magán keresztül. Tehát minden összevág. Különösen abban az esetben, ha, maga tagadja. Szükségtelen tovább vájkálnunk.

Cigarettára gyújtok, és olyan látszatot keltek, mint aki egy pillanaton belül indulni akar.

− No de ezt nem teheti… Nincs joga hozzá… Ez a nő egyszerűen nem tudja, mit beszél… Azt képzeli, hogy ily módon megmenthet engem…

− Evtimova nem képzeli − közlöm szelíden. − Valóban megmenti önt. A tettes megkerült. Az ügy lezárult. Kellemes pihenést kívánok! Kolev fejét az asztalra hajtva ül, mintha még egyszer átgondolná a hallottakat. Utolsó szavaim kizökkentik aléltságából.

− Hagyja abba! Evtimova ártatlan.

− Ebben az esetben ön a bűnös. Nincs más eshetőség. Gyerünk, ne vesztegessük az időt: mennyit fizetett önnek Marinov?

Kolev lassan felkel a székről, és mintha hipnotikus állapotban közelítene felém, az arca sápadt a dühtől:

− Ide figyelj, felügyelő! Te már annyira megszoktad a bűnözőkkel való bánásmódot, hogy bizonyára régen elfelejtetted: ezen a világon másfajta emberek is léteznek. Semmit sem fizetett nekem a te Marinovod. És semmit sem fogadtam volna el tőle fizetségként. Ha annyira szeretnéd tudni, én fizettem neki, méreggel fizettem, hogy vigye el az ördög a te Marinovodat.

Megértetted. Ni csak, most az én Marinovom. Mintha legalábbis én szültem és neveltem volna. Hát így értsen szót az ember ezekkel a neuraszténiásokkal!

− Semmit sem értek − sóhajtok fel. − De megkísérlem felfogni. Egy feltétellel: kezdje az elején.

Kolev csontos kezével beletúr a hajába, és megpróbál uralkodni magán. Egy cigarettával siettetem a gyógykezelést. A doktor rágyújt, és mohón kettőt-hármat szippant.

− Marinov egy idő óta gyomorfájdalmakra panaszkodott. Elvittem egy kollégámhoz. Megállapítottuk, hogy rákos.

− Ha rákot diagnosztizálnak, a beteggel azt nem szokás közölni. Ez alapelv.

− Én pedig már tegnapelőtt megmondtam neked, hogy bizonyos esetekben köpök az elvekre. Az elvek miatt néha megfeledkezünk az emberekről.

− Aranyköpések nélkül − förmedek rá. − Maradjunk a témánál!

− Marinov megsejtett valamit, mert állandóan kérdésekkel ostromolt. De ugyanakkor folytatta az aljasságait. Elkezdte a kis Zsanát hajkurászni. Azután egy nap nem bírtam tovább. Hát meddig, a sírig akarod folytatni ocsmányságaidat? − kérdeztem tőle. − Nem érzed, hogy a temetésed előestéjén állsz? Akkor megértette. És, mivel gyáva nyúl volt, és mivel tudta, hogy pokoli kínszenvedés vár rá, méregért könyörgött. Megtagadtam tőle. De tovább zaklatott. És tovább folytatta az aljasságait. A halál gondolata minden eddiginél agresszívabbá tette. Még tönkreteszi ezt a kislányt is… − gondoltam. Egyszer azután véletlenül megtudtam, hogy Evtimovánál a laboratóriumban van ciánkáli. Kértem tőle a saját kísérleteimhez. És odaadtam neki, a te Marinovodnak. Most már megértetted?

− Megértettem, hogy ön nemcsak az elvekre, hanem a tulajdon hivatására is köpött. Ez az ember még évekig elélhetett volna. Vannak olyan rákosok, akik évekig húzzák.

Kolev arcán ideges rángás fut végig. Elhajítja a csikket, és újból a szemembe mered:

− Szóval mégsem értettél meg semmit. Ez egy gazember volt. Olyan gazember, aki mindenkit megrontott maga körül… És amikor mérget találtam a számára, még örültem is. Elvégre nem én töltöttem a szájába. Önmaga döntött a sorsáról. Egy halott gazember azonban mindig kellemesebb egy élőnél…

− Egy halott gazember… vagy egy eleven kislány,… − dörmögöm.

− Miféle kislány? − kérdi meglepetten Kolev.

− Semmi… izé, olyan szoknyás.

− Mi alighanem két malomban őrlünk.

− Egyáltalán nem − csitítom. − Sőt csodálatosan egyetértünk. Ön már kezdettől fogva szimpatikus volt nekem. Csupán figyelmeztetnem kell arra, hogy engem sohasem neveznek ki a bíróság elnökévé. A hatalom kettéválasztása miatt, hiszen tudja: törvényhozó, végrehajtó stb. Na, akárhogy is van, majd meglátjuk. Vegyen magához tiszta fehérneműt. Ami pedig a cigarettát illeti, ne nyugtalankodjék.

Lám, újból itt vagyok a megszokott díszlet előterében. Itt az irodám: négy üres íróasztal, az ablak, amelyen becsurog az eső, és a hunyorgó körte. A történet ugyanúgy végződik, ahogy elkezdődött. A lusta szerzők kedvelt fogása szerint, semmi sem változott egy aprócska részlet kivételével. Nem vár rám új nyomozás, nincs találkozóm, egy újabb hullával. Most majd akad egy-két szabad napom is, hogy elintézhessem öt-hat elmaradt dolgomat. Egyebek közt − ki kell ruccannom vidékre egy magánüggyel kapcsolatban.

Közelednek az ünnepek.

Vígan a tarkómra tolom a kalapomat, és kedvelt megfigyelőállásomhoz, az ablakhoz lépek.

Künn az esőfüggönyben homályosan rajzolódik ki a csupasz fal, az utca. Az emberek esernyővel és esőkabátban járkálnak a kirakatok előtt, bemennek a boltokba, vásárolnak. Na, nekem is lesz időm egyet s mást vásárolni. Végre valahára gondoskodnom kell hősi ballonkabátom esetleges helyettesítéséről is, hiszen már a második ötéves tervet is végigcsinálta a vállamon…

Hátam mögött kinyílik az ajtó. Belép a törzsőrmester.

− A főnök hívatja.

Amikor a főnökség hívat, az sohasem azért van, mert rózsával akar meglepni.

Ez be is igazolódik. A főnök persze elégedett az ügy gyors lefolyásával. Csak az a bökkenő, hogy új eset akadt… és mivel, amint te is tudod, a többi felügyelő elfoglalt…

Így aztán újból az ablaknál állok, és várom, hogy csöngjön a telefon. Azután majd lemegyek a lépcsőn, beszállok a készültségi kocsiba, szemembe húzom a kalapomat, hogy néhány pillanatra kívül rekesszem magam a világon, és elmélkedhessen egy bizonyos kérdésről.

Jönnek az ünnepek. Akkor majd foglalkozhatom a magánügyeimmel. Igaz is, az ünnepek! De pontosan melyekről van szó? Remélhetőleg nem virágvasárnap lesz? Akárhogy is van, az ünnepekig még két hetem maradt. Most a közelebbi kilátásokról kell elmélkednem, az új feladatról.

Ezúttal − este.

Hátam mögött felcseng a telefon.

− Készen van? Azonnal megyek.

Teljes menetsebességben leakasztom a ballonomat a fogasról, felöltöm, mialatt rohanok lefelé a lépcsőn. A gépezet beindult. Kezdetét vette egy új nyomozás.

Nem tudom, értenek-e engem?

Munkanapom késő este fejeződik be. Az eseti eléggé zavaros. Most még minden ködbe vész.

Megyek az esőben az utcán, és amennyire lehetséges, megpróbálok keresztüllátni ezen a ködön. Kivénhedt ballonom zsebébe dugom a kezem, így járom az utat, és lépéseimmel egy, ütemben járnak a gondolataim is.

Az utcát az árnyékok és az ablakokból és lámpákból kiszűrődő világosság mint valami zebrát csíkosra barázdálják. Azon kapom magam, hogy az eshetőségek elemzése helyett a világos és a sötét csíkokat számlálom. Ez nem jó jel. Nem tesz semmit, elmúlik.

− Világos… sötét,… Megint világos… Megint sötét… Mi kifejezetten csak sötétben bajlódunk. Ahogy a fényképészek. A sötétség választhatatlan tőlünk. Akár Páltól Virginia.

A felügyelő és az éjszaka… Különféle emberi történeteken gázolsz keresztül, és a válladon cipeled azt a bizonyos elvet. A legkülönfélébb orsókkal találkozol. Csak a te tulajdon életed nincs sehol… Sötét… Világos… Azon a táncparketten világos volt. És a tőszomszédságban ott volt a tenger. És még közelebb egy lány. Olyan közel, hogy egy közönséges alak, mondhatta volna, a markodban.

Utam ama bizonyos ház, Marinov kriptája mellett visz el. De most már ez semmit sem jelent a számomra. Úgy rögződött meg emlékeim tárházában, mint egy felesleges, ócska kacat. Lassan elmegyek a kapu előtt meg a rozsdás vaskerítés mellett. Velem szemben ifjú pár tűnik fel. Átkarolták egymást, mindketten egy kis női ernyő alá bújtak. Átölelték egymást, mivel az esernyő kicsi − azt hiszem, megértik az utalást. A lány − Zsana. De a fiú… nem Tom. Majdnem egy vonalba kerülnek velem, amikor észrevesznek.

− A felügyelő… − suttogja Szlavov.

− Jó éjszakát, felügyelő úr! − hallom Zsana hangját.

Már majdnem elhaladtam mellettük, de azért üdvözlésül intek a kezemmel, anélkül hogy visszafordulnék. Jó éjszakát, gyerekek mondom magamban. Minek kiabáljon az ember az utcán.

És továbblépdelek a sötéten és a világoson, ugyanúgy zsebre dugott kézzel, tarkóra tolt kalappal, kialudt cigarettával a szám sarkában.

Szóval miről is csevegtünk?… Ja, igen, az időjárásról… Alacsonyan úszó, sűrű felhőzet, az ország nyugati részein esőzésekkel… Foldjanak meg tőlem egy tanácsot: ne menjenek el hazulról esernyő nélkül.

II.
Egy ember a múltból…

Emlékeznek Petar Antonovra? Nem? És ismerik Iván Medarovot? Nem? Hát akkor nincs mit tenni, az elejéről kell kezdenünk. Őrizzék meg a nyugalmukat, ha azt mondtam, hogy a elejéről, akkor nem Ádámra és Évára gondoltam. Nem kedvelem a szószátyárkodást.

Ami Petar Antonovot illeti, a dolog egyszerű − ez én vagyok. Már találkoztunk. Medarovot azonban nem tudom önöknek bemutatni. Ugyanis tegnap éjjel 2 óra 30 perckor a kérdéses állampolgárt holtan találták a Krajnautiban.

Ha ezt a hírt közölném a nagynénémmel, akkor ő szokása szerint megjegyezné: Miért nem maradt veszteg ?… Én bezzeg itthon ülök, és ezért nem is esik bajom. És ezzel a kérdést el intézné. Sajna, én nem intézhetem el ilyen pofon egyszerűen a dolgot, ugyanis a rendőrségen dolgozom. És rám bízták az eset felderítést. Tulajdonképpen közönséges balesetként is el lehetett volna könyvelni az egészet, és napirendre térni felette, hiszen Medarov polgártárs ifjúságának virága már amúgy is hervadott, pontosabban: Medarov a hatvan felé járt.

Rozoga szív. Meghitt vonzódás az ánizspálinka illata, illetőleg ugyanez ital íz összetevői iránt.

Enyhe lerészegedés… egy kis rosszullét… és íme, a vég, amely minden tettre fölteszi a koszorút.

A tetem felfedezésekor semmi gyanúsat sem észleltek: semmi külsérelmi nyom, a testi erőszak, a gyilkossági kísérlet semmi jele. Az elhunyt mintha békés nyugalomban szendergett volna a járdaszélen, ábrándosan belengte kedvenc nedűjének fűszeres illata. Mégiscsak úgy esett, hogy Petar Antonovnak, az önök kedves ismerősének, kapcsolatot kellett teremtenie Iván Medarovval, függetlenül attól a körülménytől, hogy a kérdéses egyén már megszűnt létezni a föld színterén. Én mindig így járok Az ismeretségi körömben levő emberek jelentős része aligha válhatna hasznomra, legalábbis itt alant. Ezzel szemben széles körű kapcsolatokkal rendelkezem a holtak körében. Úgyhogy ha összeköttetésre, közbenjárásra stb. lenne szükségük a más-, avagy a túlvilágon, bizalommal fordulhatnak hozzám.

Na de, nehogy a misztikum ködébe vesszünk, térjünk vissza a tényekhez.

Szóval alig értem be ma reggel a munkahelyemre, máris közölték velem, hogy a főnök hívat. Amikor pedig az embert hívatja a főnöke, amint ezt már nemegyszer megállapítottam, az nem azért van, hogy rózsával kedveskedjen.

Ámbár mellesleg mondva, egy csokor rózsa most jó szolgálatot tehetne. Azt hiszem, sejtik, hogy Petar Antonov, az önök híve, oda tudná valakinek adni, és nemcsak úgy ukmukfukk, indokolatlanul. De amikor a főnök hívat, kiváltképp ily korai órában, legalább két dologban előre biztos lehetek: először, hogy valamilyen új nyomozati feladattal bíz meg, és másodszor, hogy ez a feladat nem lesz a legkönnyebbek közül való.

Kiderült, hogy főbb vonalaiban ráhibáztam.

A főnököm keresetlen mozdulattal az íróasztal melletti karosszékre mutatott, miután némi habozással továbblendítette a jobbját a fa cigarettadoboz irányába, ami az ő néma jelbeszéde szerint azt jelenti: rágyújthatsz. Maga az ezredes nem dohányzik, és szemmel láthatólag viszolyog a dohányfüsttől, de olyan ember, aki, ha a szükség úgy kívánja, át tudja érezni a másik helyzetét.

Leültem, rágyújtottam, és még félig sem szívtam a cigarettámat, máris ismertem a fejleményeket. Az ezredesnek sem szokása a bőbeszédűség.

− Kellemetlen − fejezte be helyzetelemzését a főnök, miközben szürke szeme a messzeségbe révedt −, az a kellemetlen, hogy azok az elvtársak, akik felfedezték a holttestet, olyannyira biztosak voltak a baleset tényében, hogy rögtön mentőt hívtak, és a tetemet kórházba szállították. Ez a körülmény eleve megfoszt bennünket néhány elsődleges kiindulási ponttól egy olyan históriában, amely amúgy is bővelkedik a kérdőjelekben.

− Még az a szerencse, hogy a tetem, legalábbis a jelen pillanatig, rendelkezésünkre áll − mondom az olyan emberre jellemző szerénységgel, aki kevéssel is megelégszik. − És kik azok az emberek, akik a hullát megtalálták?

− Hivatalos közegek. Mindenesetre ebben a vonatkozásban megkímélnek a felesleges erőfeszítésektől. Tulajdonképpen nincs kizárva, hogy átlagos ügy. De bárhogyan is legyen, körültekintően kell ellenőrizni, hogy pontosan miről is van szó. Hallottál valamit az Üstökösről?

− Nem, semmit sem. Egyébként is gyenge oldalam az űrfizika − közlöm, s közben bánatosan nyomom el a cigarettámat, mert titkon érzem, hogy az ezredes keze másodszor már nem fog a fadobozra mutatni.

− Ennek semmi köze sincs az űrfizikához − válaszolja szárazon a főnök.

Ő mindig ugyanígy válaszol az én tréfálkozási kísérleteimre, tapintatosan azt kívánja sugalmazni, hogy a mi szakmánkban nem jár eredménnyel a tréfa. Az ezredesnek tökéletesen igaza van. De a magam módján nekem is igazam van, amikor úgy vélem, hogy ha már a munkám nem valami szívderengető, akkor legalább én legyek kissé vidám. Végül is ízlés kérdése, miként a macska mondotta volt, amikor megkérdezték tőle, hogy miért nyalogatja a mancsát.

A főnök rám emeli nyugodt, szürke szemét, és egyenletes hanghordozásával elmagyarázza:

− Az Üstökös egy kereskedelmi cég neve volt. Üzelmeinek feltárására közvetlenül szeptember 9-e után pert folytattak le. Éppen e per következményeképp a fent nevezett Medarov mintegy húsz évet húzott le a börtönben, és alig három hónappal ezelőtt szabadult. A perirat természetesen már rég elévült. Ám az ügy néhány részletkérdése külön figyelmet érdemel. Mellesleg te magad is le tudod vonni a következtetéseket. Tanulmányozd át az ügyiratokat, és cselekedj.

A főnök könnyedén elmosolyodik, ami az néma jelbeszédén azt jelenti: Ne zavarjon a hivatalos hangnem, mi továbbra is barátok vagyunk, csak kegyeskedjél szedni a sátorfádat, mert engem is vár a munka! Amint láthatják − e hosszú gondolatsor csupán egy röpke mosolyban nyert kifejezést, mivel az ezredesnek nem szokása a terjengősség.

Felállók, engedelmesen bólintok, és távozom.

Nesze neked rózsa.

Felöltöm az esős őszi pirkadattól még nyirkos ballonomat, jól szemembe húzom a kalapomat, ami pedig az én jelbeszédemen azt teszi: gondokba merültem, és nincs twistelni való kedvem. Nosza, munkára fel, barátocskám!

1944. szeptember 9. Bulgária felszabadulásának napja.

Unszolom magam, miközben lesietek a lépcsőn.

Új nap, új feladatok, új sikerek. A diákok a pad fölé hajolnak, hogy megismerkedjenek a Balkán hegység domborzati sajátosságaival. Az építész egy korszerű tízemeletes épület tervezéséhez kezd. A kommunista brigád új esztergatípus gyártására tér át. Az önök híve, Petar Antonov pedig újabb kisded ügybe fog.

Künn az utcán meglepetésemre jó idő fogad.

A köd helyett az égen fehér felhőfoszlányok úsznak, és a felhők résein át foltokban némi napfény is hull a városra. A szél élénk, de meleg, mintha a Nadezsda Hőerőműből jönne.

Ha mindehhez még azt a tényt is hozzászámítjuk, hogy egy régi baráttal váló találkozás vár rám, akkor összegzésem szerint a délelőtti egyenleg mégsem olyan rossz.

Az említett öreg barát szerfölött érdekes ember, és mellesleg csodálatos orvos. Amiből nem szabad elhamarkodottan arra következtetni, hogy családi orvosuknak ajánlom. Máskülönben páratlan tehetség. Virtuóz. A hullaboncolás Paganinije. És meglehetősen kedves ember, eltekintve attól, hogy mindig az én cigarettáimat szívja.

Kevés villamosozás, kis menetgyakorlat, és máris a boncteremben vagyok. Most az érzékeny olvasók iránti tapintatból a technikai részleteket átugrom. Biccentek a doktornak, s megadóan kimegyek a folyosóra. Megadóan, mert alig léptem ki, Paganini keze máris teketória nélkül a dobozba nyomul, és hosszasan matat benne, hogy egy puhább, de mégsem üres cigarettahüvelyt találjon.

− Na, bökd ki már! − szólongatom, hogy elvonjam a figyelmét pusztító foglalatosságáról.

A törvényszéki orvos sietség nélkül végzi el dobozom boncolását, a szerencsés kiválasztottat az ajkai közé helyezi, és ékesszólóan rám tekint. Ez az ember nemcsak cigarettát nem vásárol, hanem még gyufát sem hord magánál soha.

Felsóhajtok, odatartom az égő gyufaszálat, és annak rendje és módja szerint én is rápipálok.

Paganini szemmel látható élvezettel szívja be a füstáramot, és köszönet helyett rám mordul:

− Összekuszáljátok a dolgot, aztán én oldjam meg! Ahhoz, hogy mondhassak valamit, már tegnap éjjel kellett volna kihívnod a helyszínre.

− Én sem voltam ott.

− Bravó. Mióta vezettétek be ezt az egyszerűsítést, amely szerint kimarad a helyszínelés?

− Milyen helyszínelésről lehet beszélni, amikor az emberek azt gondolták, hogy baleset történt, és azonnal kórházba vitték a tetemet?

− És téged mi gátol meg abban, hogy balesetnek véld?

− A pedantériámon kívül semmi. Születési hiba, nem tehetek róla.

− Bravó – ismétli meg az öreg.

Ez az okkal és ok nélkül megeresztett bravó az egyetlen vicc Paganini repertoárjában. A doktor ismét mohón szippant a cigarettájából, és hozzáteszi:

− Az a bökkenő, fiacskám, hogy én is pedáns vagyok, és nem adhatok neked pontos zárójelentést, mert fogalmam sincs róla, hogy milyen helyzetben feküdt a holttest.

− Ezzel szemben rendelkezel magával a holttesttel.

− Megtarthatod magadnak.

− Ugyan kérlek! Tartsd csak meg te! − tiltakozom nagylelkűen. − Annyi cigarettát fújtál, már meg tőlem, hogy egy holttest nem számít… Csak a boncolási adatait add ide.

− Az adatok, fiacskám, annyira köznapiak, hogy nyugodtan lezárhatod az ügyet, ha kissé felhagysz a pedantériáddal…

− Jól van, jól. Térjünk a tényekre.

− Minden arra utal, hogy az illető szívszélhűdés következtében hunyt el. Na de, mivel te, látom, másvalami után kutatsz, meg kell jegyeznem, hogy az alkohol aligha válthatta ki az infarktust az elhunyt ingére és mellényére kiömlött ánizspálinka mennyisége messze meghaladta az elfogyasztottét. .

A törvényszéki orvos, elhallgat, és sokatmondóan rám néz.

− Akkor hát? − kérdem türelmetlenül, mivel nincs érzékem a drámai hatáskeltés szüneteihez.

− A szívszélhűdés alkoholfogyasztás nélkül is lehetséges − jegyzi meg közömbösen a doktor.

− Természetesen − bólintok. − Találkozott egy ismerősével, aki egy szörnyű történetet mesélt el neki, és ő ijedtében összerogyott. De miért kellett leönteni pálinkával? Talán hogy eszméletre keltse, miután így ráijesztett?

− Mit − miért… Ezt már te mondd meg.

− Na igen, de most még rajtad a beszéd sora.

− Ha csak beszélni kell, az nem nehéz. Az a baj, hogy teljességgel nem bizonyítható be…

Paganini az utolsót szippantja a csikkből, és ügyesen kipöccenti a nyitott ablakon.

− Nevezetesen mi nem bizonyítható? − noszogatom.

Az az érzésem, hogy ez az ember szándékosan húzza el a beszélgetést. Kiderül, hogy nem tévedtem.

− Hová dugtad a cigarettákat? − kérdi Paganini elégedetlenül, mintha a saját cigarettáiról s nem az enyéimről lenne szó.

Bosszús sóhajtással veszem elő a dobozt, kiszolgálom öreg barátomat, és ismét noszogatom:

− Na, gyerünk, szüld már meg!

− Néminemű, jelecskék arra engednek következtetni, hogy a halál áramütés következtében is beállhatott…

Paganini jókorát szippant, és leplezetlen elégedettséggel tekint rám. Ez az ő meglepetése. Ha nagyon elnyújtja a társalgást, ezt nemcsak azért teszi, hogy elszívhasson még egy cigarettát, hanem azért is, hogy némi meglepetést tálalhasson.

− Milyen jelecskékre gondolsz? − faggatom. − Csak nem fedezted fel az áramütés nyomait? Ha áramütés érte, kell, hogy nyoma maradjon.

− Ott van a kutya elásva, hogy nincs áramütéstől származó nyom… Ez azonban még nem zárja ki a feltételezést… Kiváltképp olyan vékony bőrnél, mint amilyen a páciensünké.

− Elektromos áram… Az utca közepén − töprengek hangosan.

− Min csodálkozol? Miért ne volna lehetséges − szólal meg Paganini. − Találkozott azzal a te szörnyűséges történetet mesélő embereddel… Az köszöntötte, és a sötétben a keze helyett egy, csupasz kábelt nyújtott oda…

− Bravó − dörmögöm beszélgetőtársam modorában, és sietősen távozom a kellemes intézményből.

Biztos vagyok benne, hogy akik ismernek, már szinte látják, hogyan tűnök el a város forgatagában tárgyi bizonyítékok és az áramütés szakembereinek felkutatása ügyében. Rosszul látják. A felügyelő, akár egy nekikeseredett aktakukac, bezárkózott a dolgozószobájába, és szétterítve egy halom elsárgult kéziratot, olvasásba mélyedt.

Ha be akarsz pillantani egy ember életébe, és ha ez az ember már nincs az élők sorában, akkor az egyedüli megoldást visszaemlékezéseiben keresd. Sajnos, manapság az emberek szerfölött elfoglaltak, és ritkán hagynak maguk után memoárokat. Így van ez Medarovval is, habár Medarov aligha panaszkodhatott időhiányra. Hogy húsz év szabad idővel rendelkezzék valaki, és mégse írja meg memoárjait, ez igazán disznóság!

Egyébként, ha nem állnak a rendelkezésünkre memoárok, akkor egy perirat aktáival is beérhetjük. Az Üstökös-ügy periratai elég terjedelmesek, ámde a jegyzetek, amelyeket ezeknek az iratoknak az olvasásakor készítek, még szerénynek sem mondhatók: néhány név, néhány kiindulási pont. Innen kezdve az út elvész a kanyarokban és az ismeretlenben, de az a fontos, hogy mindkét kerékkel sínen legyünk.

Némi olvasgatás, némi érdeklődés telefonon, és íme, megvan a keresett sínpár. Reggel még semmilyen irányt sem láttam, most meg kettővel is rendelkezem. Hogy össze ne keverjem őket, hát elnevezem. Az első irányt Ilievnek hívják, a másikat Tanevnek. Jó utat!

Ha már az időre terelődött a szó, akkor a pontossághoz tartozik, hogy abban a percben, amikor felöltöm megszáradt ballonomat, az óra éppen hatot üt. A munkanapnak régen vége, legalábbis néhány ember számára. Felesleges magyaráznom, hogy én nem tartozom közéjük.

Ebben az órában a villamosok tisztességgel benépesülnek, így választásom ismét a gyaloglásra esik.

Nem tudom, mondtam-e már, hogy a gyalogjárás sokban segít. Amikor gyalogol az ember, a gondolatait is arra készteti, hogy lépést tartsanak vele. Egyszóval biztosítja az eredményes munkavégzés légkörét. Néhányan azt képzelik, hogy a mi munkánk a következőkre korlátozódik: pisztollyal a kézben lessük a homályban, honnan is ugrik elő a bűntudatos képű gyilkos, vagy nagy hatásfokú lencsékkel az ujjlenyomatok girbegurbáin meredünk.

Valójában mi olyan emberek vagyunk, akiknek sokat kell gondolkodniuk, és elég sokat társalogniuk, persze, szigorúan meghatározott témáról.

Beszélgetőtárs hiányában jelenleg önmagammal csevegek, és ebben az élvezetes foglalatosságban elmerülve átszelem a várost az Oroszlán-hídtól kollégájáig − a Sas-hídig. E két állatszobros híd közötti távolság elegendő ahhoz, hogy a fejemben megérjen néhány elsődleges hipotézis.

Már teljes a szürkület. A park fái homályosan setétlenek a villanyfénnyel átitatott nyirkos égbolt hátterén. Az emberek sietnek az utcán, vagy a trolibuszmegállókban tolonganak. Az úttesten a gépkocsik lámpái kettős gyöngyfüzérben sorjáznak, az egyik piros, a másik fehér, az egyik eltűnik a sötétben, a másik felénk kúszik. , Elindulok a félhomályos fasorban a gyöngyfüzérek és a park között, élvezettel szívom be a nedves föld és a nyirkos levélzet illatát a szám sarkában füstölgő cigaretta aromájával keverve.

Még egy kilométer, még néhány részlet a kirajzolódó hipotézisekben, és íme, beszélgetőtársammal a megbeszélt helyen vagyunk.

A háztömb vadonatúj. A lépcsőházból az olajfesték szaga árad, a fal érintetlen, a kiskorú társtulajdonosoknak még nem volt idejük arra, hogy aláírásukat bevéssék a falba. A levélszekrényekre vetett futó pillantás meggyőz arról, hogy jó helyen járok, és tovább kaptatok felfelé. Összességében a gyakorlati munka számomra elég sűrűn különböző címek kérésében, lépcső járásban, ajtókon való becsengetésekben és olyan párbeszédfordulatok megfogalmazásában merül ki, mint: X. Y.-hoz van szerencsém?… Nagyon örvendek… A rendőrségtől jöttem, sajnos, ez a nagyon örvendek nem mindig jelent kölcsönösséget. Ezek azonban részletkérdések. Tulajdonképpen azt akarom mondani, hogy valamiféle díjbeszedőhöz hasonlítok. Azzal a különbséggel, hogy nem emberek villanyáram-fogyasztása, hanem a tényekkel kapcsolatos kötelezettségeik iránt érdeklődöm. Annak ellenére, hogy pillanatnyi villanyáram is érdekelne.

Harmadik emelet, bal oldali ajtó. Csengő, mellette a lépcsőházi világítás gombja. Új, szabvány szerinti és tökéletesen illesztett. Megnyomom a gombot, kipróbálom, jól működik-e, így megelőzöm a fény kialvását. Azután ugyanezt tudományos kísérletet elvégzem a csengővel Egy pillanattal a csengetés után az ajtót szerte tárják, és a küszöbön egy alacsony, nálam valamivel idősebb férfi áll.

Tanuljanak meg, idézőjelben értve, olvasni ajtók nyelvén. Ha egy ajtót csak alig három milliméternyire nyitnak meg, csak annyira, hogy a házigazda kidughassa gyanút szimatoló orrát, akkor ez arra vall, hogy nemcsak a kérdéses orr gyanús, hanem ott egyéb gyanús dolgok is akadnak. Ha a kérdéses szerkezet valamivel szélesebbre nyílik, akkor általában a hagyományos elővigyázatossággal állunk szemben. Ám amikor az ajtó szélesre tárul, ez azt jelenti, hogy a házigazda szívélyes ember, és általában jól megy a sora. Ez azt jelenti: Parancsoljon, fáradjon beljebb, mit iszik?

És tényleg be is fáradok, miközben a formaság kedvéért sebtiben felmutatom az igazolványomat. A házigazda ugyanolyan sietős pillantást vet az, igazolványomra, és a lehetőség határain belül megőrzi szívélyes arckifejezését.

Lakályos hall. Két karosszék és két zsámolyi halvány rózsaszínű huzattal. Alacsony, politúrozott asztalka, rajta kristály hamutartó és egy fajansz állat, a bernáthegyi kutya és a ló keveréke. A falon kép − csendélet vérlila orgonákkal. A sarokban rádió és televízió. Piros-kék csiproveci szőnyeg. Nagy sárga virágos emprimé függöny. Minden újdonatúj.

A leírás teljességéhez hozzátehetjük, hogy a hallból három ajtó nyílik. Az egyik előtt rendőr áll. Kinyitom. Egyágyas hálóba kerülök. Itt is minden vadonatúj az ágy fölé kifüggesztett testnevelési plakáton kívül.

− Az elhunyt alighanem szenvedélyesen szerette a tornát − jegyzem meg a plakátra mutatva.

− Ó, nem − válaszolja a házigazda a küszöbön toporogva. − Ez a nagyobbik fiam szóbája. A fiamat, tudja, behívták. Medarov azért költözött ide.

Gyorsan megszemlélem a berendezést. Minden elrendezve. Minden a helyére rakva.

− Tiszta, rendes… − mormolom. − Remélem, nem rámolt át az elhunyt halála után.

− Hogyan is rámolhattam, volna… − tiltakozik félszeg mosollyal a házigazda. − Az önök emberei már a múlt éjszaka óta itt vannak.

Azt, hogy a mi embereink már a múlt éjszaka óta itt vannak, jól tudom. Úgyszintén tudómásom van mindarról, amit a szobában és Medarov zsebeiben találtak. És látogatásom célja egyáltalán nem az, hogy helyszíni szemlét tartsak. De némi személyes benyomás sohasem fölösleges.

Meg aztán elvégre valahonnan el kell kezdeni.

Újból visszamegyünk a hallba.

− Rokonszenvesen rendezkedtek be − jegyzem meg jószándékúan, miközben beleülök az egyik karosszékbe, és cigarettára gyújtok.

− Hát, az asszony keze meglátszik a háznál − válaszolja a házigazda, miközben egy helyben topog, mintha tétovázna, leüljön-e, vagy tovább ácsorogjon. − Nekem a munkámtól nem marad arra időm, hogy a lakással törődjem, az asszony dolga ez − hagyom is, hadd rendezkedjen.

− Medarov, úgy látszik, szintén szerette a rendet − mondom, és a szobája felé bólintok.

− Igen… − egyezik bele kissé kelletlenül a házigazda.

Ismét egy lépést tesz, és habozva hozzáteszi:

− Mondja, ne igyunk valamit? Mit inna?

− Semmit. A kínálást a jelen esetben megvesztegetésnek lehetne értelmezni.

− Ahogy óhajtja − válaszol vissza a férfi, és szégyenlősen elmosolyodik.

− Mit szeretett inni az elhunyt? − kérdezem inkább a beszélgetés kedvéért.

− Ánizspálinkát. Csak azt.

− Hm… Aztán: nők, mulatozások, murik?

− Nem olyan ember volt. Egy deci ánizspálinka ebéd és egy deci vacsora előtt − ez volt minden mulatsága.

Ezeknél a szavaknál végre elhatározza magát, és leül a másik karosszékbe úgy látszik, megsejtette, hogy egyhamar nem megyek el.

− Hát, egy deci délben és egy deci este, ez igazán nem sok − jegyzem meg elnézően. Ámbár mindennap… No de ne ítéljük meg az elhunytakat. És máskülönben társaságkedvelő volt?

− Milyen értelemben? − kérdi enyhe értetlenséggel a férfi.

− Fogadott-e vendégeket, eljárt-e ide-oda?

− Dehogy! Nagyon ritkán ment el hazulról. És akkor is főleg a szemközti étterembe, ahol a pálinkáját iszogatta.

− Kivel iszogatott?

− Magában ivott. Mindig egyedül, arra pedig egyáltalán nem emlékszem, hogy hozzá jött volna valaki.

− Értem… − bólintok. − És mért éppen önöknél lakott?

− Hát hogy is mondjam… A felszabadulás előtt gépkocsivezetőként dolgoztam nála… Pontosabban az Üstökösnél.

− Mi volt az az Üstökös?

− Egy kereskedelmi cég… társaság… Hárman irányították: Kosztov mérnök, Medarov és Tanev. Ebből állt az Üstökös: Kosztov, Medarov, Tanev − a nevük kezdő szótagja egybeolvasva.

− Aha… Na igen, Kosztov nyomtalanul eltűnt, ezt tudjuk. Medarov szintén eltűnt, habár nem annyira nyomtalanul. De Tanev? Hol van Tanev? Hol van az a harmadik?

− Hol is lehetne… − dörmögi a házigazda váratlanul rosszkedvűén. − Valahol Szófiában kell lennie. Évekkel ezelőtt megesett, hogy összeakadtam vele…

− És mostanában?

Beszélgetőtársam fejét rázza.

− Régen nem láttam.

− És arról van-e tudomása, hogy Medarov találkozott-e Tanevvel?

Ismét tagadóan int:

− Ilyesmiről sincs tudomásom.

Rövid szünet áll be. Én személy szerint Hozzászoktam a szünetekhez.

A házigazda azonban kissé feszeng.

− Na de mégis, hörpintsünk fel valamit… − javasolja, hogy megtörje a csendet.

− Hagyja azt a hörpintést − vetem ellene, és ismét elhallgatok, miközben a házigazdát szemlélem.

Az arckifejezése szelídnek tűnik, habár kissé mogorva. A mogorvaság minden bizonnyal az esztergagép állandó figyeléséből ered. Szakmai jellegzetesség. Különben némi szelíd gyermekesség is van a vonásaiban a szürkülő haj és a szemöldöke közötti ráncok ellenére.

− Ön, Iliev − mondom, mialatt továbbra is figyelem −, ha jól értettem, az autójavító üzemben szerelő?

Iliev beleegyezően bólint.

− Méghozzá élmunkás…, kiemelt kategóriás…

Mellesleg ez a jövedelméből is kiviláglik .., Futó pillantást vetek magam köré, és ismét hozzá fordulok:

− Az önhöz hasonlók általában példás tanúk… Az államhatalom legjobb segítői…

Iliev félszegen elmosolyodik.

− Ezért − folytatom − meg kell mondanom önnek, hogy különösen számítok arra, amit öntől tudhatok meg…

− Kérem, szívesen… − jelenti ki Iliev ugyanazzal a mosollyal. − Elmondok mindent, amit tudok…

− Szóval Tanevet említette… − irányítom a beszélgetést.

− Tanev felől semmit sem hallottam…

− Egyáltalán semmit?

− Egyáltalán semmit.

− És milyen egyéb kapcsolatot tartott fenn Medarov? Ismerősök, rokonok?

− Van egy nővére… − eszmél fel látható elégedettséggel Iliev, hogy mégiscsak tud adni bizonyos felvilágosítást. − Alighanem volt az egyedüli rokona… Amikor kijött a börtönből, hozzá költözött. De nem sokáig maradt meg ott. Nem fértek össze, ahogy mesélte…

Nem a nővérével, hanem a sógorával, Szirakovval.

− Miért nem fértek össze?

− Erről nem faggattam… Azt mesélte, hogy nem szenvedhették egymást Szirakovval… Azért is jött hozzám szállást keresni… Hallotta, hogy a fiam bevonult, és van kiadó szobám, ezért jött el hozzám…

− Hm… − mondom én, ami a legkülönbözőbb dolgokat jelentheti.

Mivel a válaszom ezzel az indulatszóval kimerült, Iliev folytatja:

− Az igaz, hogy átmenetileg volt egy kiadó szobám, habár idegen emberrel lakni, ugye megérti… De mivel megkért, beleegyeztem…

− Nem értem, hogy miért kellett beleegyeznie?

− Nem is az, hogy kellett… − dörmögi ügyefogyottan Iliev − nem voltam én egyáltalán a lekötelezettje… egyszerűen nem küldhettem el, régi ismerős, nemde? Meg hallotta, hogy van kiadó szobám… Nem volt mit tenni… A lakbér − azt mondta − nem számít…

− Mellesleg miből élt?

− Tudom is én, miből élt. Pénze az volt. Lehet, hogy valamit félretett a nővérénél.

− Valóban maradt némi pénz a szobájában… − helyeselek. − Bár nem valami sok… Na igen, és mit is, mondott az Üstökösről? Miféle társaság volt ez az Üstökös?

− Egy szélhámos társaság − magyarázza Iliev, és újból elégedett, hogy valamiben segíthet. − Látszatra semmitmondó cég: egy lakás három dolgozószobával a három főnök számára, egy szoba a könyvelésnek − ez volt az egész Üstökös. De máskülönben milliókat érő sötét ügyleteket bonyolítottak. Mindent megbundáztak a németekkel. A hitleristák repülőgépeket és gépalkatrészeket szállítottak a hadseregnek, de a szállítmányok mind az Üstökösön keresztül mentek. Egyfajta képviselet volt ez. Az volt az egészben a lényeg, hogy lefölözzék a 3 százalék jutalékot… 3 százalék pedig milliárdos szállításoknál, világos önnek, ugye. Mindezekre a dolgokra fény derült még a per idején. Hiszen ezért ítélték el ennyi évre Medarovot is…

− Így igaz − mondom. − Bár ha az összeharácsolt summával arányosan kellett volna ülnie, akkor néhány évszázadot húzhatott volna le a börtönben. De mivel figyelembe vették, hogy az élet rövid, így csupán harminc évre ítélték, azután meg húsz évre csökkentették a büntetését… De Tanev miért úszta meg felfüggesztett börtönbüntetéssel?

− Hát azért, mert a neve a cég elnevezésén kívül sehol sem szerepelt. Minden iratot Kosztov és Medarov látott el kézjegyével, így Tanev úgy szerepelt, mint aki csak a nevét adta a cégnek…

− Noha aligha lehetett csupán névleges társ − mondom, s közben szórakozottan szemlélem beszélgetőtársamat Iliev tehetetlenül tárja szét a kezét:

− Lehet, hogy az volt. Lehet, hogy nem… Honnan tudhatnám? Én csak egy egyszerű sofőr voltam, egy Vidd el ezt!, Vigyél oda!… Mi mást tudhattam?…

− Valóban − bólintok. − Noha a sofőrök általában sok mindent hallanak. Ha csak azokat a beszélgetéseket vesszük, amelyeket vezetés közben hallott…

− Á, tudták ők, hogy miről beszélgessenek és miről ne. Ravasz rókák voltak mindhárman. No, persze az is igaz, hogy hallottam egyet-mást, de azt elmondtam még annak idején a vizsgálóbírónak… Jegyzőkönyvbe rögzítették…

− Szóval, így állunk − dörmögöm mintegy magamnak. − Tehát két cégtárs eltűnt, a harmadik meg egyszerűen sehol sem található. Tiszta munka. Tulajdonképpen hova tűnt el annak idején Kosztov?

− Kosztov? − kérdi vendéglátóm szinte meglepődve azon, hogy ilyen rég elfelejtett emberek után érdeklődöm. − Tudom is én, hogy hova tűnt? Medarov és Tanev úgy gondolták, hogy szeptember 7-én éjjel elmenekült egy német repülőgéppel.

− És miért egyedül? Miért nem, menekült az egész Üstökös?

− Azért, hogy egyedül emelje el a pénzt somolyog Iliev. − Azt mesélték, hogy elemelte az egészet.

A válasz látszólag kielégítő, de én folytatom a kíváncsiskodást:

− Aztán mi értelme lett volna, hogy elemeljen egy zsákra valót azokból az elértéktelenedett Filovbankókból?

Iliev válaszolni akar, de ebben a pillanatban kinyílik az egyik oldalajtó, és a hallba tizenöt év körüli fiú lép be. Új télikabát van rajta, kezében hegedűtokot tart. Jól nevelt fiatalemberhez illően köszön.

− Apa, hegedűórára megyek − közli, és mivel látja, hogy fontos témáról társalgunk, távozik.

− Igen… Mit is akartam mondani?… dörzsöli a szemöldökét a házigazda.

− A bankjegyekről volt szó − emlékeztetem.

− Ők a bankjegyekre nem sokat adtak… Annyira azért nem bíztak Filovban. Mindent aranyra váltottak át. Éppen ezért a per idején pénzt szinte nem is találtak az Üstökös bankszámláján. Kosztov pedig, úgy mondták, elemelte az egész aranykészletet.

− Hát ilyen cégtársak voltak?

− Társak… − mondja Iliev enyhe megvetéssel. − Kutya-macska barátság… Csak a külvilág előtt voltak társak…

− Akkor meg miképp volt lehetséges, hogy az egész aranyat Kosztovra bízták?

− Nem hiszem, hogy rábízták. Mindhárman kiköltöztek Kosztov knjazsevói villájába. Bizonyára volt egy rejtekhelyük, ahol közösen őrizték a kincseiket. Nyolcadikára virradó éjjel Kosztov titokban felkelt, kiürítette a rejtekhelyet, és elhajtott Andreevvel a repülőtérre.

− Miféle Andreevvel?

− A sofőrrel. Andreevnek hívták Kosztov sofőrjét. Kosztowal együtt Andreev is eltűnt.

− Ő is Németországba menekült?

− Biztosan − von vállat Iliev.

− Ön ezt elhiszi?

− Honnan tudhatnám… − a házigazda értetlenül néz rám. − Így mesélték akkor.

− Ön elmenekült volna? − kérdezem.

− Én?… Ugyan minek menekültem volna?

− És minek menekült volna Andreev? Ő is ugyanolyan gépkocsivezető volt, mint ön, alighanem feleséggel, gyerekekkel. Miért rúgott volna föl mindent azért, hogy Németországba meneküljön?

− Honnan tudjam… Akkor így mesélték.

− No, mindegy. Térjünk vissza a jelenbe. Panaszkodott-e valamilyen betegségére Medarov? Félt valamitől?

− A szívére panaszkodott, mi másra válaszolja Iliev. − Rendetlenkedett a szíve, mégsem hagyott fel az ánizspálinkával. Még ha csak két deci is naponta, akkor is ártalmas… Egyszer csak csütörtököt mond a szív, és − vége… Ahogy be is következett.

− Így van ez… − helyeselek. − Legalábbis nagyvonalakban. Bár nem egészen…

Újabb cigarettára gyújtok, azután mereven a házigazdára tekintek, és kissé más hangon ejtem ki:

− Ide figyeljen, Iliev. Ami Medarov halálát illeti, önnek kétségtelenül igaza van. Tény, hogy Medarov halott. Ami azonban a többit illeti, tartok tőle, hogy a tények nem támasztják alá az ön verzióját. Medarovot nem a szíve vitte el. Medarovot megölték.

− Megölték? − ismétli a házigazda hangsúlyozott meglepődéssel.

− Úgy bizony − bólintok. − Mi az, vajon csak most merült fel önben ez a lehetőség?

Iliev úgy néz rám, mint aki nem tudja felfogni kérdésem értelmét.

− Talán bizony eddig a percig fel sem tételezte, hogy Medarovot meg is ölhették? − erősködöm.

− Miért kellett volna feltételeznem? − néz rám megszeppenve a házigazda.

− S miért ne tételezhette volna fel? − vágok vissza. − Különben miért őriztetnénk a szobáját? Miért csináltunk helyszíni szemlét? Minek ülök én itt, és miért beszélgetek önnel? Azért, mert valaki szívszélhűdést kapott? Ugyan már, ne legyen gyerek!

− Mondom önnek, nem tételeztem fel… − ismétli zavartan Iliev.

− Talán nem volt benne biztos? Talán feltételezte, de nem volt benne biztos?

− Egész egyszerűen nem tételeztem fel csökönyösködik. − Azt gondoltam, hogy mindazért van, mert Medarov büntetett előéletű volt, börtönviselt…

Megkísérlem elkapni a tekintetét, Iliev azonban kifejezéstelenül mered az asztalon álló bari fajansz hibridre. Lehet, hogy hazudik… De az is lehet, hogy semmit sem ért a nyomozati formaságokhoz. Cigarettára gyújtok, várom, hogy meglássam, a két lehetőség közül melyik elé irányít majd a viselkedése. De ő egyre csak a ló-kutyára bámul üres tekintettel.

− I-i-i-gen… − szakítom meg a csöndet. − És én még abban reménykedtem, hogy öntől kapom majd a legtöbb segítséget.

− Miért éppen tőlem? − rezzen össze Iliev.

− Hogyhogy miért? Hát csak azért, mert ön munkásember, mert ez a rendszer az öné, mert az önhöz hasonlók képezik legbiztosabb támaszát.

− Mindig megtettem a tőlem telhetőt válaszolja fáradtan. − Nem akarok hencegni, de az üzemben példaképnek állítanak. Mindazt, amim van, ettől a rendszertől kaptam… Ezért én is azt nyújtom, amit tudok…

Elhallgat. Én is hallgatok, és gépiesen számlálom a falióra ütéseit, az élesen hallható másodperceket.

Alig jutottam tízig, amikor emberem felemeli a tekintetét a fajansz állatról, és rám néz. A tekintete félig feszélyezettségét, félig kérlelést árul el:

− Mondja meg, elvtársam, miben vagyok vétkes… Lám, már annyi éve élmunkásként dolgozom, van lakásom, az egyik fiam befejezte a gimnáziumot, és bevonult, a másik osztályelső, láthatta, hegedülni tanul… Hegedül… Én az ő korában a franciakulcson kívül más szerszámot nem ismertem, a fiamnak pedig márkás zeneszerszáma van. Nőnek a gyerekek, mi meg dolgozunk mindent összevetve emberhez méltóan élünk… És egyszeriben csak idevetődik egy ember a múltból, betelepszik az otthonomba, újból belekever az ügyeibe… Mondja meg, miben vagyok vétkes… azonkívül, hogy ostoba módon befogadtam…

Úgy néz rám, mintha magyarázatot várna tőlem.

Az én szakmám azonban olyan, hogy én magam is keresem, nem pedig adom a magyarázatot. A jelen pillanatban Iliev panasza őszintének látszik, ám a látszat, mint tudjuk, sohasem döntő.

− Nézze, Iliev, én nem állítom, hogy ön vétkes. Egyszerűen azt mondom: számítottam rá, hogy eszébe fog jutni néhány dolog, felhívja a figyelmemet néhány apróságra, amelyről a per idején megfeledkezett…

− De hát, amit tudtam, elmondtam… Lehet, hogy megfeledkeztem valamiről, mindenre nem emlékezhetem: húsz év telt el azóta… Régi história ez.

− Valóban régi. De a régi dolgok néha nehezen tűnnek el. Ön is látja: azt gondolná, hogy már rég eljárt felettük az idő, s lám, egy ember váratlanul visszatér a múltból. Általában, miként Lenin mondotta, a múlt nem holttest, amit koporsóba lehet dugni, és a földbe temetni. A múlt rothadása időnként még ma is mérgezi a levegőt, és íme, a fertőtlenítéssel a hozzám hasonlóknak kell foglalkozniuk. No de hagyjuk az általánosításokat, és térjünk vissza a hétköznapok valóságához. Ha a messzi múlt a feledésbe merült, megelégszünk a közelmúlttal. Mit csinált tegnap az ön albérlője?

Ilievet, úgy látszik, kissé zavarba hozta a nem várt fordulat. Ez az ember nyilván könnyén zavarba jön.

− Tegnap? − kérdezi vissza, hogy időt nyerjen. − Tegnap semmit sem csinált. Ahogy a feleségemtől értesültem róla, az egész napot itthon töltötte.

− És mikor ment el hazulról?

− Nyolc óra körül lehetett, mert nem sokkal azután ment el, hogy én megjöttem, én pedig általában fél nyolcra érek haza.

− Nem mondott semmit?

− Egy szót sem szólt. Nemigen volt beszédes.

− Nem fedezett fel valami szokatlant a viselkedésében? − erősködöm.

− Semmi különöset. Kulcsra zárta az ajtót − mindig zárva tartotta a szobáját −, azután távozott.

− És ön?

− Mi az, hogy én? − kérdi értetlenül Iliev.

− Ön nem ment el hazulról tegnap este?

Beszélgetőtársam értetlensége enyhe nyugtalansággá, válik.

− Nem. Sehova.

− Rendben − mondom, miközben felállok.

− Egyelőre elég ennyi. Bár őszintén szólva, arra számítottam, hogy valamivel többet tudok meg öntől. Mi különösen számítunk a magafajta emberekre, Iliev…

Iliev szintén feláll.

− Hasznára szeretnék lenni. De hiszen látja: ennyit tudok… Szirakovék, gondolom, többet tudnának mondani. Talán nekik többet mondott… Mi vagyok én: egy volt sofőr… úgy tekintett engem, mint egykori sofőrjét…

− Nem vitatom − mondom. − De ebben ön a hibás. Nem lett volna szabad megengednie, hogy a volt sofőrjeként kezelje önt… Ön már régóta sokkal több, mint. valamiféle rongyember sofőrje. Igazam van?

A házigazda bólint, de arckifejezése nem vall túlzott önbecsülésre.

− Jól van − mondom, és eloltom a cigarettámat a hamutartóban. − Meglátogatjuk ezeket a Szirakovékat is…

Ezekkel a szavakkal elindulok, nyomomban a házigazdával. Aztán, alighogy az ajtóhoz érek, máris rabul ejt egy új gondolat, megérintem a villanykapcsolót, és tekintetemmel végigpásztázom a kapcsolóból kifutó vezetéket.

− Miért nincs a falba rejtve a vezeték? − kérdezem, miközben hirtelen szembefordulok Ilievvel.

− Hát csak azért… mert az építők a hallban kifelejtették a vezetéket… Utólag szereltük fel. Előfordulnak ilyen hiányosságok, tudja…

A házigazda megpróbál mosolyogni, de a szíve szemmel láthatólag nem ugrándozik a vidámságtól.

− Ki javítja maguknál a villanyt?

− Hogyhogy ki javítja?

− Például, ha zárlat keletkezik.

− Én, ugyan ki más?

− Tehát ért az elektromossághoz?

− Na igen, annyira, amennyire egy biztosítékhoz érteni kell…

Az audiencia véget ért. Nem fogom ecsetelni a búcsúzkodást. Az ehhez hasonló részletek csak elnyújtják a történetet. Annál is inkább, mert a búcsúmosolyok mindkét fél részéről kissé bágyadtak. Hiányzik belőlük az eleven meggyőzőerő. Ilievet − enyhén szólva − lehangolta a látogatásom, én pedig az ösztövér eredmény miatt vagyok kissé csalódott.

Az utcára lépve váratlanul az éj sötétlő ölelésébe esem. Azt hiszem, így illik ezt mondani a költők nyelvén. De az én esetemben a költészet nyelve hazug. Az éjszaka fénylő. Neonfényes éj.

A higanygőz-csövek ragyogásában a gépkocsik, fényszórói alig pislákolnak. Elhaladok az új emeletes kávéházkomplexum mellett. Az épület úgy csillog-villog, mint egy esti sétahajó. Belül a mindkét nembeli fiatalok élénken társalognak − feltehetően a kibernetikáról és a konyak minőségének romlásáról. Kihallatszik Dalida édeskés hangja. Ez arra emlékeztet, hogy munkanapom ténylegesen befejeződött. Tehát pontot tehetek a végére egy kávéval meg egy gyenge minőségű konyakkal.

Két perccel később egy rokonszenves pincérnő jóvoltából már a kirakat melletti háromszögletű asztalkánál telepszem le, az ott jelen levő gavallér és szíve hölgye nagy örömtelenségére.

− Remélem, nem zavarom önöket? − dünnyögöm. szinte káröröm nélkül.

A fiatalok még válaszra sem méltatnak. Hallgatólagos egyetértéssel elhatározták, hogy úgy fognak viselkedni, mintha egyszerűen egy üres széket toltak volna az asztalukhoz.

−… Ha nem olvastad Freudot, mondom neki, akkor miért beszélsz nekem a freudizmusról − magyarázza hölgyének a gavallér, befejezve az elkezdett mondatot. − Ő meg erre − Nincs arra szükség, azt mondja, hogy átrágjad magad August Comte művein a fedőlapokat is beleértve, ha tudni akarod, mi az a pozitivizmus.

− Jól megadta neked − állapítja meg a hölgy, aki mellesleg alig töltötte be tizennyolcadik évét.

A lovagja lényegesen idősebb. Talán már húsz is elmúlt. Hajlott korát hangsúlyozza a szakállhoz hasonló szőrzet, amelyet az állán gondosan vékony keretté formált.

− Jól, egy frászt… − tiltakozik a lovag, miközben az asztalhoz ütögeti a cigarettáját, amelyre már régóta készül rágyújtani. − Auguste Comte-ot nem is szükséges elolvasni, mivel már klasszikusnak számít. Freud pedig nemcsak hogy nem számít klasszikusnak, hanem mostanság vitatkoznak róla igazán. Tehát, ha az ember a freudizmusról akar vitázni, el kell olvasnia Freudot Ez az én véleményem.

− Igazad van − helyesel a hölgy.

− Habár személy szerint nekem már Freud is klasszikusnak számít. Üres fecsegés és zűrzavar − ez Freud. De az embernek el kell olvasnia.

− Miért olvasod, ha csak üres fecsegés és zűrzavar? − kérdezi a hölgy.

− Azért…

− Tessék − avatkozik be a pincérnő, aki a kávémat és a konyakomat hozza.

Ekkor a párocskának időlegesen ki kell szakadni az elszigeteltségből, azért, hogy felszabadítsa az asztal egyik sarkát, amelyet poharak, tányérok és női szépítőszerek borítanak el De mihelyt a pincérnő távozik, egy jószívű varázsló újból üressé változtatja a székemet, és Freud mint beszédtéma − ismét diadalmaskodik.

Takarékosan hörpintgetek az óarany színű italból, megállapítom, hogy nem is olyan rossz, és szórakozottan bámulok ki a széles kirakatüvegen. Az első emelet magasságából látom a modern épülettömbök fényes fehér homlokzatát, a gyepszigetek felett ragyogó higanygőz csillagképeket, az úttesten húzódó fényszórók gyöngysorát, és jobbra, a messzeségben, az esti város ezernyi reszkető fényforrását.

No lám, a város már ide is elért. Hajdanán, évekkel ezelőtt a természeti környezet szinte érintetlen volt − füves dombok, kikericsek, tövises csipkebokrok, amelyek fanyar piros bogyójában megbúvó szöszök kaparták a torkomat, juhnyájak, amelyekhez a dühös kutyák miatt nem közelíthettünk, amott szemben, az ősztől megsárgult bokrok mögött talán indiánok leselkedtek.

Igen, változnak az idők, miként latinórán mondották a vén filozófusok. Most ezen a helyen Dalida dalol, és a freudizmusról társalognak, pedig egykor az önök hűséges Petar Antonovja a sor végén baktatott, és az ismeretlen veszélyeket rejtő egyenetlen füves terepen botladozott. A helyem mindig ott volt, a sor végén, nehogy elcsúfítsam a szép összképet, mivel a gyerekek közükén viseltem a legsiralmasabb öltözéket.

Ruháimat mindig apám régi öltönyeiből szabták, de mivel a papát a körülmények arra kényszerítették, hogy a lehető legtovább hordja őket, így az én új öltönyeimet már kezdettől fogva jócskán beborították a foltok, amelyeket anyám a lehető legtalálékonyabb módon helyezett el. Mindez visszavonhatatlanul biztosította számomra az utolsó helyet a sorban. És el kell mondanom, hogy személy szerint tökéletesen megelégedtem a helyemmel. Amikor hátul bandukol az ember, senki sem ügyel rá, így aztán szabadon eltöprenghet a világ dolgairól.

A jelzett beszámolási időszak alatt gondolataim főleg arra a problémára irányultak, hogyan lehetnék a nemzeti válogatott kapusa. Azt terveztem, hogy megmutatom a világnak, milyen az igazi kapus, aki önmaga rúg villámgyors gólt az ellenfél hálójába. A tervem egyszerű volt, de hősies. Abban a pillanatban, amikor az ellenfél a kapumra küldi a labdát, lábbal leállítom, úgy teszek, mintha kirúgáshoz készülődnék, ehelyett pedig villámgyorsan nekiiramodom, átszelem az egész pályát, és berúgom a szemközti hálóba a védhetetlen bombát, amelyet az eljövendő nemzedékeknek tanítani fognak a futball nagykönyvében.

Sajnos, ez a tervem, bármily egyszerűnek tűnt, nem valósulhatott meg. És nemcsak azért, mert nem kerültem be a nemzeti tizenegybe, hanem azért sem, mert sohasem sikerült igazi futball-labdába rúgnom. Bőrlabdákkal csak a mamakedvencek játszadozhattak, a mi negyedünkben csupán rongylabdákra tellett, s ezek meg súlyuknál fogva nem valami fürgén gurultak, s habár alkalmilag pótolták az igazit, nemzetközi mérkőzésekhez mégsem feleltek meg.

Hörpintek még egy kortyot a konyakból, közben némi figyelmet a kávémra is fordítok, amely már jócskán kihűlt. Az asztalnál ülő párt elmerengő arckifejezésem megnyugtatja, és a freudizmust általában taglaló témáról áttérnek a nemi ösztönt, illetve különösen a libidót érintő kérdésekre.

− Nem tudom megérteni, mivel bűvölt el téged annyira ez a Vesza − méltatlankodik félhangosan a hölgy.

− Semmivel sem bűvölt el… Egyszerűen egy művelt kislány… − dünnyögi szintúgy félhangosan Freud bírálója.

− Művelt, de még mennyire!… Ha egy lánynak nagy a melle, feltétlenül műveltnek nyilvánítjátok.

− No, te meg miket nem találsz ki… − tiltakozik a serkenő szakállú ifjú, s közben nyugtatólag megpaskolja a hölgy kezét.

A rám jellemző figyelmességgel ismét kibámulok a kirakatüvegen, és gondolataim újból Petar Antonov előtörténetéhez kanyarodnak vissza. A labdarúgó-karrierről szőtt terveim után a zene iránti vonzalom következett. Ez, természetesen, Schubert Szerenádjával kezdődött. Ilyen című filmet vetítettek a diákmoziban, ahol a jegyeket viszonylag elérhető áron adták. A filmbeli Schubert szerelmese ablaka alatt maga játszotta a kérdéses zeneművet. A filmszalag már tisztességesen megkopott, ezért úgy tűnt, mintha záporesőben készítették volna a felvételt, pedig tulajdonképpen nem is esett az eső. Ellenkezőleg, az égen fénylett a hold, a parkban titokzatosan csillogott a tó, és a hegedű húrjai olyan meghatóan sóhajtoztak, hogy belesajdult a szívem. Mentségemre − enyhítő körülményként − felhozhatom, hogy épp akkor kezdett ércesedni a hangom, és egyáltalán, abban a korban leledzettem, amikor sokan verselni kezdenek. Az én eltévelyedésem még a versírásnál is ártatlanabbnak bizonyult, ama egyszerű oknál fogva, hogy hegedűt sohasem sikerült kézbe vennem. Hegedű, marhaság!… − mondta anyám. − Van fogalmad, hogy mennyibe kerül egy hegedű? Ez csak gazdag emberekhez illő időtöltés.

− Rendben, megértettem! − sziszegi ebben a pillanatban kissé indulatosan a mellettem ülő hölgy, és elrántja a kezét gavallérjától. − Fejezd már be, ne tömd a fejem ezzel a Veszával…

− Én tömlek vele téged? Te kezdtél róla beszélni… − mentegetőzik Freud opponense..

− Dehogyis kezdtem. És egyébként is úgy gondolom, ideje, hogy rendezd végre a viszonyaidat. Vesza vagy sem, ez a te dolgod, de rendezned kell a viszonyaidat.

Az asztalon hagyom a fogyasztásért járó összeget, és indulok, hogy lehetőséget adjak a szakállasnak viszonyai végleges rendezésére.

Átszelem a fiatalokkal zsúfolásig megtelt szórakozóhelyet, és közben arra gondolok, hogy ez a konyak iránti előszeretet, amely ugyan az esténkénti egy deci határon belül marad, már rossz szokássá kezd válni. Pontot kell tennem erre a konyakra, és át kell térnem, mondjuk, az ánizspálinkára, a megboldogult Medarovhoz hasonlóan.

Ezzel az önsanyargató elhatározással lépek ki az utcára, ahol az éj neonölelésébe zár.

A szentírásban helyesen mondatott: és lőn este, és lőn reggel − második nap. Ám eme gyűjtemény szerzői elmulasztották feljegyezni, hogy noha eljött a második nap, az eredmény − semmi. Az első, Iliev-nek nevezett irány szerfölött rövidnek és teljességgel meddőnek bizonyult Tehát következésképp a második, Tanevnek nevezett irány felé kellene indulnunk. De ebbe beleavatkozik a határidők kérdése.

Amikor az ember fejében egy feltevés kezd kialakulni, ez arra készteti, hogy az irányok kutatásában betartson egy bizonyos időbeli ütemtervet. Egyszóval, Tanevre még van idő.

És mivel van idő, valahogy agyon kell ütnünk. Hasonló esetben némelyek a mozit választják. De én a gazdaságosság érdekében a vendégeskedést részesítem előnyben.

Az ajtón levő névtáblán, amely előtt feszítek, tömören ennyi áll: Szirakov. Szép felirat, művészies kézírással készült. Érződik rajta a kulturáltság.

Azonban a lakók jelenléte nem érződik. Végre valahára a harmadik csengetés után az ajtót óvakodva megnyitják, aztán a résen át egy egyszerre hervatag és kissé álmatag női arc kukkant ki.

− Szirakovnéhoz van szerencsém?

− Mit óhajt?

− Beszélni szeretnék önnel − mondom, és előveszem a szolgálati igazolványomat.

Az arc az ébredezés tétova jeleit mutatja.

− Parancsoljon! Kivel szeretne beszélni, velem vagy a férjemmel?

− Mindegy, mindkettőjükkel is beszélhetek.

− Azonnal − szól a háziasszony, miközben kiálló szegélyű bútorokkal eltorlaszolt, különféle szűk és sötét helyiségeken vezet keresztül.

− Erre, erre, vigyázzon, nehogy beleütközzék… Tudja, mi kissé lepihentünk… Ebéd után bóbiskolni szoktunk…

Miután összevertem a lágyékomat két pohárszékben és három szekrényben, végre ismét a napvilágra vergődöm, azaz egy természetes megvilágítású szobába kerülök, amely nyilván a nappali megtisztelő szerepét tölti be. Ebben a pillanatban a háziasszony kedvenc azonnalját ismételgetve hirtelen eltűnik én pedig egy rakoncátlan üstökű, öntudatos fiatalemberrel találom szembe magam.

A fiatalember keretbe van foglalva, az ábrázata pedig oly gondosan retusált, hogy simább, mint a tojáshéj. Az óriási fénykép csizmaszerű vázába állított művirágok társaságában a sarokban levő asztalkán áll. Kissé közelebb ódivatú garnitúra terpeszkedik: egy heverő és négy karosszék. A heverő oldaltámaszán egy-egy hamutálca fekszik. Ebből arra következtetek, hogy dohányozhatok. Cigarettára gyújtok, és elhelyezkedem a heverőn.

Igen. Vendégeskedni kezdtünk. Ha most meglátna a nénikém, biztos elalélna: Idegenekhez mászkálsz, de a nénédnek már két éve felé sem néztél. Bizony, meg kell halnom ahhoz, hogy átlépd a küszöböm.

Ebben a pillanatban fülem, az elvetélt hegedűművész muzikális füle, a szomszéd szobából átáramló emberi hangok moraját fogja fel. A moraj kissé magas hangfekvésű. Két szólam hallatszik − egy férfi és egy női −, a szavak eléggé kivehetetlenek. Jellemek összecsapása. Családon belüli viszonyok. A házasság élettana.

Kisvártatva az ajtó kinyílik, és a nappaliba belép Szirakova asszony, nyomában a férjével. A férj néhány évvel idősebb a feleségénél, vagyis az50 és 60 közötti meghatározatlan korban van.. Magas termetű, a háta kissé hajlott, részben ősz, részben kopasz, és az ábrázata savanyú. A savanyú hangulat nála minden valószínűség szerint megszokott állapot.

− A férjem − közli Szirakovné olyan mosollyal, amely szívélyesnek akar tetszeni.

A háziasszony azon igyekszik, hogy ezt a rövid, hivatalos látogatást valami vizitelés félévé változtassa. A házigazda azonban, úgy látszik nem hajlik az efféle játékokra.

− A TE férjed!… − tagolja nyomatékosan, miközben gyilkos megvetéssel méri végig élete párját.

Miután szórakozottan kezet nyújt, hozzáteszi:

− Amint láthatja, felügyelő elvtárs, húszévi szabad élet sem elegendő ahhoz, hogy kiirtsák egyes emberekből a birtoklás vágyát. Én az férje vagyok!…

− Mi rosszat mondtam ezzel? − csodálkozik a háziasszony. − Ne törődjék vele, felügyelő elvtárs, az én férjem kissé ingerlékeny, azután ma ráadásul, rosszul is érzi magát… nem is mozdult ki a lakásból… Az én párom már kissé.

− Na tessék, látja: én. az ÖVÉ vagyok… − ismétli Szirakov nyomatékosan és maró gúnnyal. Beleroskad az egyik karosszékbe, miközben a sarokban levő fényképre függeszti merev tekintetét.

− Miért vagy oda annyira, Koszta…− dünnyögi sírásba hajló hangon a felesége, és letelepszik a másik karosszékbe. − Ne szégyeníts meg engem idegenek jelenlétében.

− Alighanem kissé alkalmatlan időpontot választottam… − jegyzem meg. − Nyilván valamilyen családi kérdés tisztázását szakítottam félbe…

− Ne aggódjék, semmit sem szakított félbe − válaszolja Szirakov. − A mi kérdésünk tisztázása már több mint negyedszázada tart.

− Tehát úgyse tudnám kivárni a végét? − kérdem elnézően.

− Pontosan. Teljességgel így van, hiába várna, hiszen kettőnket − ezeknél a szavaknál Szirakov ingerült mozdulattal önmagára és nejére mutat − egy halott választ szét.

− Egy halott? − élénkülök fel.

− Igen, igen, egy halott − bólint komoran Szirakov.

− És nevezetesen kicsoda? Elnézést, de ez bizonyos mértékig az én szakmámba vág…

Szirakov szaggatott, görcsös, sőt kissé színpadiasan pózoló mozdulattal, hosszúkás kezével a sarokba int.

− Íme, az ott!

− Ühüm… Az… − dörmögöm, és közben könnyedén a fénykép felé fordulok. − Na és ki az az illető?

− Na, most magad is láthatod! − harsan fel a férfi szinte diadalittasan. − Lám, mit műveltél velem, hogy még egy rendőrségi felügyelő sem képes felismerni!

Ezzel Szirakov ismét felém fordul, és egy vívó gesztusával a fényképre mutat.

− Az ott − Koszta Szirakov, a tudós, a filozófus, aki meghalt, elhunyt, megsemmisült.

Ez az ember pedig, akit ön lát − a szónok ekkor mellébe döfi a láthatatlan tőrt −,, Koszta Szirakov, a roncs, Szirakov, a könyvelő, az elhamvadt múlt siralmas maradványa…

− Igen… Nagyon bonyolult az élet − sóhaj tok fel. − De ez egyúttal bizonyos mértékben látogatásom céljához is közelebb hoz minket. Én szintén egy, bár nem ennyire jelképes halott iránt szeretnék érdeklődni. Iván Medarovról van szó.

− Micsodaaa? − sipítja siránkozó hangján az asszony.

− Igen, asszonyom − erősítem meg a tényállást azzal a hivatalos hanghordozással, amelyet hasonló alkalmakra tartogatok. − Bármilyen kellemetlen is a számomra, hogy éppen nekem kell ezt közölnöm, de hát ez a tény: az ön bátyja már nincs az élők sorában.

Szirakovné nyilván kész sírva fakadni, de férje fenyegető pillantásának hatására megelégszik néhány könnycseppel és némi szerény hüppögéssel. Annak az embernek a megkönnyebbülésével gyújtok újabb cigarettára, aki átvészelt egy kellemetlen megpróbáltatást. Ebben a pillanatban a házigazda évődve ejti ki:

− Hát azért annyira nem szörnyű…

− Koszta, szégyelld magad! − csattan fel a felesége.

− Amint tapasztalhatom, nem táplál túlzott tiszteletet az elhunyt iránt − jegyzem meg.

− Tiszteletet? − vág vissza Szirakov. − Az olyanok, mint ő, nemhogy tiszteletet nem érdemelnek, hanem… − a feleségére tekint, és elhallgat.

− Ne feszélyezze magát − bátorítom. − Fejezze be a gondolatát.

− Az én gondolatom világos − mordul Szirakov.

− Azt akarja ezzel mondani…

− Azt akarom mondani, hogy pontosan az érte, amit megérdemelt − morogja ismét a házigazda.

− Ez úgy hangzik, mint egy halálos ítélet…

− Meg is hoztam volna ezt az ítéletet, mégpedig szemrebbenés nélkül, ha módom lett volna rá.

− Koszta!… − szipog Szirakovné.

− Te csak hallgass! − teremti le a férje. − Igen, igen, arra ítéltem volna, csak nem volt hozzá jogom.

− Az, aki meghozta Medarov ítéletét, és valószínűleg végre is hajtotta, szintén nem rendelkezett törvényes fölhatalmazással − vetem közbe. − Remélem, hogy ez esetben nem ön a műkedvelő ítéletvégrehajtó?

− Nem én vagyok az… − dörmögi a házigazda. − Természetesen, nem én vagyok… Én, felügyelő elvtárs, egyáltalán nem vagyok a tettek embere! Ez az én tragédiám! Koszta Szirakov szerfölött törékeny teremtménynek bizonyult a nyers erő világában.

Beszélgetőtársam hangját megremegtetik a visszafojtott fennkölt érzemények.

− Nem tesz semmit − csitítgatom a szenvelgőt. − Ebben az esetben talán még szerencse is. Megmagyarázná, hogy minek tulajdonítható az elhunyt iránt tanúsított kissé bíráló magatartása?

− A gengszter iránti magatartásom, ugye, így akarta mondani?

− Koszta! − sipítja ismét sírósan Szirakovné.

− Te csak hallgass! − teremti le a férje.

− Hallott ön valamit az Üstökösről? − fordul felém.

− Homályosan rémlik valami.

− Gengszterbanda, ez volt az Üstökös. És e gengszterek egyike éppen az ő drágalátos fivére! − Ezeknél a szavaknál láthatatlan tőrét a feleségére szegezi. − És amikor én, kedves felügyelő elvtárs, a minden egyednél természetesen jelentkező fajfenntartási ösztön késztetésére nőül vettem a jelenlevő hölgyet, tudja-e, hogy mit művelt az az emberábrázatú fenevad? Elorozta minden járandóságát. Mindenét! És ebben nemcsak kapzsisága, hanem az a gálád cél is hajtotta, hogy Koszta Szirakov büszke, független szellemét térdre kényszerítse!

Most a szónok kissé hátraveti a fejét, és elhallgat, mintha le akarná mérni azt a hatást, amelyet szavai gyakoroltak rám.

− Igen… − dörmögöm. − Kellemetlen…

− Kellemetlen? Tragikus, felügyelő elvtárs, tragikus! Itt állok én, akit egy vérszopó kiszipolyozott, akit egy kispolgári feleség reggeltől estig zaklat…

− De hát én csak gyerek kedvéért tettem, Koszta…

− Te csak hallgass! − mordul rá a házigazda, s figyelemre sem méltatja. − Tehát, egyidejűleg kettős inkvizíció, amit Koszta Szirakov nem bírt elviselni, s kitűzte a megadás fehér zászlaját… A törékeny virágszálat sárba tiporta egy vad korszak gőzhengere… Vége lett a bölcseleti tanulmányoknak, vége a tudományos pályafutásról szőtt álomnak, s mindezek helyébe egy könyvelői állás az Üstökösben, és az is, ne felejtse, éhbérért…

− Hm… − szólalok meg, ami a legkülönfélébb dolgokat jelentheti. − De az ön elleni merényleten kívül… van-e tudomása a társaság néhány egyéb bűntettéről?

− De hiszen az egész részvénytársaság bűnszövetkezet volt − harsan fel a házigazda.

− Mire gondol?

− Gondolja csak el: millió és millió leva jövedelem a tényleges tevékenység nyoma nélkül.

Egyszerűen az irdatlan katonai szállítások után kapott jutalék. És a hitleristák vajon miért adtak ekkora összegeket éppen ezeknek az Üstökösbeli gengsztereknek, és például nem valaki másnak, no?

− Ezt ön biztosan jobban tudja.

− Tudom hát! De még mennyire!

Ekkor a házigazda bizalmasan hozzám hajol, de a hangját nem halkítja le, hanem a fülembe dohogja:

− Ha engem kérdez, az Üstökös a Gestapo ügynöksége volt, felügyelő elvtárs.

− És miért nem említette ezt a per folyamán?

Szirakov megvetően legyint:

− Minek említsen valamit az ember, ha semmit sem tud bizonyítani. Azok mindhárman dörzsölt fickók voltak: megsemmisítették maguk után a bizonyítékokat, és minden nyomot eltüntettek. De Szirakovot sem ejtették a feje lágyára: azok a hitlerista ezredesek, akik, úgymond, technikusként, szakértőként érkeztek, aztán azok a titkos megbeszélések az irodában, Kosztov és Tanev utazgatásai az országban, mindez a napnál világosabb volt, legalábbis számomra…

− És ön szerint hármójuk közül ki volt a főnök?

− Természetesen Kosztov − feleli Szirakov tétovázás nélkül. Azután a feje búbját vakargatva hozzáteszi:

− Habár a vége felé alighanem Tanev tartotta kezében a gyeplőt. Ő volt a legfiatalabb és egyben a legkíméletlenebb a bandában. Az ezredesek legtöbbet az ő dolgozószobájában időztek. És Medarov, sőt még Kosztov is reszketett tőle.

− Reszkettek?

− Reszkettek bizony. Hiszen a banditizmusnak is vannak fokozatai.

− Hm… − eresztem meg újból a sokat jelentő indulatszót. − És hogyan történhetett, hogy Kosztov az utolsó pillanatban elillant?

− Ezt nem tudom. Kiköltöztek Knjazsevóba, nekem meg Szófiában kellett bevonulnom, azután már nem is láttam őket. Sőt még a fizetésemért is őt küldtem. − Itt Szirakov hanyag mozdulattal a feleségére mutat. − De nem nehéz kitalálni, hogyan is történhetett: talán Tanev volt a legveszélyesebb azzal a pisztollyal, amelyet az övén hordott, azonban Kosztov volt a legravaszabb.. Kiszimatolta ez a ravasz róka, hogy valami készülődik, megbeszélte a nácikkal az elutazását, és elillant.

− … zsebében a pénzzel… − egészítem ki.

− A pénzzel, természetesen. Az utolsó két évben minden bankkövetelésüket aranyra váltották: minél inkább nőtt az infláció, annál inkább mindent aranyra váltottak.

− Ha már az aranyra terelődött a szó, eszembe jutott: tulajdonképpen az utóbbi időben miből élt a fivére? − fordulok Szirakovnéhoz.

− Hát… − kezdi a háziasszony, de elakad, amikor félve a férjére pillant.

− Mondja csak, mondja! − bátorítom. Ilyenkor mindent el kell mondani. Akár az orvosnál.

Szirakovné nyel egyet, és újból félénken a férjére néz:

− Hát, a bátyám még hajdanán egy kazettát bízott rám, csak azért, hogy időlegesen megőrizzem…

A tőrszerű jobb széles ívet ír le, és a háziasszony elhízott alakjára mutat, miközben felháborodott arccal hozzám fordul:

− Lám, kivel élek egy fedél alatt!

Gyilkos pillantással mered élete párjára, és rámordul:

− Júdás!

− De hát elvégre a bátyám volt, Koszta… − mentegetődzik siránkozva a háziasszony. − Szüléinktől maradt emlékek voltak benne, a mama régi nyakláncai…

− És hogyan nézett ki az a kazetta? − kérdezem.

− Hát, olyan négyszögletes vaskazetta volt. − Szirakovné a kezével mutatja a méretét. − Olyanféle, mint amilyenben a kereskedők tartják a pénzüket.

− És maga nem kukkantott be olykor a kazettába? A családi emlékek mindig vonzóak.

− Hogyan kukkantottam volna bele? Rejtjeles lakat zárta. Különben Iván biztosan nem hagyta volna nálam, annyira nem bízott senkiben.

− Iiigen… azt a kis szívességet, amit a bátyjának tett, a bizonyítékok eltitkolásának nevezik, és természetesen büntetik. Még az a jó, hogy beismerte. Érdekes lehet, vajon mit tartalmazott a kazetta?

− Nem tudom -? vonja meg telt vállát Szirakovné. − Nem nyitotta ki előttem…

− De ön nyilván megrázogatta, hogy hallja az anyai nyakláncok csörgését?

− Semmi sem. csörgött benne. Annyira tele volt tömve, hogy semmi sem csörrent meg benne. Különben elég súlyos volt.

Ez az utóbbi részlet, úgy látszik, felgyújtja Szirakov képzeletét, mert ismét a feleségére förmed:

− Áruló! Szoknyába bújt Júdás!

− Ezt érdemlem, Koszta? A bátyámról volt szó − tiltakozik szipogva Szirakovné.

Azután a gondolatai gyakorlatiasabb irányba terelődnek:

− De önök bizonyára megtalálták a kazettát… Folyton a bőröndjében rejtegette…

− Eddig még nem találtuk meg − közlöm.

− De mihelyt megtaláljuk, értesíteni fogjuk… És miért költözött el máshová a bátyja?

− Mert ő elkergette! − szepegi Szirakovné, s a férjére mutat.

− Még szép! Talán teketóriáznom kellett volna? − vágja oda komoran a férj.

− Képzelje el, kikergette a testvérbátyámat − magyarázza Szirakovné.

− Még szép! Talán teketóriáznom kellett volna? Gengszterekre nincs szükség a házamban − morogja ismét a férj.

− És amíg itt volt, hogy viselkedett? − kérdezem.

− Itt? − harsan fel Szirakov. − Itt sohasem tartózkodott. Ahogy betette a lábát, rögtön felköltöztettem a padlástérbe.

− Szó szerint ezt tette, képzelje el! –, erősíti meg a háziasszony. − A lányomnak műterme van ott fönn, és ő, az én férjem, képzelje csak el, a műterem melletti kis lyukba dugta a bátyámat!

− Nem vagyok a tiéd, értsd meg már végre! − Szirakov hangja hisztérikus.

− Jól van, jól − csitítom. − Ezt a kérdést intézzék el egymás közt.

Azután a feleséghez fordulok:

− De azért ön beszélő viszonyban volt az elhunyttal, ugye?.

− Hát ez csak természetes. A fivérem volt.

− Igen, ezt a körülményt már kiemelte. Inkább azt árulná el, milyen témákat érintettek a beszélgetéseik?

− Emlékszem is én rá, felügyelő elvtárs…

Az asszony könyörgő tekintetével gyámoltalanul néz rám.

− Nem tett említést Tanevről? − próbálok segíteni.

− De még mennyire, hogy emlegette! Hát hogyne emlegette volna! Folyton arról beszélt: hogyan deríthetné ki, hol rejtőzik Tanev.

− Hol rejtőzik? − ismétlem.

− Igen, hogy hol rejtőzik. Azt hajtogatta, hogy Tanev az adósa, és amikor megtudta, hogy Iván szabadlábra került, elbújt, nehogy törlesztenie kelljen az adósságát.

− Még hogy adósság! − avatkozik közbe Szirakov, és megvetően legyint. − A zsákmányon akartak osztozkodni! Ismerem én mindkettőjüket: gengszterek!

− Na és? Kiderítette végül a fivére, hogy hová bújt Tanev?, − fordulok ismét a háziasszonyhoz.

− Az a bökkenő, hogy semmit sem derített ki − sóhajt fel. − Csak Iliát, az egykori sofőrjüket sikerült felkutatnia. És másnapra már át is hurcolkodott hozzá.

− Tehát tulajdonképpen, ön nem kergette el Medarovot? − állapítom meg Szirakovra nézve.

− Nohát, ahhoz azért nem folyamodtam dörmögi Szirakov. − Én szelíd lelkületű ember vagyok. Figyelmes. A gyűlöletemmel, a hallgatásommal, a pigmeus fölé magasodó nemes szellem megvetésével űztem el!

− Hm − Ez is valami.

− Igen. Noha a biblia parancsolatai szerint cselekedvén, meg kellett volna semmisítenem…

− Mellőzze a szentírás parancsolatait − tanácsolom −, bizonyos idő óta már nem hatályosak.

−… Meg kellett volna semmisítenem ismétli a házigazda −, ahogy egykoron ő semmisítette meg Koszta Szirakovot, a filozófust. Tanúi vagyunk a nagyszerű folyamatnak, amely ma előttünk zajlik, és ugyanakkor nem lehetünk tevékeny részesei, el tudja képzelni, hogy mit jelent ez?

− És miért nem lehetünk azok? − csodálkozom. − Ki gátolja meg benne?

− Hogy ki gátol meg engem? Hát milyen minőségben vegyek részt ebben a történelmi folyamatban? Könyvelőként?

− Mindnyájan nem írhatunk remekműveket − közlöm békítőleg. − Különben ki olvasna?

− Mindenki nem is képes rá − egyezik bele vendéglátóm. − De én tudtam volna. Idenézzen!…

És ezzel máris átpréseli vaskos termetét a karosszékek között, széttúrja az asztalka alatt felhalmozott régi folyóiratokat, és egy pillanat múlva diadalmas mozdulattal húz elő egy elsárgult, agyongyűrt kéziratot. A kéziratköteg meglehetősen vékonyka. Szirakov az arcával egy vonalba emeli, aztán messzelátása fokának megfelelően távol tartva, az elragadtatástól elcsukló hangon olvasni kezdi:

− Descartes, avagy az anyag és a szellem érintkezéséről…

− Jól van, jól − sietek félbeszakítani, amíg nem késő. − És mi a véleménye az elektromos vezetékek érintkezéséről?

Szirakov a váratlan kérdéstől némileg megrökönyödve néz rám. Azután megvetés rajzolódik ki az arcára:

− Elektromos vezetékek érintkezése? Felügyelő elvtárs, én a szellemi, nem pedig a fizikai jelenségek titkait bogoztam… íme, az ifjú Szirakov első és, ó jaj, egyetlen munkája .,.

A kéziratot szinte fennkölt mozdulattal ismét felemeli, a szemének megfelelő távolságot keresve. Sietősen felállók, és szívélyes figyelmességgel dünnyögöm:

− No, igen!… Kár… Habár, alaposabban szemügyre véve…

Két perccel később már biztos távolban voltam a filozófustól, úgy értve, hogy az épület padlásterébe értem. A frissen festett szürke ajtó névtábláján ez áll: Lida Szirakova − festőművész. Csengő nincs, ami kiderül a névtábla utóiratából is: Tessék kopogtatni!

Végrehajtom az utasítást, és nem sokkal később az ajtó szélesre tárul, és a küszöbön egy fiatal nő jelenik meg, alighanem a kérdéses Lida Szirakova.

− Az elektromos művektől jött? − kérdi, s közben végigmér.

− Nem egészen − felelem. − A rendőrségtől jöttem.

− Ó, a rendőrségtől… Parancsoljon!

Az ifjú hölgy inkább kíváncsinak, mintsem zavartnak látszik. Szívélyesen bevezet egy világos és művészien rendetlen helyiségbe. A falak mentén keretre feszített vásznak sorakoznak, a falakon tájképek, amelyeknek művészi értékéről nem tudok ítéletet mondani, mellesleg eléggé élénk színekben pompáznak. A műterem közepén festőállvány, rajta egy nagyméretű, éppen felvázolt kép. A padlón paletták és festékekkel bemázolt üveglapok, tubusok, ecsetek és flaskák, de ez utóbbiak nem a szeszipar termékeit tartalmazzák. Egyáltalán, ez a környezet némileg pótolhatná a művészeti ismereteimben tátongó űrt. Az a kellemetlen, hogy a jelen esetben néhány más jellegű hiányosság nyugtalanít.

− Üljön csak le − kínál hellyel vendéglátóm, miközben kiszabadít egy széket a rádobált tarka népművészeti kötények alól, és kérdő tekintetemre felfigyelve hozzáfűzi: − Tudja, most olyan tájképeket festek, amelyekben népviseleti kötényeink színösszetételéből próbálok kiindulni.

− Aha… − bólintok. − Amikor pedig kötényeket fest, akkor talán a táj színeiből indul ki, nemde?

− Lehetséges − mosolyodik el Lida. − Bár eddig csak tájképeket festettem, a kötények nem rám tartoznak. A festőművészek között, tudja, vannak táblaképfestők és vannak iparművészek. Én az előbbiek közé tartozom.

− Aha… − ismétlem, mialatt leülök és körülnézek. − De nem látom itt az ön egykori lakótársának portréját.

− Tudja-e, hogy majdnem ráhibázott? − mondja Lida, és újból elmosolyodik. − Valóban készültem, hogy megfestem az arcképét, de lefoglalt két nagyméretű tájkép. Nem baj, van még idő, erre is sor kerül.

− Idő az van, így igaz. Csupán az a kellemetlen, hogy a modell már nincs az élők sorában.

A művésznő kérdőn tekint rám. Én szintén ránézek, és bólintok: − Jól értette. Sajnos elhunyt.

− Sajnálom…

− Az arcképet? Vagy ..,.

− Mit ki nem talál: az arcképet… − kedvetlenedik el Lida. − Az embert sajnálom. Bár…

Elhallgat, nyilván eszébe jutott a régi mondás: halottról jót, vagy semmit.

− Mit akart mondani azzal, hogy bár? − tapogatózom.

− Bár ő nem annyira sajnálatot, inkább valami félelemfélét ébresztett bennem.

− Félelmet?

− Igen: félelmet. Elnéztem, amint szótlanul ült egy széken a sarokban. Hosszú nyakán lötyögött az ing, csak kiálló ádámcsutkája feszült a gallérnak. A szemében nem volt semmi élet, mégis valahogy szüntelenül kémlelt, horgas orra egy ragadozó csőrére hasonlított, így mindig az állatkerti dögkeselyűt juttatta eszembe… Így is akartam lefesteni, mint egy fáradt, kivénhedt ragadózómadarat…

− Érdekes… noha nem valami vonzó jelenség. Gyakran üldögélt itt önnél?

− Mindennap. A szomszédos helyiségben nincs kályha, és mivel az időjárás már elég hűvösre fordult, idehívtam az öreget melegedni. Átjárogatott, leült a sarokban a székre, és úgy üldögélt órákon át, szinte mozdulatlanul.

− Eszményi modell. És mit mesélt a hallgatás szüneteiben?

Lida enyhe megvetéssel fintorítja el az orrát:

− Mit beszélhet egy olyan ember, mint ő? Olyan ember, aki a múltból jött… Ritka példány abból a fajtából, amely csupán rablásból tartotta el magát, abból a fajtából, amely már szinte teljesen kipusztult… Ismerte őt személyesen?

− Megismerkedtünk − közlöm. − Mellesleg teljesen futólag. Erre a hullaházban került sor.

Lida ismét elkomorodik.

− Az egészen más. Itt kellett volna látnia, amikor a széken gubbasztott, mintha szunyókált és egyidejűleg lesben állt volna. Számára értelmetlenné vált a harácsolás, sőt nem is volt mit rabolni, már erejéből sem futotta volna rá, de a ragadozóösztön érintetlen maradt benne még.

− Hm… Jó érzékkel jellemez. Bizonyára a foglalkozásával jár. Az én foglalkozásom szerényebb kívánalmakat támaszt. Szóval, miről beszélgettek a ragadozóval?

− Miről lehet beszélgetni egy ilyen alakkal − feleli szinte bosszúsan Lida. − Kizárólag a pénz érdekelte. Ha új vásznat vettem elő, megkérdezte: Drágák a vásznak? És a festékek? Sok festék kell egy képhez? És, mondjuk, mennyit kapsz egy ilyen képért? Folyton, ebben a stílusban. Eszembe jut, hogy amikor az egyik tájképemen dolgoztam, azt kérdezte tőlem: Kinek akarod eladni? Ezt éppen nem hiszem, hogy eladom − mondtam. Akkor miért fested? Csak úgy kedvtelésből. Nem volt képes felfogni. Értelmetlennek tűnt előtte: elkészíteni valamit anélkül, hogy biztosak lehetnénk az értékesítésében.

− Valóban érdekes − jegyzem meg, és igyekszem elfojtani ásításomat. − Hát önmagáról mit beszélt?

− Semmit. Egyetlenegyszer került csak szó a börtönben eltöltött éveiről. Sokat ültem mondta. − De teljesen megérdemelten.

− Bölcs beismerés.

− Igen, azonban ő másra gondolt: Minden ostobaság − jelentette ki − elnyeri büntetését. Ostoba voltam, hogy nem szöktem meg szeptember ötödikén. Hogyan is lehetne szót váltani egy olyan emberrel, aki nem érti, hogy az egész élete merő ostobaság volt.

− De baljós ostobaság − pontosítom − amire nemcsak ő fizetett rá.

− Bizonyára − egyezik bele Lida.

A beállt röpke szünet lehetőséget nyújt a háziasszonynak arra, hogy ez irányú kötelezettségei eszébe jussanak.

− Mivel kínálhatom meg? − kérdezi.

És bizonyára azért, hogy megóvjon a túlzott kívánalmaktól, gyorsan hozzáteszi:

− Tulajdonképpen csak konyakom van.

Az egyetlen ital, amit fogyasztok − készülök mondani, de idejében észbe kapok, hiszen a látogatás hivatalos jellegű, és sztoikusan nyilatkozom:

− Köszönöm. Nem szenvedhetem az alkoholt. Engedelmével azonban, abban az esetben, ha ezek az üvegek nem tartalmaznak robbanóanyagot, rágyújtanék egy cigarettára.

− Gyújtson rá nyugodtan. Sőt engem is megkínálhat.

Rágyújtunk. Lida leül a festőállvány melletti zsámolyra, és eléggé sután kísérletezik a dohányzással.

− Őszintén szólva, nem dohányzom, sőt mi több, a füstöt sem bírom, de hát azt mondják, hogy a dohányzás olyan artisztikus… Mi erről a véleménye?

− Nem gondolkoztam el még róla. Ezen a téren a gyakorlati tapasztalat szerény híve vagyok. De mi tűnt fel még önnek Medarov viselkedésében?

− Mi is?… Ami leginkább elképesztett, hogy teljesen elidegenedett a környezetétől. Gyakorta találkoztunk, amikor déltájban a kocsmából jött vissza. Tudja, délben betért egy kupicára. Lassan járt, a szemét lesütötte, a botjával meg a fekete felöltőjével olyan volt, mint valami sötét árny, mint valami múltbéli árny amely holmi képtelen véletlen folytán vetődött ide az eleven élet kellős közepébe. A verőfényes napsütésben, a déli nyüzsgésben egy telésen önmagába zárkózott, múltból jött ember… A képnek is ezt a címet akartam adni.

Lida egyre beszél, miközben a cigarettával könnyedén hadonászik, láthatólag megfeledkezett arról, hogy cigarettát tart a kezében. Vendéglátóm nem szépség, de nyílt, kissé sápadt arcában és nagy barna szemében van valami megfoghatatlan báj. Mindent összevetve, kellemes beszélgetőtárs, ha eltekintünk attól a szokásától, hogy szereti a lélekelemzést.

− Érdekes − jegyzem meg, az ellenkezőjére gondolva. − Ámbár, ha engem kérdez, én személy szerint nem tennék ilyen képet a lakásom falára… Bármennyire is tanulságos.

Lida leereszkedően elmosolyodik.

− A festmények nemcsak lakásdíszül szolgálnak. Emberi dokumentumok…

− Irattárunkban bőven vannak hasonló dokumentumok. Nincs rá szükség, hogy a képtárakat is ezekkel töltsük meg.

− A megjegyzése figyelmet érdemel − jegyzi meg Lida, ahogy futó pillantást vet rám. − És hogyan vélekedik az absztrakt festészetről? Érdekelne egy laikus véleménye.

− Ebben az esetben kérdezze meg az édesapját.

− Ó, az én apám! − Lida elnyomja a cigarettáját a festőállványon, úgy határozott, hogy megszabadul végre ettől a fertelmes dologtól. − Atyám számára egyetlen téma létezik: Koszta Szirakov mártíromsága. Bizonyára sikerült már bevezetnie önt a témába.

− Attól tartok, hogy igen − bólintok. − És ön miért nem tesz valamit azért, hogy legalább részben elsimítsa a szülei közötti nézeteltéréseket?

− Azért, mert mindennek ellenére szeretem a szüleimet. Következésképp nem akarom őket elveszíteni.

− Nem értem teljesen.

− A halálukat jelentené, ha sikerülne összebékíteni őket.

− No lám!

− Úgy bizony. Ha apámat megfosztanám a mártíromság dicsfényétől és anyámat a siránkozástól, akkor változtatnám igazán pokollá az életüket. Mindjárt és mindketten meghalnának, higgye el.

− Elhiszem − egyezek bele. − Ön közelebbről ismeri őket. Meg különben is, ez nem az én dolgom.

Felállok, hogy az egyik agyagtálban vagy valami effélében eloltsam a cigarettámat, és mivel már felálltam, úgy döntök, hogy akár indulhatok is.

− Még nem fejtette ki, hogy mi a véleménye az absztrakt festészetről… − mondja Lida, amikor látja, hogy gombolom a ballonomat.!

− Éppen most akarom megfogalmazni. No és önnek mi a véleménye a daktiloszkópiáról?

− Abszolúte semmi… − von vállat Lida. − Ezenfelül nem látom, mi az összefüggés a…

− Hogyhogy nem látja? Hiszen egy ujjlenyomat majdnem olyan, mint egy absztrakt festmény. Azzal a különbséggel, hogy az ujjlenyomat még használható is valamire.

− Ahá…, Tehát mégis van róla némi véleménye. No és hallotta már, hogy Nyugaton egyes festők a csupasz ujjukkal festenek?

− Ez már érdekes − ismerem el. − Kiváltképp, ha a lábujjukkal teszik. Mindenesetre a művészet mód fölött gazdag lehetőségeket kínál, nekem azonban kissé sietős a dolgom. Így hát majd máskor…

Búcsút intve hátrálok az ajtó felé. Ebben a pillanatban a művésznő harsányan figyelmeztet:

− Vigyázzon, rálép a vezetékre!

− Á, a vezeték! No, végre! − villan fel agyamban a felismerés, és a lábam alá nézek.

Kiderül, hogy majdnem ráléptem a falból kilógó huzalra, melynek két csupasz vége ártatlanul hevert a padlón. Óvatosan felemelem a vezetéket, és megszemlélem a körré formált drótvégeket. Azután kérdő tekintetet vetek Lidára.

− A rezsóhoz használom – magyarázza, és derül az értetlenségemen. − Eltört a konnektor, így hát ideiglenesen aljzat nélkül használom. Megígérték, hogy küldenek egy szerelőt, aki rendbe hozza majd a vezetékeket, meg új konnektorokat szerel fel, de senki sem jött.

− Ezzel a csekélységgel megölhet egy embert − közlöm szárazon, miközben figyelmesen leteszem a vezetéket.

− Meglehet… − mosolyodik el Lida. − De miért kellene embert ölnöm?

Lida, a kis szerencsétlen, nem tudja, hogy én feltenni szoktam az efféle kérdéseket, nem pedig válaszolni rájuk. Kérdőn ránézek. Vannak naiv emberek. Mások meg annak tettetik magukat. A két embercsoport nem mindig határolható el élesen.

− Kinek van még kulcsa ehhez a helyiséghez?

− Apámnak. A másik kulcs nála van.

Megismétlem félbehagyott búcsúzó mozdulatomat, és eltávozom a képek világából. Mögöttem felhangzik az ifjú hölgy rokonszenves hangja:

− Legyen máskor is szerencsénk!

Talán erre is sor kerül − mondom magamban, ahogy lesietek a lépcsőn. Noha ez nem kívánatos. Csorbítja az ember szakmai önbizalmát. Ha másod- és harmadízben is társalkodol egy és ugyanazon tanúval, az általában azt jelenti, hogy először nem mélyültél el eléggé.

Illetve az első alkalommal áprilist járattak veled, így hát ismételten el kell hozzá látogatnod, és közölnöd, hogy április már régen elmúlt, őszre fordult az idő, ezért cserébe kínálj néhány borús hónapot. Például, kisded elzárást hamis tanúzásért.

Kinn a délutáni nap őszi világítótesthez képest szokatlan lelkesedéssel süt. Mindkét nembeli fiatalok nyüzsögnek a járdán. Bizonyára anélkül vonultak el hazulról, hogy megtanulták volna a holnapi leckét. A jelen pillanatban én sem tudom még a leckét ezért úgy döntök, hogy néhány percre beugrom a hivatalba.

Az aranyló verőfény után irodámat komornak és hűvösnek érzem. Ez igen. Egészséges, tárgyszérű, a lustálkodás csábításától mentes légkör. Ledobom a ballonomat a székre, és kezelésbe veszem a telefont. Szükségem van néhány szokványos adatra, címekre, bizonyos személyekre vonatkozó felvilágosításra, ugyanezen személyek állampolgári viselkedésére. Piciny forrasztás szükséges ahhoz, hogy a már meglevő apró alkatrészeket összeilleszthessük.

A telefonbeszélgetések nem rabolnak el tőlem isten tudja milyen sok időt. Ebből is megítélhetik, hogy a meglevő alkatrészek nemcsak aprócskák, hanem kisszámúak is. Hajdanán, hivatali pályafutásom kezdetén, az ilyen gyötrelmesen lassú startolás egyszerűen kétségbe ejtett. Ugyanazt éreztem, mint amikor álmomban futok − az ember minden erejét megfeszíti, de még a lábát sem képes a földről fölemelni. Azután természetesen hozzászoktam. Pontosabban, rájöttem, hogy az olyan munkában, mint amilyen a miénk, nem jár eredménnyel a fölösleges idegeskedés, hiszen ez inkább munka, nem pedig a láthatatlan és ismeretlen gonosztevővel folytatott mérkőzés. Hol lehet itt valójában versenyről beszélni? A bíró felemeli a zászlócskát, és elhangzik a rajt. Körülnézek, de rajtam kívül senki sincs a pályán. Hát a másik versenyző? − kérdezem. Ó, ő már rég elindult − válaszolja a bíró, és még csak annyi fáradságot sem vesz, hogy közölje, milyen rég indult el a másik. Így aztán az a másik időt nyer. Lehetősége volt nemcsak nyugodtan és részletesen átgondolni, valamint végrehajtani a bűntényt, hanem megfontolhatta, és véghezvihette mindazt, ami a nyomok eltüntetéséhez szükségese Csak azután közlik veled, hogy rajtad a sor.

Az első pillantásra − reménytelen eset. De ez csak a türelmetlenekre és gyenge idegzetűekre áll. Mert az a másik miután mindent elvégzett, amit el kellett végeznie, már csak várakozhat. Már nincs módja a bűntetten csiszolgatni, sem pedig a rendezésben elkövetett hibákat kiküszöbölni. Most nekem áll rendelkezésemre az idő és a lehetőség, hogy kipróbáljak minden egyes fogást, feltéve, hogy elsajátítottam az orrom hegyénél távolabbra látás szakmai fortélyát.

Kinézek az ablakon, a tiszta égbolt már hűvösödni kezd, jelzi, hogy a nappali színjáték a végéhez közeleg. Néhány embernek olyan jól megy a sora, hogy már ilyenkor hazafelé tart.

Van egy ismerősöm például, aki ebben a pillanatban minden bizonnyal táskájába rakosgatja a dolgozatfüzetek értékes kötegét, és hazafelé indul. Nem tudom, említettem-e önöknek, hogy ez a hölgyismerősöm Pernikben lakik.

Képletesen szólva, innen egy ugrásnyira, figyelembe véve a közlekedés mai fejlettségét.

Akármikor átugorhatnék, ha nem nyomasztanák különféle, históriák az agyamat.

Mellesleg egyszer az is megtörtént − átugrottam Pernikbe. Nem is olyan rég − tavaly ez idő tájt. Éppen lezártam a soros hivatali feladatomat, így hát a pillanatot kedvezőnek találtam arra, hogy belefogjak egy apró magánügy lezárásába.

Pontosabban egy látogatásra került sor. Bizonyára rájönnek, hogy nem a nénikémhez készülődtem vendégségbe. Szóval elindultam a pályaudvar felé. A Lenin téren, amíg a villamosra vártam, szemem egy virágüzlet kirakatára tévedt. Erről eszembe jutott, hogy nem illik üres kézzel vendégségbe menni.

Kiváltképp bizonyos, esetekben. Benyitottam a boltba, és találomra rámutattam a növénykészlet egyik fajtájára:

− Készítsen ebből egy szép csokrot!

Az elém siető nő szolgálatkészen válogatni kezdte a virágokat.

− Valamelyik hozzátartozója hunyt el? − kérdezte részvéttel.

Leginkább azokat az embereket gyűlölöm, akik mindig kérdezősködnek. Vannak olyan foglalkozások, amelyek nem nélkülözhetik a kérdezősködést, de a virágeladás, gondolom, nem tartozik, közéjük. Na meg aztán, miért, a halottakról társalog velem mindenki?

− Senkim sem hunyt el − jelentem ki. Miért kellett volna, hogy valaki feltétlenül elhalálozzon.

− Csak kérdezem. − válaszolja a virágáruslány. − Ezeket a virágokat, tudja, temetésre szokás venni.

− Nocsak… Nem is tudtam, hogy a virágoknál is fellelhető egyfajta szerepkör. Egy fiatal hölgy számára kellenek a virágok. Egy élő, teljesen eleven és egészséges hölgy számára.

− Így mindjárt más − mosolyodik el az elárusítónő. − Akkor ezekből a kardvirágokból kötök csokrot.

− Csinálja, amiből akarja − mondom. Csak szép legyen. És még szürkület előtt elkészüljön.

A virágcsokor valóban rendkívülire sikerült. Különösen a méretét tekintve. Egyszerűen reszkettem attól a gondolattól, hogy a pályaudvaron valamelyik kollégám, észrevesz ezzel a növényzettel, amelyet úgy cipeltem, mintha csecsemőt tartanék a karomban. No, akárhogy is, végül sikerült elérnem a vonatot, s inkognitómat megőrizve érkeztem meg Pernikbe. Itt azonban újabb megpróbáltatás várt rám.

− Nincs idehaza − közölte a szállásadónője, miközben kíváncsian szemlélte a celofánba burkolt vegetációt.

− És hol találhatom meg?

− Nem tudom. Nem szólt haza. Ha nincs az iskolábah, akkor biztosan átugrott az anyjához.

− Értem − Válaszoltam −, elmegyek, megkeresem az iskolában. Ha időközben megjönne, mondja meg neki, kérem, hogy Antonov kereste, és még visszajön. Egyébként, hol van az iskola?

A háziasszony készségesen magyarázgatta, miközben lankadatlan kíváncsisággal mustrálta a karomban levő csecsemőt. Azt gondolhatta az ember, hogy életében először lát kardvirágot.

A hölgyet az iskolában sem találtam meg. A lakás másodszori ellenőrzésénél kiderült, hogy azóta sem járt otthon. A legokosabban tettem volna, ha visszafordulok. Igen ám, de mi lesz a virágcsokorral? Libabőrös lett a hátam arra a gondolatra, hogy újból ezzel az óriási, émelyítő csokrétával kell vonatoznom meg villamosoznom.

Persze, eldobhattam volna az egyik Félreeső sarokban. De ezt a kishitűség, sőt szinte a bűnözés megnyilvánulásának éreztem.

Ez a csokor nem volt az enyém. Ezt másvalakinek szántam, tehát nem volt az enyém, és nem bánhattam vele kedvem szerint.

Beültem egy cukrászdába, és le nem vettem a szemem a pályaudvar felé vezető útról. A körülöttem ülő fiatalok érdeklődéssel, sőt, úgy tűnt, némi kárörömmel szemléltek. Várakozik a maflája, de hiába. Fizettem, felkerekedtem, róttam az utcákat, úgy tettem, mintha szemlélném a hősi bányavidék eme dicső központját. A csokor azonban mindent elrontott: ki az, aki kardvirágokkal a kezében tanulmányozza a bányászok életmódját?

Eljött az ebéd ideje, és ez némileg enyhített a helyzetemen. Letáboroztam a vendéglőben, aztán kértem, hogy tegyék be a virágokat a ruhatárba. Ámde kiderült, hogy nem tudják hová helyezni. így hát a csokor megint az én asztalomon virított. Természetesen megint azok a sokat jelentő tekintetek és elfojtott mosolyok kísértek, különösen az idő előrehaladtával.

Újból arra kényszerültem, hogy tartózkodási helyet változtassak.

Harmadszori ellenőrzés az eltűnt személy lakásán, és a harmadik kudarc. Ezt újabb kószálás meg a bányászok életmódjának újabb tanulmányozása követte. Biztos vagyok benne, hogy ezekben a délutáni órákban már az egész város ismert. Az a mafla a virágcsokorral − mondták bizonyára, amikor szóba kerültem. A téren álló rendőr többször gyanús pillantást vetett rám. No gyere csak, és kérdezz valamit − gondoltam magamban fenyegetően, amilyen dühös voltam.

Alkonyodott. A sötétség enyhet nyújtott a szenvedőnek. Vagyis: elrejtette a csokrot a kíváncsiskodók tekintete elől. Ráadásul magam is az utca legsötétebb részét választottam. Az illető otthonában tett utolsó és eredménytelen ellenőrzés után végre elhatároztam, hogy kimegyek a pályaudvarra. A pályaudvar nappali fényben úszott. És mindennek tetejébe az éppen beérkezett vonatból nagy tömeg tódult kifelé. Éppen azon töprengtem, hogyan juthatnék ki a peronra, amikor ismerős hang ütötte meg a fülemet:

− Istenem, Petar!

− No, igen − mondtam −, én vagyok.

− Szegénykém. Régóta vársz?

− Ó, dehogy. Csak ma reggel óta.

Ebben a pillanatban ismerősöm felfedezte a kezemben levő csecsemő-t.

− Milyen szép virág… − mondta, noha a csokor inkább, hervadt salátára hasonlított.

− Neked hoztam − nyögtem, és csak akkor éreztem, hogy mennyire elzsibbadt a kezem, amikor átnyújtottam a virágot.

Ismerősöm láthatóan meghatódott, bár nem mutatta, amiért szívből hálás voltam. Egyáltalán még nem is tudta elhinni, hogy ott vagyok, mellette, az utcán. És ez nem túlzásba vitt bizalmatlanságból eredt, hiszen attól a perctől, amikor megígértem neki, hogy a napokban meglátogatom, jó egynéhány nap telt el.

Rövid tanácskozás után elhatároztuk, hogy megengedhetünk magunknak némi együttlétet, és étteremben fogunk vacsorázni. A visszafelé vezető út számomra felért egy kisebbfajta diadalmenettel. Már semmi sem indokolta, hogy elkerüljem a megvilágított helyeket és a helybéliek tekintetét. Ellenkezőleg, bámuljanak, amennyit csak akarnak. A találka, amint látható, létrejött.

Igen, a találka létrejött. Ennél az enyhe megelégedettségtől nem mentes gondolatnál tekintetem az ablak felé irányítom. Hamarosan beáll a szürkület homályos órája. Rám még egy kis munka vár. Az órámra pillantok, felállok, felveszem a ballonomat, és szemembe húzom a kalapomat, hogy félreértés ne essék, komoly dolgok következnek, nem pedig érzelgős kiruccanások a múltba.

Kilépek az utcára. Előre a Tanevnek nevezett irányba!

Az utcán még világos van, de a közelgő alkonyat már szürke árnyalatot kölcsönöz a fény. Hamarosan elkövetkezik az a titokzatos, homályos estéli pillanat, amit néhány költő párlatos időnek nevez.

A Georgi Dimitrov sugárúton hömpölygő tömegben bonyolult és hosszas manőverezés végre a mauzóleum előtti térségre jutok. Valaha volt itt egy szűk utca, amely elválasztja a Városi parkot a Palota kertjétől. Azután éles kanyar következett, és az ember szeme előtt feltárult a híres Cár sugárút. Az út elejéi Elit étterem szűk kirakatsora szegélyezte, amelyet a hagyományokhoz híven egy citrom harapó sült malac díszített. A vendéglő berendezése számomra örök titok maradt, mert a fehérfüggönnyel ízlésesen elzárt üveg ajtón sohasem sikerült belesnem.

Zsenge ifjúként nagyvilági ismereteimet utca hosszában sorjázó kávéházakból nyertem mivel kirakataik szélesre tárultak a járókelők pillantásai előtt. Nagyrészt éppen azért felkapottak ezek a szórakozóhelyek, mer az emberek azzal a szándékkal ültek ott, hogy a többiek lássák őket. Alig kétszáz méteren belül egymást érték az előkelő kávéházak, pontosabban négy: legelöl a Bulgária, azután a Savoy, lejjebb a Szófia és átellenben a Felszabadító Cár-hoz címzett vendéglátó ipari műintézet.

Így csiszolgattam nagyvilági műveltségemet, hogy nem létező anyagi eszközeimet, illetve az időmet fecséreltem kávéházak üvegablakai mögött, akárcsak óriási kalitkában, gyűltek egybe a felső legjellegzetesebb példányai. A bulgáriai fenékig szürcsölt, sőt a pohárba száradt kávé mellett elsősorban a politikai karok és a szélhámosok szőtték-fonták gaz terveiket.

Általában itt mutatkoztak azelőtt a külföldiek is, akik némi egzotikumot vittek a helyi pletykákba. A külföldi vendég leggyakrabban némileg ismert, időleg hangjukat vesztett tenoroknak vagy olyan szedett-vedett kémeknek bizonyultak, akik az országait ismeretterjesztő előadókként mutatták be. Néhanapján, amikor a Tanítók Pénztára bejáratán szembeötlő felirat hirdette, hogy a belépés ingyenes, ifjonti kíváncsiságom előadások meghallgatására ragadott. Egyszer egy amerikai gondolkodó A keresztény tudomány avagy az üdvözülés útja címmel tartott előadást, más alkalommal pedig az Inteligence Service egyik tartalékos ezredese John Miltonról, avagy az elveszett uralom utáni vágyakozásról − nyilván az annak a keleti befolyásának elvesztésére gondolt.

A Savoy közönsége jóval vegyesebb összetételű volt, de a gyengébb nem hangsúlyozottabb jelenlétével. A hölgyek hanyag eleganciával ültek az asztalok körül. Keresztbe vetett lábukon a selyemharisnya olyan rőt színben ragyogott, mintha a lábukat rézből öntötték, és gondosan ragyogóra fényesítették volna. Ezzel szemben a hölgyemények arca szerfelett fehérlett, egyszerűen hihetetlenül fehér, mivel az idő tájt nem takarékoskodtak a porral. A rizsporos arc fehérségéből az ajkak elszörnyesztő vörösséggel türemkedtek elő, ráadásul Martha Eggerthtől vagy az UFA más csillagától ellesett szív formájú rajzolattal.

A következő kajitka a háromemeletes Szófia volt, amelyben aranyifjak és aranyos kisasszonyok tömkelege nyüzsgött, mivel a zenekar mellett táncolni is lehetett.

Ami a Felszabadító Cár-hoz címzett kávéházat illeti, az maga volt az eleven unalom: írók, művészek, válogatott értelmiségiek, akik közül néhányan a reggelt az aznapi kávéravaló megkeresésére fordították, hogy azután a nap fennmaradó részében kedvenc kávéházuk egyik szegletében szürcsölgessék a fekete nedűt.

Nemcsak az üvegablakok mögött, hanem a sugárúton is élénk élet zajlott. A főváros fiatalsága két ellentétes és párhuzamos áramlatban sodródott, bíráló szemmel méregették egymást, itt is, ott is beszédfoszlányok hangzottak fel: Hol töltjük az estét?, Adj egy ötöst holnapig, Nézd, milyen remek nő!. Kiskorú rikkancsok a tömegben cikázva rekedten ordibáltak: Rommel újabb győzelme, Öngyilkos lett egy szerelmespár a Gorna-Banja felé vezető úton. Holnaptól lép életbe az új cukor és olajrendelet. Az úttesten a benzinkorlátozás mentességét élvezve az újgazdagok Mercedesei és a német tisztek szürkészöld Opeljei gördültek.

Befordulok a Rakovszki utcába, s közben elcsodálkozom azon, hogy honnan tolult a fejembe a múlt megannyi emléke. Az ok nyilván abban rejlik, hogy egy levitézlett hős − Lazar Tanev − meglátogatására indultam. Feltételezem, hogy a kérdéses személy rég elvesztette korábbi fényét. Ugyanúgy, ahogy az a vendéglátó ipari üzemegység, amely mellett ebben a pillanatban haladok el: valaha ez volt az import-bárhölgyekkel pompázó Maxim bár, most pedig szürke vállalati étkezde.

Folytatom az utam lefelé a sűrűsödő homályban és a fiatalok sűrűsödő tömegében, akiket kevéssé érdekel annak az utcának a fordulatos története, ahol sétálnak. A múlt korántsem üde emlékeihez a jelen kellemetlenségei társulnak.

Búbánatos hangulatban bandukolok az utcán, mint egy kisdiák, aki készületlenül ballag hőn szeretett iskolájába.

Ez a Tanev nyilván ravasz, akár a róka, én meg a ravaszdi furfangosságainak kellő ismerete híjával akarok a rókalyukba bújni.

Az efféle rögtönzött találkozók általában a kívánatossal ellenkező eredménnyel járnak: leleplezés helyett csak idő előtt megriasztom, így igyekszik mindent még gondosabban elleplezni.

Balszerencsémre − más választásom nincs.

Amikor az étlapon csak babfőzelék szerepel, akkor felesleges azon morfondírozni, hogy a pulyka gesztenyével, vagy savanyú káposztával jobb.

A vén róka odúja a központhoz közel, egy tekintélyes, ódon négyemeletes házban található. A rókakoma az egyik félemeleti lakásban lakik. Méghozzá hölgyek társaságában. Az ajtón névtábla: Lazar Tanev − egy csöngetés Vera Taneva − két csöngetés Mimi Petrova − három csöngetés Csöngetek, az utasítás értelmében, következésképp egyszer, és amíg várakozom, megszemlélem a lépcsőházi világítás nyomógombját, hogy agyonüssem az időt. A nyomógomb régimódi, sőt eléggé rozoga, de teljességgel kifogástalan állapotban van. A halálos áramütés halvány veszélye sem fenyeget. A veszedelem jószerével más! irányból közeleg, a lépcsőház szörnyen huzatos. Ez arra késztet, hogy ismételten megnyomjam a csengőt. Gyerünk, siessen már, Tanev úr!

Tanev azonban egyáltalán nem siet. Különös.

Ha nem csal az emlékezetem, nem tartozik nekem pénzzel. Sőt, néhány aprócska magyarázat kivételével, semmivel sem tartozik. És lám, mégsem nyit ajtót. Semmi vész − mondom magamban −, akkor végigvesszük a számsort. És harmadszorra is megnyomom a csengőt, azonban ezúttal egymás után kétszer. Egy pillanattal később belülről női cipősarkok kopogása hallatszik, kattan a biztonsági zár, és a küszöbön egy csinos fiatal nő jelenik meg. Bizonyára az ajtón levő névsor második tagja.

− Vera Tanevához van szerencsém?

Taneva biccent, és kissé meglepetten mér végig, talán azért, mert éppen ekkor alszik ki a villany a lépcsőházban, és a homályban nyilván nyugtalanítóan hat az ábrázatom.

Sebtében előkapom az igazolványomat, hogy eloszlassam a háziasszony ijedelmét.

− Szerény felvilágosításért…

− Nevezetesen?

− Bemehetnék?

− Természetesen, parancsoljon.

A fiatal hölgy hátralép, hogy utat engedjen, az arca azonban nem ragyog a lelkesedéstől.

Gépiesen megtapogatom az arcomat. A borosta még nem ütközött ki rajta. Érdekes, vajon mi nem tetszik bennem ennek a hölgynek?

Tágas hallba lépünk, a helyiséget olajzöld bársonyfüggöny választja ketté. A fennmaradó részben a harmincas évekből származó értékes és terjedelmes bútorok terpeszkednek, amelyeket hajdan olívzöld politúr boríthatott, de most már teljességgel meghatározhatatlan a színük. A magas mennyezetről poros, sötét kristálycsillár lóg. Csak a sarokban pislákol egy körte a nyirkosságtól barna foltokkal éktelenített rózsaszínű lámpaernyő alatt. Az élőtérben két hatalmas alpesi tájat ábrázoló kép néz farkasszemet egymással, a gleccser mindkettőn a lenyugvó nap sugaraitól, elképesztő színben vöröslik.

Valami hivalkodó ízléstelenség és egyben fülledt avíttság van ebben a hallban, amelybe szinte beette magát, a kispolgári jólét és a hajdanvolt mulatozások átható illata. Szemközt a félig nyitott ajtó résén át jól megvilágított szoba látható. A hölgy éppen oda vezet. A hallt a világos szobától csak egy ajtó választja el, mégis mintha a küszöbön túl egy másik éghajlati övezetbe lépne az ember. Ezt az érzést nemcsak az okozza, hogy a villanyradiátor kellemes meleget áraszt, s a halyányzöld falakon látszik, hogy frissen festettek. Az egyik falon üvegezett keretben nagyméretű napraforgós olajnyomat. A napraforgók már amennyire az ismereteim alapján erre következtethetek, meg ha hinni lehet a feliratnak, Van Goghtól származnak. Alacsony szekrény, ágy, piciny íróasztal és négy zsámoly − mind nyersszínű fából − ez az egész berendezés. Fény, otthonosság − itt tág tüdővel lélegezhet az ember.

Az íróasztalon egy hatalmas csokor fehér krizantémon kívül nyitott könyvek hevernek.

Mellettük a hamutartóban cigaretta füstölög. Ezek a részletek, a kisasszony savanyú arckifejezésével összevetve, megadják a rejtély kulcsát.

− Tehát, mit is gondol most magában ? Épp leülne az ember dolgozni, amikor jön egy tolakodó fráter, és félbeszakít… Valami ilyesfélét, nemde?

Taneva könnyedén elmosolyodik, érzem, hogy fagyossága felenged.

− Igen, pontosan ilyesmit gondoltam. Természetesen a jelző kivételével.

Észreveszi, hogy érdeklődéssel szemlélem a bútorokat.

− Ha tetszik önnek, akkor részletes vallatás nélkül is megadom a gyártó szövetkezet címét.

− Tetszik. A zsámolyok kivételével.

− Miért, mi baja van a zsámolyokkal? Kifogástalan kárpitosmunka.

− Lehet, hogy kifogástalan munka, de ülni aligha lehet rajtuk: Én a fotelek híve vagyok.

− Ezek viszont lényegesen kisebb helyet foglalnak el. És olcsóbbak.

− Akkor az a legolcsóbb − eresztem meg −, ha törökülésben helyezkedünk el a padlón.

− Ellenkezőleg, szörnyen drága − mosolyodik el újból Taneva −, mivel ennek a feltétele egy puha szőnyeg.

És ezeknek a szavaknak a kíséretében kiveszi a hamutartóból a cigarettáját, és kisiet a szobából:

− Bocsásson meg, csak egy pillanat az egész… Elforr a vizem.

Egyedül maradva közelebb lépek az íróasztalhoz, fél szemmel belepillantok a nyitott könyvekbe, aztán leülök az egyik, zsámolynak nevezett förtelmes ülőalkalmatosságra. No igen, olvasnak az emberek. Ráadásul orvosi könyveket. Ahogy valamikor én is. Nem emlékszem, említettem-e már önöknek azt, hogy a labdarúgás és a hegedülés után, harmadszorra az orvostudományt választottam hivatásul. Kis híja, hogy nem valósult meg. Miként az első kettő.

− Orvos szeretnék lenni − jelentettem ki, amikor azt javasolták, hogy a bűnüldözéssel foglalkozzam.

Az az ember, akivel beszéltem, figyelmesen végigmért:

− Miért éppen orvos?

− Gyógyítani szeretném az embereket… hasznukra akarok lenni…

− Ebben az esetben minden a legnagyobb rendben: nálunk szintén hasznukra lehet, és gyógyíthat.

− Önök bűnüldözéssel foglalkoznak − vetettem közbe tétovázva.

− Így igaz. Pontosan úgy, ahogy az orvos a betegségekkel foglalkozik. Nem egyes betegeket fog gyógyítani, hanem az egész társadalom egészségi állapotáról fog gondoskodni. Megóvja majd a bűnözés daganatától. És ha a daganat rosszindulatúnak bizonyul, akkor segít kimetszeni.

Vonzóan hangzottak az illető szavai. De számomra az orvosi hivatás még vonzóbb volt.

− Úgy vélem, hogy önök nem gyógyítanak − mondtam feszengve. − Önök szankcionálnak.

− A sebész szintén szankcionál − mosolyodott el beszélgetőtársam. − De ez nem akadályozza meg abban, hogy orvos legyen. Másrészt egy hivatás jellege bizonyos mértékben attól is függ, ki hogyan gyakorolja. Ami a végrehajtó apparátust illeti, ahhoz mi rendelkezünk elegendő, régről itt maradt szakemberrel. Nekik megvan a szakmai tapasztalatuk és hozzáértésük, ami például önnél hiányzik. Összességében kiváló bűnügyi szakértők, de az elmúlt rendszer neveltjei. Nékünk azonban más típusú bűnügyi szakemberekre van szükségünk. Nem olyan emberekre gondolok, akik csak a bűnözők számára jelentenek veszélyes csapdát, hanem olyan új erkölcsiségű emberekre, akik gyógyítani akarnak.

Tettem még egy-két kísérletet a kibúvásra, de homályosan tudatosodott bennem, hogy tulajdonképpen egyre inkább feladom az álláspontomat.

− Nem vehetnék részt legalább a demonstrációkon? − kérdeztem legvégül, érezve, hogy ez a kérdés egyet jelent a megadással.

− Nem látom semmi akadályát − válaszolta derülten az illető. − Akarom mondani, hivatásbeli elfoglaltságán kívül nincs más akadálya. Ha lesz, annyi ereje, hogy két dolgot, is végezzen egyszerre, annál jobb…

De a mosolyán érződött a kétely, amit már néhány nap múlva sikerült megértenem. Aztán, amikor elbúcsúztam, az illető felállt az íróasztala mögül, és miközben a kezem szorongatta, azt mondta:

− Személy szerint én alig hiszem, hogy az orvostudománynak szenteli magát. Úgy vélem, ettől a perctől kezdve a hivatás az ön számára eldöntött kérdés. De ennek ellenére soha ne feledkezzen meg arról, hogy valaha orvos akart lenni.

Azóta mintegy húsz év telt el. Akkor magam is húsz év körüli lehettem. És ha az embernek ebben a korban mondanak valami fontosat, azt általában megjegyzi.

Szóval a harmadik álmomból sem lett semmi.

Az a szomorú, hogy nem illant el olyan gyorsan, mint a megelőző kettő. És nemcsak hogy nem illant el, hanem a seb olykor még ma is felszakad. Például, ha valakinek az íróasztalán nyitott orvosi könyveket látok. De hát elvégre ki tudja, mi mire jó. Ezt példázza ez a Szirakov is. Ahelyett hogy valódi, de középszerű orvos lennék, egész életemen át arra gondolok: kis híján múlt, hogy nem lettem zseniális sebész, aki szíveket ültet át, és a halál bekövetkezte után tíz órával éleszt fel holtakat.

− Bocsásson meg − mondja Vera Taneva, aki ebben a pillanatban lép be a szobába, kezében egy tálcával. − Teavizet tettem fel. Ugye, iszik egy csészével?

− Teát? − válaszolom meghökkenve. − Miért, betegnek látszom?

Vera a tálcát óvatosan az íróasztalra teszi.

− Ön csak akkor iszik teát, ha beteg?

− Az igazság érdekében be kell vallanom, hogy akkor sem iszom. Egyébként nem tesz semmit, töltsön, kérem. Követnünk kell az orvosok útmutatásait. Ön orvos, nemde?

Vera beleegyezően bólint, s közben a porcelán kancsóból a csészékbe tölti a teát.

Nem csalt az első benyomásom: vendéglátóm valóban csinos nő. A tekintete nyugodt és világos, akár a szoba berendezése. Kellemes, kacérság nélküli modor. Összességében igen kedvező küllem, mindazonáltal mégis messze elmarad Perniktől, pontosabban ennek a városnak egyik nőnemű lakójától.

− Hány cukorral kéri? − kérdezi Vera, és rám emeli a szemét.

A kérdés nehéz helyzetbe hoz.

− Tegyen bele tetszése szerint. Hiszen említettem önnek, hogy nincs gyakorlatom ebben a tudományágban. Szóval mit gondol, hová is ment a bátyuskája?

− Nem a bátyám − válaszolja Vera, és kezembe adja a csészét.

− Elnézést, akkor a nagybátyja, illetve a Lazar Tanev nevezetű személy − helyesbítek gépiesen kavargatva teámat.

− Feltételezem, hogy vidéken van.

Vera leül az íróasztalhoz, kavargatja a teáját, és olyan élvezettel hörpint belőle, mintha a borostyánszínű ital ízében is a konyakra hasonlítana.

− Miért mondja, hogy feltételezi? − kérdezem, és közben gépiesen tovább körözök a kanalammal.

− Azért, mert azt mondta, hogy vidékre utazik.

− És ön mégsem biztos benne, csupán feltételezi?

Alighanem kellőképpen felkavartam a teámat. Ez megnyugtat. Tehát időlegesen a tálcán hagyhatom a csészét, és rágyújthatok egy cigarettára.

− És ön mindig hitelt ad annak, amit az emberek mondanak? − vág vissza Vera, a csészével folytatott esetlen műveleteimet figyelve.

Amikor látja, hogy előveszem a cigarettadobozt, készségesen odanyújtja a hamutálcát, és újból a csészéjével foglalatoskodik. Egyszerűen csodálkozik az ember, hogy némelyek milyen élvezetet találnak abban, ha forró vízzel tölthetik meg a bendőjüket.

− Engem hagyjon ki ebből − ütöm el a kérdést, és cigarettára gyújtok. − Nálam a kételkedés egyfajta szakmai ártalom. De egy orvosnő, különösen egy gyermekorvos…

− A gyermekorvosok nem gyerekek.

− Elfogadom. Szóval az ön nagybácsija azt mondta, hogy vidékre utazik, de ön ebben nem biztos. Meg tudná mondani nekem, hogy honnan ered ez a közeli rokona iránt táplált bizalmatlanság.

− Nagyon gyorsan vonja le a következtetéseit… − jegyzi meg Vera egy mosolyszerű fintorral.

− Nincs igazam?

− Igaza van.

− Hát akkor?

− Igaza van. De hát ön egész egyszerűen a legbonyolultabb dolgokat firtatja! Hogyan válaszolhatnék két szóval arra, hogy honnan ered ez a kételkedés, amely hosszú évek során alakult ki bennem?

− Hát ki kényszeríti arra, hogy két szóval válaszoljon? Én nem fogom számlálni a szavakat. Meg egyébként is egy véletlen folytán elegendő idővel rendelkezem. Így hát mesélje el nekem nyugodtan mindazt, amit a nagybácsijáról tud: mióta lakik nála, milyen az ő életmódja, mikor és miért utazott el, és így tovább ..

E szavak közben újból előveszem a cigarettadobozt, és megkínálom a vendéglátómat, hogy barátságosabb jelleget kölcsönözzek az elkövetkezendő társalgásnak Vera az üres csészét leteszi a tálcára, kivesz egy cigarettát és rágyújt.

Aztán kérdőn rám tekint:

− Csak nem keveredett valamilyen gyanús ügyletbe?

− Mibe keveredett volna?

− Honnan tudjam? De miután ön feljött kérdezősködni!

− Idejöttem érdeklődni, következésképp van rá okom. Ez pedig elegendő indok egy, öntudatos állampolgár számára ahhoz, hogy teljesítse kötelességét. Tehát?…

− Nem tudom, hogy pontosan mi érdekli önt? Tulajdonképpen csak három éve ismerem Tanevet. − Egy évvel az egyetem elvégzése előtt költöztem ide. Addig csak hallomásból tudtam a nagybácsimról. Addig sohasem láttam, meg nem is jutott eszembe, hogy felkeressem. Sok évvel ezelőtt összevesztek anyámmal. Aztán egyszer csak ő maga keresett fel engem, mondván, hogy van egy üres szobája, amit nekem szeretne felajánlani, ingyen, nehogy idegeneket költöztessenek be hozzá. Anyám Vidinben él, a nyugdíjából tartja fenn magát, így már akkor is szinte alig tudott valamivel támogatni, én csak az ösztöndíjamból éltem. Ezért Tanev javaslata igazán jól jött. Akkor fel sem merült bennem a kérdés: honnan ered a szegény rokon iránti váratlan gondoskodás, később aztán rájöttem. Ez az ember, ahogy maga is mondogatta: szerette a fiatalok világát, és hozzám, természetesen, gyakran feljöttek a kollegináim. Ilyenkor ő is átugrott, háború előtti viccekkel szórakoztatott bennünket, bonbont és konyakot hozott, amíg egyszer aztán megkíséreltem kifejteni neki, hogy nem azért költöztem ide, hogy zsúrokat szervezzek neki, hanem azért, hogy tanuljak. Amennyiben vendégekre tart igényt, hívja meg őket saját magához. Tanev, úgy látszik, csak erre várt, mert attól kezdve barátnőimet magához hívta vendégségbe…

Elnyomom a cigarettámat a hamutartóban, és rövid tétovázás után ismét rágyújtok.

− Szóval, Tanev vonzó egyéniség… jegyzem meg.

− Vonzó egyéniség? Látta már őt?

− Csak fényképen − ismerem be.

− Ha majd életben látja, rájön, hogy mennyire vonzó. Vonzereje a pénzből ered. A hölgyekkel mindig bőkezű. Telerakja az asztalt nyalánkságokkal és palackokkal, bekapcsolja a lemezjátszót… Vannak lányok, akik csak ezt várják… Ami azonban a vonzó egyéniséget illeti, nem emlékszem, hogy Mimin kívül valaha is elbűvölt volna valakit…

− Mimi? − ismétlem. − Arról a hölgyről, van szó, akinek a neve a be járati, ajtón olvasható?

Vera bólint.

− Pontosan. Mimi gyógyszerész. Nem mondható züllöttnek… Mellesleg, már nem kislány… harminc felé járhat. De kissé…

Vendéglátóm sokat jelentő mozdulattal forgatja az ujját a halántékán.

− Kelekótya.

Újabb bólintás.

− És ezenkívül határozott tehetsége van a vének elbűvölésére. A bibliai Zsuzsannához hasonlóan.

− Bocsásson meg − vetem közbe − de én kissé tájékozatlan vagyok a szentírásban. Nem tudtam elvégezni az idevágó tanfolyamokat.

− Arról a Zsuzsannáról van szó, akit a fürdőben megtámadtak a kéjsóvár vének. Csupán a mi újkori Zsuzsannánk nem várja, hogy megtámadják, hanem maga lendül támadásba…

− Az ön fejtegetései úgy hangzanak, hogy az ember azt hiheti − jegyzem meg −, hogy nem az öreg volt az egyetlen áldozat…

− Pontosan így van − bólogat Vera. − Egy másik is van.

− No lám! Tehát másik áldozat is van?

− Van bizony − Medarovnak hívják.

− Volt − javítom ki. − Hívtak. A halottakról múlt időben szokás beszélni.

Vera kissé meglepődve néz rám:

− Azt akarja mondani…

− Amit már mondtam. Folytassa!

− De hogyan halt meg? − néz rám Vera döbbenten. − Megölték? Vagy…

−.Miből gondolja, hogy megölték? − most meg én lepődöm meg.

− Csak kérdezem.

− Az ember sohasem kérdez csak úgy − ellenkezem. − Az ember mindig legalább egy dologra gondol magában, amikor kérdez. Honnan vette, hogy Medarovot megölték?

− Semmi különös. Az emberek vagy természetes, vagy erőszakos halállal halnak meg. Mi abban a furcsa, ha megkérdezem, hogy a kettő közül melyik érte Medarovot?

− Hagyja ezeket a szillogizmusokat. Ezek csak a formális logika tankönyveiben fordulnak elő. Tízezer emberből kilencezerkilencszázkilencvenkilenc természetes halállal hal meg, és csak egy − erőszak által. Honnan vette azt az ötletet, hogy ez az egy éppen: Medarov?

− Ez esetben nem ötletről van szó, hanem valamilyen megérzésről − feleli Vera kissé zavartan.

− No, most pedig a tudat alatti jelenségek területére siklik át. Mindezek a tudományos kirándulások természetesen hasznosak, és más alkalommal én is megismertetném önnel egy alkalmi ismerősöm Freudról meg a freudizmusról alkotott véleményét. De amikor azt mondtam, hogy elegendő idő áll rendelkezésemre, ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy holnap reggelig társaloghatunk. Rajta, Taneva elvtársnő, mi öntől tényleges segítséget várunk, nem pedig azt, hogy további nehézségeket támasszon. Hagyja a megérzéseket, és térjen át a tényekre!

− A tényekben amelyekről tudok, nincsen semmi falrengető. Csupán a Medarovval történt néhány találkozásom után az az érzés fogott el, hogy ez az ember fél valamitől.

− És, véleménye szerint, mitől félhetett?

− Nem tudom megmondani.

− Kedves Taneva… − kezdem figyelmeztetően.

− Tudom, hallottam már, hogy öntudatos állampolgárnak kell lennem, és segítséget vár tőlem… − szakít félbe enyhe bosszúsággal. − Csak azt értse meg, hogy nem tudok semmi biztosat.

− Én szerény ember vagyok. Megelégszem a bizonytalannal is, csak őszinte legyen.

− Nem vagyok benne biztos, de mintha Medarov félt volna Tanevtől. És mivel az öreg előttem Taneven kívül senkiről sem beszélt, meg a gondolatai egyre Tanev körül forogtak, és mivel kettőjük között, úgy látszik, volt valamiféle elintézetlen elszámolnivaló, úgy éreztem, hogy nyugtalansága Tanev körüli gondolataiból ered.

− Ez már kissé határozottabban hangzik. Milyen elszámolnivaló ja volt Medarovnak a nagybácsijával?

Vera elégedetlenül mér végig:

− Én Tanevnek nevezem, ön pedig csökönyösen a nagybácsikám-nak nevezi…

− Mi ebben a rossz? Nemde a nagybácsija?

− Az lehet, hogy a nagybácsim, de személy szerint én nem tartok rá igényt. Sőt az ön tájékoztatására közölnöm kell, hogy régóta szándékomban állt innen elköltözni, és ön csak azért talált még ebben a lakásban, mert eddig nem sikerült másikat szereznem.

− Mikor támadt önben ez az ellenszenv a nagybácsija, pardon, Tanev iránt? És mi váltotta ki?

− Az ellenszenvet részben a múltbeli, részben a jelenlegi viselkedése váltotta ki…

Vera feláll, az íróasztal fiókjából cigarettát vesz elő, és rágyújt. Aztán visszaül a zsámolyra.

Türelmetlenül várok. Ha valakivel beszélget az ember, nemcsak kérdezni kell tudni, hanem a választ is ki kell tudni várni. De ha tartós a csönd, rágyújthat az ember, és én meg is teszem.

− Amikor idejöttem − folytatja Vera − Tanev múltjáról szinte semmit sem tudtam, kivéve azt, hogy valaha vagyonos volt, a kereskedelemben ügyködött. Aztán a szünidőben lementem anyámhoz Vidinbe, aki nagyon dühbe gurult, amikor megtudta, hogy Tanevhez költöztem. Értésemre adta, hogy Tanev tevékenysége távolról sem holmi ártalmatlan kereskedés volt. Német fasisztákkal, meg tudom is én, kikkel voltak különféle üzletei, később, szeptember 9-e után felfüggesztett börtönbüntetésre ítélték. Aztán egy napon, úgy három hónappal ezelőtt, beállított Medarov. Mondtam neki, hogy Tanev vidékre utazott, és azt mondta nekem, hogy hosszabb ideig távol marad. Ennek ellenére Medarov minden este megjelent. Alighogy hazaértem a rendelőintézetből, máris csöngetett.

− Nincs itthon Tanev − mondtam. Az öreg Úgy bámult rám, mint aki nem érti.

− Nem mehetnék be, hogy megvárjam?

− Hogyan akarja megvárni − mondtam neki, − nem érti, hogy hónapokig távol lesz?

− Jól van − válaszolta és másnap újból itt termett. Nem tudom, hogy sikerült ismeretséget kötnie Mimivel, de egy nap arra lettem figyelmes, hogy a hallban üldögél. Attól kezdve minden este eljött. Mimivel iszogattak. Mimi mindig tartott otthon egy üveg ánizspálinkát, külön az ő kedvéért, mert az öreg mást nem ivott. Poharazgattak, persze Medarov költségén. Azután váratlanul elmaradt, és többé nem jelentkezett.

− Mióta maradt el?

− Mióta is? − Vera föltekint, miközben magában számol. − Körülbelül egy hónapja.

− És aztán többször nem, is jelentkezett?

− Egyszer sem. Még kérdeztem is Mimitől, hogy hova tűnt az öreg. Ő csak a vállát vonogatta.

− És Tanev sem ugrott haza egy kis időre?

− Ő sem.

− Lehet, hogy akkor járt itt, amikor ön munkában volt.

− Lehetséges. De nem tételezem fel.

− Miért nem?

− Észreveszem, még ha a távollétemben járt volna is itt. Szörnyén érzékeny orrom van, Tanev pedig állandóan valami orrfacsaró parfümöt használ, az orgona s a jódtinktúra keverékéhez hasonlítható, s ha csak belép a szobámba, egész nap szellőztethetek utána.

− Talán nem használta a parfümjét?

− Á, ki van zárva. Tanev a megrögzött szokások embere.

− No igen, ön jobban ismeri. De talán fejezze be a gondolatát.

− Hiszen mindent elmondtam önnek?

− Arról volt szó, hogy Medarov félt Tanevtől… − emlékeztetem.

− Igen, valóban. Elkalandoztam. Azt akartam mondani, hogy megpróbáltam valamit kiszedni Medarovból az Üstökös körüli dolgaikról meg a nácikkal folytatott ügyleteikről. De Medarov nem beszélt ezekről a dolgokról. Egyszer azonban, amikor Mimi kiment a konyhába, az öreg nem bírta magában tartani, és megszólalt: A maga nagybátyja veszélyes ember… Nagyon veszélyes… Emlékezzen arra, amit mondtam.

− Mivel kapcsolatban mondta ezt önnek?

− Arról faggattam, miképp történhetett, hogy őt, Medarovot, harminc évre ítélték, Tanev pedig megúszta. Az öreg szokása szerint nem válaszolt. Bizonyára fedezte őt − mondtam. − Én pedig az ön helyében elintéztem volna, ahogy rászolgált. Akkor Medarov hozzám hajolt, most is magam előtt látom, és tagoltan annyit mondott: Veszélyes ember a maga nagybácsija.

− Hm… És önnek mi a véleménye erről a kérdésről?

− Nem tudom, hogyan vélekedjem − von vállat Vera. − Előttem Tanev főleg a szívélyes házigazda és a gavallér képében mutatkozott. Egy idős úr, aki túlzásba viszi a lovagiaskodást és a parfüm használatát, s aki készségesen szolgál konyakkal és ósdi viccekkel. Mindennek ellenére az az érzésem, hogy egy olyan ember, mint Tanev, szemrebbenés nélkül gyilkolna abban az esetben, ha abból a gyilkosságból valamilyen hasznot húzhatna.

− Tulajdonképpen miből élt Tanev?

− Ezt a kérdést már én is feltettem magamnak, de eredménytelenül. Annak idején, a per után elkobozták a vagyonát. Aztán az apja halálával Tanev örökölte a lakást, meg valamilyen félig lebombázott családi házat a külvárosban. Emlegette, hogy az örege hagyott rá még valamicskét, de hogy valóban örökölt-e, és mennyit, ezt csak maga Tanev tudhatja.

− Úgy hallottam, hogy Tanevnek kocsija van…

− Igen. Azzal, ment el. Kocsija is van, és elég sokat költ a különféle hölgyvendégeire…

− Bizonyára Mimire is…

− Ezt nem tudom. Kérdezze meg tőle, Mimi nagyon közlékeny, azt hiszem, elárulja önnek.

− Rendben − bólintok. − Ha közlékeny, szót érthetünk.

Vera kérdően néz rám.

− Mi az, a koromra kíváncsi? − kérdezem.

Vendéglátóm elmosolyodik, de nem válaszol.

− Nálunk − fejtegetem −, a legrosszabb páciensek kétfélék. Az egyik, amikor megkérdezi az ember, hogy hol töltötte az előző napot, akkor a bölcsővel kapcsolatos emlékeivel kezdi. A másik fajtából minden egyes szót harapófogóval kell kihúzni.

− Az orvosi gyakorlat is ugyanilyen − jegyzi meg Vera. − Azért választottam a gyermekorvosi pályát.

− Nagyon bölcsen tette − ismerem el. − Nekem azonban nincs keresnivalóm a gyerekeknél.

− Miért? Gyermekbűnözés is van.

− Valóban. Csak hát az én szakterületem a gyilkossági ügyek.

Vera gyorsan végigmér:

− Ez azt jelenti…

− Ó, nem − vágok közbe. − Semmit Sem jelent. Különben is törődjék csak a maga dolgával, és hagyja meg nekem a magamét. És senki előtt se említse, hogy itt jártam.

− Nyugodt lehet. Nálam nincs különösebb vendégjárás.

− Hiszek önnek − biccentek.

Az átkozott zsámolyról a várható derékfájásra számítva állok fel, aztán megszemlélem az íróasztalon álló vázában a hatalmas krizantémcsokrot, és megjegyzem:

− Milyen friss virág. Mintha az imént szedték volna… Maga veszi a virágait, vagy kapni szokta?

− Ejnye-ejnye, felügyelő… − figyelmeztet Vera.

− Bocsásson meg. Szakmai ártalom. Megszokja az ember, hogy kérdéseket tesz föl, és néha a tehetetlenségi nyomatéktól hajtva messzebbre megy a kelleténél. Egyébként ez a maga Zsuzsannája, azaz Mimi, itthon van?

− Aligha − feleli Vera. − Mimi a jelenlétét mindig zenei aláfestéssel jelzi. Nem szól a lemezjátszó, következésképp nem jött még haza.

− Mit javasol? − kérdezem. − Megvárjam?

− Istenem, egy idő óta bárki jön ide, mind várakozni szeretne. Ha akarja, várjon. De kétlem, hogy szerencséje lesz. Mimi most éli az életét.

− Miért? Mi talán haldoklunk?

− Mi csak vegetálunk, ö pedig éli az életét: éttermekbe jár, táncol, figyelemmel kíséri a bárműsorok változását, kiveszi a részét a szórakozásból.

− Hm! Hát, ebben az esetben…

Be sem fejezhetem a mondatot, mert ebben a pillanatban odaátról ajtócsapódás hallatszik, kevéssel később egy, kellemes női hang, amint dzsessz-számot dúdol.

− Megjött Zsuzsanna − közli, Vera.

− Akkor hadd használom ki azt a holtidőt, amíg újból nem éli az életét − dünnyögöm, miközben veszem a kalapomat.

− Még a teáját sem itta ki…

− Rögvest kiiszom. A teát, tudja, mindig úgy iszom, megvárom, hogy kihűljön, aztán egy hajtásra fenékig. Melegítőbben hat.

Miután szemléltetem teaivási szokásomat, üdvözlésként kedélyesen intek, és kimegyek a hallba.

Zsuzsanna jelenléte valóban zenés. A dúdolás után most a lemezjátszó következik. Az olajzöld függöny mögül árad a zene.

A függönyhöz lépek, de itt váratlan kellemetlenség ér: nincs min kopogtatnom.

− Petrova elvtársnő? − kérdem tehát.

Válasz helyett Johnny Holliday rekedt hangja üti meg a fülemet.

− Petrova elvtársnő? − kérdem ismételten, már jóval hangosabban:

− Tessék! Mit óhajt? − hallom a hátam mögött.

Megfordulok, kiderül, hogy Zsuzsanna is a függöny innenső oldalán áll. Nyilván a konyhából jön, mert a kezében víztől csöpögő kávéfőzőt tart.

− Néhány szót szeretnék önnel váltani − tisztázom a helyzetet.

− Rendben van, tessék!

Zsuzsanna elhúzza előttem a függönyt, és máris a hall elkerített részében találjuk magunkat. Itt a füstös falak valamivel, tisztábbak. A bútorzat különböző stílusú és eléggé zsúfolt: a főbérlő ócskaságaihoz Mimi nyilván, hozzárakta a saját bútorait. A heverő melletti asztalkán foglal helyet a gramofon. Ez az elrendezés elárulja a lakó kedvelt szokását.

− Pihengetünk és zenét hallgatunk? − kérdem nyájasan.

− Hát maga sem tenne mást, ha egész nap talpon állna a gyógyszertárban. Üljön le már! − tessékel Mimi, és egyúttal lehalkítja a lemezjátszót.

Kutató szemmel körbefürkészek, de semmit sem találok. A két súlyos bársony karosszéket harisnyák, női fehérneműk és hanglemezek borítják.

− Egy pillanat, mindjárt helyet csinálok csicsergi Mimi, miközben azzal kísérletezik hogy egy T-dugó segítségével egyidejűleg hozza működésbe a lemezjátszót, a villanykályhát és a kávéfőzőt.

− Maga, úgy látszik, kész villanyszerelő dicsérem.

− De még milyen! Ha valóban értenék hozzá, felszereltem volna még egy konnektort, és nem várnám, hogy a Herceg mikor méltóztatik végre elvégezni ezt a munkát.

− Itt egy herceg is van?

− Van bizony…

Mimi sebtében összeszedi az egyik karosszékben levő holmikat, és egy csomóban a másikba hajítja.

− Parancsoljon! Tulajdonképpen miért jött?…

− Egy kis felvilágosításért − mondom, és kényelmesen elhelyezkedem. − A rendőrségtől jöttem.

− A rendőrségtől? − ismétli megszeppenve Mimi. − Na, befürödtünk!

− Miért fürödtek be? − kíváncsiskodom.

− Csak nem halt meg az a pasas? − kérdezi, és nyugtalanul néz rám.

− Meghalt.

− Ó… − sóhajt fel, és az ijedtségtől a szájához kapja a kezét.

− Meghalt − ismétlem. − Ráadásul teljességgel és visszavonhatatlanul. Mellesleg ki felől érdeklődik?

− Hát arról a pasasról, akit Zsoro fejbe ütött az üveggel.

− Aha, hát arról, akit Zsoro fejbe ütött az üveggel, nem tudok. Ezzel a kérdéssel forduljon egy másik alosztályhoz. Én Medarovról beszélek.

− Medarov is meghalt? − kérdi Mimi teljesen lehangolva. − Istenem, mi van ezekkel az emberekkel! Folyton meghalnak.

− Legyen nyugodt − mondom bölcsen − mi is meg fogunk halni.

− Valóban? − kapcsolódik közbe Mimi hirtelen felélénkülve. − Hát én is ezt hajtogatom. Egyszer mindnyájan meghalunk. Ezért, ha lehet, legyünk kevesebb gonddal és vidámabban, legalább amíg élünk! Mióta magyarázom már Verának is ugyanezt. Ő meg: Nem veszed komolyan az életet! Sőt Zsuzsannának kezdett hívni. Ezt a Zsuzsannát biztos maga előtt is eleresztette.

− Miért hívja Zsuzsannának? − firtatom, kikerülve a választ.

− Mert az öregek mind rajtam csüngtek. De miféle öregek ezek? A Herceg alig múlt ötven. Medarovot pedig sem a vőlegényemnek, sem a barátomnak nem nevezhetem…

− Mégis gyakorta vendégeskedett magánál − jegyzem meg.

Mimi újból az ibrik fölé hajol. Kávét és cukrot tesz bele, amit úgy bányász elő a padlóra heverő dobozokból, amelyeket nyilván még tegnap hagyott a padlón. A hörgés elhalkul, és helyette valamilyen távoli, elcsukló tangó dallama száll felénk a lemezjátszóból.

− Vendégeskedett… − dünnyögi Mimi. − Itt üldögélt, és azt leste, hogy mikor jön haza a Herceg.

− Tanevre gondol?

− No, igen, Tanevre. Én Hercegnek hívom.

− Úgy véli, hogy ez nagyon hízelgően hangzik?

− Nem azért találtam ki, hogy hízelgően hangozzék, hanem azért, mert a kisujj át sem mozdítja semmiért.

− Megszokta, hogy kiszolgálják.

− No igen, én azonban nem szoktam ahhoz, hogy mások szolgája legyek. Be is olvastam neki. Ha azt hiszed, hogy holmi függönnyel leválasztott helyiségért kiszolgállak, akkor nagyon tévedsz. Holtfáradtan érek haza, ő meg rákezdi: Mimi, hozd ide ezt, Mimi, add ide azt!… Akár egy herceg!

− Valóban kellemetlen − helyeselek. − Medarovnak miért volt szükségé Tanevra?

− Hát éppen ez az! Én is faggattam: Ha a Hercegtől remélsz valamilyen segítséget mondtam az öregnek −, felkopik az állad! Ő meg erre: Ez nem a te dolgod, te csak segíts megtalálni, és én aranyba foglallak. Aranyba foglallak − pontosan ezt hajtogatta.

Az ibrikben a kávéhab fenyegetően emelkedik, Mimi felugrik, és kirántja a zsinórt. Azután két csészét emel le az asztalról, szalvétával kitörli, és kitölti a kávét.

− Nagyvonalú ígéret! − dörmögöm, a háziasszony műveleteit figyelve. − Csak hát az ilyen ígéretekkel rendszerint az a baj, hogy ritkán teljesülnek.

− Á, egy percig sem hittem benne − feleli Mimi, miközben a kezembe adja az egyik csészét. Maga pedig a lemezjátszó mellé, a zsámolyra ül, és élvezettel hörpint a kávéjából.

− És Tanev hol rejtőzködik? − kérdezem.

− Úgy gondolom, hogy Bankjában.

− Mondta ezt Medarovnak?

− Még mit nem!

− És miért nem?

Válasz helyett körülnéz, mintha keresne valamit.

− Itt volt valahol a cigarettám… Juj, micsoda rendetlenség van!

A padlóra teszem a csészémet, és előveszem a cigarettámat.

− Hát miért nem csinál rendet? − érdeklődöm, miközben cigarettával kínálom.

Biztos vagyok benne, hogy ennek a párbeszédnek meg egy csomó effélének a kapcsán néhányan majd felróják a számlámra, hogy elég sokat fecsegek feleslegesen. Mit csináljak? Mindenkinek megvan a maga szokása. A tapasztalat arra tanított, hogy nem minden felesleges, aminek nincs köze az ügyhöz. Ha a másikban az a benyomás alakul ki, hogy úgy beszélnek vele, mint ember az emberrel, ettől, úgy vélem, a hivatali munka még nem szenved csorbát. Sőt, az sincs kizárva, hogy előnyére válik. De bárhogy is van, mellesleg, a háziasszonytól az iránt érdeklődöm, miért nem csinált rendet, meg azt válaszolja:

− Három napja egyre készülök rendet rakni… És mindig csak halogatom. Már én ilyen vagyok.

Rágyújt A társaság kedvéért én is rágyújtok.

− No − bököm ki −, kitalálta már a válaszát?

− Milyen választ? − húzza föl a szemöldökét Mimi, és értetlenül néz rám.

− Maga a gyógyszerészeién kívül, úgy látszik, színjátszást is tanult. Azt kérdeztem, miért nem árulta el Medarovnak Tanev rejtekhelyét. Azt hiszem, hogy most már emlékszik rá.

− Juj, maguk nyomozók mennyire bizalmatlanok − sóhajt fel Mimi szeszélyesen. − Az a rendőr is, a maga kollégája, ugyanígy beszélt: Miért állítja, hogy először a sértett ütötte meg Zsorót? Hát azért − feleltem −, mert pontosan így történt. Zsorót megtámadták, és ő a törvényes önvédelmet gyakorolta.

− Nagyon szórakoztató − vágok közbe, és egy mozdulattal megállítom a hölgyet. − Később, ha óhajtja, elmesélheti nekem az esetet. Ez a Zsoro nyilván igazi kincs. De most fejezzük be a mi ügyünket: miért nem árulta el Medarovnak Tanev rejtekhelyét? Vagy Tanev nem is bujkált?

− De bujkált. Éppen Medarov megjelenése előtt tűnt el, és biztos vagyok benne, hogy ez nem véletlen volt.

− És honnan tudta, hogy pont Bankjában rejtőzködik?

− Tőle, Tanevtől tudtam meg. Eljött hozzám a gyógyszertárba…

− Mikor?

− Mikor is? − Mimi sűrű füstgomolyagot ereszt a mennyezet felé. − Alighanem két hétre rá, hogy eltűnt…

− Na és?

− Odajött hozzám a gyógyszertárba. Akkor közölte velem, hogy Bankjában van, és szükség esetén megkereshetem az unokafivérénél. Ott él az unokatestvére. Azután kérdezősködött Medarovról. De én semmi biztosat nem mondhattam, azonkívül, hogy időnként eljár ide, és megkínálom egy kupicával. A Herceg aztán alaposan kifaggatott: hogy pontosan mikor jön, miről beszél, hol lakik, kivel találkozik, és egyéb, ehhez hasonló kérdésekről.

− Tudomására hozta Medarovnak, hogy Tanev érdeklődik utána?

− Semmit sem hoztam Medarov tudomására. Hiszen már mondtam.

− Miért? Ezt én kérdezem.

− Azért… mert… Azért, mert úgy éreztem, hogy ha ezek ketten találkoznak, abból valami rettenetes dolog származhat.

− A rettenetes már bekövetkezett − emlékeztetem. − Tehát semmi sem indokolja, hogy továbbra is titkolózzék. Hányszor járt önnél Tanev?

− Nem mondtam már? Hiszen már mondtam!

− Igen, de nekem úgy tűnik, hogy kissé összevissza mondta. Most pedig jól gondolja át, és pontosan válaszoljon: hányszor járt önnél Tanev?

Mimi idegesen eloltja a cigarettáját a lemezjátszón levő hamutartóban. Ez a foglalatosság azonban csak öt másodperc haladékot nyújt. Rám néz, aztán a lemezjátszóra.

− Juj, micsoda emberek maguk… Kétszer találkoztam Tanevvel… És egyszer este, összesen háromszor…

− Most pedig pontosan mesélje el azt a három találkozást: mikor találkoztak, hol találkoztak, mit mondott magának Tanev, ön mit válaszolt neki? És ezúttal kihagyások nélkül kérem!

Mimi a szokásos juj, maga micsoda emberrel készül visszafelelni, de amikor látja az arcomon, hogy nincs hangulatom viccelődni, elegáns fekete cipőjére süti a szemét. Összességében véve, Mimi elegáns nő, környezetétől eltérően az öltözéke rendes és ízléses. Alakja egy csöppet gömbölydedebb a jelenleg divatosnál, no talán éppen ezért tetszik néhány idősebb úrnak. Az arca szép, habár nincs rajta semmi különös az enyhe fáradtság kifejezésén kívül, mely olykor szinte kedvetlenségbe megy át.

Ha valaki éli a világát?!

− Az első találkozást már elmeséltem önének: tudni akart Medarovról mindent. Minden este eljön − mondtam. − Rólad kérdezősködik, megiszik egy-két pohár ánizspálinkát, Aztán csak hallgat, mint a csuka, és elmegy. Azt, hogy hol van a lakása, és kivel találkozik, nem tudom. Derítsd ki − parancsolt rám a Herceg. − És ha majd másodszorra jövök, megmondod nekem. De amikor másodszor eljött, már nem is kérdezősködött ezek felől…

− Hol találkoztak? Megint a gyógyszertárban?

− Nem. Nem a gyógyszertárban. És tulajdonképpen nem is jött el, hanem telefonon hívott fel. Azt mondta, hogy a törvényszék előtti telefonfülkénél vár. Odamentem. Csak azt kérdezte tőlem, hogy este eljön-e Medarov. Bizonyára eljön − mondtam. − Minden este bedugja a képét. Akkor a Herceg adott nekem egy kis üveget. Ezt a folyadékot beletöltöd a pálinkájába − mondta −, hogy elaludjon. Mindenáron meg kell néznem valamit, amit ez az alak az irattárcájában tart. Vissza akartam utasítani, de Tanev úgy nézett rám, hogy nem mertem, és eltettem az üveget. Ha elalszik mondta a Herceg −, otthagyod, és elszaladsz értem. Én az Arany Szőlő-ben foglak várni. Ez volt a második találkozásunk…

− Pontosan mikor?

− Hát, vagy egy hónapja… Na igen, nem egészen egy hónapja volt… Épp akkor kaptunk fizetést.

Mimi elhallgat, és ismét körülnéz. Előveszem a cigarettát. Rágyújtunk.

− És azután?

Mimi mohón beszívja a füstöt. Aztán még egyszer, és még egyszer…

− Este valóban eljött Medarov. Megkínáltam pálinkával. Nálam mindig volt egy üveg ánizspálinka a számára. Én személy szerint, be kell vallanom, nem bírom. Persze, nem állt szándékomban beleönteni az italába azt a folyadékot. A Herceg azt mondta, hogy elalszik tőle, de én honnan tudhatom, hogy mennyi ideig fog aludni, és egyáltalán fel fog-e ébredni? Tudja, gyógyszerész vagyok, és az ilyesmivel nem szeretek játszani. Nemcsak hogy nem töltöttem a poharába azt a folyadékot, hanem azt mondtam Medarovnak, hogy az az érzésem, veszélyben forog az élete, és a saját érdekében hagyjon fel ezekkel a rendszeres látogatásokkal. − Te találkoztál Tanevvel − dörrent rám az öreg. − A színét sem láttam. Egyszerűen ez az érzésem. Maga meg tegye azt, amit jónak lát. − Medarov, úgy látszik, megértette, vagy legalábbis felébredt benne a gyanú, amúgy is gyanakvó természet volt, mert valóban, attól az estétől kezdve többé nem tette be ide a lábát.

− Na és Tanev?

Mimi ismét kettőt szippant a cigarettából, aztán elnyomja a hamutartóban.

− Tanevet átvágtam. Megkerestem Arany Szőlő-ben, és azt mondtam neki, hogy Medarov nyilván megneszelt valamit, mer még a pohárra sem akart nézni, és sürgősen elment.

− És Tanev elhitte?

− Honnan tudjam, hogy elhitte-e? Mindenesetre egy szót. sem szólt. Azóta nem láttam.

− Biztos ebben?

− Tökéletesen.

− És mit csinált az üveggel?

− Itt kell valahol, lennie…

Mimi lehajol, és elkezd keresgélni az asztalka alatt, egy életvidám csa-csa-csa nem épp ideillő kíséretében. Egy szempillantás múlva, egy halom kacat közül előhalász egy áttetsző folyadékot tartalmazó fiolát, és átnyújtja.

− Remélem, nem cserélte ki a tartalmát dünnyögöm, és a fiolát a zsebembe süllyesztem.

− Juj, ezek a nyomozók! Az ember mindent őszintén feltár, maga pedig…

− Jól van, jól… − állítom meg. − Tehát az a benyomása hogy Tanev és Medarov ugyancsak gyűlölték egymást?

− De még mennyire! Két őrült, a gyűlölettől plusz az érelmeszesedéstől elborult ember, legalábbis, ami Medarovot illeti… Egész egyszerűen messziről lestek egymást, és csak az alkalmas pillanatra vártak ..

− Hogy kikészítsék egymást?

− Hogy némi számadást elintézzenek. Medarov egyre azt hajtogatta, hogy elszámolnivalója van Tanevvel. Az meg Medarov zsebeit akarta átkutatni…

− Világos − biccentek. − És akkor mivel magyarázza, hogy Medarov olyan gyorsan visszakozott?

− Miért visszakozott volna? − néz rám Mimi. − Azt mondtam, hogy felhagyott a látogatásaival, de az nem ugyanaz. Ő, többé nem járt föl, de kezdett följárni más.

− Konkrétabban, ha lenne szíves. Én kissé lassan kapcsolok.

− Maguk mindnyájan úgy tesznek, mintha nehezen kapcsolnának. Amíg ki nem szedik az emberből, amit akarnak. Részletesebben Vera mesélhetne erről. Járt nála, nemde? Csak ő elhallgatta, és magát átpasszolta hozzám.

− Nem tesz semmit − mondom szokásos kedélyességemmel. − Ki tudja, mi mire jó? Maga rokonszenves nő. Meg…

Mimi könnyedén hozzám hajol.

− Mihelyt elmaradt Medarov, megjelent az a másik, egy fiatal ember, Andreev. Amikor először jött, csak én voltam itthon: Tanev elvtársat keresem − mondta. Ha Tanev elvtársat keresi, miért nem egyszer csönget, ahogy a névtáblára van kiírva? − kérdeztem. − Tudomásom van róla, hogy nincs itthon. − Ha tudomása van róla, akkor miért jött? − Tudni szeretném, hogy mikor lesz itthon. − Nincs tudomásom róla − mondom. − És egyáltalán, háromszor csak akkor csöngessen, ha személy szerint engem keres. És becsuktam az orra előtt az ajtót. De két nap múlva láttam, amint kijött Vera szobájából. Ismerkedjetek meg fordult hozzám Vera. − Andreev villamosmérnök…

− Villamosmérnök?

− Na igen, miért csodálkozik? − húzza fel, a szemöldökét Mimi. − Villamosmérnököt mondtam, nem űrhajóst.

− Aztán?

− Aztán semmi egyéb. Azonban biztos vagyok benne, hogy Medarov küldte. Mihelyt elmaradt Medarov, máris megjelent Andreev. És folyton Verához jár.

− Maga csak nem féltékeny?

− Még hogy féltékeny! − Mimi megvetően húzza el a száját. − Torkig vagyok a férfiakkal.

− Kergesse el őket, ha torkig van velük tanácsolom. − Kezdheti rögtön a Herceggel.

− Én is terveztem. Néha arra gondolok, hogy megteszem. Néha meg más jut az eszembe… Egyszer élünk, valahogy ki kell húznunk…

− Miért csak valahogy? − kérdem. − Miért nem jól miért valahogy?

− Ah… − Mimi fájdalmasan néz rám. − Tudja. is az ember, hogy mi a jó, és mi a rossz…

− Hát hogyne tudná? − csodálkozom.

− Talán bizony maga nem tudja?

− Úgy látszik, nem tudom, ön tudja?

− Természetesen, ugyanúgy, ahogy maga is. Csupán elfelejtette. Elfelejtette, hogy még az iskolában mire tanították.

− Aha, az iskolában!… − Mimi lekicsinylően elmosolyodik.

− Úgy bizony, az iskolában. A legalapvetőbb igazságokat még az iskolában sajátítja el az ember… amitől azok még igazságok maradnak.

− Remélem, hogy eszembe juttat közülük néhányat… − mosolyog Mimi ugyanolyan lekicsinylően.

− Ha úgy óhajtja… − És hangsúlyozottan építő jellegű hanghordozással hozzákezdek: Jó az, például, ha az ember rendszeresen kitakarítja a szobáját, és nem él rendetlenségben. Általában a rendetlenség sem a szobában, sem másutt nem jó. Jó az, ha kellemesen töltöd el a pihenés óráit, de ha a pihenés túlzottan fárasztó, az már nem jó. Jó az, ha igazi barátaid vannak, nemcsak haverjaid… Folytassam még tovább?

Mimi lehajtott fejjel hallgat. A lemezjátszóból egy foxtrott harsog.

− Iiigen… − nyújtom el, hogy élénkítsem a hallgatást. − Egyszer élünk − ahogy mondta. De ez az egyetlen élet nem csekélység. Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy nincs belőle másik.

Mimi továbbra is hallgat, divatos cipőjére mered.

− Maga például mélységesen meg van győződve arról, hogy becsületes, mert nem tudja rászánni magát, hogy megmérgezzen valakit. De arra a méregre gondolt-e, amelyet önmagának kínál? Zsorók, lokálok, mindez − szép dolog. S aztán?

Mimi ugyanabban a pózban ül. A foxtrott véget ért, a lemez is lejárt, habár nagy lemez volt. A tű üresen recseg, de Mimi nem hallja.

− Mellesleg − fűzöm hozzá −, talán ne lépjünk túl az ügy keretein. Viszontlátásra!

Veszem a kalapomat, és felállók. Mimi fáradtan rám néz:

− Nem itta meg a kávéját…

− Félretettem a záróakkordra − magyarázom. − Most fogom kiinni. Ez az én kávéivási szabadalmam: megvárom, amíg jól kihűl, és aztán lehajtom.

Ezekkel a szavakkal lehajolok, felveszem a csészét a padlóról, és röviden bemutatom a szabadalmamat.

− Viszontlátásra! − ismétlem, és barátságosán búcsút intek.

− Viszontlátásra, felügyelő… − hallom Mimi fáradt hangját a hátam mögött.

A lemezjátszó továbbra is üresen recseg.

− Hm… − mondom. − Villamosmérnök…

Semmi válasz.

− Hm… − ismétlem meg. − Villamosmérnök, mi?

Ismét semmi válasz.

Itt tisztázni kell, hogy válaszadás aligha lehetséges: a szobában mindössze ketten adunk hangot: én meg az óra. Az órától pedig a pontos időn kívül más kérdésre nehezen várható válasz.

Ücsörgök a szobában az öreg ébresztőóra társaságában, és magamban beszélek. Itt bárki megjegyezhetné, hogy csak az őrültek beszélnek magukban. Amit meg azzal utasítanék vissza, hogy ez az én dolgom. Jelen pillanatban nem a hivatali szobámban vagyok, hanem a saját lakásomban, tehát azt teszem, ami nekem tetszik.

Sajnos, valójában nem tehetem azt, ami nekem tetszik, mert különben már bizonyára elrohantam volna Pernikbe, csak ezúttal virágcsokor nélkül.

Ma vasárnap van, tehát a legalkalmasabb idő egy vidéki kirándulásra, de ez a villamosmérnök megkavarta az egész dolgot. El kell ugornom hozzá, hogy lássam: miféle.

Nálunk a villamosmérnökök megbecsült emberek. Nekem személy szerint nincs ellenük kifogásom. De amikor valakit ismeretlen tettes villanyárammal öl meg, és amikor a homályból hirtelen egy villamosmérnök tűnik elő, el kell ismerniük, hogy érdemes megkeresni, legalább egy konzultáció, erejéig.

Sietség nélkül fejezem be az öltözködést, mivelhogy a töprengésen kívül jelenleg ez a másik foglalatosságom, fejembe nyomom régi, hűséges kalapomat, karomra öltöm a ballonomat, és íme, újból úton vagyok.

Kint a tavaszias időjárás rácáfol a naptárra.

Az emberek kijöttek sétálgatni az utcára.

Gyerekek léggömbökkel, kismamák babakocsival.

És íme, itt van az önök hűséges Petar Antonovja, kezében egy teljesen fölösleges ballonkabáttál, és a fejében néhány ellenőrizetlen feltételezéssel, Tulajdonképpen régóta ideje már, hogy, ezeket a feltevéseket ismételten ellenőrizzem. Nem gondolatban, mert gondolatban szüntelenül elvégzem ezt a vizsgálatot, hanem írásos formában, a bűnügyi regények szerzőinek gyakorlata szerint: egy kurta epizód − azután a zseniális nyomozó tíz oldalon keresztül fejtegeti mélyenszántó feltevését − vagy magának, vagy a főnöke előtt megint egy kurta epizód − és a beszámoló megismétlődik ugyanarról a változatról néhány enyhe módosítással aztán a harmadik epizód − és a verzió harmadszori megismétlése. És így tovább − a regény végéig.

Ily módon az olvasó szemléletesen nyomon követheti azt, hogy hogyan változnak és alakulnak a feltevések, a szerzőnek pedig lehetősége nyílik vaskos regényt írni egy olyan történetecskéből, amely az ismétlések nélkül aligha terjedne húsz oldalnál többre.

Természetesen az életben a dolgok mindig egy kicsit másképp alakulnak, mint a regényekben, és aligha található olyan szószátyár naplopó, aki az elejétől a végéig szüntelenül ismétli kedvenc hipotézisét, s csak itt-ott tesz apróbb kiegészítéseket. Egy nyomozati ügy 41tálában inkább fényképelőhívásra emlékeztet: az emberben, ha ért valamit a fotózáshoz, nyomozás közben, a kezdeti ismeretlenség után, az üres lapon bizonyos alakzatok kezdenek kirajzolódni. Ez a folyamat mindig másképpen zajlik − ahogy a fotózásban is az exponálás mértekétől és a hívóoldat töménységétől függ. Néha megjelenik a teljes alak, csak itt-ott hiányoznak a részletek a világosabb helyeken. Néha meg a fordítottja történik, csak itt-ott jelennek meg különálló részletek, és a teljes kép hiányzik. De vannak olyan esetek is, amikor semmi sem jelenik meg, különösen akkor, ha a filmnek nem az emulziós oldalára exponáltunk.

A mi esetünkben a teljes kép mintha már kirajzolódna. Sőt néhányan meg is kérdezhetnék: miért tétovázik Antonov, ahelyett hogy menne, és letartóztatná Tanevet?, de ezt csak egy teljesen tapasztalatlan fotóamatőr mondhatja, aki selejtes, homályos képeket hív elő.

Ha letartóztatok, egy sötét alakot, az még egyáltalán nem jelenti azt, hogy rá tudom kényszeríteni sötét üzelmeinek beismerésére.

Egyébként köztudott, hogy a hasonlatok mindig sántítanak. A fénykép előhívásánál a részletek fokozatos kirajzolódása semmivel sem változtatja meg a kép egészét. Nálunk azonban, sajnos, némely, látszólag jelentéktelen részlet előtűnése azt eredményezheti, hogy az egész képről le kell mondanunk. Nem tudom, vajon értik-e?

Tehát a verőfényes napsütésben az Orosz emlékmű felé veszem az utamat, és gondolatban az Andreev elnevezésű részlet tanulmányozására készülődöm. Néhány kezdő a helyemben nyilván ugrálna örömében, maga elé képzelve a közeli megoldást: Maga villamosmérnök, ugye?

Igen − motyogja bűntudatosan Andreev. Én pedig a rendőrségtől jöttem. Remélem sejti, hogy miről van szó.

Andreev falfehér lesz: Valóban…

Úgy bizony − bólintok. − Minden kiderült.

Andreevnek egy pillanatra földbe gyökerezik a lába, aztán elkezdi tördelni a kezét, és könnyek között megígéri, hogy soha többé nem fog ilyet tenni.

Egyáltalán, a kezdőknek könnyű, legalábbis amíg képzeletben cselekszenek. Ami engem illet, én majdnem biztos vagyok abban, hogy az olyan előrelátó gyilkos, aki balesetnek álcázza a gyilkosságot, az aligha választ olyan halálnemet, amely közeli kapcsolatba hozható a foglalkozásával.

− Habár… No igen, habár… − mondom magamban, és gondolatban tovább kombinálok.

Amikor a kórházi negyedbe érek, akaratlanul eszembe jut, hogy a nénikém itt lakik a közelben. Igazán illene már meglátogatnom, hogy némi örömet szerezzek neki. Pótkávéval hígított kávét főzne, nehogy megártson a szívünknek. Sőt talán egy pohárka konyakkal is megkínálna. Csak egyetlen kupicával, semmi esetre sem többel. Néném szerint két kupica már kész orgia. Elbeszélgetnénk erről-arról: elhunyt bácsikám jótéteményeiről meg a borjúhús áráról. Egyszóval vidáman töltenénk el az időt.

Sajnos, a jelen pillanatban másféle látogatást kell tennem. Maga villamosmérnök, ugye? Én pedig a rendőrségtől jöttem…

Az épület, amelyet keresek,, egy park közvetlen közelében található. A fák csupasz ágai mozdulatlanul és feketén merednek a kék égre. A fű, a naptárat figyelembe sem véve, újra kizöldült. A padokon itt-ott újságolvasók sütkéreznek. A fasorokban gyerekek játszanak. Ezen a verőfényes napon, ebben a nyugodt környezetben egyszerűen hihetetlennek tűnik, hogy még mindig akadnak olyan foglalkozású emberek, mint én.

Leülök néhány percre egy üres padra, hogy szívjak némi friss levegőt, amelyet a hazai dohány füstjével illatosítok. Derűlátón a fejem búbjára tolom a kalapom, és egyenesen előrenézek. A kilences számú ház első emeletén a bal oldali lakás. A keskeny homlokzaton csak két ablak van. Tehát a bal oldali. Széles, sőt: túlzottan széles, modern ablak. Kész kirakat.

Gyanús, személyek kirakata. De a jelen pillanatban kiállítási tárgyak nélkül.

Éles szememet hirtelen egy kihágás vonja magára. Figyelem: kihágás! Mit csinálnak a helyi szervek? Alszanak? A hatalmas tilalmi tábla ellenére egy, totyogó csöppség, egy nagy labdát gurítva maga előtt, a fűre lép. A csöppség kezecskéjével megpróbálja átölelni a labdát, de az kicsúszik, és tovább gurul lefelé, maga után csábítva a gyermeket a bűnös lejtőn.

Irigylésre méltóak a városi parkőrök! Olyan bűnösöket látnak, akiket lelkiismeret-furdalás nélkül szemlélhetnek ölbe tett kézzel. Ámde az én ügyfeleim! Ezek még vasárnap sem hagynák nekem nyugtot. Igen. A kilences számú ház, első emelet, bal oldali ajtó.

A bal oldali ajtón a várakozásnak megfelelően ez áll: Vaszil Andreev − villamosmérnök.

Csöngetek, közben futó pillantást vetek a lépcsőházi világítás gombjára, habár a lépcsőház kellőképpen világos. Belülről tompa férfihang hallatszik:

− Nyitva van!

Lenyomom a kilincset, és meglepetésemre kiderül, hogy az ajtó valóban nyitva van. Tágas, egyszobás lakás, helyesbítek, szoba-hall. Épp ilyen kellene nekem is. De sajnos nincs. A hall és a mögötte levő szoba ajtaja tárva-nyitva. Egy oldalajtó felől hangos vízcsobogás hallatszik.

− Ki az? − hallom a vízcsobogáson keresztül.

Oda az eltervezett párbeszéd − félénk kérdés, rideg válasz, váratlan merev tekintet stb.

− Felvilágosításért jöttem − mondom szelíden.

− Rögtön… Csak nem a rendőrségtől jött az elvtárs?

Ezer ördög és pokol! Mellesleg gondolhattam volna. Kizárt dolog, hogy Vera ne értesítse őt.

Az ajtóban megjelenik Andreev, frissen borotvált arcát puha fehér frottírral dörzsölgetve.

A villamosmérnök harminc év körüli lehet, de az arca fiús, ártatlan kék szem, enyhén fitos orr, gesztenyebarna haj.

− Az ön Vera barátnője − jegyzem meg −, nem valami titoktartó…

− Ebben az esetben én vagyok a hibás mosolyodik el kissé zavartan Andreev. − Véletlenül csúszott ki a számon…

− Mindegy − legyintek. − Abban sincs semmi baj, hogy önt figyelmeztették. Az a fontos, hogy találkozásunk létrejött.

− Nagyon örvendek… − dörmögi Andreev, és egy pillanatra eltűnik a fürdőszobában, aztán, kezében sípulóvert és fésűt tartva, újból megjelenik. − Kerüljön beljebb, kérem!

Követem a hallba. Az ablakon át a park fáira látni. Közvetlenül az ablak mellett íróasztal tervrajzokkal és nyitott könyvekkel, körülötte néhány egyszerű, fehér bútordarab, olyanok, mint Veránál. Nekem nem adta oda a szövetkezet címét, de neki igen. Itt is − zsámolyok.

Nem fogok sokáig időzni.

Andreev figyelmesen az egyik förtelmes ülőalkalmatosságra mutat, belebújik a pulóverébe, és néhány gyors mozdulattal megfésülködik.

Leülünk.

− Megengedi, hogy rágyújtsak? − kérdezem.

− Természetesen. Sajnálom, hogy nem tudom megkínálni. Én magam nem dohányzom.

Akkor meggyűlik majd a bajod a Verácskáddal − gondolom magamban, és rágyújtok.

Fennhangon meg kijelentem:

− Undorító szokás. De máskülönben kellemes.

Andreev elmosolyodik:

− Számomra ez ízlés dolga, nem pedig elvi kérdés. Annak idején rosszul lettem az első cigarettától. Azt hiszem, ezért lett egyben az utolsó is.

− És mi a véleménye a villanyárammal elkövetett gyilkosságokról? − térek a lényegre.

Andreev értetlenül néz rám.

− Ön villamosmérnök, nemde? − tisztázom.

− Igen, az a foglalkozásom… De én műszaki és nem bűnügyi szakember vagyok…

− Nyilván tudomást szerzett arról, hogy az ön barátja, Medarov, halott. De azt talán nem tudja, hogy a nyomozás eredményeképp kiderült, hogy Medarov nem természetes halállal halt meg. Medarovot meggyilkolták.

− Meggyilkolták?

− Igen. Villanyárammal. Meglepődött?

Először értetlenül néz rám. Azután az értetlenség valamiféle ellenszenvbe megy át.

− Valóban meglepődtem − mondja szárazon. − Ehhez még a következőket is hozzátehetem: először, Medarov nem a barátom másodszor, a gyilkos nem én vagyok. Attól tartok, ki kell ábrándítanom, de ez az igazság.

− Ne tartson ettől − nyugtatgatom mosolyogva. − Engem nem lehet egykönnyen kiábrándítani. És ezenkívül egy szóval sem mondtam, hogy önt vádolom a gyilkossággal.

− Célzásokat tett.

− Ugyan, ugyan. Csak önnek tűnt úgy. Nem azért kerestem fel, mert gyilkosnak tartom, hanem mert azt remélem, hogy segíteni fog a gyilkos kézrekerítésében.

Andreev arcán megjelenik az előbbi szívélyesség.

− Biztos lehet abban, hogy amennyiben rendelkeznék a szükséges adatokkal, feltétlenül segítenék önnek.

− Hasonló ügyekben − mondom − a szükséges adatok összességével csak egyetlen ember rendelkezik: a gyilkos. Így hát nekünk, többieknek meg kell elégednünk hiányos adatokkal, ami egyáltalán nem baj: mert Mimi is mond valamit, én a magam részéről megtoldom, maga szintén kiegészíti. Vera is hozzájárul a saját adalékával, és lám, apránként kirajzolódik az egész. Ahogy a fényképek előhívásánál történik, ha foglalkozott ezzel a sporttal.

Andreev nyugodtan hallgat, de kéklő tekintete azért elárulja, hogy résen van.

− Tehát − folytatom − kezdjük néhány teljesen egyszerű dologgal. Mit mondott Vera velem kapcsolatban?

− Semmit sem közölt velem… Akarom mondani, semmi különöset.

− Nézze, Andreev… Már most figyelmeztetnem kell, ne számítson arra, hogy bújócskázni fogunk. A bújócskázás vidám sport, ifjúkoromban magam is űztem, de sohasem a törvények alól akartam kibújni. Nyilván tudja, hogy Verát arra kértem, ne említse senkinek a nála tett látogatásomat. Ehhez hozzá kell tennem, hogy Tanevát teljesen becsületes embernek tartom. És ha ez az ember becsületessége és hangsúlyozott figyelmeztetésem ellenére is értesítette önt, akkor erre minden bizonnyal oka volt, és nem azért tette, hogy legyen miről csevegniük… Miért értesítette önt Vera, és mit mondott önnek?

− Azt mondta, hogy járt nála egy ember a rendőrségtől, aki aprólékosan kifaggatta Tanevről… Meg hogy Medarov meghalt… Sőt talán gyilkosság áldozata lett… és az a rendőrségi ember valószínűleg engem is fel fog keresni, mivel beszélt Mimivel, Mimi pedig biztosan említést tett rólam.

− És Vera miért közölte mindezt önnel?

− Hogyhogy miért? Egyszerűen figyelmeztetni akart, azért.

− De miért kellett önt feltétlen figyelmeztetnie? Hogy ne kapjon szívszélhűdést, amikor ajtót nyit majd nekem?

Andreev hallgat.

− Ejnye-ejnye, Andreev elvtárs, ha már az elején így döcögünk, akkor mire megérkezünk, teljesen el fog gémberedni a derekam az ön zsámolyán. Úgymond, ígéretet tett, hogy segíteni fog, s lám… Tulajdonképpen milyen viszonyban van Medarovval és Tanevvel?

− Tanevvel nem voltam semmiféle viszonyban.

− Akkor miért kereste őt a lakásán?

− Medarov megbízásából kerestem. Megjegyzem, Medarovval szintén nemrég ismerkedtem meg…

− Hát tényleg nem ismerhette valami régen… hacsak nem ült ön is börtönben.

− Tudtam, hogy Medarov börtönviselt. Maga mondta nekem. Mesélt még egy s mást az Üstökös nevű társaság tevékenységéről, ahol apám dolgozott…

− Mit csinált ott az apja?

− Nem volt részvényes… − mondja szárazon Andreev. − Kosztovnak, a főnöknek volt a sofőrje. Kosztöv eltűnésekor apámnak is nyoma veszett.

− Igen. Hallottam már erről. És aztán?

− A hivatalos közlés szerint Kosztov egy náci gépen Németországba repült. Elképzelhető: a hozzá hasonlók úgy menekültek, mint patkányok a süllyedő hajóról. De apámnak semmi köze sem volt ahhoz a fasiszta hajóhoz. Egyszerű munkás volt, tehát csak örülhetett annak, hogy eljött a felszabadulás. Ezenkívül ott volt a fiatal felesége meg a gyereke, akiket szeretett. Nagyon naiv embernek kell ahhoz lenni, hogy elhiggyük, hogy apám Kosztovval együtt Németországba repült. Én nem vagyok ilyen gyermeteg…

− Az édesanyja mesélt önnek ezekről a dolgokról?

− Anyám azt mondta, hogy apám meghalt a háború alatt. Semmi többet. De öt évvel ezelőtt, amikor súlyosan megbetegedett, egy este azt mondta nekem: Fiam, tudd meg… azok a banditák az Üstökösből megölték az apádat. Vésd ezt az emlékezetedbe, és ha eljön az ideje, akkor egy nap kamatostul fizess meg nekik. Anyám nem sokkal utóbb meghalt.

Andreev lehajtott fejjel hallgat egy darabig, aztán sóhajtva folytatja.

− Nem felejtettem el anyám szavait. De mi haszna? Annyi év telt el azóta. Azt megtudtam, hogy bíróság élé állították az Üstökös tulajdonosait, és azt is megtudtam, hogy ez a per apám eltűnését illetően semmit sem állapított meg. És aztán egyszer csak beállított hozzám egy mérges öregember, aki közölte, hogy Medarovnak hívják, és ő az Üstökös második számú részvényese.

− Mikor történt ez?

− Nemrég… Talán egy hónappal ezelőtt. Képzelheti, mennyire meglepődtem. Behívtam az öreget, ő meg rögtön a tárgyra tért: Keresek − mondta − egy embert, aki az ön számára is érdekes lehet. Ezért remélem, hogy segít majd nekem. Ki ez az ember? − kérdeztem. − Tanev, az Üstökös harmadik részvényese. − Miért lenne nekem szükségem erre a Tanevre? − Ő gyilkolta meg a maga apját.

− Bizonyítsa be! − mondtam. − Nem tudom bebizonyítani − válaszolta −, de tudom, hogy ki tette. Ha bizonyíthatnám, nem kerestem volna önt, hanem a rendőrségre mentem volna.

− Elhitte, hogy Medarov elment volna a rendőrségre? − kérdezem, s közben az ablak helyett Andreev arcát figyelem.

− Természetesen, nem. De az adott esetben ez engem nem érdekelt. Számomra az volt a fontos, hogy bizonyítékokat szerezzek Tanev ellen, így is tettem fel a kérdést Medarovnak.

− Rendben − mondtam. − Tételezzük, fel, hogy megtaláljuk Tanevet.. De hogyan kényszeríthetjük a gyilkosság beismerésére?

− Ezt majd még eldöntjük − válaszolta Medarov. − Az a fontos − jelentette ki −, hogy a markomban tartom. Terhelő bizonyítékok vannak ellene a birtokomban. Ha megtudja, hogy az én birtokomban vannak ezek a bizonyítékok, kezes lesz, mint a bárány. Az a fontos − ismételte −, hogy elkapjuk.

− És miért akarja elkapni? − kérdeztem.

− Elszámolnivalónk van, anyagi jellegű, nem olyan, mint az öné. De mindketten csak akkor jutunk eredményre, ha megtaláljuk Tanevet, és ha egyesítjük az erőnket. Egyesült erővel kell cselekednünk, különben nem jutunk eredményre.

− Jó kis címborára tett szert − jegyzem meg.

− Nem volt a cimborám − tiltakozik Andreev. − Eszköznek tekintettem apám gyilkosának felkutatásában.

− Medarov pedig önt tekintette eszköznek.

− Lehetséges. Magam is biztos voltam abban, hogy egy olyan ember, mint Medarov, nem keresett volna föl, ha nincs szüksége rám önző céljai elérésében. Viszont az sem elképzelhetetlen, hogy két, egymástól teljesen eltérő embernek, két, teljesen eltérő cél érdekében, egy adott pillanatban egyezzen az érdeke.

− Persze. Csak az a baj, hogy az efféle összedolgozás elég sok gyakorlati kényelmetlenséget rejt magában. Például nehéz megmondani, hogy mikor ér véget pontosan az az adott pillanat. Így mielőtt megérezhetné, valami mást is érezhet. Mondjuk, egy kést a hátában.

− Napjainkban ilyen dolgok nem fordulnak, már elő − mosolyodik el Andreev.

− Rendszerint nem, de ahol együgyűen cselekszenek, megeshet. Természetesen én elvi vonatkozásban említem, tehát ne vegye sértésnek. Egyébként pedig fejezze be a mondókáját.

Andreev elégedetlenül néz rám:

− Az öreg elbeszéléséből kiderült, hogy mihelyt Tanev megneszelte Medarov kiszabadulását, azon nyomban elrejtőzött, bizonyára azért, hogy megakadályozza azt a bizonyos elszámolást, és hogy ideje legyen kitervelnie az ellenakciót.

− Húsz éve volt a tervezésre…

− Igen, de Medarov kiszabadulása Tanevet mégis teljesen váratlanul érte. Ha nem jött volna a legutóbbi amnesztia, Medarovnak még jó néhány évet kellett volna lehúznia. Függetlenül ettől, az Öreg arra számított, hogy a birtokában levő bizonyítékok segítségével magyarázatra tudja kényszeríteni Tanevet, és ha akkor észrevehetetlenül bekapcsolja az elrejtett magnetofont, Tanev akaratlanul maga ellen vall…

− Gyermeteg elképzelés…

− Medarov nem volt annyira gyermeteg…

− Nem is Medarovra gondoltam.

− Ebben az esetben már másodszor sért meg.

Beszélgetőtársam szavaiból növekvő elégedetlenség vehető ki. Kérdés, hogy mi okozza ezt az elégedetlenséget? Természetesen nem áll szándékomban megbántani ezt az embert. De kissé fel kell ráznom, hogy megingassam túlzott önbizalmát, hogy kételkedjen eddigi viselkedésének jogosságában. S mindezt azért teszem, hogy jobban ügyeljen a jövőjére, és főleg a tanúvallomására.

− Megsértettem volna? − dünnyögöm. − Nem vettem észre ilyesmit.

− Igen, de én észrevettem.

− Csak úgy tűnik önnek − felelem nyájasan. − Mi sértő van abban, hogy gyermetegnek tartom a terveit azon a területen, amelyhez ön nem köteles érteni? Ahhoz, hogy ezen a területen szakértő lehessen, bűnözőnek vagy bűnüldözőnek kellene lennie. Bízom abban, hogy ön nem bűnöző, és tudom, hogy nem is bűnügyi szakértő.

− Ön úgy csűri-csavarja, hogy megint én maradok a hibás…

− Hát ez már az ön dolga. Különben folytassa.

− Nohát, fő vonalaiban ennyi az egész. Mivel Tanev menekült Medarov elől, kényszerűségből helyette valaki másnak kellett kiszimatolni, hogy mikor tér vissza Tanev. Ez a másik én voltam. Tanev azonban nem került elő. Most pedig Medarov is eltűnt.

− Elrepült az Üstökös − állapítom meg. Az ön kivételével Medarov kivel tartott kapcsolatot?

− Korábban, tudomásom szerint, feljárt Tanevékhez. Pontosabban − Mimihez. De éppen azért fordult hozzám, mert arra gondolt, hogy Tanevet tájékoztatják, a látogatásairól, és ezért maradt távol a háztól.

− Tudomása van még valamilyen más kapcsolatáról?

− Másról nem tudok… Csak azt tudom, hogy azért költözött Ilievhez mert azt gondolta, hogy Iliev és Tanev találkoznak.

− Úgy gondolta, vagy biztos volt benne?

− Biztos volt benne. Feltételezem, hogy Tanev pedig a maga részéről Ilieven keresztül próbálta megtudakolni, vajon valóban rendelkezik-e Medarov terhelő bizonyítékokkal.

− Mikor látta Medarovot utoljára?

Andreev egy pillanatig töpreng.

− Csütörtökön… De mikor ölték meg Medarovot?

− Most én teszek fel kérdéseket − közlöm nyersen. − Csütörtökön hány órakor?

− Nem emlékszem pontosan. Este volt.

− Erőltesse meg az emlékezetét.

Andreev ismét eltöpreng:

− Nyolc és kilenc között. Inkább kilenc felé, mert a fél kilences híreket hallgattam a rádióban, amikor csöngetett.

− Most pedig − mondom − pontosan emlékezzen vissza arra, hogy mi történt attól a pillanattól kezdve, amikor kinyitotta az ajtót, addig a pillanatig, amikor kiengedte Medarovot.

− Erre cseppet sem nehéz válaszolni: Medarov mindössze néhány percet töltött nálam. Azt mondta, sejti már, hol van Tanev, úgyhogy legyek készenlétben. A következő napokra vonatkozóan meg kellett állapodnunk egy időpontban, azért, hogy Medarov biztosan otthon találhasson, ha Tanevhez mehetünk. Megállapodtunk abban, hogy ez az időpont este hét és nyolc között lesz. Ezzel beszélgetésünk véget is ért, és az öreg távozott.

− Hogyan viselkedett Medarov?

− Ahogy mindig…

Andreev elgondolkozik, aztán fölemeli a fejét, és rám néz:

− Mellesleg, most jut eszembe, hogy nagyon sietett, és mintha valami nyugtalanság érződött volna a viselkedésében. Abban biztos vagyok, hogy sietett. Tulajdonképpen be sem jött a szobába. Az előszobában beszélgettünk. Medarov úgy topogott, mintha fázott volna. Egyszer-kétszer az órájára nézett, és mihelyt megállapodtunk az időpontban, rögtön távozott.

− Akkor ez a nyugtalanság vagy ez a türelmetlenség nem tűnt fel önnek?

Andreev a fejét rázza:

− Nem. Nem tűnt fel. Azt hittem, azért siet, mert már későre jár, ő pedig, ahogy nekem mondta, a város másik végén lakott.

− És azt nem említette Medarov, hogy Tanev felkeresheti önt?

Andreev enyhén meglepődve néz rám:

− Honnan tudhatott volna rólam Tanev?

− A feltevéseket bízza rám − állítom meg. − Ez az én dolgom. Válaszoljon a kérdésemre. Emlékezzen csak vissza.

− Mire kellene emlékeznem? Nem mondott nekem ilyesmit.

− Rendben. Hol is volt az a Tanevet terhelő bizonyíték, amelyről Medarov beszélt?

Andreev ismét kissé meghökkenve néz rám.

− Fogalmam sincs róla.

− Hát nem érdeklődött utána?

− Persze hogy érdeklődtem, de Medarov erről a kérdésről egyáltalán nem óhajtott beszélni. És kifejezetten figyelmeztetett, hogy ha nem akarom, hogy minden dugába dőljön, tartanom kell a számat.

− Ezért nem fordult a rendőrséghez?

Andreev bólint, és újból lehajtja a fejét.

− Hű, de elegem van a műkedvelő nyomozókból − dörmögöm enyhe sóhajjal. − Meg azokból az emberekből is, akik azt hiszik, hogy csak ők az okosak, csak ők képesek valamire.

− Nem sorolom magam az ilyen emberelj közé − jegyzi meg Andreev enyhe ingerültséggel. − Nagyon jól tudom, hogy a rendőrségnek megvan a maga feladata, és nekem is az enyém. És távol áll tőlem minden bizalmatlanság. Azt, hogy valami lett belőlem, ennek a rendszernek köszönhetem. Ez a rendszer táplált és nevelt. De azt is tudom, hogy hiába vagyunk biztosak valaki bűnösségében, attól még nem kapja meg a megérdemelt büntetést. Be is kell tudnunk bizonyítani. S az például tény, hogy Tanev mind a mai napig szabadlábon van.

− Nézze, Andreev − mondom azzal a hivatalos hanghordozással, amit a hasonló alkalmakra tartogatok. − Tartsa meg a maga számára ezeket az okfejtéseket. Én már néhányszor, s nem véletlenül, megkíséreltem rávezetni önt arra, hogy műkedvelőként cselekedett, sőt vállaltam annak kockázatát, hogy próbálkozásaimat méltósága megsértéseként fogja majd fel. Komoly esetekben veszélyes dolog komolytalanul cselekedni. Hagyta magát egy bűnöző által becsapni, és most, ahelyett hogy ezt belátná, mentséget keres.

− Nem mentegetődzöm − szakít félbe Andreev.

− Annál rosszabb. Ez azt jelenti, hogy továbbra is biztos a saját igazában. És az a lehetőség, például nem fordult meg a fejében, hogy az apja gyilkosa talán nem is Tanev, hanem Medarov?

Andreev megilletődve néz rám.

− Aki egyben az ön gyilkosává válhatott volna. De az is lehet, hogy Kosztov volt a gyilkos, és Medarov csak azért vezeti önt félre, hogy segítőtársat szerezzen?

− Az az érzésem, hogy Tanev volt apám gyilkosa…

− Lehet, hogy így van. De ezeket a dolgokat nem lehet a megérzésre bízni. Ön pedig semmi olyan eszközzel nem rendelkezik, ami eligazítaná a feltevésekben. Az egész esetben az a legrosszabb, hogy ön, aki nem bízik a rendőrségben, rábízza magát egy bűnözőre.

Andreev tiltakozni próbál, de, én felemelem a kezem.

− Hagyja, Andreev. Tudom, hogy mit fog mondani. Azt tanácsolom, hogy ne vállalkozzon olyasmire, amire senkitől nem kapott és nem is fog megbízást kapni.

− Felügyelő elvtárs − mondja halkan Andreev. − Ezt a feladatot megboldogult anyám bízta rám. Ön mit tett volna az én helyemben?

− Ugyanazt, amit most is teszek − felelem. − A dolgomat végezném. Mi úgy állhatunk leginkább bosszút az elhunytakért, ha a saját munkánkban teszünk meg mindent, ami telik tőlünk. Ön is, én is, és így tovább.

Andreev rám néz, mintha mondani akarna valamit, de elharapja.

− Ne feledje − teszem hozzá −, hogy a legtöbb áldozat egyben valakinek a rokona is. És az, hogy nálunk a gyilkosságok régóta ritkaságszámba mennek, nem a hozzátartozók bosszújának köszönhető. Máskülönben a bűntettek nem csökkennének, hanem megkétszereződnének. Bizonyára hallott már a vérbosszúról. Kész láncreakció.

− Szíves tájékoztatására közlöm, hogy senkit sem készültem megölni.

− Ebben egy percig sem kételkedtem. És abban is biztos, hogy önt sem akarja megölni senki?

Nyugtalanító kérdésem zenei aláfestéseként a szobát üvegcserepek éles hangja tölti meg. Valamilyen láthatatlan tárgy hatolt át a széles, modern ablaküvegen. Egyszerre ugrunk fel.

Egy kézmozdulattal jelzem Andreevnek, hogy maradjon a helyén, én pedig a falhoz simulva gyorsan az ablakhoz lépek. Néhány srác fut pánikszerűen a park irányába.

− Ebadta kölykei − kiáltom utánuk. − Majd adok én nektek… Még csak az hiányzik, hogy ablaktörés után nyomozzak.

A veszedelmes tárgy, egy teniszlabda, a szoba sarkában lapul. A merénylet lezajlott. Az én látogatásom is a végéhez közeledik.

− Tudja mit? − mondom búcsúzás közben. − Itt van a telefonom. Ha eszébe jutna még valami, vagy ha ezután történne valami, hívjon fel. Az ön szavaival élve, az a megérzésem, hogy nem ez lesz az utolsó találkozásunk.

Andreev könnyedén elmosolyodik, aztán felírja a telefonszámomat.

Nem járt különösebb eredménnyel ez a látogatás − morfondírozok, miközben átszelem, a parkot, ezúttal ellentétes irányban. De a mi szakmánkban mindig kiszámíthatatlanok az eredmények. Az a látogatás, amely egyesek számára üres fecsegésnek tűnhet, olykor érdekes következményekkel jár. És mellesleg új gondolatod támadhatnak tőle az emberi agyadban.

A sok kérdés közül, amely ott kavarog a kalapom alatt, legkövetelőzőbben a következő érvényesül: hova menjek ebédelni? Ezt a néhai problémát a tömegközlekedés rendje egyszeriben megoldja: a villamos pontosan a Lenin térre visz. Lemegyek a sörözőbe. Találok egy szabad helyet, de szabad pincért nem sikerül kapnom. Nem számít, úgyis van min gondolkodnom, agyonüthetem ezzel az időt. Végül a pincér is megjelenik, hogy szinte boldogan közölje, a sült kolbászt kivéve minden elfogyott…

− Hát én éppen sült kolbászt szeretnék…

Az én emberem mindjárt eltűnne, de utána kiáltok:

− Meg egy salátát…

Még csak meg sem fordul.

− És fél litert kimérve… − egészítem ki a rendelést, annak ellenére, hogy a pincér már elhagyta a helyiséget.

Elképzelhetik a csodálkozásomat, amikor alig tizenöt perc múltán mindhárom kívánságomat teljesedni látom egy tálcán. Eszményi pincér.

Szélsebes száguldásban veszi fel, továbbítja és hozza ki a legbonyolultabb rendeléseket.

A kolbász majdnem jéghideg, de az olyan vendég számára, mint én, aki a faggyús ételekhez szokott, szinte forró. Jó étvággyal gyűröm magamba a falatokat, s közben az agyamban tolongó kérdéseken kérődzöm. A bizonyítékokról szóló história foglalkoztat. Szinte biztosra vehető, hogy Medarov birtokában valóban lehettek Tanevet terhelő bizonyítékok. És így szintén majdnem biztosra vehető, hogy ezek a bizonyítékok abban a tárgyban öltöttek testet, amelyet a kis kazetta őrzött Medarov állampolgári jogainak hosszas szünetelése idején. Sajnos jelenleg mind a kazetta, mind pedig a bizonyítékok látómezőmön kívül helyezkednek el. Jelenleg, de az is lehet, hogy örökre. Ha a bizonyítékok ahhoz kerültek, aki legélénkebben érdeklődött utánuk, akkor keresésük felesleges energiapazarlás. Fennáll azonban egy másik lehetőség is. Ezeket a bizonyítékokat Medarov, időleges megőrzésre, valamelyik ismerősénél hagyhatta. Ez a lehetőség tulajdonképpen eléggé valószínű. Különösen akkor, ha Medarov veszélyes embernek tartotta Tanevet. A veszélyes ember a bizonyítékok eltüntetésekor szórakozottságból a bizonyítékok birtokosát is eltüntet heti. Viszont megfordítva: a titokzatos dokumentum birtokosa viszonylagos biztonságot érezhet, ha a veszedelmes ember tudja, hogy ezeket a dokumentumokat egy általa mindig nem ismert harmadik személyre bízták.

Tulajdonképpen ez a jól szervezett zsarolás mechanizmusa.

Kiegyenlítem a szerény számlát, és azzal zavaros előérzettél állok fel, hogy nem lesz módom moziba menni. Még jó, hogy Medarov elég, szűk körű ismeretséggel rendelkezett. Így hát remélem, hogy egy délután körbejárom őket. Mivel az Andreev nevű szubjektumot kipipáltam a jegyzékből, Szirakovék felé veszem az utamat: Hogy Andreevet végleg kipipálhatom-e vagy sem, ez valójában majd ezután fog kiderülni. Az, hogy a beszédpartnerem szeme égszínkék még nem jelenti, hogy minden szavát készpénznek kell venni.

A nap korántsem siet lenyugodni. Bizonyára látni szeretné a Levszki-Szlavia meccset. Amennyire a stadion felé igyekvő tömegből ítélni lehet, ezzel nem áll egyedül. Sajnos, nekem a saját mérkőzésemre kell mennem, közönség és üdvrivalgások nélkül, ami azonban nem jelenti azt, hogy kudarc esetén nem fütyülnének ki. Jelképes füttyszó, de a hatása valódi.

Lám, már itt is van Szirakovék háza. Ezúttal, a változatosság kedvéért, a padlástérrel kezdjük a látogatást.

− Á, ön az? − mosolyodik el Lida, amikor ajtót nyit. − Milyen véletlen egybeesés… Épp önre gondoltam.

− Nagyon kedves − hatódom meg. − Remélem, nem valami rosszat.

− Ellenkezőleg. Szeretném önt felhasználni a pozitív hős megalkotásához.

− Hm… − eresztem meg kedvenc indulatszómat, miközben belépek a műterembe. − Látja ebbe a helyzetbe még nem kerültem.

− Medarovról jutott eszembe − magyarázza Lida.

− Ne mondja! Ez már tényleg egybeesés. Nekem meg ön jutott, eszembe Medarovról.

− Ugye, emlékszik arra − folytatja Lida engem meg sem hallgatva −, hogy meg akartam festeni Medarov portréját? Aztán öntől tudtam meg, hogy elhunyt. De az a gondolat, hogy megfessem azt a ragadozóarcot, nem hagy nyugton. Ön azonban azt mondta, hogy az ilyen ábrázat megfestésének nincs sok értelme. A szavaiban rejlett némi igazság. Abban az értelemben, hogy ez az alak nem lehet önálló téma. És ebből támadt az az ötletem, hogy ezt az alakot csak mint ellenpólust használom fel.

− Érdekes… − dörmögöm, és az órámra nézek.

− Elhatároztam, hogy konfliktusos kompozíciót készítek, amelyet két alakra építek fel: az, új és a régi, ön és Medarov ellentétére.

− Hm… És pontosan milyen is lesz a szituáció? Ülünk és beszélgetünk? Vagy?…

− Pontosan ez itt a fogas kérdés: milyen legyen a szituáció. Úgy gondolom, hogy a tanácsával segíthetne nekem.

− Kötve hiszem − csóválom a fejemet. A mi minisztériumunkban valóban működik egy képzőművészeti szakkör, de, be kell vallanom, eddig még nem iratkoztam be.

− Ön mint gyakorlati szakember segíthetne nekem…

− Rendben van − bólintok −, gondolkozni fogok a kérdésen. Most pedig szeretném, ha ön is segítene nekem.

Lida kérdő tekintettel néz rám.

− Medarov − kezdem − gyakran járt ide. Ön jól bánt a dögkeselyűvel. Természetes és föltételezhető, hogy ő is rokonszenvet táplál ön iránt. Sőt bizonyára bizonyos mértékű bizalmat is… − Elhallgatok, és beszélgetőtársamra nézek.

− Lehetséges − mondja Lida, − de mi következik ebből?

− Azt akarom kérdezni, hogy vajon Medarov nem fejezte-e ki ezt a bizalmat anyagi formában… Nem hagyott-e önnél, megőrzésre mondjuk, valamilyen tárgyat vagy iratot, vagy valami effélét?

− Nem − válaszolja tétovázás nélkül Lida. − Semmit sem hagyott nálam.

− Ezt akartam tudni. És egyébként milyen volt a viszony Medarov és az ön édesanyja között? Beárnyékolta-e ezt apja ellenszenve?

− Nem mondhatnám. Anyám valami bűntudatfélét érzett apám durvasága miatt és éppen ezért mindig kedvesen viselkedett Medarovval. Feljárt hozzá, ételt hordott fel…

− Csodálatos − dörmögöm. − Nem leszek tovább a terhére. Nyilván dolgozik…

És az állványon levő tájképre mutatok. Mellesleg mondva, a tájkép szinte ugyanabban az állapotban van, mint a múltkor, amennyire képzőművészeti szakértelmem alapján ítélhetek.

− Az a bökkenő, hogy egyáltalán nem dolgozom − tiltakozik Lida. − Ez az ötlet a kettős arcképpel nem hagy békén, és akadályoz a munkában. Azt reméltem, hogy ön segíteni fog.

Én is reménykedtem abban, hogy te segíteni fogsz nekem, de semmi sem lett belőle mondom magamban, fennhangon pedig ennyit szólok:

− Az a baj, hogy a mi ténykedésünk festői helyzetek tekintetében eléggé szegényes. A pisztolyokat, tudja, rég kivonták a forgalomból. Egyáltalán, azt tanácsolnám, térjen át más témára…

− Ó, mindig ez történik − sóhajtozik Lida, közben kikísér a lépcsőházig. − Éppen azt gondolná az ember, hogy talált egy jó témát, aztán felmerül egy apróság, amely mindent elront.

− Nemcsak önnél van ez így − nyugtatgatom. − Nálam szintén előbukkannak efféle apróságok.

Aztán némi megkönnyebbüléssel három emelettel lejjebb megyek, és csöngetek Szirakovéknál. A harmadik csengetés után az ajtó megnyikordul, és Szirakovné lagymatag ábrázata úszik be az előszoba félhomályába.

− Megint maga az? − zsörtölődik álmosan a háziasszony.

− Megint. És újfent az ebéd utáni pihenés idején.

− Hát igaz is, a férjemmel ledőltünk egy kicsit − dünnyögi kissé barátságosabban Szirakovné. − Jöjjön be, mindjárt felébresztem…

− Hagyja − intem le a lakásba lépve. − Ne zavarjuk meg a tudós nyugalmát.

A sötét átjárókban megbúvó bútorok között, némi, felületi sérülések árán, a már ismerős nappaliba jutunk. Udvariasan elhárítom a felkínált széket, és egyben megpróbálok szabadulni a filozófus fényképről rám szegeződő súlyos tekintetétől.

A cél érdekében hátat fordítok az ereklyének, és megkérdezem a háziasszonyt:

− Adott át valamit a bátyja megőrzésre a kazetta tartalmából? Felhívom a figyelmét, hogy nem pénzre vagy értéktárgyra gondolok.

− Semmit sem adott − válaszolja Szirakovné olyan siránkozó hanglejtéssel, amely szöges ellentétben áll az én pénz és értéktárgyak iránti érdektelenségemmel.

− Annak idején, amikor rám bízta a kazettát, megígérte, hogy meghálálja, de amikor visszaadtam, semmit sem kaptam tőle. Hát ilyen volt a megboldogult, az ígéretekkel nem fukarkodott…

− Nem pénzről van szó − emlékeztetem.

− Valamilyen tárgyat, iratot, csomagot, egyáltalán valami ehhez hasonlót nem hagyott önnél?

− Semmit sem hagyott nálam − válaszolja a háziasszony ugyanolyan szomorkásán, bizonyára saját jussára gondolva. − Hamarosan gazdagon megjutalmazlak − mondta, és én ráhagytam, hittem is, meg nem is.

Gyorsan kioldalgok, mielőtt még Descartes tanítványa felébredhetne álmából. Idáig tehát semmi. Egyedüli hasznom, hogy a listán csökkent a látogatások száma.

A jegyzékben Tanev lakása következik. A számok sorrendjében csengetek. Egyszer. − Semmi válasz. Kétszer. Ugyanaz az eredmény.

Három rövid egymást követő felszólítás. Az ajtóban Mimi jelenik meg.

− Lám, szerencsém van. Éppen önt kerestem.

− Mesélje a nénikéjének − vágja oda Mimi, miközben beenged. − Legelőször Tanevnak csengetett, aztán Verának, és miután senki sem nyitott ajtót, eszébe jutottam én.

Ezek a nők! Semmi sem kerülheti el a figyelmüket.

− Ezt csak azért tettem, hogy ellenőrizzem, mi a helyzet − magyarázom. − Tulajdonképpen éppen maga kell nekem.

− − Csak nem szeretett belém? − érdeklődik Mimi, amíg átvezet a homályos hallon.

− Majdnem kitalálta − mondom. − Valóban szerelmes vagyok. Csak nem magába. De erről nem maga tehet. Az időbeliség szeszélye…

− Ne mentegetőzzék − szakít félbe Mimi. − Mondtam magának, hogy megundorodtam a férfiaktól. De már új lapot nyitottam.

Az olajzöld függöny mögötti rend azt igazolja, hogy Mimi Valóban új lapot nyitott. Legalábbis a háztartásában. A helyiség lényegesen barátságosabb, sőt tágasabb is lett azáltal, hogy minden tárgy a helyére került. A lemezjátszóból, már amennyire az ilyesmit meg tudom ítélni, valamiféle brazil szamba árad.

− Mivel szolgálhatok? − kérdezi Mimi.

− Egy apró felvilágosítással − válaszolom szerényen. − Időleges megőrzésre nem hagyott magánál valamit Medarov?

− Semmit sem hagyott nálam egy üveg ánizspálinkán és egy üveg konyakon kívül. A konyak elfogyott, de a pálinka még megvan.

− Sajnálom, hogy nem fordítva történt − mondom. − Magához hasonlóan én sem kedvelem az ánizspálinkát, noha nemrég még szándékomban állt megkedvelni. Jelen esetben azonban az italok nem érdekelnek. Nem hagyott itt az öreg valamilyen csomagot, iratot, jegyzetfüzetet, levelet vagy ilyesvalamit?

− Juj, hogy maga micsoda ember… − sóhajt fel Mimi. − Ha hagyott volna valami ehhez hasonlót, már az első alkalommal megmondtam volna önnek. Annyira nem estem a fejem lágyára.

− Nem is kételkedem benne. De néha a sietségben előfordulhat ilyen mulasztás. Hm… Maga, ahogy látom, rendet rakott…

− Megfogadtam a tanácsait − válaszolja Mimi. − Jól kell élnünk, nemde, nem pedig valahogy…

− Pontosan így van − bólintok. − De ez már nem az én érdemem, hanem a magáé. Derék dolog.

− Derék − egyezik bele érzéketlenül Mimi. − Ha nem öl meg az unalom…

Indulni készültem, de az utóbbi megjegyzés azt sugallja, hogy mégiscsak elszívhatok egy cigarettát. Előveszem a dobozt, és megkínálom Mimit. Rágyújtunk.

− Az első feltétele annak, hogy ne ölje meg az unalom − jegyzem meg −, ha kerüli az unatkozást. Tapasztalatból tudom.

− Ez nyilvánvaló is.

− Valóban. És ha bizonyos dolgokról lemondunk, akkor azokat másokkal kell helyettesítenünk. Máskülönben az ember azzal a szándékkal, hogy új életet kezd, kitakarítja a szobát, s mivel nincs már több takarítani való, lefekszik, és elpusztul az unalomtól. Vagy, ami még valószínűbb, visszatér a régi életmódjához.

− Maga pályát tévesztett − jegyzi meg Mimi −, óvónőnek kellett volna mennie. Olyan egyszerűen magyaráz meg mindent… Igen, szóban minden olyan egyszerű…

− Különben sem olyan nagyon bonyolult − vetem ellene. − Felhagy az ember egyfajta élvezettél, és másra cseréli fel. Szakít egyes ismerőseivel, és másokat talál helyettük. Ez az egész nyitja. És az a legfontosabb, hogy az ember tudja, hogy nemcsak szabadnapokból áll az élet. Az még a naptárban is csak hetenként egyszer van.

− Rendben − mondja Mimi. − Tanácsadóként alkalmazom majd magát.

− Tanácsadót találhat itt a szomszédban, a barátnője, Vera személyében. Ha meg még nem a barátnője, azzá válhat. Az nem számít, hogy Zsuzsannának hívja… Persze, ez a maga dolga.

Eloltom a cigarettát a hamutartóban, és fejembe nyomom a kalapomat.

− Á, majdnem elfelejtettem. Szóltam az egyik kollégámnak azzal az incidenssel kapcsolatban. Az az igazság, hogy a verekedést a mafla cukorfalatja kezdte. Maga pedig, hogy segítsen rajta, hazudott az érdekében. De mivel ez első ízben fordult elő, nem fogják többé zaklatni. Szóval, akkor viszontlátásra, de jobb hangulatban.

− Viszontlátásra, felügyelő.

Ismét az utcát rovom. A járdákon hömpölygő embertömeg meg az áradat iránya arra utal, hogy a meccs véget ért. A végeredmény nem fontos, csak azt tudom, hogy nálunk eddig gól nem esett. Némi életmódbeli változás. Lassú és körülményes változás, s az isten tudja, hogy milyen távlati eredményt hoz Miminek. Ami meg engem illet, a változás annyi, hogy négy objektumból csak egy maradt hátra. De ezzel szemben ez eléggé messze helyezkedik el. Ott, ahová egykor a tanítónénink vitt ki minket, kirándulni.

Nem tesz semmit, trolibusszal megyünk kirándulni.

Iliev lakása. A hallban új bútorok, a falon az orgonás remekmű. Szerfölött valósághű. Mintha igazi lenne. Nemcsak látszatra, hanem illatra is. A szobában élesen kivehető orgonaillat terjeng.

Kérdően a házigazdára meredek, de vasárnapi szokás szerint borotválatlan, ami arra utal, hogy kölnivizet sem használt.

− Mi az, ön illatosítja a szobát?

− Dehogy! − Iliev zavartan elmosolyodik. − A feleségem ment valahova vendégségbe, biztosan ő kente ki magát.

− És Tanev nem ugrott el ide?

− Nem. Nem találkoztam vele… De hát foglaljon helyet!

Odaátról áthallatszik a hegedű hangja. Gyakorol a gyerek. Minden arra vall, hogy nehezen megy. Szerencse, hogy gyermekéveimben megúsztam ezt a kínszenvedést.

− Nincs időm leülni − mondom. − Színházba megyek. A Bűn és bűnhődés-t játsszák. Nem tudom, látta-e már? Habár anélkül is ismerheti: gyilkosság, hamis tanúzás és más effélék. Csak erre jártam, aztán gondoltam egyet, és fölszaladtam megkérdezni, hogy Medarov nem hagyott-e önnél valamit megőrzésre. Valamilyen kazettát, esetleg iratot, egyáltalán bármit?

− Nem, semmit sem hagyott.

Iliev hangja őszintén cseng. Sok hazugság cseng őszintén. De én nem vádolok elhamarkodottan. A parfüm használatát nem tiltja a törvény. Még akkor sem, ha az a parfüm elég visszataszító szagot áraszt. Olyat, mint az orgona és a jódtinktúra keveréke.

Künn az utcán már alkonyodik. Tehát vége a meccseknek, a sétáknak és a vasárnapnak. Általában véve oda lett a hétvégi pihenő. Volt valaha egy ilyen című film is − jegyezheti meg valaki. Sajnos, a színházat csak én találtam ki, egyszerűen azért, hogy mondjak valamit.

A fehér neonfény alatt bandukolok a járdán, és lépteim ösztönösen a közeli szórakozóhely felé irányítanak, ahol a közelmúltban a freudizmus néhány tételét sajátítottam el. A helyiség zsúfolásig megtelt. Még állnak is. Talponállni az után, hogy egész nap vendégségbe jártam, nem kérek belőle. Akkor már jobb fekve, otthon, az én öreg szobatársammal, az ébresztőórával. Kicsit unalmas partner, az igaz, de legalább nem kényszerít, hogy meghallgassam!

Szóval, újból az itthoni kényelembe helyeztem magam. Ez nem éppen óriási, de ágy azért. Bekapcsolom a villanykályhát, a készen-érdekében csak a pizsamám felső részét veszem fel, lehúzom a cipőmet, és kinyújtózom az említett bútordarabon. Egy pillanatig tétovázom, vajon keressek-e valamilyen olvasnivalót, aztán elhatározom, hogy üres kézzel alszom el.

Nem fogom részletezni, hogy pontosan miről álmodtam. Annyira még nem váltam freudistává. Hirtelen azzal a homályos érzéssel ébredek, hogy elkéstem a munkából. A szobában átható csengetés hallatszik. Ez azonban nem az ébresztőóra, hanem a telefon. Odanyúlok a telefonasztalkához, és felemelem a kagylót − Igen, én vagyok. Aha, az ügyeletes… No és, mi van?… Kicsoda, Andreev? A hivatalban?… Csak várjon, mindjárt megyek.

Tehát mégsem ússzuk meg színjáték nélkül. Gyorsan felöltözöm, felteszem a kalapomat, és kisüvítek a kapun. Andreev a hivatali folyosón vár, elég lehangoltnak látszik.

− No, mi újság? − kérdem a legüdébb hangnemben.

− Különös dolgok történnek − mondja Andreev.

− Nevezetesen?

− Estefelé elmentem hazulról, és nem sokkal ezelőtt, amikor megyek haza, látom az utcáról, hogy a szobámban ég a villany…

− No és?

− Semmi és. Nem mertem bemenni, és ezért ide jöttem.

− Magán kívül kinek van még kulcsa a lakáshoz?

− Senkinek.

− Nem felejtette égve a villanyt, amikor eljött?

− Kizárt dolog. Nem volt áramszünet, hogy azt mondhatnám, figyelmetlenségből kattintottam el..

− Rendben − állapítom meg. − Majd útközben beszélgetünk.

Beszállunk az egyik szolgálati kocsiba, és öt perc múlva a park melletti utcában vagyunk. Az első emeleten a bal oldali ablak valóban világos.

− Egyszerűen megfoghatatlan… − mormolja Andreev, miközben egy rendőr társaságában felmegyünk a lépcsőn.

Talány ugyan, de nem nehéz − válaszolok magamban. Egész nap azért keringtem, hogy visszatérjek a kiindulási ponthoz.

Elveszem a kulcsot Andreevtől, hangtalanul megfordítom a zárban, és egy lendülettel kitárom az ajtót. Csönd. A lakás kihaltnak látszik. De a csend is lehet beszédes. Pontosabban − az élettelen tárgyak beszélnek. Ahogy egynémely modern szerző meséjében az eső meg a sárcipő egymásnak panaszolja nehéz sorsát. A hall nagyjából megőrizte tisztességes kinézetét, a hálót azonban alaposan felforgatták. A matracok és az ágyneműk feltúrva, a szekrény tárva-nyitva, a ruhák széthányva szerteszét hevernek a padlón, az éjjeliszekrény üresen ásít. A szőnyeget, a falon függő képet keretestül, sőt szemmel láthatóan még a függönyöket sem kímélte az aprólékos, de lázas kutatás….

− Látja-e annak jelét, hogy járt itt valaki − kérdem a nyomomban lépkedő Andreevtől.

− Ön a szakember, aki inkább megítélheti. − válaszolja szárazon a házigazda.

− Honnan tudhatnám − mondom kedélyesen. − Nálam, például, ha elmegyek hazulról rendszerint úgy néz ki a lakás, mint házkutatás után.

− Nálam pedig mindig olyan rend van a lakásban, mint amilyen akkor volt, amikor először járt nálam.

− Nem érez valami illatot? − kérdezem.

− A parkettpaszta szagát − válaszolja Andreev A szoba valóban szörnyen bűzlik a parkettpasztától.

− Reggel nem éreztem ezt a szagot − jegyzem meg.

− Ön után jött az az asszony, aki takarít nálam, és felkefélte a padlót − magyarázza Andreev, azon csodálkozva, hogy ekkora figyelmét fordítok holmi padlópasztára.

Az ügyeletes rendőr a küszöbön áll.

− Távozhat − rendelkezem. − A kocsira sincs szükségem.

A rendőr tiszteleg, és eltávozik. Ez lehetőséget ad arra, hogy körülményeskedés nélkül tegyem fel a következő kérdést:

− Csak nem az ön barátnője, Vera járt itt?

− Miért lett volna Vera?

− Csak úgy. Álkulccsal behatolt, és szántszándékkal dobált szét mindent, hogy rávezesse, milyen nehéz egy agglegénynek rendet csinálni.

− Miért tréfálkozik komoly dolgokkal? − kérdezi Andreev.

A hangja nyugodt, de én ismerem a felgyülemlett ingerültség effajta nyugalmát.

− A kérdése helyénvaló − bólintok. − Csupán önmagához kell intéznie.

− Nem értem önt.

− Nem ért? Ide hallgasson, Andreev! − hangomban nyoma sem maradt a tréfálkozásnak. − Nyúljon a zsebébe, vegye elő, amit ott rejteget, és tegye ide!

E szavak kimondásakor, a nagyobb szemléletesség kedvéért, kinyújtom a kezemet.

Andreev riadtan néz rám. A felgyülemlett ingerültség nyilván tanácstalansággá változott.

− Hallotta, hogy mit mondtam önnek? Idefigyeljen! − mondom, és közben csapkodom az asztalt. − És minél hamarább, mert sajog már a kezem!

Andreev végül cselekvésre szánja el magát. Széttárja a zakóját, kikapcsolja a biztosítótűt amellyel a belső zsebét összetűzte, és egy cigarettadoboz nagyságú, négyszögletes tárgyát vesz elő.

− Á, még biztosítótűvel is odaerősítette − jegyzem meg, mialatt a zsebembe csúsztatom a tárgyat. − Ez valóban ragyogó ötlet volt. És arra nem gondolt, hogy a biztosító tűjével meg a zakójával és egyáltalán úgy mindenestül néhány szemetes vödör között találhatta volna magát kiterítve, amint figyelmes de élettelent tekintetet szegez az űr titkai felé? Láthatja − fűzöm hozzá a környező rendetlenségre mutatva −, a kérdéses személy nem sokat teketóriázik. Szerencséje, hogy az az illető arra számított, hogy a kis csomagot a lakásán rejtette el, és nem gondolt rá, hogy a zsebében hordja. Egyáltalán, alábecsülte az ön könnyelműségét…

− Ön egyre inkább gyerekként kezel engem − mondja sértetten Andreev.

− Amiért csak köszönetet mondhat nekem. Mert ha komolyabban kezelném, felelősségre kellene vonnom hamis tanúzásért. Most pedig magyarázza el, hogy pontosan mi történt ma délután.

Leülök az ágy mellé, az egyik istenverte zsámolyra, és cigarettára gyújtok. Andreev helyére igazítja a felborított matracot, és szintén leül.

− Két órakor randevúm volt Verával. Előtte mozijegyet vettem. Elmentünk a moziba. Négy órakor lett vége. Aztán elsétáltunk a ligetig. Később beültünk a Berlinbe. Azután elkísértem Verát, és hazajöttem.

− Hány órakor?

− Úgy fél nyolc tájban…

− Folytassa!

− Már amikor az ajtót nyitottam, hallottam, hogy csöng a telefon, amint beléptem, elhallgatott. Kimentem a konyhába, hogy feltegyek egy teát, akkor hallottam, hogy a telefon ismét csöng. Kissé meglepetten szaladtam be a szobába, hiszen engem kevesen keresnek, különösen vasárnap. Ismeretlen férfihang jelentkezett.

− Andreev elvtárs?

− Igen − mondtam.

− Nagyon sürgős ügyben kell beszélnem önnel.

− Hallgatom − válaszoltam.

− Nem − mondta −, ez nem telefontéma.

− Mégis miről van szó? − kérdeztem. − És kicsoda ön tulajdonképpen?

− Nem ismer engem − felelte −, és erről a dologról nem lehet telefonon beszélni. Mindenesetre olyasmiről van szó, ami személyesen érinti önt. Jöjjön Knjazsevóba, a villamos végállomáshoz, pontban fél kilenckor. A fülke mellett fogom várni. Ott mindent megmagyarázok önnek.

− Meg akartam kérdezni, hogy miért nem ön jön el hozzám?, de az az illető már letette a kagylót. Ennyi történt.

− Pontosan hány órakor telefonált önnek?

− Hát úgy negyedórával hazaérkezésem után, körülbelül háromnegyed nyolckor.

− És fél kilencre kérte a találkozót… Elég jól kiszámította az időt, hogy ne legyen lehetősége bármit is intézkedni. És ön, persze elrohant Knjazsevóba?

− Hát persze. Miért ne ellenőrizhettem volna, hogy miről van szó?

− Miért is ne, természetesen… És ellenőrizte annak a tárgynak a tartalmát, amit nekem átadott?

− Az a vicc az egészben, hogy semmit sem tartalmaz. Egy bőrnotesz két tucat névvel meg a nevek mellett különböző számjegyekkel. Ez aligha bizonyít bármit is.

− Emiatt ön ne aggódjék. A bizonyíték olykor elég megfoghatatlan. Egy kés az olyan ember számára, mint ön, csak kenyérvágásra szolgáló eszköz, de ugyanez az ártatlan szerszám, a vizsgálóbíró asztalára helyezve, megremegtethet néhány egyént… Inkább arra emlékezzen vissza, hogy még mit titkolt el előttem ma reggeli beszélgetésünkkor.

− Semmit sem titkoltam el − válaszolja Andreev. − El is határoztam, hogy semmit sem titkolok el a noteszen kívül.

− Hm… − dörmögöm és kérdőn rámeredek. − És a noteszt miért?

− Azért, mert úgy gondoltuk, hogy ennek révén kicsikarhatjuk a beismerést Tanevből. Én személy szerint nem értem, hogy milyen bizonyítékokat tartalmazhat ez a notesz, de mivel Medarov olyan gondosan őrizte, fel kellett tételeznem, hogy mégiscsak tartalmaz valamit, talán vegytintával írtak bele vagy a kötésébe tettek valamit, honnan tudhattam volna… És ezért elhatároztuk Verával, hogy Tanevnek cserét ajánlanánk, de előbb egy rejtett magnetofont szereltem volna be Vera szobájában. Én, tudja, értek a magnetofonokhoz…

− Most egy hamutálca több hasznot hajthatna − jegyzem meg, amint cigarettára gyújtok.

Andreev körülnéz, de a környező rendetlenség olyan nagy, hogy az egyedüli dolog, amit vendéglátóm hamutartó helyett felajánlhat, egy üres csésze.

− Tehát magnetofon, mi? − térítem vissza az elbeszéléséhez. − Agyafúrtan kiötölték…

− Hát, igen. Mert bármit is mesélt volna nekünk Tanev, hogy megkaparintsa a bizonyítékot, mégiscsak értékes adalékkal járult volna az ügyhöz. Az elkészítendő felvételt tulajdonképpen önnek szántuk…

− Nagyon kedvesek − bólintok, füstfelhőt fújva.

− Azért, mert semmit sem tudott volna kicsikarni olyan emberből, mint Tanev. Az egyedüli dolog, amit az őszinteségéért cserébe elvárhatott volna öntől, az a halálos ítélet, mi pedig ajánlhattunk olyan valamit, amit sokra tartott. − Megkapod a noteszt, ha megmondod, hogy ki és hogyan ölte meg Andreevet. − És ő rögvest mindkét kezével a hajába túr, és felcsuklik: Én öltem meg. Szellemes terv.

Andreev erőfeszítést tesz arra, hogy ne fordítson figyelmet az ugratásaimra, de nyilván maga is megrendült már tervének bölcsességében. És úgy beszél, mintha önmagát igazolná.

− Hogy értelme legyen az alkunak, elegendő lett volna, ha beismeri a gyilkosságnál való jelenlétét. És valamit biztosan beismert volna, már csak azért is, hogy a noteszhez jusson, abban a hiszemben, hogy bármit is vallott be, később könnyen letagadhatja.

− És eközben az elrejtett magnetofon felveszi a perdöntő bizonyítékot − egészítem ki. − Torkig vagyok a műkedvelőkkel. Tönkretesznek a bűnözők világával kötött alkuikkal. Milyen volt annak az embernek a hangja, aki ma este felhívta?

− Férfihang, de eléggé kivehetetlen.

− Persze! Zsebkendőn keresztül beszélt. Ha hallaná, felismerné?

− Nem hiszem…

− Mellesleg azt kívánom, hogy ne hallja − fűzöm hozzá, miközben elgondolkozva Andreevre nézek. − Igen, mérnök elvtárs, nem volt eddig elég bajom, most még az ön személyes biztonságával is törődnöm kell.

− Úgy gondolja?

− Miért, ön miképp vélekedik? Ha valaki kutat, de semmit sem talál, s ráadásul tudjuk, hogy életbevágóan fontos neki amit keres, akkor várható, hogy nem hagyja egykönnyen abba. Tud kártyázni?

− Nem nagyon… − nyögi ki Andreev, kissé meglepetten a váratlan kérdéstől.

− Akkor veszíteni fog. De inkább veszítsen, mint hogy valami más baja essék. Szóval ma éjszakára küldök egy kártyapartnert. Holnap reggel egy másik elvtárs elkíséri majd a munkahelyére. Megengedi, hogy telefonáljak?

− Á, a telefon a hallban van…

− Tudom − mondom és felállok. − Tulajdonképpen ez volt az első hiba. Máskor, ha azt szeretné bemesélni, hogy valaki csak azért jött el önhöz a város másik végéből, mert tudom is én micsoda apróságot akart közölni, akkor először is dugja el a telefont, máskülönben senki sem fogja önnek ezt elhinni. Mellesleg ez sem segít. Benne van a telefonkönyvben…

Építő jellegű megjegyzésem után a hallba indulok, a házigazda pedig hozzákezd a rendrakáshoz.

− Kiraboltak! − kiált fel Andreev egy pillanattal később. A hangjából szinte megkönnyebbülés érződik. − Hiányzik az új öltönyöm… Meg a pénzem sincs meg.

− Mennyi pénze hiányzik?

− Nem nagy vagyon: ötven leva. De az a lényeg, hogy nincs meg. Kiderül, hogy az egész közönséges betörés.

− Ennek a megítélését bízza olyan emberekre, akik valamicskét azért értenek a betörés technikájához − mondom, és a telefonhoz lépek.

Felemelem a kagylót. Süket. Egyszer-kétszer gépiesen belefújok, aztán leteszem és megrántom a zsinórját. Ez nem követel különösebb erőfeszítést. Egy pillanat, és a vége a kezemben nyugszik.

− Kitépték a telefonzsinórját, drága barátom − közlöm a háló küszöbén álló Andreevvel.

− Hogyan…

− Így, egy rántással − magyarázom, amint megmutatom neki a kiszakított végét. − Egyáltalán, nagyon komoly óvintézkedések alig ötven leva ellopása miatt.

Ezekkel a szavakkal búcsút intek, és elindulok, otthagyván Andreevet, hogy elbajlódjék a rendetlenséggel meg bűntudatos lelkiismeretével.

Az első utcai telefonfülkéből beszólok az osztályra, és megadom a szükséges utasításokat annak érdekében, hogy a villamosmérnöknek vidám társaságot biztosítsak. − Ezzel a mai napra hivatalig kötelességemnek eleget tettem, ami korántsem jelent korai lefekvést, ha figyelembe vesszük, hogy már tizenegy felé jár.

Az utcák szinte konganak az ürességtől. És ami még lényegesebb számomra, az éttermek bezártak. Még jó, hogy a belvárosban akadnak kivételek. Arra veszem az irányt, miközben tömören összefoglalom a lehetőségeket. Egy háromnapos ügyet véve alapul, nem egészen reménytelen a helyzet. De nem is kielégítő ahhoz, hogy pontot tegyünk az ügyre. Habár sokan talán ismét azt mondanák: De hát mit vár még ez a fickó, miért nem csípi nyakon Tanevet?

Nyugalom, gyerekek, nyugalom. Mi korszerűen dolgozunk.

A Rila szálló étterme még nyitva. A zenekarhoz közel kiválasztok egy asztalt, de nem azért, mert kedvelem a zenét, hanem mert ezeknél az asztaloknál szolgál fel egy pincér barátom. A barátom gyorsan felveszi a rendelést, és ugyanolyan gyorsan áttér a mai meccs elemzésére. Épp abban a pillanatban szakítom félbe, amikor azt festi le, hogyan lőtték a végzetes gólt a mieink hálójába.

− Szörnyű, valóban − mondom. − De az még rosszabb, hogy szörnyen éhes vagyok.

− Ó, bocsáss meg − kap észbe a barátom, és a konyhába indul, magamra hagyva a gondolataimmal.

Mellesleg nem maradtam, teljesen magamra, mert éppen ebben a percben a fejem fölött dübörögni kezd a zenekar. Én egyébként sem rajongok a csárdásért, de korgó gyomorral a csárdás különösen idegesít. Még az a jó, hogy előrelátásból készételt rendeltem, nem pedig frissen sültet. Így hát kevesebb ideig kell éhgyomorra hallgatnom a zenét.

Megeszem a sültet, és desszertnek, egy konyakot rendelek.

− Hogyan kéred? Kávéval? − érdeklődik a barátom.

− Hát, ha kell, hozz kávét is − mondom beleegyezően.

Kávéval inni a konyakot, számomra ez azt jelenti, hogy többe kerül az ital, és ezzel szemben semmivel sem jobb. A barátom azonban pincér, tehát jobban ért ezekhez a dolgokhoz.

Mellesleg az orgonaillatig jutottam. Ilievnél jócskán lengedezett, Andreevnél azonban nem tapasztaltam. Bár a parkettpaszta undorító szaga könnyen elfojt holmi gyengéd tavaszi illatot…

Különben is megfulladok ettől a sok illattól − hol ánizs, hol orgona, hol parkettpaszta, most pedig konyakillat.

Eltüntetem a legutolsó illatforrást, és kérem a számlát, miután engedelmesen végighallgattam a meccs további eseményeiről szóló beszámolót.

− Tehát kikaptunk − dörmögöm részvéttel, noha én személy szerint, az igazat megvallva, egyik, csapatnak sem szurkolok. Csapat… Kell is nekem csapat, miután nem sikerült világ klasszis kapussá válnom.

− Kikaptunk − átkozódik barátom. − A balszélsőn múlott az egész.

− Akkor állítsd, össze a számlát − mondom.

− És ne számold fel a zenét, mert én nem táncolok.

Fizetek, mormolok néhány vigasztaló szót, olyasmit, hogy kamatostul visszafizetjük, és távozom.

Éjszaka van − szófiai éjszaka, hogy pontos legyek. A fehér higanygőz gömbök megvilágítják a csupasz kövezetet. A boltok kirakatai szintén ragyognak. Bőrkabátok. Női fehérnemű. Kristálykészletek és ajándéktárgyak.

Pályafutásom kezdetén valahol itt borultam fel egy motorkerékpárral. A kövezetet felszaggatták a bombázások, és az úttest tele volt törmelékkel. A boltok fekete, füstös odvakként tátongtak. Imitt-amott sikerült egy-egy kirakatot lécekkel és üveggel befoldozni, s aztán bakelit gombokat és gumiszalagot árusítottak ezekben az odúkban. A levegőben megrekedt az égés undorító szaga.

Most pedig aszfaltozott utcán járunk, neonfény és ragyogó kirakatok között. S ebben a pillanatban az önök odaadó híve halad el előttük, e város múltjáról és jelenéről töprengve. Az én városom − ahogy egynémely költő szereti mondogatni. Miért a tiéd, és miért nem például az enyém? Azért, mert megénekled fénylő tisztaságát? Minden elismerésem a tiéd. Én meg azok közé tartozom, akik óvják a tisztaságát.

Rendben van, én nem fogok hencegni. A foglalkozásom is olyan, hogy kerüljük a feltűnést. A háttérben maradunk. A falak mentén. Az éjszaka csendjében.

És lőn este, és lőn reggel, negyedik nap ahogy a szentírásban mondatott hasonló alkalmakkor.

Ezt a negyedik napot a hivatali helyiségemben úgy kezdem, ahogy az egy szép hétfőhöz illik. Eleget mászkáltam vendégségbe. Rám fér egy kis körmölés. Máskülönben néhány kollégám akár gúnyt űzhet belőlem. Sőt azon sem kellene csodálkozni, ha felügyelő helyett lefetyelő-nek kezdenének nevezni. Bár nem hiszem, hogy ezzel hatni tudnának rám. Az emberekkel az általuk megszokott környezetben teremts kapcsolatot − ez az én jelmondatom, vagy a sajtó szóhasználatával élve egyéni stílusom. A megszokott környezet nemcsak berendezést jelent, hanem sajátságos személyi dossziét is: csak tudni kell benne olvasni. Aztán meg, a megszokott környezetnek olykor orgonaillata van.

Most azonban figyelmemet az említett írásos munka köti le. Cédulák és iratok tanulmányozása, szakértői vélemények, telefonérdeklődés egy-két hivatalnál, egyáltalán óriási bürokrácia, míg csak ki nem töltöm a keresztrejtvény minden egyes kockáját. Nem tudom, említettem-e főnöknek, hogy a mi munkánkban nyoma sincs az újvilági bűnüldözők szárnyaló romantikájának. Odaát nagyvonalúan intézkednek: a felügyelő a bűnözők örvénylő világába veti magát, öklével orrokat és állkapcsokat zúz széjjel, aztán néha őt is szétpasszírozzák, mint a főtt burgonyát, jobbra-balra tüzel a hatlövetű colttal, s annak rendje és módja szerint nemegyszer őt is halálosan megsebesítik, ami nem gátolja meg abban, hogy végezetül minden gyilkost leleplezzen, és libasorba állítsa őket a főnöke előtt, aki már fel is terjesztette a soron következő előléptetésre. Hol fordul elő nálunk ilyesmi? Egyéni párviadal, golyóváltás és hősiesség helyett hivatalnokoskodás.

Még szerencse, hogy a hivatalnokoskodás tulajdonképpen nem rabol el tőlem két óránál többet. Épp hogy végeztem ezzel-azzal, a hadnagy máris közli:

− Hívatja a főnök.

Hát ezúttal sem kapok rózsacsokrot − gondolom magamban. − De legalább egy-két cigarettára számíthatok.

Reményem megalapozottnak bizonyul. A főnök az íróasztal melletti karosszéket kínálja fel. Aztán kézmozdulata röpke tétovázás után egy másik ívet is leír − a cigaretta irányába.

Rágyújtok.

− Nos, mi újság?

Az újságokról általában már előbb értesül. De nem mindig. Az érdeklődésből, amellyel hallgat, nyilvánvaló, hogy most a második esetről van szó. Én, természetesen, nem élek vissza a felkeltett érdeklődéssel, és lehetőség szerint megpróbálom rövidre fogni a mondókámat.

− Eddig minden rendben, ahogy az egyszeri öngyilkos mondta, miközben ejtőernyő nélkül repült lefelé az Eiffel-torony tetejéről − foglalom össze szerényen.

A főnök, szokásához híven, elereszti a füle mellett ezt a nem hivatalos közlést. Feláll, néhányszor körbejárja a dolgozószobáját, miközben − nyilván gondolatban − elemzi eddigi ténykedésemet.

− Ez a te Andreeved megérdemelné, hogy megleckéztessék − jegyzi meg az ezredes, amikor megállapodik a karosszékem előtt.

− Tökéletesen egyetértek önnel. Ámbár teljes jóhiszeműséggel cselekedett…

− Jól van, jól. Tudtam, hogy rögtön védelmedbe veszed.

− Egyáltalán nem akarom védeni − tiltakozom szerényen, mialatt, magamban a fordítottját gondolom.

− Egyszerűen úgy alakult, hogy tulajdonképpen szívességet tett nekünk, mert eljátszotta a csalétek szerepét.

− Igen ám, s ha végigjátssza a szerepét, és a végén elpatkol? Akkor kit terhel a felelősség?

Ilyen kérdésfeltevéssel szemben nincs helye a tiltakozásnak, ezért figyelmemet cigarettám parázsló végére összpontosítom. A főnök is elhallgat. Mondjál köszönetet, Andreev. Elmúlt a vihar, testvér − mondom, mert elég jól ismerem a főnök hallgatását.

− No és, hogyan légyen tovább? − kérdi a főnök, mialatt ismét az íróasztalához ül.

Tömören ismertetem a tervemet. A főnök helyenként bólint, helyenként különféle megjegyzéseket tesz. Aztán feláll, ami annak a jele, hogy nekem is fel kell kelnem.

− Holnap megint jelentkezz − figyelmeztet az ezredes. − Te, Antonov, általában véve nem dolgozol rosszul, de néha megmagyarázhatatlan előszeretetet tanúsítasz a sajátságos módszerek iránt.

Köszönésképpen biccentek és távozom.

Amikor egy olyan főnök, mint az enyém, azt mondja, hogy nem dolgozol rosszul, ez majdnem fölér egy kitüntetéssel. Még az a jó, amint utaltam rá, hogy nem vagyok becsvágyó természet.

A szobámban kitartóan cseng a telefon.

Párducugrással a készülék mellett termek, és felveszem a kagylót. Amint várható volt, öreg barátom, a törvényszéki orvos telefonál.

− Á, öregem!… Hát mit kínál nekünk a hullaboncolás Paganinije?… Nagyon szegényes a repertoárod, hallod-e… Tehát Phanodorm? Azt mondod, hogy oldat… Kettőnknek is elég lenne… Kösz, nincs rá szükségem. Tiéd lehet az egész.

Lenyomom a villát, hogy megfosszam Paganinit a válaszadás lehetőségétől. Szokjon hozzá a pergőbb szópárbajhoz.

Egy pillanat múlva ismét csöng a telefon.

− Igen… Antonov beszél… Ó, igen, az információval kapcsolatban. No és?… Háromszor? Melyik napokon, és, hány órakor?… Rendben, köszönöm.

Leteszem a kagylót, előveszem a zsebkönyvemet, felírok néhány emlékeztető feljegyzést.

Nohát, így állunk… Hm…

Ebben a pillanatban kopogtatnak az ajtón. A hadnagy jön be, és egy papírlapot tesz az asztalomra:

− Itt a kért adat…

Futó pillantást vetek a lapra, és visszaadom.

A hadnagy tiszteleg, és távozik. Igen.

Hivatalnokoskodás. No de, ezzel szemben, ha beindul a gépezet, nincs könyörület. Iratrendezőket forgatunk, cédulákat nyálazunk, elemzések, szakértői vélemények, fényképek készülnek olyan dolgokról, amelyekre aligha számított valaki is, adatok innen-onnan, adatok mindenhonnan.

Egyszerűen úgy érzi az ember, mintha egy gép egyenletes zúgását hallaná, egy jól olajozott motorét. Ami az érdemeket illeti, nem fogunk civakodni, testvériesen megosztjuk. Egy a tied, egy az enyém, az egész együtt meg a szervezeté.

No de elég a monológokból. Az írásbeli munka után egy kis mozgás is szükségeltetik. Veszem a ballonomat, gyakorlatiasan a fejembe nyomom a kalapomat és távozom. Bizonyára rájönnek, hogy nem a nénikémhez megyek vendégségbe.

Az Iszkar pályaudvar, miként az ismeretes, festői környezetben terül el, Szófia peremén. Hajdanán, gyerekkoromban ide jártunk horgászni. Köztünk legyen mondva, a halak ritkán jelentek meg a találkán.

Most mindenütt gyárak, ipari üzemek. Engem nevezetesen csak egy − az autójavító üzem érdekel. Különösebb nehézség nélkül megtalálom, belépek az óriási hodályba, és a mechanikai műhely felé irányítom a lépteimet. Rengeteg esztergapad − a zaj fülsiketítőddé mindezek a nehézségek sem képesek letéríteni a biztos nyomról. Egy kurta perc múltán maris barátian hátba veregetek egy gépe fölé hajló, olajos kezeslábast viselő embert.

Iliev felveti a fejét, és kissé meghökkenve néz rám. Igaza van. A barátság az barátság, ám én az utóbbi időben kissé túlzásba vittem. Őszintén szólva, tulajdonképpen ő viszi túlzásba, de üsse kő.

Ékesszóló mozdulatot teszek a fülem irányába, arra utalva, hogy zúg a fülem, és, egy szempillantással később a gépezet felé mutatok.

Iliev tétován rám néz, aztán, átadj a helyét egy ifjúnak, és utánam indul.

Gyenge oldalam a tájleírás, alkalmasint ezért is mulasztottam el megjegyezni, hogy szép idő van. Süt a nap. Talán a madarak is csicseregnek, nem fordítottam rá figyelmet. Az irodaépület előtti parkosított terület megsárgult az ősz színeitől, ám ennek ellenére kényelmes, eldugott padot biztosít nekünk. A különféle zsámolyokon végigélt megannyi szenvedés után a pad valódi felüdülés. Letelepszem és hunyorogva a 60 wattos napba tekintek.

− Tiszta levegő… napfény… és annyi nyirkosság, hogy a reuma se maradhasson tét len… kellemes, nemde?

Iliev nem válaszol. Esetlenül, valahogy megkövülten ül a pad szélén. Lírai ömlengéseim érzéketlenül hagyják.

− Felszáll a köd… − folytatom, hogy emlékezetembe idézzem a másodikos olvasókönyv néhány leírását. − Az égbolt kiderül… No meg más is kiderül. Annak ellenére, hogy némelyek inkább ködösítenének.

Ezeknél a szavaknál kinyitom a szememet és kedélyesen társam felé fordítom.

− Itt vagy például te, drága Ilievem. Eljön hozzád egy rendőrségi ember. Bizalommal közelít, mintha csak egy elvtársához jönne, azzal a reménnyel, hogy jó nyomra vezeted. Te pedig mit teszel? Pontosan az ellenkező irányba igazítod. Nyilván nemcsak azért, hogy a helyes nyomtól, hanem hogy önmagádtól is távol tartsd. A Szirakov családhoz küldöd ezt az embert. Szirakovék meg Tanevához küldik. Taneva soron következőleg átpasszolja valamiféle Miminek. Mimi elirányítja Andreevhez, Andreev pedig − ismét Ilievhez. És íme, ez az ember, akit elküldtél egyfelé, újból eljött hozzád. − az ellenkező irányból. Ami pedig ismételten bizonyítja, hogy a föld kerek, akár a hurok.

Egy kis időre elhallgatok. Azután hozzáteszem:

− Remélem, hogy nem a te szerencsétlen nyakadon fog megszorulni.

Iliev meghökkenve néz rám:

− Nem értem önt.

− Persze hogy nem értesz. Mi ketten szemmel láthatólag nem értjük meg egymást. Várakozásom ellenére. Nekem azonban van még néhány milligramm türelmem, és megkísérlem megmagyarázni neked. És jegyezd meg, hogy nem azért magyarázom meg neked, mert az én munkámhoz erre csuda nagy szükségem lenne, hanem azért, mert addig akarok rajtad segíteni, amíg nem késő.

Iliev valahová félrenéz, de láthatóan feszülten figyel. Egy pillanatra megsajnálom ezt az embert, akiről a külső közömbösség ellenére lerí a gyámoltalanság és a félelem. Nem sokkal ezelőtt nyugodtan dolgozott az esztergapadon.

Aztán valahonnan előbukkant egy fekete kalapos, sötét ballont viselő férfi, és most, lám a csöndes, szorgalmas ember kelepcébe került.

Az a kérdés: ki a hibás, a fekete kalapos. férfi, vagy ez a csöndes emberke?

− Ide figyelj, Iliev: azon a körutazáson, amelyet azért tettem, mert te a bolondját járattad velem, egy dolgot sikerült megállapítanom. Hogy pontosan mit és miként − ennek közlésétől egyelőre eltekintek. Mindenesetre azonban bevallók neked egy titkot…

Bizalmasan társam füléhez hajolok, és félhangosan azt mondom:

− Te, drága Ilievem, hamisan tanúztál.

Emberem megpróbál némiképp tiltakozni, de én egy mozdulattal megállítom, és ugyanolyan bizalmasan hozzáfűzöm:

− És a hamis tanúzás a Büntető Törvénykönyv 222. paragrafusa első bekezdése értelmében büntetendő cselekmény.

− De, felügyelő elvtárs, miért állna érdekemben…

− Ezt neked kell tudnod. Habár nekem már megvan a kérdésről alkotott elképzelésem.

Iliev hallgat. Felállók, cigarettára gyújtok, aztán fél lábbal a pad ülőkéjére támaszkodva Ilievhez hajolok:

− Iliev, te hazudtál. És nem is egyetlen vonatkozásban. Például, azt mondtad nekem, hogy Tanevet évek óta nem láttad… Igaz ez?

Iliev szemét a földre sütve hallgat.

− Megállapítottam, hogy alig több mint egy hónappal, ezelőtt műszaki vizsgára vitted Tanev kocsiját. Kitől vetted át ezt a kocsit? Hogyan vetted át? Telefonon?

− Tanev unokafivére hozta be − mormogja Iliev.

− Hazudsz. Tanev személyesen hozta be. És tegnap délután ki járt nálatok, az unokatestvér, avagy maga Tanev?

− Senki sem járt nálam… − mormogja ugyanolyan halkan Iliev.

− Megint hazudsz. Folytatod a hamis tanúzást. Csak értésedre adom, hogy néhány egyéb, még érdekesebb dolgot is megállapítottam. Megállapítottam, hogy Tanev valamivel több, mint egy hónappal ezelőtt kísérletet tett Medarov likvidálására. És ezt a gyilkossági kísérletet egy harmadik személy közbeiktatásával kívánta megvalósítani. Egyáltalán, Tanev nem szívesen ténykedik a tulajdon kezével. Továbbá a második gyilkossági kísérletét − immár sikerrel − minden valószínűség szerint, szintúgy harmadik személy közbeiktatásával követte el. És mivel a históriába belekeveredett többi díszpéldány közül senki sem lehet a harmadik személy, a bizonyítékok hozzád vezetnek…

Iliev gyorsan felemeli a fejét, és rémülten rám néz:

− Semmi közöm sincs Medarov halálához. Semmi közöm sincs ..

− Lehetséges − mondom. − Ez hamarosan kiderül. De miután belebonyolódtál a hazugságaidba, ne gondold, hogy olyan könnyen kikeveredhetsz belőlük.

− Semmi közöm Medarov halálához − ismételgeti Iliev ugyanolyan ijedten.

− Közöd van hozzá, vagy sem, ez majd kiviláglik a tényekből. Gyerünk, beszélj, amíg szabad levegőt szívhatsz. Szólalj meg már!

Iliev ismét rám függeszti rémülettel teli tekintetét.

− Félek!

Felsóhajtok, és tehetetlenül széttárom a karom:

− Most meg mi lelt?

Azután megint hozzáhajolok.

− Kitől félsz, jó ember? Tőlem? Tőlünk?

− Tanevtől félek − mormolja Iliev, miközben körülnéz.

− És még körül is tekingetsz… − jegyzem meg. − Nehogy a bokorban elrejtőzve kilessen? Lám, hová jutottunk! Tehát akadnak még emberek, akiknek húsz év sem elég ahhoz, hogy végre megértsék: szabadok lettek, és senki sem fenyegeti őket.

Iliev úgy tesz, mintha figyelne, azonban nyugtalanul körültekinget.

− Észnél vagy te? − kiáltok rá. − Az egyik oldalon vagyunk mi, az állam, a te államod, a másikon − az a szemét. Holmi rongy Tanev…

És te ettől a rongytól félsz!

− Ő nincs egyedül… − magyarázza Iliev továbbra is nyugtalanul. − Nekem egyre azt hajtogatta, hogy nincs egyedül… Még akkor, a per idején… S ha miattam baj éri, akadnak emberek, akik azon nyomban kinyírnak… És én tudom, hogy vannak ilyenek… Tanev körül különféle alvilági alakok lebzseltek… Még akkoriban, szeptember 9-e, a felszabadulás előtt.

A cigaretta a körmömre ég. Rágyújtok egy újabbra, és a fasorba hajítom a csikket.

− Ide figyelj, Iliev: mi tudjuk a legjobban, hogy mikor és kik lebzseltek Tanev körül. Minden egyes kebelbarátja szerepel a listánkon. Meg kell mondanom neked, hogy ez zömében hullák jegyzéke… vagy olyan alakoké, akik kikerültek a forgalomból… és még néhány szájhősé, akik most az egérlyukba is bebújnának, behúzzák a fülüket meg a farkukat…

Tanev egyedül van. Érted, egyedül! És éppen azért volt szüksége egy olyan oktondira, amilyen te vagy, mivel egyedül maradt. Szüksége volt valakire, akit kihasználhat.

− Tanev nem használt ki − dünnyögi Iliev gépiesen. − Én nem vagyok Tanev embere.

− De Tanev tegnap járt nálad, ugye? És eltitkoltad előttem, hogy ott járt. Az asszony − mondtad − bekölnizte magát. Járt nálad Tanev, vagy sem?

− Járt… − mormolja Iliev olyan halkan, hogy alig hallom.

− Tulajdonképpen miért ment fel hozzád?

− Megkérdezte, hol van Medarov.

− Hm… Mintha nem tudott volna Medarov haláláról?

Iliev bólint.

− És te mit feleltél?

− Azt mondtam, hogy eljöttek átvizsgálni a szobát, és közölték, hogy Medarovot szívszélhűdés érte.

− Pontosan így mondtad?

− Pontosan így.

− És még mi történt?

− Aztán Tanev megkérdezte, hogy nem járt-e nálam valaki a rendőrségtől. Mondtam, hogy senki sem járt itt.

− Még az a jó, hogy ez eszedbe jutott. És még mi történt?

− Semmi egyéb. Tanev újból figyelmeztetett, hogy még csak véletlenül se áruljam el, hogy láttam az utóbbi hónapokban. Megint megfenyegetett a barátaival, és elment.

− És mivel megfenyegetett, te továbbra is hazudtál nekem, és fedezted Tanevet.

− Én nem vagyok Tanev embere… − mondja gépiesen Iliev.

− Ha Tanev embere lennél, máshol társalognánk veled, ö azonban kihasznált téged, és nem is annyira ártatlanul, ahogy te képzeled Nemcsak azért, hogy megjavítsd a kocsiját.

− Én nem vettem részt Tanev aljasságaiban… − hajtogatja ugyanolyan gépiesen Iliev.

− Lehet, hogy közvetlenül nem vettél bennük részt. De elegendő az is, hogy hallgattál. A hallgatás, Iliev, olykor talán aranyat ér, de más esetekben szörnyű vétség. És a te esetedben erről van szó. Meg kell váltanod a vétkedet. Ezért hát − beszélj! És kezdd a legelején!

− A perrel? − kérdi félénken Iliev.

− Nem a perrel. A legelejéről. Mi általában szeptember 9-ével kezdjük. De te valamicskével élőbbről kezdd: az Üstököstől napjainkig…

Az eligazítás után ismét leülök a padra.

− Az Üstökösről már meséltem önnek… − emlékeztet Iliev.

− Elmondtad a harminc százalékát. Engem pedig a fennmaradó, a legfontosabb rész érdekel. És jól vigyázz, mert türelmem milligrammjai, amint már említettem, fogytán vannak. Rajta!

− Az Üstökösben − kezdi tompán Iliev − Kosztov volt a főnök. Neki volt a legtöbb pénze és ismeretsége a nagykutyák meg a nácik között. Tanev kezdetben valóban csak névlegesen szerepelt, mint Kosztov távoli rokona, akit azért alkalmaztak, hogy a vállalatnak részvénytársaság jellege legyen, és így csökkentsék az adóját. De az utolsó két évben a nácik egyre inkább vele dolgoztak…

− Mit dolgoztak?

− Hát ezt az egész Üstökös céget nyilván azért tákolták össze, hogy álcázza a Gestapo ügyleteit. És Tanev alighanem a Gestapo fő ügynöke lett. Az ő révén szerveztek be másokat. Hármójuk közül ő volt a legügyesebb és a legvakmerőbb. Kosztov és Medarov már félni kezdtek tőle. Ebből világossá vált, hogy Tanev nagykutya lett. Sok pénze is volt… Azután jött ez a história, amikor Kosztov meglépett… Aztán…

− Ide figyelj, Iliev − szakítom félbe. − Jó jegyezd meg, ez az utolsó figyelmeztetésem! Ha még mindig Tanevtől félsz, akkor közlöm veled, hogy, nem attól félsz, akitől kellene! Néz rám!

Iliev ijedten rám néz.

− Arról a históriáról, amikor Kosztov meglépett − ismétlem, miközben kitartóan, és mereven nézem. − Elmondasz mindent! A lehető legrészletesebben. Te ott voltál!

Az utolsó mondatot olyan magabiztossággal ejtem ki, mintha valóban biztos lennék abban, amit mondok. De hát néha feltevésekre is kell építeni.

Iliev bűntudatosan lehajtja a fejét, és alig hallhatóan nyögi ki:

− Ott voltam…

További noszogatásra nincs szükség. Aki bevallja, hogy ott voltam, az már mindent be fog vallani. Nekitámaszkodom a padnak, és némi megkönnyebbüléssel tolom fel fejem búbjára a kalapomat. Körülöttünk az üzem hétköznapi élete rendes kerékvágásban halad. Teherautók érkeznek, és indulnak, az irodaépület táján élénken beszélgető emberek jönnek ki, néhány ember a földön fekvő hatalmas felirat körül serénykedik. Egy hónappal a határidő előtt teljesítettük… A feliratot nyilván a homlokzatra kell felfüggeszteni, ami azonban nem könnyű feladat. A cél érdekében valahonnan két létrát hoznak. Eközben pedig a mellettem ülő Iliev egészén másfajta dolgokról mesél:

− Hetedikén éjjel történt. Hallottuk, hogy szólnak a szirénák. Felkeltünk, aztán irány az óvóhely. Kosztov óvóhellyé építette ki a villa pincéjét. És már akkor, amikor Tanev kinyitotta a pinceajtót, kiderült, hogy Kosztov meglépett. A páncélszekrény pedig, ahol mindhármójuk pénzét tartották, üresen tátongott. Ez egy régi, tűzbiztos páncélszekrény volt, és csak egyidejűleg három különböző kulccsal lehetett nyitni. Mindegyikük egy-egy kulcsot tartott magánál. Kosztov azonban egymaga nyitotta ki. Úgy látszik, hogy egy másik kulcs-csomót is tartott magánál. Látod, hogy kitolt velünk ez az aljas szemét! − dühöngött Tanev, és rögtön kiadta a parancsot: Ilia, hajts ki a Mercedesszel. Kihajtottam a kocsival a garázsból. Medarov és Tanev az udvar közepén álltak, s valamit tárgyaltak. Amikor látták, hogy elkészültem, beültek, és Tanev rám kiáltott: Hajts Bozsuristének! A legrövidebb úton − Bankján keresztül. De sebesen. Nem tudok gyorsan menni fényszórók nélkül − vetettem oda. Hát kapcsold be a fényszórókat, az ördög vigyen el! Ránk lőhetnek − tiltakoztam. Kapcsold be, ha mondom, amíg én nem lövök rád. Bekapcsoltam, mit tehettem, és söpörtünk. Kettejük beszélgetéséből megértettem, hogy feltételezésük szerint Kosztov bizonyára német repülőgéppel akar elillanni. Az utóbbi napokban mindhárman azon tanakodtak: kereket oldjanak-e, vagy még várjanak, és, ha rászánják magukat, hogyan intézzék ezt el a németekkel… Átvágtunk Gorna-Banján, és Bankja felé robogtunk. Az út csupa gödör volt, de Tanev folyton a hátamat bökdöste: Gyorsabban, gyorsabban, ha mondom! Elértük Bánját, és ahogy elhagytuk a falut, mit ad isten, a távolban fényszórók villantak. Ha ez Kosztov Opelje, akkor Utolérjük − kiáltott fel Tanev. − Gyerünk, Ilia, nyomd a gázt! Gázt adtam, és amikor felértünk a dombtetőre, felismertem Kosztov Opeljét. A Mercedes derekasan húzott. Az Opel nem is jöhetett számításba. Megközelítettük. − Ha megelőzted, fordul elé, és álld el az utat! − parancsolta Tanev, így történt. Alighogy megálltam, Tanev Medarovval együtt kiugrott a kocsiból. Csak finoman − próbálta, kérlelni Medarov. − Te csak ne taníts engem! − mordult rá Tanev, és az Opelhez lépett. Akkor vettem észre, hogy magához vette a géppisztolyát… Mellettünk a sétányon kifakult kezeslábasba szerelő megy el.

− Mi van, meguntuk a dicsőséget, csak dumálgatunk? − szól oda Ilievnek.

Ilia nem válaszol. A szerelő megsejti, hogy itt valami különös dologról van szó, és továbbáll. Szemben két ember a létrán egyensúlyozva emeli föl a plakátot az épület homlokzatára, közben a harmadik harsány útbaigazításokkal segíti a kiegyengetést. Gyermekcsoport kézen fogva párban mennek, elöl a tanítónő, aki azért hozta ki őket, hogy megmutassa, milyen egy igazi gyár. Cigarettára gyújtok, és ismét a hatvan wattos nappal süttetem az arcomat.

− Tanev felrántotta az Opel ajtaját, és ráüvöltött Kosztovra, aki a hátsó ülésen húzódott meg: Gyerünk, cimbora! Mássz ki! Kosztov úgy bújt elő, mint egy ázott ürge. Szállj ki te is! − ordított Tanev Andreevre, a sofőrre. − Gyerünk, gyorsabban, amíg meg nem szólal ez a gitár! − és hadonászott a géppisztollyal Andreev is kiszállt, és a kocsi mellé állt. − No, mi van? Elutazol? − üvöltött Tanev. − A cégtársak meg az ebek harmincadjára kerülnek, ugye? Miért kellenének neked a társak, miután megfújtad a pénzüket! Kosztov egyre hallgatott. Mit mondhatott volna? A napnál világosabb volt minden. De Tanev mintha megkönyörült volna. No, egye fene. Ami történt, meg történt. Lásd, hogy mi derekabb emberek vagyunk nálad. De ne felejtsd, együtt megyünk. Ha már a vén róka eliszkol, akkor ideje nekünk is szedelődzködni. És nincs osztozkodás! Kosztovnak szinte kő esett le a szívéről. Együtt, Lazar, persze hogy együtt, de sietnünk kell, testvér! − Mikor száll fel a gép? − kérdezte Tanev. − És miféle gép ez? Nehogy valahová a frontra vigyen minket! − Szó se róla, teherszállító gép − magyarázta Kosztov. − Német főtiszteket menekít. Egyenesen Berlinbe repül. − És ki enged föl minket a gépre? − tamáskodott Tanev. − Hogyhogy ki? Kirchner ezredes vár bennünket, hiszen ismered. − Ja, így mindjárt más… − válaszolta Tanev… És leterítette egy sorozattal. Kosztov összecsuklott. Azután Tanev félig visszafordult, Andreevre nézett, aki a kocsi mellett üldögélt. Régóta fente a fogát Andreevre. Hát te meg mit meresztgeted a szemed? Dalolj el valamit! − Akkor jöttem rá, hogy mire megy ki a dolog. Andreev vidám fickó volt, kocsimosás közben mindig dúdolt. És nem akármit. Tanev biztosan hallotta, vagy pedig valaki beköpte neki. Énekelj el valamit! − harsogott Tanev. De Andreev csak némán állt a kocsi mellett. − Nézze meg az ember, milyen szótlan figura − színlelte a csodálkozást Tanev. − Hát még a Katyusáról szóló dalt sem tudod? Tudom − válaszolta Andreev, és nyugodtan nézett a szemébe. Nosza, rajta, énekeld el hát! Hadd húzzam el a nótádat, ahogy illik! De Andreev továbbra is szótlanul állt a kocsi mellett. Majd halkan annyit mondott: Én parancsra nem énekelek. Hát, akkor megleszünk énekszó nélkül − mondta Tanev, és még egy sorozatot eresztett a géppisztolyból. Andreev térdre bukott, azonban nem dőlt el. Makacs kommunista − sziszegte Tanev, és beleeresztette az egész tárat. , Iliev elhallgat, tekintetét a földre szegezi.

Eldobom a csikket, majd elnyomom a lábammal.

Valahol tompán dohog egy próba járatos motor.

− Azok ketten, persze, rögtön átcipelték a bőröndöket az Opelból a Mercedesbe. Azután újból elhelyezkedtek a hátsó ülésen, és Tanev kiadta a parancsot: A repülőtérre, de sebesen! Nehogy fogjam magam, és téged is elintézzelek, amilyen hirtelen a kezem. Biztosan engem is elintézett volna, de sem őkegyelmessége, sem pedig Medarov nem tudott autót vezetni. Mire megérkeztünk Bozsuristébe, az utolsó gép is felszállt. Az a bizonyos szállítógép is. Tanev káromkodott. Medarov nem bírt uralkodni magán, és rárivallt: Ha nem vesztegetted volna az időt vallatással meg ítéletvégrehajtással, akkor most elrepülhettünk volna! − Te jobban teszed, ha hallgatsz − üvöltötte Tanev. − Különben sem vagy jó semmire. Most el kell tüntetnünk a nyomokat, a többit majd meglátjuk. És aztán rám parancsolt: Gyerünk vissza! Visszamentünk ugyanarra a helyre. − Gyere, segíts − rivallt rám. Nem bírok − nyögtem rosszul vagyok! Tanev leteremtett, de nem makacskodott. Sietett. A holttesteket Medarovval begyömöszölték az Opelbe, leöntötték egy kanna benzinnel, aztán félrehúzódtak. Tanev újságpapírba göngyölt egy követ, meggyújtotta a papírt, és a labdacsot a kocsira dobta. Az Opel fáklyaként lobbant fel, és nem sokkal később felrobbant a benzintartály. Ugyanakkor fújták le a légiriadót…

Iliev elhallgat. Cigarettára gyújtok, és a mellettem ülő emberre tekintek. Ugyanúgy ül, szemét a földre sütve.

− Aztán?

− Azután hazamentünk. Bevittem a kocsit a garázsba, ők pedig eltűntek valahová a bőröndökkel. De mielőtt eliszkoltak volna, Tanev figyelmeztetett: Nem emlékszel semmire! Máskülönben veled is megismétlődhet az, amit láttál.

− És te azóta hallgatsz, mint a csuka.

− Hát igen… Mi haszna lenne, ha beszélnék is… Nincs rá bizonyíték. A per kezdetére az Opelnek még a maradványai is eltűntek. Magam jártam ott a tett színhelyén és saját szememmel láttam: a földön égésnyomok és semmi más. Biztosan Tanev takarította el… A per idején minden a körül forgott, hogy az államkincstárat megkárosították a szállításaikkal meg a jutalékukkal. Más bizonyítékokat nem tártak fel − sem a gyilkosságot, sem pedig a Gestapóval folytatott üzelmeket… Nem volt titok, hogy Medarov derekasan befűthetett volna Tanevnek, de szándékosan nem tette. Medarov is megérte a pénzét: mit ér vele, ha befűt Tanevnek, neki akkor sem engedik el a büntetést, sőt még jobban ráfizet, ha feltárja, hogy a Gestapóval is voltak ügyleteik. Így pedig mindig a markában tarthatta Tanevet. Tanev meg hadd őrizze csak az aranyat addig a napig, amíg Medarov nem jelentkezik, hogy megkapja a magáét…

− Úgy vélem, hogy ő már megkapta − jegyzem meg. − Most már csak az maradt hátra, hogy Tanev is részesedjen némiképp. No de ne bolygassuk egy ideig az anyagiakat. Lássuk az újabb keletű eseményeket. Te ott is tartozol némi kiegészítéssel.

− Hát az én sorsom már megpecsételődött − dünnyögi leverten Iliev. − Hacsak nem sikerül elcsípnie Tanevet, mielőtt még kikészítene.

− Kikészítene… Nem olyan könnyű az… Nem szeptember hetedikének éjjelét írjuk, ne félj! Szóval?

− Az az igazság, amit már a legelső találkozásunkkor is mondtam, csak két dolgot hagytam ki…

− Halljuk.

− Azon az estén, amikor Medarov utoljára ment el, közölte velem, hogy Tanevhez megy.

− No, nézd csak, te egy teljesen jelentéktelen apróságot hallgattál el − jegyzem meg. − Előfordulhatott volna, hogy most sem említed. És hol kellett találkozniuk?

− Abban a romos házban, ahol Tanev a kocsiját tartja.

− És hogyan állapodtak meg a találkozóban?

− Medarov állandóan faggatott: láttam-e Tanevet, nem jelentkezett-e Tanev, meg effélék. Ezerszer elismételtem, hogy nem láttam. És ez volt az igazság. Nem láttam attól a naptól kezdve, amikor elhozta a kocsiját műszaki vizsgára. Akkor azt mondta: Ha Medarov eljönne hozzád lakást keresni, ne küldd el. Azt akarom, hogy a szemem előtt legyen. Medarov azonban azt gondolta, hogy mindennap találkozom Tanevvel. És egyre ugyanazt hajtogatta: Ha véletlenül találkozol vele, ne felejtsd el figyelmeztetni. Mondd azt, hogy Medarov meghagyta nekem, hogy a következőt adjam át: a barna kötésű notesz nála van, és ha sokáig bujkálsz, a notesz könnyen megszólalhat. És mindennap egyre ugyanazt. Mondd meg neki, hogy a notesz könnyen megszólalhat, így hát jobb, ha észhez tér. Ha pedig szüksége van rám, tudod, hogy hol találhat meg − ott, ahol a pálinkámat iszom. Aztán biztosan ott is találkoztak − a mellettünk levő kocsmában.

− Tehát te átadtad Tanevnek az üzenetet?

− Átadtam. Az egész hónap folyamán csak egyetlenegyszer jelentkezett. Faggatni kezdett Medarovról, hogy mit csinál, hová jár, ki jár hozzá, mit beszél. És mivel kérdezgetett, elmondtam neki szóról szóra, hogy mit beszél Medarov. És hogy állandóan a noteszt emlegeti.

− És erre Tanev?

− Tanev semmit sem szólt. Elhallgatott. És elment.

− Mikor történt ez?

− A Medarov eltűnése előtti utolsó szombaton.

− Hol találkoztatok?

− A pályaudvaron. Tanev a peronon állt, várakozott.

− Világos − bólintok. − S mi az a másik apróság, amit elfelejtettél megemlíteni?

− Hát az az este, amikor Medarov eltűnt.

− Mi történt azon az estén?

− Hát ugyanazon az estén, kevéssel éjfél után csengettek. Azt gondoltam, hogy Medarov, de amikor ajtót nyitottam, Tanevet pillantottam meg. Hol van Medarov? − kérdezte. − Nincs itthon − feleltem. − Még nem jött haza, de hát nem magával kellett volna találkoznia? Az a bökkenő, hogy a találkozóra sem jött el. Mostanáig vártam rá. − Nincs itthon − ismételtem.

− Nem baj − közölte −, majd megvárom a szobájában. − A szobáját bezárta. − Akkor kinyitod − válaszolta. − Nem nyithatom ki, ha ő bezárta. − Dehogynem. Dehogyisnem. Rajta, szaporán, mert semmi kedvem társalogni. Mondtam már önnek, hogy milyen ember Tanev. Ez az ember nem tréfál. Megkerestem a kulcsot, kinyitottam a szobát, és Tanev bezárkózott. Keveset időzött, és fenemód sietett. Amikor kijött, láttam, hogy valamit elrejtett a kabátja alatt. − No, tedd rendbe a szobát − vetette oda. − Mert én alighanem egy kicsit széthánytam. Kerestem valamit, amit Medarov ellopott tőlem − a noteszt. Aztán nehogy eljárjon a szád. − És Medarovnak hogy magyarázzam meg? − kérdeztem. − Nohát, Medarovnak megmondhatod, hogy én voltam. Mondd meg neki, hogy erőszakkal hatoltam be. Csak jöjjön, és velem rendezze, a számláját, a ravasz róka! Aztán elviharzott. Fenemód sietett.

− Te pedig mit tettél? Gondosan rendet raktál a szobában, vagyis eltüntetted a bizonyítékokat…

Iliev hallgat.

− Az kellene, hogy jól megleckéztesselek förmedek rá −, akkor megértenéd, mikor hallgass, és mikor ne… De adjál hálát, hogy vajszívű vagyok… Ha nem csal az előérzetem, még majd érted is tartom a hátam.

Iliev olyan képpel néz rám, mint aki a félelem és a remény között hánykolódik.

− No, eredj − engedem el −, mert az a kis legény összetörheti az esztergapadot. Nektek pedig túl kell teljesítenetek a tervet.

Ezekkel a szavakkal felállók, búcsút intek, és továbbindulok.

A minisztérium ebédlőjében kellemes meglepetés fogad: bableves és vagdalt hús. Lám ez az a két ételféleség, amelyet hidegen is élvezettel lehet fogyasztani. Mégis, hogy a lakoma azért ne legyen teljesen fagyos, megmelegítem az utóját egy cigarettával. Azután ismét a pályaudvarra indulok. Mellesleg a mai nap a hosszú utazások napja. Az Iszkar pályaudvar és Bankja festői vidéke kerül a programba. Olyan semmilyen időben utazom, szóval magam vagyok az egész fülkében. A magány általában álmodozásra hangolja az embert. Nem tudom, mondtam-e már önöknek, hogy érzelgős alkat vagyok: Még az a szerencse, hogy időnként sikerül, ellepleznem. De mivel most egyedül vagyok, engedélyezek magamnak egy rövidke ábránd-orgiát. Túlzás nélkül, az egész ábrándvilágom csak arra korlátozódik, hogy a vonat Bankja helyett képzeletben Pernik felé visz.

Igazán szerény vagyok, nemde?

Az az igazság, hogy a jelzett városba a már említett virágcsokorral tett első utazásom egyben az utolsó is maradt. Ennek fejében az én kis tanítónőm nem is olyan régen viszonozta a látogatásomat. Ráadásul teljesen gyakorlati ok következtében: szerettünk volna összeházasodni. Így hát megérkezett szombaton, mert vasárnap kellett volna megejteni az egyéni kézjegyek papírra vetésének szertartását, ahogy az irodalomkritikusok mondják. Bejártuk a boltokat Vásároltunk néhány apróságot, sőt mi több, fönn a Nagyáruház büféjében még áldomást is ittunk. Mindent összevetve, egy csodás, ünnep előtti nap hangulatát éltük át. A baj csak abban mutatkozott, hogy az ünnep nem jött el. Alig értünk haza, még meg sem mutathattam a tanító nénimnek, hogy milyen otthon rendeltetett neki, amikor a telefon áthatóan felberregett.

Amikor a telefon így berreg, az nem azt jelenti, hogy kártyázni hívnak.

− Antonov, azonnal utazz Plovdivba. Egy gyanús személy….

− Igen − mondom −, azonban velem szintén történt egy esemény − nősülök.

− Majd legközelebb − dohogott a telefon.− Rajtad kívül nincs, aki elmenjen. Azonnal indulj!

− No látod − mondom a tanító nénimnek.

− Ez a telefon a sors intő ujja: figyelmeztet téged utolsó lehetőségedre, hogy idejében állj el ettől a szerencsétlen házasságtól.

Ám a kislány csak mosolygott, és különben is hősiesen igyekezett palástolni valódi hangulatát.

− Olyan gyorsan nem szoktam megváltoztatni az elhatározásomat − közölte. − Egy héttel előbb vagy egy héttel később, nincs jelentősége. Hiszen előttünk az élet.

− Hát előttünk van − hagytam helyben de csak részben. Néha olyasmi is előfordulhat, hogy egy hónapig vagy kettőig távol leszek.

− Nem baj − nyugtatott meg. − Majd levelezünk.

Könnyelmű teremtés.

Két héttel később visszaérkeztem a fővárosba.

És, természetesen, szerénynek éppen nem nevezhető összeget költöttem a Pernikkel való telefonbeszélgetésre, amelynek a lényegét a következőképp foglalhatom össze: A rendelkezésedre állok, gyere! Így hát az én tanító nénim újból megjelent. Ez meg, tulajdonképpen, jóformán a minap történt. Egy csodálatos vasárnapon.

Valamilyen filmet láttunk, csak a címerre emlékszem. Azután a hagyományos erdei séta következett, egy rövid időre betértünk a Tanusev étterembe, aztán vacsora a Bulgáriában.

Tánc. Minő szörnyűség. Ismét arra kényszerítettek, hogy végigmeneteljek egy tangót. Beleegyeztem, nyilván mert teljesen becsavarodtam. Szóval a hasonló alkalmakkor szokásos program. A programoknak nincs jelentőségük.

Ha értenék valamicskét ezekhez a dolgokhoz, akkor tudhatják, hogy az a fontos, ki az ember partnere. Az a lényeg az egészből, hogy január elsejére tűztük ki egyéni kézjegyünk hivatalos könyvekben történő megörökítésének szertartását. Az a meggondolás vezetett, hogy nagyon szerencsétlen flótásnak kell lennem, ha az új év küszöbén is zargatnak.

Ezek szerint most várjuk az ünnepeket. No meg Perhikről ábrándozunk. Pernik viszont Szófiára gondol. Ha testvérkapcsolatok létesülnek a városok között, miért ne létesülhetnének házastársi kapcsolatok is.

Ez az egész kérdéskör, a vonat zakatolásával elegyítve, úgy látszik, holmi szunyókálás félébe ringatott, mert csak a vagon erőteljesebb rántásánál eszméltem rá, hogy megérkeztünk Bankiába.

A keresett házikó a domb bal oldalán áll.

Kicsiny, de növekedő irányzatot mutat. Az új, még vakolatlan kétszobás melléképületen három kőművesmester serénykedik, ketten pufajkában, a harmadik drapp pulóverben. A ház körül gyümölcsfák, veteményeskert, csibék és egyéb természeti szépségek. A mesterek beszélgetéséből kiderül, hogy a drapp pulóveres munkás maga Tanev. Pontosabban Tanev unokatestvére, mert a másik, aki folyton kicsúszik a markomból, most sincs jelen.

− Egy félórája sincs annak, hogy elment a kocsijával − magyarázza az unokafivér, miközben a pufajkás mesterekre tekint a mondottak megerősítése végett.

Amazok se nem tagadják, se nem erősítik meg a szavait. Különben is a dolgukkal törődnek.

− Tulajdonképpen miért költözött önhöz?

− Ó, nem költözött ő hozzám. Csak idejött vendégségbe. Főleg egészségi okból kifolyólag. Az, orvosok fürdőt javasoltak neki. A mi gyógyfürdőink meg híresek.

Tanev unokatestvére nyugodtan beszél, az olyan ember belső meggyőződésével, aki nem első ízben hazudik. Alacsony, terebélyes férfi, olyan, akár egy sokat látott, ám masszív szekrény. Arca a természetes környezettől és az italtól pirospozsgás. A szeme, mint egy alvóé, kifejezéstelen.

− És attól kezdve, hogy az unokatestvére önhöz költözött, mindig itt tartózkodott? − kérdezem, miközben cigarettára gyújtok.

− Miért kérdezi, csak nem a rendőrségtől jött? − kérdez vissza a házigazda, noha már az első pillanatban rájött, hogy a rendőrségtől jöttem.

Felesleges kiegészítő magyarázatok helyett megmutatom az igazolványomat. Az italtól sárgás szemfehér s benne a sötét pupilla nyugodt pimaszsággal végigmér.

− No − noszogatom −, nagyon sokáig töpreng a válaszán.

− Á, az unokatestvéremről kérdez? − eszmél fel Tanev, mintha eddig a pillanatig az Orion csillagképről beszéltünk volna. − Elment. Még félórája sincs.

− Ezt már hallottam. És korábban is eljárogatott?

− Ó, ön korábbról érdeklődik! Sehová se járt el. Mindig itthon tartózkodott.

− Mindig csak itthon? No lám! Három hónapon keresztül itthon ültek mindketten, és egymás nézték, mi?

A sötét, gyulladásos szem mereven rám szegeződik. Úgy mered rám, mintha légüres tér lennék.

− És az utóbbi napokban is itt tartózkodott, ugye?

− Itt volt. Miért kellett volna bárhova is mennie? Eltöltjük mi vidáman az időt. Mulatozgatunk.

− Ühüm. És tegnap délután is itthon volt, nemde?

Az unokafivér hallgat, de tekintetében a zavar leghalványabb jele sem látható. Egyszerűen még nem döntötte el, hogy mit mondjon a tegnap délutánról. Eligazítást, úgy látszik, csak a korábbiakra vonatkozólag kapott.

− Tegnap is itt volt a környéken.

− Milyen kiterjedésű az az itt a környéken? Belefér ebbe a Bankja határában található főváros, vagy csak a Ljulinra és a Vitosára vonatkozik?

− Nem tudok róla, hogy a hegyekben járt volna. Itt volt a környéken.

− Bravó − lelkesedem. − No és csütörtökön?

Emberem nyilván kezdettől fogva várja ezt a csütörtökre vonatkozó kérdést. A csütörtökkel nem tudom meglepni.

− Ó, csütörtökön olyan ivást rendeztünk, amilyent csak fiatal korunkban. Alighanem a früstökig folytattuk.

− Bravó − helyeselek ismét, barátom, a törvényszéki örvös kedvenc szólását alkalmazva. − És hol zajlott le a nevezetes ünnepség? Lenn az étteremben vagy itt?

− Itt, persze hogy itt − pontosítja. Ki mászkál el az étterembe?

− Az italt ki fizette? − kíváncsiskodom.

− Az unokaöcsém gondoskodott az italról meg a hozzávalóról.

− Ühüm. Hát ez a melléképület szintén az unokaöcs gondoskodásából épül?

− Hogyhogy?

− Ezzel fizettette meg a hazugságait?

A két pufajkás férfi ránk tekint, a kérdés felkeltette az érdeklődésüket.

− Hm? − Tanev pimaszul néz, mintha semmit sem mondtam volna neki.

− Maga mit iszik? − firtatom. − Pálinkát?

− Pájinkát iszogatunk − erősíti meg a kérdést Tanev.

− Térjen át a borra − tanácsolom. − A pájinka nagyon butít.

Az egyik pufajkás harsányan felnevet. Az unokabáty azonban semmi jelét sem mutatja annak, hogy megsértődött volna. Mintha nem is hallaná. Pimasz, sárgás szeme nyugodtan néz: Mi Tanevek nem rezelünk be az olyanoktól, mint te. Még ma sem rezelünk be.

Nem fogsz te pénzt látni ebből a bővítésből, amit most építgetsz, jóember. Máshová küldünk majd pihenni − válaszolok én is egy pillantással, mert a szóbeli fenyegetést tiltja a szabályzat. Aztán sarkon fordulok, és elindulok lefelé.

Még egy múltbéli hős. Kész téma ismerősünk, a festőnő számára. Éppen ma reggel ismerkedtem meg hősünk életrajzával. Az egykori zugpolitikus a volt járási elöljáró tiltott árukkal üzérkedett. Azt is mondhatnám, hogy levitézlett ember, de hitem szerint ez aligha volt valaha is embernek nevezhető. Nagyon ingatag az alibid, kedves Tanevem: egy tanú, akinek egyetlen pozitívuma az, hogy az unokatestvéred, nem számít tanúnak. Pont jókor érkezem a pályaudvarra, tekintetemmel búcsút inthetek a vonatnak, amely épp akkor húz kifelé.

Elhatározom, hogy a következő vonat indulásáig fennmaradó időt sétával töltöm el.

Szigorú titoktartásukat kérve, bizalmasan megvallom, torkig vagyok a sétákkal. Hivatalos párbeszédek idegenekkel, magánbeszélgetések önmagammal és séták, séták, elsősorban azokon a festői tájakon, amelyeket a szakmai nyelv a tett színhelyének nevez.

A Ljulin csúcsa felől az égen füstfelhőre hasonlító, sűrű köd terjeng. Csepereg. Az eső egyre jobban esik, de ha már sétálni indultam, menni kell.

Felhajtom a ballonom gallérját, és szemembe húzom a kalapom. Semmi szükségem sincs arra, hogy a víz pont az arcomba verjen. Átszelem a falut, kiérek az országútra, és néhány száz lépést teszek a puszta tájékon.

Azokhoz az évekhez viszonyítva a táj bizonyára eléggé megváltozott. Megváltozott az út is, lenyesegették a felesleges kanyarokat, simára aszfaltozták. Ám az őszi délután szürkületében, a ferde esőfüggönyön át világosan látom a tett színhelyét ott elöl, a sötét, csupasz fák mellett.

Látom a fényszórók kettős nyalábját, amely kísérteties fénnyel világítja meg a tarlót, látom az út menti árokszélre szorított Opelt és a Mercedes sötét törzsét, látom a sofőr alakját is, aki ott, a kocsija mellett áll. Hé, te, a Katyusát tudod-e?

− Á, maga az?

− Semmi kétség − válaszolom.

− Miért nem ül le? No persze, megfeledkeztem arról, hogy ön mindig siet.

− Nem mindig, csak néha − pontosítok és leülök Lida asztalához.

A Bulgária kávéház a korai időponthoz képest elég sűrűn benépesült. Csak az a személy hiányzik, aki miatt jöttem. Ezzel szemben itt van Lida. A hölgyhöz intézett röpke tájékozódó kérdés után két kávét és két kis konyakot rendelek.

− De hát ön nem szenvedheti az alkoholt? − csodálkozik tapintatlanul Lida.

− Tökéletesen igaz − bólintok. − De a minap, az egyik barátom, aki foglalkozására nézve pincér, tudomásomra hozta, hogy a társasági emberek mindig kávéval isszák a konyakot. Illetve fordítva… Szóval valami effélét mondott.

− Meg sem fordult a fejemben, hogy maga sznob − közli Lida enyhe csalódottsággal.

− Én úgyszintén nagyon meglepődtem, amikor felfedeztem magamban ezt a vonást.

− Ne változtassa meg a magáról alkotott kedvező benyomásomat − jegyzi még mosolyogva a festőnő. − Tudja, hogy szinte már el is terveztem azt a képet, amelyről említést tettem önnek. Kihallgatás lesz a címe.

− A folyóiratokban láttam már elég kihallgatást ábrázoló reprodukciót − jegyzem meg tapintatosan. − Noha azok hagyományos stílusban készültek.

− Pontosan − helyesel élénken Lida. − Csendőr, inkvizítorok hallgatták ki a hősöket. De senkinek sem jutott eszébe, hogy egy olyan új típusú kihallgatást ábrázoljon, ahol a kihallgatást vezető a pozitív hős, a kihallgatandó személy pedig igazi bűnöző, és ahol a mozgatóerő nem a kényszer és a kínvallatás, hanem az újnak a régi fölötti erkölcsi fölénye…

Szerencsére pont ebben a pillanatban érkezik a pincérnő a kávéval. Cigarettával kínálom Lidát, aki rövid tétovázás után, ügyetlenül rágyújt. A társaság kedvéért magam is rágyújtok.

− Valóban érdekes − dörmögöm, miközben hörpintek a poharamból:-, habár őszintén szólva, nem nagyon tudom elképzelni az ön kompozícióját.

− Én pedig szinte magam előtt látom, mintha már meg is festettem volna. Az új típusú ember magára fog hasonlítani, a régit meg egy Medarov-féle személyesíti meg. Maga föléje magasodva teszi fel sorsdöntő kérdését, ő pedig az erkölcsi fölénytől összeroppanva, bűntudatosan görnyed össze a széken.

− A hozzá hasonlók ritkán éreznek bűntudatot… − próbálóm megjegyezni.

− Nem tesz semmit, ha nem is érez bűntudatot − visszakozik Lida. − Az a fontos, hogy leleplezték, lefegyverezték, összeroppantották.

− Nagyszerű − most én visszakozom… − Próbálja meg, Az ember sohasem tudhatja előre, hogy mi jöhet ki belőle a végén.

− Arra gondoltam − mondja Lida −, hogy megkérem, álljon nekem modellt. Ha csak kéthárom alkalommal is.

− Maga tréfál…

− Na Maga az első ember, aki azt hiszi, hogy tudok tréfálkozni. Mindenki azt állítja, hogy nincs semmi humorérzékem.

− Ha nem tréfál, akkor egyszerűen nincs fogalma a feladataimról.

− Juj… de megijedt − jegyzi meg Lida. − Két-három alkalommal egy-egy óráról lenne szó.

− Kizárt dolog − válaszolom. − A szabályzat tiltja. És ami a lényeg, ebben az esetben az én arcomnak egyáltalán nincs jelentősége. Jól tudja, hogy a nyomozók nem a saját nevükben, hanem a törvény nevében cselekszenek. Tehát az arcnak egyáltalán nincs jelentősége.

− Van jelentősége − makacskodik Lida. − Szíves engedelmével értek valamicskét a portrékhoz.

− A maga számára természetesen. van jelentősége. Nálunk, legalábbis egyelőre, nem dívik arc nélküli embereket festeni. Ám elvi szempontból nézve, nincs jelentősége. Na meg, említettem ugyebár, a szabályzat tiltja.

− Kár − sóhajt fel Lida. − Tehát megint arra kényszerülök, hogy képzelet után fessek.

− Pontosan − mondom. − Kövesse a régi mesterek hagyományait. Krisztus nem szállt alá az égből, hogy modellt álljon nekik, és ők mégis elkészítették az ikonjaikat. A szenteket és a rendőrség alkalmazottait mindig képzelet után kell megfesteni.

Ezután egy hajtásra kiiszom a konyakomat, az asztalon hagyom a fogyasztás ellenértékét, és felállok.

− Nem itta meg a kávéját − jegyzi meg Lida.

− Szándékosan hagytam a végére, hogy a konyak után helyrebillentsem a szám ízét mondom, és gondolatban átkozom a nők éles szemét.

Sebesen lehajtom ezt a förtelmes italt, barátságosan búcsút intek, és távozom.

Újból a három névvel ellátott ajtó előtt állok.

Ezen a reggelen már másodízben. Éppen azon tanakodom, hogy hányszor csengessek, amikor belülről éles robaj üti meg a fülemet. Tehát ez a bűnöző Tanev nagy sokára hazajött, és máris igazságot kezd osztogatni.

A bejárati ajtó kicsapódik, és a küszöbön, egy bőrönddel és egy köteg könyvvel megrakodva váratlanul Vera jelenik meg. Egy pillanattal később a háta mögül már Andreev képe virul. A villamosmérnök igencsak cipekedik.

− Á, szóval költöznek − mosolygok megkönnyebbülve. − Én meg azt gondoltam, hogy a nagybátyja bántalmazza… Tulajdonképpen így oldódik meg a legszerencsésebben a lakásprobléma.

− Vasárnap esküszünk a tanácsházán magyarázza Vera, nehogy valami másra gondoljak.

Egy pillanatra leteszi a csomagját. Andreev szintúgy.

− Jöjjön el ön is − hív a jövendő férj.

− Épp egy tanúra van szükségünk… − fűzi hozzá Vera.

− És ki a másik?

− A mi Mimink − újságolja az orvosnő.

− Tegnapelőtt még Zsuzsanna volt, most pedig − Mimi, sőt mi több, a mi Mimink… − ámuldozom.

− Ő már nem Zsuzsanna. Ráadásul egyenesen kijelentette, hogy Tanevvel megszakít minden kapcsolatot. Különben rá se ismerne. Szóval ő az egyik tanúnk, és maga lesz a másik.

− Még mit nem! − tiltakozom. − Még hogy én két hamis tanú tanúja legyek!

− Mi csak segíteni akartunk önnek − jegyzi meg Vera.

− Kész bizonyítékot akartunk produkálni önnek… − egészíti ki Andreev.

− Egy sereg bonyodalmat produkáltak. No, de távolról sem vagyok haragtartó. Sőt talán el is megyek az esküvőjükre. Úgy gondolom, hogy ilyen alkalmakkor megkínálják az embert égy pohár konyakkal.

− Akár egy egész üveggel − mosolyodik el Vera.

− Egy üveggel, az túlzás. A nénikém arra nevelt, hogy csak mértékletesen, tudják, családi hagyomány. Félig tölti a poharamat, aztán elzárja az üveget, nehogy lerészegedjem. Nos, ha már a rokonokról esett szó, nem tudtam előkeríteni a nagybátyját a Bulgáriában. Pedig reggel Mimi azt mondta, hogy Tanev tegnap este hazajött, és bizonyára a Bulgáriában tartózkodik.

− Valóban itthon volt. Ezért siettetjük a költözködést.

− Na és hol lehet ez idő tájt?

− Honnan tudhatnám − von vállat Vera. − Egyáltalán tudhatja is bárki, hogy mit csinál, merre jár…

− Hű, de békétlen vénség.

− Csak meg ne hallja, mert ad majd magának ezért a vénségért − mosolyodik el ismét Vera, és megragadja a csomagját. Andreev követi a példáját.

− Vasárnap várjuk! − figyelmeztet Vera a lépcsőn lefelé menet.

− Jó, rendben. De hát hová tűnhetett a nagybácsikája, bocsánat, Tanev polgártárs?

− Nézze meg a romos házban, ahol a garázsa van − ajánlja Vera az alsó lépcsőfordulóról visszaszólva. − Gyakran jár oda.

Most meg romos ház. Még az a jó, hogy mindenesetre beszereztem ennek a műemléknek a címét. Sőt mi több, tegnap este el is látogattam oda, anélkül hogy önöknek erről beszámoltam volna.

A nagy tömeg ellenére villamosra szállok, mert ismét csepereg az eső, no meg ehhez a dicső romhoz Gorni-Lozenecen is túl kell menni.

Leszállok a megfelelő megállóban, és gyalog készülök utamat folytatni, amikor felfedezek egy telefonfülkét, és ez eszembe juttat egy dolgot. Ma reggel a főnökömnél jártam, és ígértem néki valamit, most pedig épp úton vagyok afelé, hogy ne teljesítsem. Némi habozás után belépek a fülkébe, és két sztotinkát áldozok egy hivatalos beszélgetésre.

Kinn, mint már megjegyeztem, esik. Csak azt felejtettem el megjegyezni, hogy derekasan esik. Még jó, hogy a célom innen két utcára van. Az öreg ház egy fakerítéssel körülvett telek közepén áll, ahol öt-hat csupasz fa díszlik, ha nem számítjuk a kiszáradt gazból képződött bokrokat. A borús nap megvilágításában az épület igen barátságtalannak látszik. A házból jóformán csak a földszinti rész áll egészben, amelyet garázzsá alakítottak át. Az első emeletből csak egy bedeszkázott ablakú szoba maradt. Az épület nemcsak lerombolódott, hanem ki is égett. Fekete árnyként rajzolódik ki az alacsony, sötétszürke égbolton.

Az ódon ház… A titokzatos rom… A baskerville-i kutya. Nem, ne túlozzunk: kutya nincs. De máskülönben a ház eléggé titokzatosnak és teljesen lakatlannak látszik.

Talán csak kísértetek lakják. Nem baj, egyéb tanúk hiányában áttérünk a kísértetek kihallgatására.

A kísértetek kihallgatása − javasolnom kell ezt a témát festőnő ismerősömnek. Sajnálom, hogy nem jutott előbb eszembe. Efféle gondolatokkal közeledem a garázs felé. A széles kettős ajtószárny súlyos lakatra van zárva. Kívülről nyoma sincs a kocsinak. Lassan körbekerülöm az épületet, amíg a lépcsőfeljáróhoz nem érek. Itt az ajtó nyitva van. Sőt mi több nincs is ajtó. Felmegyek a lépcsőn, vagyis az első emeleti fordulóig. Nappali világításnál figyelmesen megszemlélem a helyszínt, egészen olyan apró részletekig, mint a lépcsőházi világítás nyomógombja: Nyomógomb helyett azonban csupán üres nyílás tátong, amellett még a huzal is hiányzik. Jobbra van az egyetlen ajtó, amely nyilván az egyetlen megmaradt szoba bejárata. Óvatosan hallgatózva közelítek az ajtóhoz, amely épp ebben a pillanatban hirtelen kitárul.

Ez a körülmény majdnem meglep. Úgyszintén az a tény is, hogy a kezemben egyszer csak pisztolyt szorongatok.

Tehát ez az a bizonyos Tanev. Megértük ezt a megható találkozást. Csak nehogy azt képzeljék, hogy egy borostás banditáról van szó, akinek jobb szemét fekete kötés borítja. A küszöbön álló ember középtermetű, vállas, de nem testesebb az unokafivérénél. A divatos öltözködés mintapéldánya. Jó szabású, sötétszürke öltöny, hófehér ing, világosszürke nyakkendő, gondosan nyírt és jól fésült őszülő haj, simára borotvált kreol arc, amelyen az évek múlása nem hagyott túlzottan durva nyomot. A sötét szempárban van valami az unokafivér tekintetének pimasz nyugalmából, csakhogy ez a szem elevenebb, és jóval dölyfösebb. A kérdéses szempár végigkúszik az arcomon, és megállapodik a kérdéses pisztolyon.

Tanev alig észrevehetően biccent.

− Tehát itt bújt meg odújában a róka koma! − szólalok meg kissé közvetlenül.

− Róka? Miféle kifejezés ez? − húzza fel egyik szemöldökét Tanev. − És micsoda viselkedés az, hogy pisztollyal hadonászik az orrom előtt? Kicsoda maga tulajdonképpen?

Anélkül hogy elengedném a pisztolyt, a bal kezemmel előveszem a szolgálati igazolványomat, és megmutatom az érdeklődő polgártársnak.

− Vagy úgy!… Én meg tolvajnak néztem. Tudomásom szerint a rendőrség már elég régóta nem pisztollyal társalog a békés állampolgárokkal.

− Így igaz − bólintok. − És nemcsak hogy elég régóta, hanem kezdettől fogva. Ez azonban csak a békés állampolgárokra vonatkozik. Ön pedig a békétlenek közül való, ahogy nem sokkal ezelőtt az egyik rokonának említettem.

E szavak kíséretében tréfásan megfenyegetem Tanevet, már amennyire a pisztolyt tartva mozgatni tudom az ujjamat.

− Nem értem egészen… − mormogja Tanev, anélkül hogy egy szemernyit is veszítene a nyugalmából.

− Majd megérti. De hívjon már be! Átfagytam, ebben a huzatos lépcsőházban.

− Természetesen − egyezik bele majdnem szívélyesen Tanev. − Itt van a kocsim a garázsban. Egy perc alatt kiállók, és öt perc múlva otthon leszünk.

− Nem akarok önnek gondot okozni. Itt is beszélgethetünk. Annál is, inkább, mert látom, hogy a szobában működik a villanyradiátor. Megmelegszünk, és elcsevegünk. Tulajdonképpen csak egy felvilágosításról van szó.

És mivel Tanev még mindig nem mer betessékelni szerény odújába, gyöngéden betaszigálom, és nyomában magam is belépek. A szobában valóban meleg van. A világítást egy korlátozott teljesítőképességű villanykörte biztosítja, mivel ládafödelekkel gondosan beszögelték az ablakot, amelyen nem hatol át a fény. A helyiség ócskapiaci raktárra hasonlít, egymás hegyén-hátán tornyosuló régi bútorok és rongyszőnyegbe göngyölt háztartási eszközök.

A szoba közepén, amely viszonylag üres, kopott fényű, ódon, ormótlan asztal áll, rajta néhány palack, pohár, cigaretta. Oldalán két szék, éppen annyi, amennyire az elkövetkezendő közjátékhoz szükségünk van.

Leülök az egyik székre, és pisztolyommal kedvesen a másikra mutatok. Tanev is letelepszik, kedvetlenül, de tökéletes nyugalommal.

− Hát kínáljon már meg valamivel! − nógatom ismét. − Vendége jött.

− Mit iszik? − kérdezi Tanev, mialatt üres poharat tesz elém.

− Ánizspálinkát.

− Amint látja, nincs ánizspálinkám − jegyzi meg közömbösen a vendéglátóm.

− Miért, Medarov talán mindet megitta? − kérdem ártatlanul. − Vagy a maradékot ráöntötte a ruhájára?

− Nem értem, miről beszél…

− Nem érti? No, szép dolog. A Gestapo elsőrendű ügynöke, mégsem ért meg ilyen egyszerű dolgot.

− Számomra ez a célzása is érthetetlen.

A sötét szem szenvtelenül néz. Nem hiszem, hogy ezek a szemek bármitől is zavarba jöttek volna valaha.

− Rendben van − mondom könnyed sóhajjal. − Elkezdjük a legelején. Én önt gyakorlatias embernek véltem, akivel gyorsan szót érthetek. De ha már ilyen, akkor az elejéről kezdjük. Tanev, hol volt az utóbbi három hónapban?

− Vidéken.

− A vidék tág fogalom. Több mint százezer négyzetkilométer. Pontosan hol tartózkodott?

− Főleg Bankjában.

− Milyen céllal?

− Pihentem. Gyógyfürdőket vettem.

− Mit pihent ki? Az ön főfoglalkozása, ha nem tévedek, a semmittevés.

− Korábban dolgoztam.

− Tudom. A Gestapónál. De most nem dolgozik. Mellesleg, miből él, ha nem titok?

− Apám hagyott rám valamicskét…

− Mikor halt meg az apja?

− Nyolc évvel ezelőtt.

− Ebben az esetben ennek a valamicskének elég nagy valaminek kellett lennie ahhoz, hogy ennyi ideig fenntartsa magát.

− Szerényen élek.

− Tudom: kocsi, vidéki kirándulások, kéthárom naponként esti mulatozások, ajándékok Miminek, meg más vidám teremtéseknek. Ez valóban kimeríti a szerénység fogalmát. Na és kit bízott meg az aranyérmék beváltásával?

− Milyen érmék?

− Micsoda kérdés? Azokról van szó, amelyeket az apjától örökölt. Vagy másfajta is van?

− Ó!… Persze! − Tanev úgy tesz, mintha egy lényegtelen részletről lenne szó, amely most is alig jutott az eszébe. − Apámtól valóban örököltem bizonyos mennyiségű érmét, de értéktárgyainak többségét különféle családi csecsebecsék tették ki. Apránként eladogattam belőlük, szerény szükségleteimhez mérten.

− Ühüm… Idáig háromszor hazudott. Lássuk, mennyire rúg ez majd a továbbiakban. Meg tudná magyarázni, hogy miért esett egybe az ön elutazása Medarov kiszabadulásával?

− Nem tudom, hogy mikor szabadult Medarov.

− Egyáltalán kitől értesült arról, hogy kiszabadult? És mikor történt ez?

− Öntől hallom, most − válaszolja Tanev, miközben farkasszemet néz velem.

− Az ön szemtelensége valóban szokatlan méretet ölt − mondom. − Sajnos, csupán arcátlansággal semmit sem érhet el.

− Hiszen mondtam önnek, hogy három hónapig távol voltam − emlékeztet szárazon Tanev.

Bal kézzel előveszem a cigarettadobozomat, kiveszek egy cigarettát, azután megint csak fél kézzel gyufát gyújtok. A pisztoly a jelen pillanatban teljesen fölösleges, ám én ragaszkodom ahhoz, hogy beszélgetésünk egész ideje alatt társam orra előtt virítson. Ez az ember a múltban igen kedvelte a hasonló fegyvereket. Hadd legeltesse rajta a szemét. Kettőt-hármat szippantok a cigarettából, közben kitartóan nézem a kreol arcot. Aztán türelmesen közlöm:

− Nézze, Tanev: a maga hadműveleti és védelmi tervét, felületesen szemlélve, fő vonalaiban ésszerűen összetákolta. Ámde egy alapvető hiányosság mutatkozik benne: ha egyetlen láncszem megpattan, az egész védelem összeomlik. És egy láncszem már elpattant. Ezen a láncszemen Mimit értem.

− Nem értem önt − Tanev csökönyösen kitart a sajátja mellett.

− Nem tesz semmit, mindjárt megmagyarázom − bólintok ugyanolyan türelmesen. − ön, úgy látszik, természetfeletti képességekkel rendelkező egyén: Bankjában gyógykezelteti magát, ugyanakkor, ezzel egy időben továbbra is Szófiában tartózkodik. Találkozik Mimivel, kifaggatja Medarovról, sőt, dupla dózis Phanodormot ad át neki, hogy elaltassa Medarovot. Amikor dupla dózist említek, halálos adagot értek rajta. Tehát az elaltatásba nem tervezték bele a felébredést. Említettem önnek, hogy a lánc Mimivel megszakadt, és az egészet megette a fene.

Tanev figyelmesen, de teljes közömbösséggel hallgat. Amikor megszólal, hangjában az izgalom halvány jelét sem lehet felfedezni:

− Ha azt a körülményt érti láncszemszakadáson, hogy az a cafka be akar feketíteni, akkor meg kell mondanom önnek, hogy ez nem más, mint aljas női bosszú. Nem elégedett meg azzal, hogy befogadtam az otthonomba, hanem még a nyakamba is próbálta varrni magát, s mivel nem óhajtottam feleségül venni, most minden lehetséges módon igyekszik bosszút állni rajtam. Ha minden rágalmat bizonyítéknak lehet értelmezni…

− Ne nyugtalankodjék − állítom meg. − Bővelkedünk a bizonyítékokban. Ön például azt állítja, hogy megszakítás nélkül Bankjában tartózkodott, ugyanakkor a kocsija rendszámát néhányszor felírták, amidőn Szófiában járt.

− Az unokafivérem használta a kocsimat. Az ügyeit intézte Szófiában.

− Ezen kívül valamivel több, mint egy hónapja a kocsija műszaki vizsgán volt.

− Ezt is az unokabátyám intézte.

− Hm… − mondom, ami sok mindent jelent. − Eddig nyolcszor hazudott. Mellesleg ön mellett a könyvelés pofonegyszerű játék: mondatainak száma pontosan megegyezik a hazugságok számával. És fordítva. No de folytassuk. Ezeket a kocsival kapcsolatos hazugságokat nemcsak öntől hallottam. Az unokafivérét és Ilievet is kioktatta erre. De tájékoztatásul közlöm, hogy Mimi nem az egyedüli elpattant láncszem. Elpattant a második is − Iliev.

Végigmértem vendéglátómat azzal az állhatatos tekintettel, amelyet hasonló, kulcsfontosságú pillanatokra gyakoroltam be. Tanev egy ideig állja a tekintetemet. Aztán lesüti a szemét. Egy pont a javadra, Antonov.

− Nem értem önt. − mormolja, miközben az asztalra mered.

− Kiválóan ért, de talán még mindig nem hisz nekem teljesen. De mégiscsak így van: rendszeres fenyegetései és a sikeresen sugalmazott megfélemlítés ellenére, Iliev feladta a játszmát. Pontosabban kijavította a hibáját. Vagy még pontosabban: megeredt a nyelve. Aztán az ilyen ember, ha beszélni kezd, ahogy ezt nyilván sejtheti, mindent elmond.

− Feltételezem, hogy sok mindent mesélt − válaszolja Tanev. − Főleg agyrémeket. Iliev is gyűlöl engem.

− Önt, úgy látszik, sokan gyűlölik.

− Ellenkezőleg, csak ketten, de önnek sikerült őket kifognia.

− No, mit nem beszél, csak ketten! Hiszen ha csak Medarovot vesszük hozzá, máris hárman lesznek.

− Medarovval mindig jó viszonyban voltam. Együtt laktunk. Együtt dolgoztunk.

− Akkor miért ölte meg?

Szemrehányón tekintek rá, de emberem nem emeli fel a tekintetét az asztalról. Csak tompán mormolja:

− Senkit sem öltem meg.

Hangjában nyoma sincs meglepődöttségnek, sem felháborodásnak vagy bármilyen emberi érzésnek, leszámítva a csökönyösségét.

− Nem ölte meg Medarovot?

Tanev hallgat.

− Kosztovot sem?

Néma csend.

− Andreevet sem?

− Ön nyakamba akaszthatja az utóbbi évtizedek minden ismert és feltételezett gyilkosságát, de ennek nincs különösebb jelentősége. Hiszen mondtam önnek: a rágalmak nem elegendőek, bizonyítékok szükségesek. Egyébként ön ezt nálam is jobban tudja.

− Persze hogy tudom − erősítem meg lelkesen. − És éppen ezért igyekeztem a bizonyítékok gazdag tárházát összegyűjteni. Tulajdonképpen azzal, hogy ma idejöttem, a gyűjteményemet szándékoztam teljessé tenni, nem pedig, fejfájást kapni az ön szajkózásától: nem értem, miről beszél, nem értem, miről beszél. És meg kell mondanom önnek, Tanev, hogy a jelen pillanatban a gyűjteményem teljessé vált, tehát annak, hogy beismer-e bármit, vagy sem, nincs jelentősége.

Tanev nagy sokára felemeli a tekintetét az asztalról. Arcán először jelenik meg valamilyen kifejezés. Pontosabban, valamilyen megvető mosoly.

− Ha nem üres rágalmak lennének a tarsolyában, hanem tényleges bizonyítékok, akkor egyből letartóztatna.

− Mellesleg, éppen ezért jöttem, hogy letartóztassam − jegyzem meg nyugodtan.

Tanev futó meglepődéssel néz rám, mintha ellenőrizni akarná, komolyan beszélek-e.

− Igen, igen − ismétlem. − Jól hallotta, eljöttem, hogy letartóztassam. Mert meg kell mondanom önnek, Tanev, hogy elszakadt a harmadik láncszem is. Medarov.

− Talán csak nem tanúskodott ellenem a halott? − újból visszanyerve a nyugalmát, torz vigyorra húzza a száját.

− Szóról szóra. Megcáfolta azt a mondást, hogy a holtak nem beszélnek. Medarov megszólalt, íme itt van a tanúvallomása.

Ezeknél a szavaknál bal kezemmel előhúzom a zsebemből a barna bőrkötésű noteszt és megmutatom Tanevnek. Tanev egy pillanatra összerándul, mint egy ragadozó, amely a zsákmányára készül ugrani, azután ismét visszaereszkedik a székre, és tekintetét az asztalra szegezi.

− Bizonyára emlékszik ennek az ereklyének a tartalmára − mondom, miközben újból a zsebembe süllyesztem a noteszt. − Azoknak az ügynököknek a nevét tartalmazza, akiket beszervezett a Gestapóhoz, meg azokat az összegeket, amelyeket átadott nekik, s mindezt az ön kézírásával.

Tanev kreol arcbőre még jobban elsötétedik.

− Ez az ereklye önmagában is elég meggyőző bizonyíték a halálos ítélet kiszabásához. De a Gestapóval kapcsolatos ügyek nem hozzám tartoznak. Ezzel a tevékenységével mások fognak foglalkozni. Így hát nekem csak a saját feladatomra kell korlátozódnom, és Iván Medarov meggyilkolása miatt kell letartóztatnom önt.

− Nem öltem meg Medarovot − mondja tompán Tanev. − Sőt, biztos vagyok benne, hogy képes leszek megdönthetetlen alibit szolgáltatni önnek, ha közli velem Medarov halálának időpontját.

− Ebben a kérdésben ön az egész világ legjobban tájékozott embere. Habár én is tudok egyet-mást. Ami pedig az alibit illeti, ne számítson arra, hogy a meglepetéstől hanyatt esem a székről. Ha valaki szándékos emberölésre készül, akkor általában megfelelő alibiről is gondoskodik. Egyáltalán ritkán találkoztam olyan gyilkossal, akinek ne lett volna megdönthetetlen alibije. Az öné pedig korántsem megdönthetetlen: az a volt spekuláns, akit tanújaként hoz fel, az ön unokatestvére, tehát tanúvallomása lyukas garast sem ér.

− Nem én öltem meg Medarovot − ismétli csökönyösen Tanev.

− De igen, És a gyilkosságra vonatkozó legutolsó bizonyítékot kevéssel ezelőtt saját maga szolgáltatta, anélkül hogy észrevette volna. Ön, Tanev, határtalan önbizalma ellenére, egyáltalán nem mondható a bölcsesség kútfejének. Ön valamikor undorító gyilkosságot követett el, amely mind a legutóbbi időkig feltáratlan maradt. Ez önt azzal a magabiztossággal töltötte el, hogy utolérhetetlen tettes. Ön még nemrég, mielőtt itt találkozott volna velem, azt képzelte, hogy Medarov meggyilkolásával újabb páratlan bűntettet hajtott végre. Elhagyja Szófiát, hogy minden gyanú fölött álljon, és hogy Medarov, akinek a lopott kincs egy részével tartozik, ne találhassa meg. Ezzel egy időben kapcsolatot tart fenn Mimivel és Ilievvel, hogy kövesse jövendő áldozata lépéseit. Sőt, arra kényszeríti Ilievet, hogy befogadja Medarovot, így követheti az öreg minden mozdulatát. Medarov mozdulatai pedig még az önéinél is ostobábbak. Mellesleg talán igazságtalan vagyok: talán sem az övéi, sem pedig az önéi nem ostobák. Csupán nem felelnek meg a kornak és a körülményeknek. Olyan reflexekre épültek, amelyek más korban és más körülmények között alakultak ki. Két szőrét hullató oroszlán egy vegetáriánus étteremben, ezek voltak önök Medarovval. Ön megpróbálja folytatni a vadászatot, holott a körülmények annyira megváltoztak, hogy a vadászat teljességgel lehetetlenné vált. Két dögevő, akik itt maradtak a múltból, ahogy találóan jegyezte meg egy ismerősöm a művészkörökből. Úgy lesik egymást, mint két ragadozó, azt kutatják, hogyan semmisíthetnék meg egymást, de a környezetükben senkinél sem találnak támaszra. Medarov segítséget próbál keresni az ifjú Andreevnél, ám Andreev nem a maguk embere, ön pedig Mimire és Ilievre próbál támaszkodni. De még a könnyelmű Mimi is messze az ön szintje felett áll, és nem hajlandó bűnös terveinek eszközévé válni. Iliev szintúgy nem az ön embere, s ha egyes esetekben apróbb szívességeket tett, ez csak azért volt, mert halálra ijesztette. De az olyan ember, aki a félelem kényszerítő hatására cselekszik, megbízhatatlan segítőtárs, és erre maga is rájött. Tehát ön és Medarov egyképp arra kényszerültek, hogy magányos fenevadként cselekedjenek, elkülönülten, mindegyikük csak a saját erejére támaszkodva, ami távolról sem felel meg aljasságuk és gonoszságuk mértékének. És lám, eljött az a pillanat, amikor Ilieven keresztül megtudta, hogy Medarov birtokában van a notesze, amely terhelő bizonyítékokat tartalmaz Gestapós múltjáról, és önnek puszta kézzel kell hozzáfognia terve megvalósításához. Aztán első lépésként ide, ebbe a szobába hívja találkára Medarovot…

A drámai hatáskeltés iránti tiszteletből egy pillanatra elhallgatok. Tanev az asztalra meredve hallgat, de szemmel láthatólag feszülten követi elbeszélésemét. Kritikai igénnyel körülnézek a szobában.

− A választása tulajdonképpen nem is volt rossz. Ha eltekintünk a portól, a helyiség elég kényelmesnek mondható, és ami a legfontosabb, félreeső helyen van. Kívülről semmi sem árulkodik arról, hogy két régi barát összejött a régi házban, hogy felelevenítsék emlékeiket. Ön gondoskodik a tervezett mulatozásról is. Szófia felé menet megáll egy vendéglőnél, és vesz egy üveg ánizspálinkát, mivel tudja, hogy Medarov csak azt issza. Ezzel azonban egy apró hibát követ el, ami később döntő bizonyítékká válik: először, mert egy közlekedési rendőr feljegyzi a kocsi rendszámát és megfigyeli önt, amint az ánizspálinkát vásárolja a kocsmában, mert ellenőrizni akarja, nem szegi-e meg az autóvezetőkre vonatkozó alkoholfogyasztási tilalmat. Tehát a vásárlás megállapítást nyert. Másodszor, amikor egy pohár ánizspálinkát kértem, ön azt felelte, hogy nincsen ánizspálinkája, nem is szereti. Hová tűnhetett ebben az esetben ez a híres-nevezetes flaskó?

− Miminél van… − morogja, gépiesen Tanev.

− Ismét egy hazugság, nem tudom már, hogy hányadik − jegyzem meg. − Kevéssel ezelőtt azt bizonygatta, hogy egyáltalán nem látta Mimit, és nem járt Szófiában… Most meg kiderült, hogy még alkohollal is ellátta. Sajnos, valamilyen véletlen egyezés folytán Mimi is utálja az ánizspálinkát. Furcsállnám is különben, ha a hullákon kívül akadna még valaki, aki fogyasztja ezt az italt. Szóval, a megbeszélt órában Medarov megérkezik. Természetesen érdeklődik az aranyérmék után, amelyeket annak idején kettesben rejtettek el. Ön pedig a notesz iránt érdeklődik. Az üzlet létrejöhetne… de nem két ragadozó között, mert mindketten előre eldöntötték, hogy ellenszolgáltatás nélkül szeretnének kapni. Ön azzal a szándékkal akarja megszerezni a noteszt Medarovtól, hogy a kompromittáló dokumentum átvétele után elintézi az öreget. Egykori cégtársa azonban elég jól ismeri önt, és úgyszintén előre felkészült. Figyelmezteti, hogy nincs egyedük vannak társai, akiket értesített az idejöveteléről, és a noteszét egyiküknél hagyta megőrzésre. Sőt hogy meggyőzőbben hangozzék, megnevezi az illetőt − Andreevet ön azonban ismeri Medarov közmondásos bizalmatlanságát, és egy szót sem hisz el az egészből. A döntő pillanatban úgy tesz, mintha gyanús zajt vagy valami ahhoz hasonlót hallana, ezért kimegy a lépcsőházba, hogy előkészítse a gyilkos eszközt. Egy percbe sem telik: kiveszi lépcsőházi világítás nyomógombját, s a kettős vezeték szigeteletlen vége úgy kandikál elő, mint két kis kígyó, amelyek készek a halált hozó harapásra. Aztán visszamegy a szobába, és megnyugtatja Medarovot azzal, hogy nincs semmi vész. Az utolsó megállapodás következik, amely mindkét fél részéről egyformán képmutató: ön megígéri, hogy elhozza az elrejtett pénzből Medarov jussát, ha ő előteremti a noteszt. Medarov a maga részéről megígéri a notesz átadását, de tulajdonképpen azt határozza el, hogy a következő találkozónál összeugrasztja Andreevvel, s amíg egymásba csimpaszkodnak, meglép az összeggel anélkül, hogy megválna attól a dokumentumtól, amellyel hatalmában tarthatja. A kölcsönösen kitervelt csapdák körülbelül egyenlő értékűek, de önnek időelőnye van. Elbúcsúznak, Medarov távozik, ön előzékenyen rámutat a kapcsológombra, és egy pillanat múlva az ellenfél halott. Az öreg rozoga szíve, a cementpadló, amelyet nyilván meglocsolt, még biztosabbá teszi a műveletet. Feltételezem, hogy jóformán megittasult a sikertől…

− Képzeleg − morogja Tanev enyhe megvetéssel, anélkül hogy rám nézne.

− Az öröme azonban bizonyára hamar elpárologhatott. Mert amikor gondosan átkutatta az elhunytat, megállapította, hogy a sorsdöntő notesz nincs az áldozat zsebében. Ekkor elérkezünk az ön által szerzett és eljátszott színjáték második felvonásához, a bűnjelek elleplezéséhez. Megpróbál ánizspálinkát tölteni az áldozata szájába, hogy részegséget színleljen. Az ital jobbára a ruhájára ömlik, de ez önt nem zavarja. Berakja a holttestet a kocsiba, valamivel letakarja. Aztán elmegy Ilievhez. Hiszen most már egyedül az elhunyt lakásán reméli megtalálni a noteszt. Kényszeríti Ilievet Medarov szobájának kinyitására, gyors házkutatást tart, mert fél, hogy valaki véletlenül felfedezi a holttestet a kocsiban. A gyors házkutatás részben csalódást, részben pedig reménykedést vált ki. Nem találja meg a noteszt, de elemeli Medarov kicsiny vaskazettáját, amely zárva van ugyan, de talán tartalmazza az ereklyét. Később, amikor az öreg zsebéből kivett kulccsal kinyitja a kazettát, természetesen meggyőződik arról, hogy hiába reménykedett. Tulajdonképpen, ami a kazettát illeti, részben ráhibázott, a notesz ott volt, csak kicsit korábban. Elég hosszú ideig nyugodott ebben a kazettában, megközelítőleg húsz esztendőn át, a kazetta pedig az ön lakásától néhány száz méterre volt, Szirakovék lakásában, Medarov nővérénél − az ember ritkán keres ott, ahol kellene. Továbbiakban a Medarovnál történt házkutatás csak újabb bizonyíték ön ellen, mivel Iliev részletes tanúvallomást tett erről a házkutatásról.

− Tanúvallomások… Rágalmak… − morogja Tanev.

− Szóval, miután felforgatta az elhunyt lakását, magával az elhunyttal kezd foglalatoskodni. Kocsijával Iliev házához közel, egy néptelen utcácskába hajt. Ez a Krajna utca, amelyet a kedvező körülmények miatt előre kiválasztott: mindkét oldalán üres telkek és ablaktalan raktárépületek. Otthagyja a tetemet a járdán, mintha Medarovot kissé ittasan hazafelé menet érte volna a szívszélhűdés. Aztán újból idehajt a kocsijával, elszakítja a vezetéket, amelyet csak a merénylet végrehajtására vezetett oda, leszereli a bakelit aljzatot és a kapcsológombot, fogja a pálinkásüveget − és ezzel minden nyomot eltüntetett −, s máris szélsebesen Bankjába robog, hogy megnézze, mit örökölt az elhunyttól.

Tanev hallgat, de figyelmesen követ. Hogy lehetőséget biztosítsak a feszültség fokozására, újból előveszem a cigarettámat, és másodszor ismétlem meg balkezes mutatványomat. Aztán jó étvággyal bekebelezek két adag füstöt, és folytatom:

− A színjáték eme második részében azonban még egy végzetes hibát követ el: bizonyos nyomok eltüntetésével a sietségben újabb nyomokat hagy. Ha kimegy a lépcsőházba, most is megállapíthatja, hogy a bakelit nyomógomb feles leszerelésénél néhány helyen megkaristolta a falat, ami a penészes vakolaton nagyító nélkül is észlelhető. De ez a hiba, noha végzetes, mégis elhalványul a következő ostobasága mögött. Miután nem találta meg a noteszt a kazettában, arra a megállapításra jutott, hogy Medarov a bizonyítékot valóban Andreevnél hagyta megőrzésre. Sejtése helyes. Mielőtt cselekedne, ellátogat Ilievhez, hogy a bizonyosság kedvéért megérdeklődje, vajon Medarov halála nem váltott-e ki némi kételyt a rendőri szervekből. Mellesleg, az ön orgona kölnije szörnyűséges. Nem sokkal ön után állítottam be Ilievhez, s majdnem megfulladtam az illatától. Itt, ebben az ószereslyukban szintén mindig kibírhatatlan az illat. Ha azon a végzetes estén eszébe jutott volna, hogy ebből a parfümből locsoljon ki egy-két üveggel, akkor Medarov villanyáram nélkül is beadta volna a kulcsot. De ami megtörtént, azon nem lehet változtatni. Szóval, Ilievnél tett látogatása után szilárdan meggyőződött róla, hogy bűntettét nem derítették ki, és azon nyomban hozzáfogott a tervezett ostobaság megvalósításához. Hogy átkutathassa Andreev lakását, találkozót beszélt meg vele Knjazsevóba. Ráadásul, csalhatatlansága rögeszméje miatt, nem is tételezte fel, hogy bárki is kapcsolatba hozhatja Medarov balesetét az Andreevnél történt betöréssel. Sőt, jól ismerve Medarov titkolózását, ön meg volt győződve arról, hogy Andreevnek fogalma sincs a nála megőrzésre hagyott tárgy jelentőségéről, következésképp, ha a noteszt megkaparintja, Andreev hiába jelenti a rendőrségnek, a házkutatást közönséges betörésnek fogják fel, különösen abban az esetben, ha a lakásból pénz és ruhanemű is hiányzik. Az ön balszerencséjére sem Andreev, sem pedig a rendőrség előtt nem maradt titok, hogy ki az az egyedül lehetséges személy, akit a barna kötésű kis notesz érdekel. Na meg ha betörést színlel, akkor legalább alapvető fogalmat kell alkotnia arról, hogy milyen egy igazi betörés, amennyiben igényli a színlelés elhitetését. Igaz, hogy ön személy szerint egész életében rablásból tartotta fenn magát, de az más jellegű volt. A kisstílű tolvajok nem kutatják át az egérlyukakat, mert nem noteszeket keresnek.

− Képzeleg − morogja Tanev. − Nincs bizonyítéka.

− Ön, úgy látszik, teljesen elvesztette lelki egyensúlyát − jegyzem meg leereszkedően. − Abban, amit elmondtam, annyi a bizonyíték, hogy harmadrésze is elég egy halálos ítélethez.

− Ha elegendő bizonyítékkal rendelkezne, nem folytatná velem ezt a beszélgetést. Ön azért beszél, hogy provokáljon, és én elszóljam magam.

− Nem szükséges elszólnia magát − mondom. − Mindaz, amit elárulhatna, a nélkül is ismeretes a számomra.

− Nagyon jól tudom, hogy mire számít dörmögi Tanev, és másodszor is megereszti torz vigyorát.

− Nem találta el, Tanev. Mivel az ön gondolatai egész életében az arany körül forogtak, így hát azt képzeli, hogy én most azért ülök itt, mert versenyt akarok hazudni önnel, hogy megtudjam, hol rejti a pénzt… A pénzt az ön vallomása nélkül is megtalálják majd, de ez az egész históriában a legjelentéktelenebb tényező.

− Ne akarjon engem meggyőzni arról, hogy az ön számára a legfontosabb dolog Medarov halála, akit tegnap még börtönben tartottak − morog Tanev, és ismét vigyorog. − Ha azt akarja, hogy gyakorlatiasan beszéljünk, akkor beszeljünk nyíltan, én szintén gyakorlatias ember vagyok. Mondja meg kereken, mennyit akar, és mit ajánlana fel annak fejében. Szót érthetünk anélkül is, hogy meggyőzne Medarov utáni bánkódásáról…

Felemelem a pisztolyt, mintha a formáját tanulmányoznám, aztán újból az ölembe teszem, miközben halkan megszólalok:

− Ezúttal sem talált, Tanev. A sértéséért fejbe kellett volna kólintanom ezzel a vasdarabbal, de ön nem képes arra, hogy engem, megsértsen. Ami pedig Medarovot illeti, valóban, nekem egy fabatkát sem ér, noha amikor megölnek valakit, akár az ön vagy Medarov fajtájából legyen is az, kötelességem a gyilkos kiderítése. S ha most beszélgetek önnel, nem azért történik, mert azt akarom, hogy elárulja, hol rejtegeti a pénzét, és megvesztegetésre sem akarom kényszeríteni, és arról sincs szó, hogy Medarov haláláért szeretném megbüntetni, ön azonban megfeledkezett egy másik ember haláláról, akit fiatal felesége és kicsiny gyermeke várt odahaza, s akit egy szeptember hetedikére virradó éjszaka indokolatlanul agyonlőtt. Ennek az embernek a halála miatt emlékeztetem önt minden bűntettére, hogy néhány percen át haldokoljon a félelemtől, apránként haljon meg, görcsbe ránduljon a félelemtől. Egy másik ember nevében ezzel állok szerény bosszút. És vigasztalásul elénekelhetek egy dalt.

És miközben családiasán tegezésre térek át, hozzáfűzöm:

− Tudod a Katyusá-t?

Tanev kreol arcbőre zöldre vált.

− Nem tudod? Nem baj, majd én eléneklem.

És rákezdek kissé rekedtesen, de remélem, nem teljesen hamisan: Alma nyílik, virágzik a réten, Fú a parton a tavaszi szél…

Ebben a pillanatban Tanev hirtelen felugrik, felém löki az asztalt, és gyorsan felrántja az ajtót. Közben nyugodtan folytatom: Fűben sétál gyönyörű katyusa…

A küszöbön fenyegetően magasodik egy géppisztolyos rendőr alakja. Tanev mint egy csapdába esett vad visszahátrál a szobába, valamit előránt a zsebéből, megpróbálja lenyelni, de én odaugrom, s hátracsavarom a kezét. Aztán farkasszemet nézve vele, befejezem: Zöld mezőben édes dalra kél.

Majd felemelem az áttetsző folyadékot tartalmazó fiolát, beteszem a zsebembe, és kijelentem:

− Nem szabad ezt, Tanev. Nem fogod ilyen könnyen megúszni. A magadfajtának nincs joga formalitások nélkül meghalni.

Aztán átadom a rendőrnek.

Most már szabad vagyok. Persze, csak időlegesen. Sajnos, holnap még nem lesz újév.

Felveszem a kalapomat, a fejem búbjára tolom, hogy világossá váljék, e percben nem nyomasztanak gondok, és távozom. A régi ház rosszindulatúan néz két bedeszkázott ablakszemével. Amire én úgy válaszolok, hogy hátat fordítok. Az eső továbbra is esik, bar már nem annyira értelmetlenül. Felérek a lozeneci dombtetőre, és lenézek a városra. Ifjúságom kisvárosa, a Nevszki kopasz kupolájával koronázva, átláthatatlan tetőerdővé változott. Imitt-amott kiemelkednek az új magas épületek fehér négyszögei. Itt-ott kirajzolódnak a homlokzatokon a szilárdan álló, ötágú vörös csillagok. A messzeségben gyárak füstölögnek. Egy egész világ. Egy békés emberi világ a síkság ölében, a hegyláncok hajlatában. Az én városom − ahogy némely költő mondja. Aztán miért a tiéd, és például nem az enyém? Jól van na, a mi városunk, csak össze ne kapjunk rajta.

Szóval még egyszer megnézem városunkat, és indulok lefelé.

Tehát ma esküvőre megyünk. Egy komor ügy szép befejeződése. Egyébként minden jó, ha jó a vége. Elnézem, amint Vera és Andreev megállnak az anyakönyvvezető asztala előtt, fél füllel hallgatom a hagyományos útra bocsátó szavakat, és pislogok a fényképész villanófényébe, aki a sarokból lesi a megindítóbb pillanatokat.

Mindez jó is lenne, de mit keresek én egy ilyen idillikus jelenetben? Nincs időm meglátogatni a nénémet. Nincs időm arra, hogy részt vegyek a saját esküvőmön. Ugyanakkor meg idegen esküvőkön téblábolok. Egy élet képtelenségei − mondhatná valaki.

Gondolataimat Mimi szakítja félbe, aki a vörös posztóval borított asztalhoz húz. Teljesen megfeledkeztem tanúi mivoltomról. Tulajdonképpen jól is alakult, legalább egy kis előzetes tapasztalatot. Szerzek ahhoz az eseményhez, amely az új év küszöbén esedékes.

S lám, a szerény szertartás befejeződött. A fényképész ékesszóló mozdulatokkal egymáshoz tömöríti a résztvevőket:

− Most pedig egy csoportkép!

A vaku éppen akkor villan, amikor hűséges, öreg sapkámmal eltakarom az arcomat. Elegendő, hogy üdvözlésre emeltem a kezem.

No és a fényképről hiányzik majd egy arc, de nem ez a legfontosabb. A részletek feleslegesek. Nem a saját nevünkben cselekszünk, hanem a törvény nevében. Ha jó megfigyelők, felismerhetnek a kalapomról. Ilyen szép, divatjamúlt kalapot csak az önök hűséges híve, Petar Antonov visel.

III.
Brazil dallam

Kényelmes garzonlakás. Pontosan olyan, amilyenre szükségem lenne, amíg nőtlen vagyok. Világos garzon, az ablakon és az erkélyajtón át besütő délelőtti nap májusi ragyogásával.

Halványszürke falak, sötétszürke bársony karosszékek, rózsaszín perzsaszőnyeg és az elmaradhatatlan kerek dohányzóasztal. Bársonyfüggönyök − szintén rózsaszínben, és selyem lámpaernyő… Mi is van még?

Na igen: egy szép kényelmes ágy. Ezt azonban nem javallanám, mért a puha pléden, akár egy kérdőjel, égkék pizsamás hulla hever.

A helyszíni szemle − a fényképfelvételekkel, a daktiloszkópiai és traszológiai vizsgálatokkal, a jegyzőkönyv felvételével együtt − már befejeződött, a szakértők eltávoztak, és a helyiségben csak ketten maradtunk, én meg öreg barátom, a törvényszéki orvos, ha nem számítjuk az ajtó előtt strázsáló rendőrt. Mialatt az orvos halott páciensével foglalatoskodik, még egyszer áttanulmányozom a lakást, az előszobát és az erkélyt, hogy pontosítsam a benyomásaimat, és valamilyen logikai sorrendet alakítsak ki belőlük.

− Nos, öregem, mi újság? Van valami eredmény?

Az orvos, merő fontoskodásból, halogatja a választ. Elgyötörten sóhajtok fel, és előveszek egy doboz Sglancét, de megdöbbenésemre barátom méltóságteljesen rázza a fejét:

− Köszönöm, nem dohányzom!

− Na, végre egy jó hír − dörmögöm, miközben cigarettára gyújtok. − Legalább takarékoskodhatom.

− Gázmérgezés, semmi egyéb − közli az orvos, ügyet sem vetve a szavaimra. − És ha van is valami egyéb, az csak a laboratóriumi vizsgálatnál fog kiderülni.

− Bravó − válaszolom. − Ügyesen fejted meg a nyilvánvaló dolgokat.

− Neked fizetnek a rejtélyes dolgok megfejtéséért.

− Ami engem érdekel, az az…

−… hogy lefekvés előtt nem vett-e be altatót − fejezi be helyettem a hullaboncolás Paganinije, és hanyagul hozzáfűzi:

− Különben mégis adj egy cigarettát!

− Isten veled, takarékoskodás! − motyogom, s figyelem, ahogy szokása szerint puhább cigarettát keresve a dobozban matat. − Te tulajdonképpen mióta nem dohányzol?

− Hát ha holnap sem fogok rágyújtani, akkor már két napja − magyarázza a doktor, és élvezettel szív le néhány slukkot.

Aztán berakodik a táskájába, és búcsút intve távozik. Egyedül maradok a tett színhelyén.

Szedjük csak össze az ismereteinket. Eddig a következő tények birtokában vagyunk: Hriszto Aszenov kereskedő, nyugatnémet állampolgár, aki még a háború előtt telepedett le Németországban, különböző üzleti ügyek kapcsán néhányszor járt már Bulgáriában.

Tegnap este körülbelül 21 órakor nőismerősével, Magda Koevával együtt elment a Balkán étterembe. Fél órával éjfél előtt egy ismeretlen személy kereste telefonon. Nem sokkal később az étteremben megjelent Filip Manev, Koeva barátja, aki megkísérelte magával vinni a hölgyet, de mivel Aszenov szembeszegült, Manev botrányt csapott. Manevet és Koevát előállították Aszenov pedig visszatért a lakásába, ahol másnap reggel holtan találták.

Aszenov garzonja külön bejáratú. A bejárati ajtó kis előszobára nyílik − jobbra a mellékhelyiségek, balra tágas benyíló konyhaasztallal és gáztűzhellyel. A gáztűzhely csapja nyitva volt, ez okozta a bérlő halálát.

Első látásra balesetet lehetne feltételezni. Az asztalon egy doboz Nescafe, cukor, üres csésze, gyufa. A tűzhelyen kávéfőző, mellette és körülötte még nem száradt föl a víz. Aszenov nyilván kávét akart főzni. Meggyújtotta a gázt, föltette a vizet forrni, de közben az ágyon fekve elaludt, és a víz kifutott, eloltotta a lángot, és a gyilkos gáz akadálytalanul tölthette be a zárt helyiséget.

A feltevést egyéb körülmények is alátámaszthatják: a bejárati ajtót belülről zárták be. Az erkélyajtó szintén csukva volt, de a lakás különben is az ötödik emeleten van, úgyhogy megközelítése az erkélyen keresztül korántsem könnyű. Aszenov, mielőtt felvette volna a pizsamáját, ruháját gondosan arra a székre helyezte, amelyet csak egy lépés választ el az erkélyajtótól. Zakója belső zsebében benn maradt az útlevele és az irattárcája, amely igen jelentős összeget tartalmazott bolgár levában, továbbá 30 nyugatnémet márkát. Ha a gyilkosság célja − amennyiben arról van szó − pénzszerzés volt, akkor nem érthető, hogy miért vállalt a gyilkos kockázatot a gáz használatával. Ez a megoldás, az erkélyről való behatolás nehézségei mellett, még a következőket is feltételezi: át kellett vágnia a szobán, hogy a gázcsaphoz érjen, és ugyanezen az úton visszamennie, kitéve magát annak a veszélynek, hogy időközben az áldozat felébred aztán be kellett csuknia kívülről az erkélyajtót, hogy a gáz meg ne szökhessen, majd huzamosabb várakozás után az erkélyről ki kellett nyitnia az ajtót, és újból megvárnia, amíg kiszellőzik a lakás, és csak mindezek után vehette magához a pénzt vagy azokat az értéktárgyakat, melyeket a halott zsebében találhatott. Nehezen magyarázható ennyi kockázat és bonyodalom, amikor a tolvajnak elegendő lett volna kivárnia, hogy Aszenov elaludjon, mivel az erkélyről benyúlva, a szék karfajára vetett zakó zsebéből kivehette volna mindazt, amit ott talált.

Aztán, azért is el kell tekintenünk ettől, mert a tolvajok ritkán vetemednek gyilkosságra. Meg tulajdonképpen mind ez ideig semmi nyom sem utal lopásra.

Úgyszintén − legalábbis egyelőre − semmi sem utal arra, hogy Aszenovot más indítékok alapján ölték volna meg, például bosszúból. Burgaszban nevelkedett, és 1939-ben még fiatalemberként hagyta el az országot amennyire ismeretes, nem voltak rokonai és ismerősei Bulgáriában. Talán ez a botrány Manevvel? Ezt az incidenst majd még ezután kell részletesebben tanulmányozni. De bárhogy is legyen, Manev és Koeva előállíttatásuk pillanatától, amikor Aszenov még ép volt és egészséges, a jelen pillanatig a rendőrőrszoba oltalmát élvezik, így aztán aligha jöhetnek számításba.

Az öngyilkosság nem kevésbé valószínűtlen.

Ha egy ember öngyilkosságra készül, nem szokott előtte kávét főzni. Aztán meg miért lett volna öngyilkos? Azért, mert el akarták tőle venni a barátnőjét? Az első pillantásra legvalószínűbbnek a baleset látszik: kifutott a víz, elaludt a gáz stb. De az első benyomás gyakran megtévesztő, mert felületességen alapszik. A felület alatt pedig ott sorakoznak a kérdőjelek.

A belülről bezárt ajtót szerencsére nem a szomszédok, hanem a mi szerveink nyitották ki. Így azonnal megállapíthattuk, hogy a gáz koncentrációja tulajdonképpen elég csekély volt.

Természetesen a gáz az eltelt órák folyamán a réseken át is elszivároghatott, de aligha ilyen mértékben, ha figyelembe vesszük, hogy a gázpalack félig sem ürült ki. Ám ha feltételezzük, hogy bűntény történt, akkor ez a kisfokú gázsűrűség teljességgel természetes. A behatolás első szakasza után − gázmérgezés − a gyilkosnak ki kellett szellőztetnie a helyiséget ahhoz, hogy végrehajthassa a második szakaszt − a lopást −, és a harmadikat − a baleset megrendezését.

Kinyitotta az erkélyajtót, később nyilván az étkező szellőztetőablakát is, hogy huzatot csináljon. A szellőztetőablakot és az ajtót csak a bűntény befejezése után zárta be, miután újból megnyitotta a gázcsapot, és mivel a palackból a gáz jelentős része már kiürült, másodszorra csekélyebb lett a gázsűrűség.

Más. Az erkély az ötödik emeleten van, megközelítése azonban korántsem lehetetlen.

Pontosan az erkély fölött található a tetőterasz, amelyet egy folyosó köt össze a lépcsőházzal. A lépcsőházból a folyosó felé vezető ajtót zárva találták, de némi friss karistolás a kulcslyuk körül alapot ad annak feltételezésére, hogy itt álkulcsot használtak.

Az az ember, aki kijut a tetőteraszra, már egész könnyen leereszkedhet Aszenov erkélyére, ehhez elegendő, ha lefüggeszkedik a terasz korlátján, és körülbelül egyméternyi ugrást kockáztat. Ha ugyanez az ember előrelátásból kötelet kötött a terasz korlátjára, minden különösebb nehézség nélkül megtehette a visszafelé vezető utat is.

A legagyafúrtabb bűnöző, még az a becsvágyó is, aki a tökéletes bűnlény elkövetéséről ábrándozik, elfeledkezik arról, hogy bármennyire is elővigyázatos és ügyes, kizárt dolog, hogy ne hagyjon megfogható bizonyítékot, feltételezve, hogy ő maga is megfogható és valóságos környezetben tevékenykedik. Tehát ebben az esetben a tárgyi bizonyítékok: a karistolások a kulcslyuk körül, a rozsdás korláton levő horzsolás, amely bizonyára a kötéltől származik, az alig észrevehető nyom a homlokzat vakolatán, ott, ahol a tettes megtámasztotta a lábát a felmászáskor, és végül még egy nyom, nyilván ugyanettől a lábtól, egy szemmel is látható harisnyás lábnyom pontosan a perzsaszőnyeg és az előszoba kőpadlója között. Természetesen, külön-külön minden egyes nyomot meg lehetne magyarázni másképpen is, de együttesen, egymás mellé állítva már működésbe hozzák a képzeletet. Nem marad más hátra meg kell várni a környezettani vizsgálatok eredményét.

Egy dolog biztos, ha gyilkosság történt, akkor ezt nemcsak előre megfontolt szándékkal, nemcsak részletesen és ravaszul tervelték ki, hanem hidegvérrel is hajtották végre. A bűntény egymást követő szakaszai − kijutás az erkélyre, a gázcsap kinyitása, a helyiség kiszellőztetése, a lopás, illetve a baleset megrendezése, hogy ne is beszéljünk a menekülésről mindezek a részletek huzamosabb időt igényeltek, amelyet én már gondolatban ki is számítottam, és aminek a végrehajtása erős idegzetet tételez fel.

A bűntény azonban feltételez még valami mást is: a garzonlakás belső berendezésének ismeretét a tettesnek tudnia kellett, hogy ebben a lakásban gáztűzhely van.

Az utóbbi gondolat a garzonlakás tulajdonosnőjéhez vezet.

Geleva, a lakástulajdonos, a szomszédos szintén egyszobás lakásban él kétszobás lakását azért választatta le, hogy egyik felét busásan fizető vendégeknek adhassa ki.

Geleva az első csöngetésre ajtót nyit, nyilván megérezte, hogy a ma reggeli vendégjárás még nem fejeződött be. Gépiesen elmosolyodik, hogy leplezze ijedtségét és bosszúságát, aztán egy tágas szobába vezet, amely mellesleg viszonylag lakályosnak mondható a szép, de kissé elnyűtt bútorzattal. A háziasszony szerencsésen egészíti ki a berendezést, mivel maga is, ha kissé elnyűtten is, de őrzi hajdani ragyogó szépségének maradványait, és egyáltalán, küzd az évek árjával, ami pedig előbb vagy utóbb mindannyiunkat a másik szobában fekvő bérlő világába visz.

− Foglaljon helyet − mosolyodik el ismételten Geleva. − Megkínálhatom égy kávéval?

− Csak akkor, ha már készen van. És ha megengedi, rágyújtanék.

− Természetesen. Magam is dohányzom. A kávé pedig azonnal elkészül.

Az említett azonnal körülbelül tíz percet vesz igénybe, de azért az nem egészen kidobott idő, mivel a konyhaajtón keresztül lehetőségem nyílik az elkerülhetetlen párbeszéd megindítására.

− Hányszor szállt meg önnél Aszenov?

− Háromszor. Már az első alkalommal itt szállt meg, mert megtetszett neki a lakás… Tudja, én nagyon adok a tisztaságra…

− Meglátszik. És mivel töltötte az idejét? Kikkel találkozott? Feljárt hozzá valaki? És egyáltalán, mondjon el mindent, amit róla tud.

− Rendes ember volt. Amennyire kivehettem a szavaiból átjárt hozzám telefonálni, csak hivatalos üzleti kapcsolatai voltak. Senki sem járt fel hozzá a barátnőjén kívül.

− Koevára gondol?

− Azt hiszem, úgy hívják. Én csak Magdának ismertem.

− Na és mit tudna mondani erről a Magdáról?

− Mit mondhatnék? Ezek a mai lányok, hiszen tudja − ma ezzel, holnap azzal, züllött életmód.

− Nem akart férjhez menni Aszenovhoz?

− Alighanem igen, de hát kettőn áll a vásár. Aszenov nem olyan ember volt, aki akárkit hajlandó feleségül venni.

− Arról van tudomása, hogy milyen emberekkel járt ez a Magda, amikor Aszenov nem tartózkodott Bulgáriában?

− Kikkel? Hasonszőrűekkel. Láttam őt egyszer-kétszer az utcán különféle srácokkal, de az igazat megvallva, többet nem tudok.

− Világos. És önhöz kik szoktak feljárni?

− A szomszédasszonyok, ki más?

Geleva egy tálcán behozza a kávét, leteszi elém az asztalra, és leül, közben keresztbe veti terjedelmes combjait, hogy megmutassa, még nem adta föl a reményt. Megkínálom cigarettával, de ő csak filtereset szív, ezért a sajátjából gyújt rá.

A háziasszony gesztenyebarna akarom mondani gesztenyebarnára festett dús hajával és ápolt, fehér arcbőrével vonzó jelenség, noha alighanem az ötödik X-et tapossa.

Azt hiszem, hogy az idegei is rendben vannak.

− A férje nem szokott feljárni magához? − kérdezem, miután hörpintettem a kávéból, és leszívtam a füstöt.

− A volt férjem? − bosszúsan húzza össze telt ajkát. − Néha feljön, de csak azért, hogy elrontsa a hangulatomat.

− Valóban?

− Úgy bizony! Azt lesi, hogyan húzhatna ki belőlem néhány levát.

− Milyen ürüggyel?

− Úgymond, pénzzel tartozom neki a lakásért. Annak idején valóban segített a megvételében, de én már réges-rég…

− Világos. Nos, a tegnap estére vonatkozólag mit tudna nekem mondani?

− Hát tegnap este Szavova volt nálam a negyedikről. Kávéztunk, elbeszélgettünk, aztán kikísértem.

− Hány. órakor?

− Tíz óra tájt. Rendet raktam, és lefeküdtem, de mivel nem voltam álmos, nem zártam el a rádiót.

− Hallotta, hogy mikor jött meg Aszenov?

− Hát persze. Pont akkor kapcsoltam ki a rádiót, amikor hazaért.

− És mikor kapcsolta ki a rádiót?

− Hát úgy éjfélkor, amikor vége volt az adásnak.

− És aztán?

− Hát aztán semmit sem csináltam. Forgolódtam még egy kicsit, de semmi többet nem hallottam.

− Köszönöm a tájékoztatást − mondom, és fölállok. − Majdnem elfelejtettem: tulajdonképpen miért szereltetett fel gáztűzhelyet?

− Hát, mert a vendégek szeretik, ha van tűzhely, és a gáz feleannyiba kerül, mint a villany. Egyformán divatos mindkettő de a gáz olcsóbb.

Geleva kérdőn rám néz, mintha kérdésem indítékát keresné, és ráhibázva, teljesen logikusan hozzáfűzi:

− Aztán miben vétkes itt a gáztűzhely? Így volt neki megírva, a gáz nélkül is meghalt volna. Tudom, hogy a gyilkossági történetek szabály szerint zordon időben, ködben és esőben, amennyire lehet, minél nagyobb záporban, annak minden válfajában, apró szemű, kitartó, éles, ferdén hulló zivatarban és villámlás közepette esnek meg. A felügyelőnek pedig gondolataiba mélyedve kell bolyongania a ködben azzal a nemes törekvéssel, hogy azt a másfajta rejtélyes ködöt oszlassa szét, amellyel a gyilkos körülvette végzetes bűntényét.

Egyszóval a műfaj hagyományai jól ismertek, de a gyilkosságok nem mindig előírás szerint történnek, és amikor kiérek az utcára, egyből a verőfényes tavaszi nap ölelésébe zuhanok.

Virágzanak a hamvaszöld fák, valahová sietnek a fiúk, a lányok és a kisgyermekes anyák, és fölöttük ott tündököl az égbolt kékje. Azzal az érzéssel vágok neki ennek a békés városnak, hogy személyem sehogy sem illik ebbe a tájba komorságával és azzal az egész időszerűtlenséggel, amelyet az én foglalkozásom képvisel. Persze ez az anakronizmus egy másik anakronizmusnak − a bűnözésnek − a következménye, Bárhogy is legyen, jobb a köd meg az eső, mert abba a háttérbe jobban beleillek.

Kiérek a Vitosa utcára, és némi gyaloglás után a Brazília eszpresszó előtt termek. Benyitok, benn a verőfényes napsütés után minden sötétnek és hűvösnek tűnik. Megállok a bárpult előtt, ahol ismerős pincérnő szolgál ki.

− Szervusz, mit kérsz?

− Valamit, csak nem kávét.

− Hát ha nem kérsz kávét, akkor miért jöttél? − Kissé sérti a Brazília specialitásai iránti közönyöm, azonban baráti érzésből mégiscsak hoz egy narancslevet.

− Szokott ide járni valamilyen Filip bizonyos Magdával?

− De még mennyire, már leltári tárgynak számítanak.

− Állandóan itt ücsörögnek?

− Főleg este.

− És kik vannak a társaságukban?

− Még két fiú, Szpasz és Monjo.

− Mások?

− Régebben járt ide még két lány − Dóra és Liza −, de már régóta nem láttam őket.

− Hogy viselkednek?

− Egész illedelmesen. Csak az a Szpasz egy kissé vadóc.

− Milyen értelemben?

− Hát olyan fenegyerek, kötekedő. Egyszer kis híján megvert két vendéget. Még jó, hogy Filip közbeavatkozott. Figyelmeztettük, azóta rendesen viselkedik.

− Külföldiekkel tartanak fenn kapcsolatot?

− Nem fordult elő ilyesmi.

− Köszönöm − bólintok. − A narancslé csodálatos volt.

− De hiszen ki sem ittad.

− Mit számít? Ismerem a márkát.

Kilépek az utcára, kissé hunyorgók a napsütésben, aztán újból nekiindulok, hogy az árnyékomat űzzem a járdán.

Csendes irodámban elhelyezkedem a jó öreg íróasztalomnál, ahogy a kutya kuporodik össze a sarokban. Bizonyára emlékeznek az irodámra, az üres asztalokra meg a villanykörte 40 W-os vakító fényére. Azóta másik helyiségbe költöztem át. Teljesen egyedül vagyok, világosabb lámpával, sőt még búra is van a lámpán. Gömbölyű, fehér búra, igazi telihold. Csak hozzá kell képzelni a hőn szeretett nőt, amint itt ül mellettem, fejünk fölött az éjjeli erdő lombjai ringanak, s máris elfogja az embert a romantika. Különösen akkor, ha nincs más dolga, és hogy elüsse az időt, szentimentális, regényeket olvas.

Nekem viszont nem áll szándékomban elütni az időt. Elegem van a gyilkosságokból. Inkább azt lássuk, hol van a tettes, persze, ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy meglógunk a munkahelyről.

Jelenleg pontot teszek az élők világával tartott kapcsolataimra. Egy kicsit dolgozom a levelezések és dokumentumok élettelen anyagával.

Egy kis tájékozódás. És még több agy torna lehetőség szerint nem helyben járás.

Valaki talán azt mondhatja, hogy pazarlom az értékes időt, s elvesztem a lendületét, meg egyáltalán, lekésem a vonatot. A gyilkos − ha egyáltalán létezik ilyen − kihasználja álmatagságomat, és eltünteti a bizonyítékokat.

Bizonyítékokat?

Pontosabban mit? Egy pár koszos zoknit, amit öt perc alatt el lehet égetni. Egy álkulcsot, amelyet éjszaka bármelyik kanálisba bedobhatott. Na meg egy pár kesztyűt?

Ugyanabból ezer hasonló is található. Aztán a párkányon nyilván poros lett a ruhája, a pulóvere vagy a dzsekije, amely egy kis keféléssel kitisztítható. Ezek a bizonyítékok. És ha a feltételezett gyilkos nem egészen tökfilkó, altkor már bizonyára el is tüntette valamennyit.

Van azonban egy olyan bizonyíték, amelyet nem lehet ilyen könnyen megsemmisíteni. Es ezt a bizonyítékot, ha egyáltalán létezik, nyilván nem semmisítette meg, hanem elrejtette.

Az a kérdés, hogy hová? És természetesen, ki rejtette el? Ezeknek a kérdéseknek a megválaszolása még több agymunkát igényel, és lehetőség szerint kevesebb helyben járást.

Itt ülök tehát az íróasztalomnál, sorba telefonálok egy csomó hivatalt és intézményt, és egyáltalán teljes mértékben élek a minisztériumunk nyújtotta lehetőségekkel. Nem emlékszem arra, mondtam-e már, hogy olyan felügyelők, akik csak az orruk után mennek, kizárólag regényekben fordulnak elő.

Amikor hívat a főnök, éppen egy sötétzöld irattartó dokumentumait lapozgatom.

Az ezredes az íróasztala mellett állva fogad, üdvözlésként biccent, a karosszékre mutat, majd pedig keresetlen mozdulattal az asztalon heverő fadobozra. Ez azt jelenti, hogy rágyújthatsz, és egyúttal azt is, hogy részletes beszámolót kérek.

− No, mi újság? − kérdezi a főnök, miután kivárta, hogy elhelyezkedjem, és cigarettára gyújtsak.

Ismertetem az idáig megállapított: tényeket, miközben azon igyekszem, nehogy valami lényegeset kifelejtsek, bár az ezredes nyilván ismeri a fontosabb részleteket.

− Nem értem, hogy a háziasszony miért csengetett olyan korán Aszenovnál…

− A reggelit vitte neki. Hét órakor, mint mindig. Aszenov korán kelő volt.

− Mi van Manev és Koeva tanúvallomásában?

− Semmi érdekes, azon kívül, hogy teljesen megegyezik, úgy látszik, féltékenységből történt a botrány.

A főnök feltesz még néhány kérdést erről-arról, pontosan rátapintva a mulasztásaimra. Aztán a megszokott kérdés következik:

− Mi az elgondolásod?

Újból tömören összefoglalom az elképzelésemet, ezúttal gazdagon körítve az olyan szavakkal, mint ha, abban az esetben és talán. Az ezredes elgondolkozva hallgat, ami lehetőséget nyújt, hogy szórakozottan második cigarettára gyújtsak. A főnök nem dohányzik, és nem nagyon szereti, ha telefüstölik a dolgozószobáját.

− Úgy gondolom, hogy idáig helyesen húztad meg a lehetőségek körét − bólint az ezredes, miután elhallgattam. − De mégse feledkezzél meg arról, hogy a megfejtés talán kívül van ezen a körön.

− Természetesen − mondom, és indulni akarok.

Az ezredes egy mozdulattal megállít.

− Mást is figyelembe kell venned: arra van szükség, hogy a lehető leggyorsabban cselekedjünk. Tudod, Antonov, hogy jó munkaerőnek tartalak, és nem szoktam beleavatkozni a dolgaidba, annak ellenére, hogy néha túlzott elbizakodottságot tanúsítasz, és bizonyos… talán nevezzük úgy, sajátságos módszereket alkalmazol a nyomozásban. Ezúttal azonban, az esemény rendkívüli, és ezt figyelembe kell venned. Egy külföldi állampolgár haláláról, − talán erőszakos haláláról van szó. Nálunk ilyesmi, ahogy tudod, eddig nem fordult elő, és ez az adott esemény jó ürügyet szolgáltathat az ellenséges propaganda számára. Azzal, hogy Aszenov bolgár származású, az emigránsközpontok jól tudnak majd manipulálni. Egyszóval a bűntényt politikai gyilkosságnak fogják beállítani. Éppen ezért van szükség gyors cselekvésre, persze vigyázz, nehogy a sietség felborítsa a nyomozás helyes menetét.

− Értettem − mondom, és felállok.

Hát újból itt vagyok a zöld dosszié fölé hajolva, mert a sietség az sietség, de a nyomozás mégsem lóverseny. A zöld dossziéban levő dokumentumok főleg kihallgatási jegyzőkönyvek, melyek Magda Koeva életrajzából villantanak fel epizódokat.

Ez a kislány nyilvánvalóan egy sor emberrel tett jót, csak éppen önmagával nem. Gyakran és válogatás nélkül létesített kapcsolatot külföldiekkel, készpénzben vagy természetben való fizetés ellenében − blúzok, fehérnemű, kozmetikai szerek. Figyelmeztetések s ünnepélyes fogadalmak arról, hogy dolgozni fog. És még néhány apróság ebben a szellemben. A legutolsó adatok másfél évvel ez előttről származnak.

Reméljük, hogy Magda viselkedése azóta megváltozott.

− Ilyen remények töltenek el, de mindenesetre a jegyzőkönyvből kiírok néhány nevet. Aztán intézkedem, hogy hozzanak egy másik dossziét, amely éppen az egyik kiválasztott névvel kapcsolatos.

Már a második dossziét is befejeztem, amikor belép a hadnagy, és közli, hogy valamilyen Penev várakozik rám. Egy kissé összpontosítanom kell ahhoz, hogy eszembe jusson: Penev Monjo és. Szpasz lakótársa, és én magam rendeltem be két órával ezelőtt.

Két szóval megmagyarázom a tanúnak, hogy miről van szó, és megkérem, meséljen valamit a Szpasz, Vlaev és Monjo Kirov nevezetű személyekről.

− Gengszterek! − válaszolja tömören Penev, és elhallgat, úgy gondolva, hogy eleget tett a felszólításnak.

− Pontosan mire gondol?

− Hiszen már mondtam önnek. Gengszterek! Az ember egyszerűen le sem hunyhatja tőlük a szemét. Szünet nélkül bőgetik a magnetofont, üvöltenek, énekelnek, késő estig.

− És még mit csinálnak?

− Hát ez nem elég? Én dolgozó ember vagyok. Ráadásul könyvelő. Koncentrálnom kell. Ha eltévesztek egy számot − a rács mögé kerülhetek. Aztán egy ilyen álmatlan éjszaka után…

− Tökéletesen megértem − szakítom félbe −, és miből élnek ezek ketten? Mivel foglalkoznak? Kikkel tartanak kapcsolatot?:

− Hogy kikkel? A hozzájuk hasonló élősdiekkel. Fel szokott, járni egy Filipnek nevezett művész, de hogy valójában mennyire művész, az ördög tudja. Meg különféle csajokat visznek föl… Szpasz is meg Szimeon is állítólag jogot hallgatnak, de hogyan és mikor tanulnak, annak egyedül isten a megmondhatója… Szpasz az anyjától sírja ki a pénzt, Szimeonnak meg vidékről küldik a szülei. Az apja, azt mondják, rendes ember, valamilyen nagyfőnök, de hát még egyszer sem jutott eszébe felugrani, hogy megnézze, mire költi a fiacskája a pénzt…

Penev ebben a szellemben folytatja, miközben minden egyes mondatába belekeveri, az istent meg az ördögöt, amíg legvégül figyelmét a tegnap estére irányítom.

− Tegnap már délután beszívtak. Az igazat megvallva, ez a Szpasz nem kedveli annyira az ivást, no de ezzel szemben Monjo három helyett iszik. Természetesen, legelőször is bekapcsolták a magnetofont, és persze olyan hangosra állították, hogy az ember megsüketült tőle. Valamilyen brazil dallamot hallgatnak folyton, hogy nem unják meg, azt csak az isten érti. Én már szinte minden taktusát ismerem, még álmomban is zsong a fejem tőle. Ők pedig…

− Tökéletesen megértem, és aztán?

− Aztán, amikor elunták a magnózást, bekapcsolták a rádiót.

− Hány órakor?

− Nyolc körül… Mindenesetre a krónika előtt.

− Tehát Szófiát hallgatták?

− Igen. Aztán tizenegykor másik adóra tekerték.

− Honnan tudja, hogy tizenegykor?

− Onnan, hogy én is hallgattam a rádiót, és amíg a Szófia egyet hallgatták, addig nem zavart. De tizenegykor, pont a tánczenei adás kezdetén…

− Mikor hagyták abba?

− Mint mindig, a korai órákban. Kettő körül.

− Járt náluk valaki ez idő tájt?

− Senki.

− Senki, vagy nem vette észre, hogy járt ott valaki?

− Senki − csökönyösködik Penev. − A bejárati ajtó mellett van a szobám, így mindent hallok.

− És kettőjük közül nem hagyta el valaki a lakást?

− Nem vettem észre.

− Nem vette észre, vagy nem hagyták el?

− Nem vettem észre − csökönyösködik ismét Penev −, mert ennek a Szpasznak, isten tudja, miért, az a szokása, hogy az ablakon mászik ki, és ha az ablakon megy ki, azt nem vehetem észre. Földszinti lakás, tudja, és ennek a gengszternek az a mániája, hogy az ablakon át ugrik ki az udvarra.

− Valami mást nem vett észre, vagy nem hallott?

− Mi mást hallhattam volna abban a hangzavarban… Jó, hogy hívatott. Mi annak a módja, hogy ezekkel a gengszterekkel szemben intézkedéseket foganatosítsanak?

Megmagyarázom a polgártársnak, hogy az ilyen jellegű kérdésekkel nem a mi ügyosztályunk foglalkozik, és kikísérem az ajtóig. Aztán az órámra pillantok, megadom az utolsó telefonutasítást, és újból a nagyvilág felé irányítom lépteim.

Az asszony, aki rövid, de energikus csengetésemre megjelenik, bizonyára egyidős Gelevával, ám, sajnos, semmi sincs benne az érett csábító magabiztos tartásából. Azt mondják, az ember életkorát az ütőerek állapota határozza meg. Én azonban úgy vélem, ez inkább az önbizalom mértékétől függ.

Hervadt arc, riadt tekintet, ritkás, seszínű haj meg valamilyen meghatározatlan illat, amelyben parfüm, kámfor és valeriána szaga keveredik.

Szolgálati igazolványom csak fokozza tekintete riadtságát:

− Szpasz miatt jött? Épp most ment el. Csak nem csinált már megint valami szamárságot?

− Fogalmam sincs róla − dörmögöm. − Ez csak most fog kiderülni.

− Ne felejtse el, hogy Szpasz nagyszerű fiú, csak egy kicsit ideges, és néha nem bír uralkodni magán… De hát ebben az apja a ludas, az a…

− Ne izgassa fel magát − nyugtatgatom. − Én tulajdonképpen elsősorban Szimeon miatt jöttem.

Az asszony, az ajkába harap, későn jött rá, hogy ha Szimeont keresem, akkor talán nem is kellett volna Szpaszról szólnia. Aztán észbe kap, ellép, hogy utat engedjen, közben egy fáradjon be-félét mormol, s becsukja mögöttem az ajtót. Az előszoba sötét és a belezsúfolt bútorok miatt szűk is. A szoba, amelybe némi udvarias kopogás után jutok, világos, de nem sokkal barátságosabb. Az a vézna fiatalember, aki fogad, úgyszintén nem különösebben vonzó: nyúzott, szeplős arc, a haj szalmasárga, rövidre vágott, s olyan kócos, mintha sohasem látott volna fésűt.

− Szimeon Kirovhoz van szerencsém?

A szalmafejű bólint, miközben álmos, savós szemével kérdően néz rám. Megmutatom az igazolványom, és a kérdés kihuny a pupillájában, s helyét zavart nyugtalanság veszi át.

− Tessék… és elnézést kérek a rendetlenségért… legénylakás, hiszen tudja…

Kétségbeesett mozdulatot tesz, mintha rendet akarna rakni, pedig ha belefognánk, legalább egy munkanap rámenne. A fekvőhelynek szolgáló két heverő felgöngyölt takaróval, gyűrött párnákkal, a székeken szétszórt ruhadarabok, üres üvegek és könyvek szanaszét a padlón, poharakkal, hamutartókkal és csikkekkel teli asztal, magnetofon és magnótekercsek − mindez csak kis része annak, amit futó pillantással észreveszek. Ha az ember itt tárgyi bizonyíték után kutatna, biztos, hogy nem egy, hanem tíz pár koszos zoknit, találhatna.

Félreteszem az egyik heverőre hajított pulóvert, leülök és rágyújtok. Monjo a szemközti heverőre telepszik, és szintén cigarettára gyújt, nyilván abban reménykedve, hogy a füst majd elleplezi zavarát.

A széles ablakon keresztül, melyet legutoljára alighanem jóval a nemzetközi nőnap előtt mostak meg, kietlen udvar, egy alig kihajtott magas diófa, korhadt fakerítés, és azon túl a szemközti épület romos tűzfala látszik. A nap elbújt az épület mögött, s ettől az udvar látképe még nyomasztóbb és porosabb.

− Miért nem takarít ki? − kérdem, hogy mondjak valamit.

− Nincs hozzá erőm − húzza bágyadt mosolyra száját Monjo.

A fiatalember orra és felső ajka idegesen megrándul, mintha egy láthatatlan, szemtelen legyet akarna elűzni onnan.

− Talán nem érzi jól magát?

− Enyhe részegség − válaszolja szerényen Kirov.

− És brazil dallamok − egészítem ki. − Nem hallhatnám azt a brazil dallamot?

− Természetesen, miért ne − élénkül fel Monjo, és feláll, mert ürügyet talált a kényelmetlen beszélgetés elodázására.

Bekapcsolja a magnetofont, felteszi az orsót, remegő, de gyakorlott kézzel fűzi be a szalagot, és elindítja. A szoba zengeni kezd a szamba energikus ritmusától. Ha nem üvöltene ennyire, nem is lenne rossz.

− Ha lehetne, halkabban − kérem − egyáltalán ne úgy, ahogy tegnap csinálták.

− Aha, a társbérlő küldte magát − kap észbe Monjo.

Lehalkítja a számot, és ismét leül a heverőre. A szamba kreol szépségekről és egzotikus tengerekről sóhajtozik, amennyire kivehetem a zenéjéből. Monjo orra meg ajka ismét megrándul, mintha a légy csiklandozásától akarna szabadulni. Egy kis titok, amely az ifjúkori mulatozások emlékéül maradt.

− Tulajdonképpen miért kedveli ennyire ez a mennydörgésszerű előadásmódot? − kérdezem.

− Ez Szpasz gyöngéje, bár idővel én is megszoktam. Szpasz szerint minél hangosabb valami, annál meggyőzőbb.

− Aha! És miért ezt a szambát választották nemzeti himnuszuknak?

− Véletlenül akadtunk rá. A mi törzshelyünk a Brazília eszpresszó, s amikor felfedeztük ezt a brazil szambát, elhatároztuk, hogy ez lesz a slágerünk. Sőt, Szpasz egymás után nyolcszor vette fel a szalagra, hogy ne kelljen állandóan visszatekerni.

− Agyafúrt megoldás − ismerem el. − Most mesélje el, hogyan kezdődött, és hogyan zajlott le a tegnap esti mulatozás.

− Nem volt benne semmi különös. Mint mindig. Azzal a különbséggel, hogy kis létszámban voltunk jelen. A Brazíliában kellett volna találkoznunk, de Szpasz elhívott, hogy otthonosan iszogassunk.

− Ő hívta el magát?

− Pontosan. Éppen akkor kapott két üveg hazai szilvapálinkát, és ezért javasolta, hogy téblábolás helyett inkább otthon iszogassunk.

A szamba éles befejező akkorddal véget ér, azonban rögtön újrakezdődik. Nyolcszor egymás után. Isten, segíts!

− S mi lett azzal a két üveggel?

− Hát megittuk. A két félliteres üveg nem sok kettőnknek. Noha, tulajdonképpen, inkább én fogyasztottam. Az egyik üvegben még maradt néhány korty ital, de az előbb gyógyító célzattal kiszürcsöltem.

− Sajnálom − mondom. − Nyilván jó pálinka volt…

− Á, semmi különös − válaszolja Monjo, miközben szemét az asztalon levő üvegen jártatja.

Fogom az egyik üveget, csak úgy unalomból kihúzom a dugót, és beleszagolok.

− Valóban − ismerem el −, semmi különös. Kommersz ital.

Eloltom a cigarettámat, ránézek az órára, s közben arra gondolok, hogy ideje lenne indulnom, de megkérdezem:

− És tulajdonképpen mikor ért véget a mulatság?

− Á, nem tudom pontosan megmondani önnek − mosolyodik el zavartan Monjo. − Elvesztettem az időérzékemet. Tudja, ez nálam gyakorta előfordul. Egy ideig mindenre emlékszem, aztán hirtelen sötét ködbe vész az egész.

− Előfordul − bólintok. − S mi az a legutolsó dolog, amire emlékszik, mielőtt még magára telepedett volna a sötét köd? És körülbelül hány órakor történt?

− Nem tudnám pontosan megmondani dörmögi Szimeon, s közben újra megrándul az orra meg a felső ajka, mintha a láthatatlan légytől akarna szabadulni. − Elvesztettem az időérzékemet. Beszélgettünk, szólt a zene, aztán megint beszélgettünk, megint zene − folyvást ugyanez ment. Nem tudom megállapítani.

− Ide figyeljen, Kirov: van magának időérzéke, és én nyomatékosán kérem, hogy használja, mert jelen esetben nem a szomszéd panaszáról van szó, hanem annál jóval komolyabb dologról.

Röviden ismertetem az Aszenovval történteket, közben félszemmel figyelem a fiú reagálását. A láthatatlan légy kergetése szaporább lesz, savószínű szeme meglepetten pislog.

− Szóval − összegezem −, próbáljon meg visszaemlékezni. Szólt a rádió, s olyan hangerővel, hogy még a halottak is felébredtek tőle. Sajnos, nem az a hulla, aki minket érdekel. Hallgatták a híreket, a tánczenei közvetítést és a prózai műsorokat − ha van ennél pontosabb fogódzó, megeszem a sapkám!

Monjo hosszúkás arca az erőltetett gondolkodástól még jobban megnyúlik. Csak az a kérdés, hogy mi rejtőzik az erőfeszítés mögött visszaérő emlékezési szándék, segítőkészség vagy beugratás.

− Azt hiszem, hogy többnyire külföldi adókat hallgattunk − szüli meg a hazugságát nagy sokára Monjo. − Monté-Carlót, Luxemburgot vagy valamelyik másik nyugati adót.

− Hazudik − felelem nyugodtan −, s méghozzá olyan ostoba módon, ahogy az méltatlan egy jogászhoz. Ne felejtse el, hogy önökön kívül a szomszéd is hallotta a rádiót Monjo beharapja az ajkát, rájött, hogy melléfogott.

− Bocsásson meg − mondja −, de még annyira zavaros a fejem.

− Elfogadom − tegye rendbe a gondolatait, megvárom, csak ne feledkezzen meg arról, hogy nem szórakozni jöttem ide, és mostantól kezdve felelősséggel tartozik a tanúvallomásáért. Nem tudom, felfogta-e, hogy gyilkosságról van szó.

− Ha jól emlékszem, utoljára a fél tizenegyes híreket hallottam…

− Úgy emlékszik, vagy biztos benne?

− Tulajdonképpen biztos vagyok benne. Mindenesetre az éjféli híreket már nem hallottam. Az utolsó, amire emlékszem, valami dzsesszműsor volt… Emlékszem rá, mert mondtam is Szpasznak, hogy annak, aki dzsesszről beszél, fogalma sincs erről a dologról…

− És mikor és miért váltottak át a magnetofonról a rádióra? Ráadásul erről a szép brazil dallamról…

Ez a szép dallam mellesleg mondva továbbra is csökönyösen kitart, immár ötször vagy hatszor hangzott el, és megdermedek arra a gondolatra, hogy hetekig zsongani fog tőle a fejem.

− Azt hiszem, nyolc körül kapcsoltuk be a rádiót, nem emlékszem rá pontosan, de arra emlékszem, hogy Szpasz meg akarta hallgatni a híreket.

− És aztán?

− Aztán nyitva hagytuk. Megfeledkeztünk róla.

− Rendben − bólintok −, nem akarom tovább fárasztani, nyilván tanulnia kell… Ha nem csalódom, már vége van a félévnek.

− Tulajdonképpen a félévet régen befejeztem, sőt ismételten be is iratkoztam − dörmögi zavartan Monjo −, csak az a baj, hogy a vizsgák nem mennek…

− Valóban? − kérdezem együttérzően.− Ennyi ivás, és mégsem megy?

− Ez is hozzátartozik a nyomozáshoz? − sértődik meg hirtelen az ifjú, és felső ajka erőteljesen megrándul.

− Bocsásson meg a kitérőért − dünnyögöm, és felállók. − De elnézem, hogyan élnek önök, és arra gondolok, hogy másképpen is élhetnének.

− Köszönöm a részvétét. Csak tudja, elvből utálom, ha mások tanácsot adnak.

Na nézd csak! Milyen harcias ez a szalmahajú.

Monjo rám néz savószínű szemével, amely egyszerre hideggé és ellenségessé vált, és megmagyarázza:

− Az ember mindig csinálja az ellenkezőjét annak, amit mások javasolnak, s akkor nem fog tévedni. Ez az én alapelvem. Azért, mert mindenki a saját érdekét nézi, és nem a másét.

− Nyilván éles szemmel ügyel saját érdekére − mondom. − Annyira élesen, hogy arról is megfeledkezik, hogy néha különböző emberek érdekei meg is egyezhetnek…

− Ha egybeesnek, annál jobb! − válaszolja Monjo kissé megenyhülve.

− Attól függ, hogy milyen az az egyezés. Ügyeljen arra, hogy az érdekei ne a bűnözőkéivel egyezzenek meg.

− Nem vagyok bűnöző! − viszi fel a hangját a szalmahajú.

− Elhiszem. Különben nem folytattam volna le ezt a beszélgetést. De most nem az a kérdés, hogy micsoda ön most, hanem mi válhat önből? Az emberek változnak, egyesek kiemelkednek, mások lesüllyednek.

− Nagyon érdekes − próbálkozik szellemeskedni Monjo.

− Nem töltheti az egész életét ilyen állapotban és ebben a szobában… azzal, hogy pálinkát tölt magába, meg brazil melódiákat hallgat… Vagy magától szakít ezzel, és megtalálja helyét az életben, vagy pedig szemétre kerül. Nem lehet a végtelenségig félévet ismételni.

− Ez az én gondom − mormolja a fiatalember.

− Eddig az öné, de rövid időn belül megszűnik az ön kizárólagos gondja lenni. Használja ki az alkalmat, amíg maga hozhatja meg a döntést. Ez sokkal becsületesebb és tisztességesebb dolog. Különben mások döntenek majd maga helyett.

Utolsó szavaim kissé fenyegetőbbre sikerültek a kelleténél, talán azért, mert a brazil melódiának váratlanul vége szakadt.

Monjo kedvetlenül és gondterhelten néz rám, közben nyilván azt fontolgatja, hogyan válaszoljon. Nekem azonban nincs szükségem a válaszára. Ezért könnyedén biccentett, és távozom.

Kinn már alkonyodik, amikor elhagyom a két brazil otthonát, mert közben két-három szomszédos lakásban is tájékozódtam. Alkonyodik, azonban a munkám még nem fejeződött be, hátramaradt a mára kitűzött utolsó találkozó.

Felszállok a trolira, hogy az Iztok lakótelep új házsorai felé vigyen. Miután elhallgatom az unalmas, de sok író áltál kedvelt leírásokat utcákról és lépcsőházakról, csak annyit említek, hogy az a helyiség, amelybe jutok, Monjo rendetlen és piszkos lakásának szerencsés ellentéte. Tágas műterem, faltól falig szőnyeg, a berendezés tetszetős és nem túlzsúfolt, világos falak, néhány művészi lámpával, két zöld festmény, melyekről tájékozatlanságom miatt nem kívánok szólni, valamint egy rajzokkal borított széles asztal a sarokban − ennyi főbb vonalaiban a csendélet.

Ami pedig az élő alakokat illeti, első helyen a főbérlőt, a harmincöt éves, nőtlen és büntetlen előéletű építészt, Marin Manevet másodszor a huszonnégy éves, hasonlóképpen büntetlen s a már említett Manev menyasszonyaként bemutatott egyetemi hallgatót, Dóra Denevát kell említenünk.

A házigazda székkel kínál, ő maga Dóra mellé ül a díványra, és mivel már értesült a foglalkozásomról, kérdő tekintetet vet rám.

− Kellemes a berendezés − jegyzem meg nyájasan, mintha nem fogtam volna fel a néma kérdést.

− Hát nagy vonalakban igen. − bólint a házigazda, megértvén, hogy a beszélgetésünk nem nélkülözheti a bevezetést. − Én ellene vagyok a sokszobás lakásnak. Az emberek gyakran sok szobára vágynak, anélkül hogy tudnák, mit kezdjenek velük. Az ember általában ideje javát egyetlen szobában tölti, tehát az a fontos, hogy ez elég tágas és kényelmes legyen… Egy lakályos, széles nappali és egy háló. Kell ennél több?

− Tökéletesen igaza van − értek egyet. − Csak az a baj, hogy amikor jönnek a gyerekek, megváltozik a helyzet..

− Ezen kívül van itt még más helyiség is − szól közbe Dóra. − Szóval, ha négyszemközt kell beszélniük, akár ki is mehetek.

Nyilván sajátosan értelmezte azt az általános témát, amit a beszélgetésünkben érintettem, de aligha akar igazán kimenni a műteremből.

− Legyen nyugodt − közlöm −, nem titkos tárgyalást kívánok folytatni. Néhány közhelyszerű kérdésről van szó csupán.

Ezután röviden ismertetem a vizitelésem indokául szolgáló kellemetlenséget. Manev összevont szemöldökkel hallgat. Magas, jókötésű férfi, mozgása magabiztos, lendületes, s ez enyhe ellentétben áll halk, kissé tompa hangjával.

Dóra arcáról sem sugárzik a nyájasság, valami meghatározhatatlan árnyék borul erre a szép arcra, valamiféle zárkózottság rejtőzködik a sötét szempárban és az ajak ívelésében.

− Őszintén szólva, Filipnek ez a cselekedete meglep − jegyzi meg Manev, miután befejeztem. − A fivérem viselkedése nem minden vonatkozásban kifogástalan, de eddig sohasem okozott botrányt.

− Kérem, hogy a jelen esetben vonatkoztasson el attól, hogy Filip az ön fivére.

− Éppen ezt teszem − válaszolja kissé élesebben Manev, anélkül hogy emelné a hangját.

− Filip épp az az ember, aki nagyon ad a jó modorra.

A házigazda Dórára tekint, mintha a menyasszonyától várná szavai megerősítését. De Dóra közönyös arccal ül. Egyáltalán, úgy hallgatja a beszélgetést, mintha mindeznem is érintené, azonban ez az álarc rosszul álcázza feszült figyelmét.

− A szavai kissé kétértelműén hangzanak − mormolom. − Az ember azt gondolhatná, hogy Filip az az ember, aki inkább a cselekedetének látszatára, mintsem lényegére ügyel.

Manev nem válaszol, amiből arra lehet következtetni, hogy helyesen állapítottam meg.

− Egyáltalán, futólagos tájékozódásomból az derül ki, hogy fivére nem folytat mintaszerű életmódot.

−, Mindenkinek megvan a maga tragédiája… − jegyzi meg kitérően Manev.

− Való igaz! Az ember tervez… no de ezek általánosságok. Engem pedig a konkrét dolgok érdekelnek. A fivére korábban, ha nem tévedek, önnél lakott?

Manev bólint. Tekintetét céltalanul és fáradtan szegezi a távolba, aztán újból felém fordítja.

− S miért költözött el?

− Hát… Apró nézeteltérések miatt. Tulajdonképpen az alapvető ok az volt, hogy Dóra hozzám költözött. A lakás, mint láthatja, csak két ember számára elegendő.

Ismét a menyasszonyához fordul, mintegy szagainak megerősítése végett, a lány azonban továbbra is közömbösen hallgat.

− Ön nemrég bejelentette, hogy eltűnt a kocsija, aztán két nappal később visszavonta a feljelentést. Volt valami köze ehhez a fivérének?

− Nem hiszem − válaszolja szinte magabiztosan Manev. − Egyszerűen két nap múlva ugyanott találtam meg a kocsimat, ahonnan eltűnt. Nyilván néhány suhanc vitte el, hogy kissé furikázzon vele.

Manev újból a messzeségbe fúrja a szemét, mintha másra gondolna.

− Ebben az esetben nem marad más, mint hogy megköszönjem a felvilágosítást − fejezem be, s felállok a székről.

Vendéglátóm szintén felemelkedik, s úgy néz rám, mintha azt akarná mondani: Hiába vártad, hogy majd befeketítem az öcsémet. Dóra is feláll, mintha felébredne dermedtségéből, és mindketten, kikísérnek az ajtóig.

− Lehet, hogy még találkozunk − mosolyodom el. − Nem szeretek az embereknek a terhére lenni, de jelen esetben maga a hibás.

Elindulok, miközben arra gondolok, hogy néhány ember esetében eredményesebb a kihallgatás a hivatali helyiség rideg légkörében, mint kellemes otthoni környezetben. Manevnak persze mentségéül szolgál, hogy a testvéréről van szó. Azonban annak a kicsikének… de hát, amint az építész úr mondotta: mindenkinek megvan a maga tragédiája.

Annak ellenére, hogy fontolgatom a hivatali helyiségben lefolytatott tanúkihallgatás előnyeit, meg annak ellenére, hogy néhány kollégám gúnyosan díjbeszedőnek nevez örökös járkálásom miatt, a következő reggelen újból elindulok a golgotán. Azért, mert miképp hasonló esetekben, már megjegyeztem, a díjbeszedésnek is vannak előnyei, amelyek messze felülmúlják a cipőtalpalásra fordított összeg okozta kárt.

Hiszen az ember nemcsak információt gyűjt be, hanem a berendezésről, a környezetről alkotott benyomásokat is magába gyűjti.

Liza Taneva nyit ajtót, azaz tévedés, a kérdéses hölgyet már nem hívják Tanevának, hanem Sztefanovának, s a gyermektelenségi adó sem nyomasztja már sokáig, amennyire gömbölyödő alakjából megítélhetem. Gépies mozdulattál megmutatom az igazolványomat, s így az ajtó kinyílik annyira, hogy belépést biztosít a lakásba.

− Bocsásson meg, de éppen takarítottam szabadkozik Liza, s menet közben leveszi a kötényét, és az előszoba sarkában hagyja a tollseprűt. Ugye ismerik ezeket a tollseprűket, amelyek inkább felverik, s nem pedig letörlik a port? No de, ne bocsátkozzunk részletekbe.

A háziasszony az elmaradhatatlan nagy a rendetlenség, még hiányos a berendezés ismételgetésével vezet be a világos hallba, amire én úgyszintén elmaradhatatlan kifejezésekkel válaszolok: ellenkezőleg, ellenkezőleg, előttünk az élet. Aztán leülök, és engedélyt kérek, hogy rágyújtsak.

− Csak gyújtson rá − von vállat a háziasszony. − Ha nincs hozzá akaratereje, hogy lemondjon róla… A férjem szintén dohányzott, de én leszoktattam. S el sem tudná képzelni, hogy milyen jól érzi magát azóta.

− Irigylem − dörmögöm, miközben megpróbálom leplezni a szerencsétlen flótás iránti együttérzésemet. Nem elég, hogy ilyen parancsnoka van az embernek otthon, még mindennek tetejében egy cigarettát sem szívhat el jóízűen. Még jó, hogy egyesek ezeket a dolgokat családi boldogságként értelmezik.

Rágyújtok, s hogy ne zavarja a füst a hölgyet, jól letüdőzöm, hogy lehetőleg minden füst bennem maradjon.

− Néhány ismerőse után szeretnék érdeklődni. Pontosabban a Brazília-beli fiúk érdekelnének.

− Ja, azok? Kérem, ne beszéljen róluk, már, el is felejtettem őket − válaszolja Liza.

− Monjót is?

− Legelőször Monjót felejtettem el. Habár talán ő volt a legrendesebb közülük. No de, istenem, nem volt semmi akaratereje.

− Nem szokott le a dohányzásról, ugye?

− A dohányzásról? − karba font kézzel megvetően végigmér. − Nála nem a dohányzás volt a lényeg, hanem hogy nem törődött a jövőjével. Azon sem csodálkoznék, ha alkoholistává válna.

− Úton van afelé. Na és a többiek?

− A többiekről nem állíthatom, hogy túlzásba viszik.

− Na de épp az imént említette, hogy mégiscsak Monjo volt közülük a legrendesebb.

− No igen, mert ő nem romlott. Filip és Szpasz nem iszik, de mindkettő velejéig romlott.

− Valóban?

− Úgy bizony. Szpasz, amint megismerkedik egy lánnyal, rögtön átpasszolja Filipnek, mivel őt nem nagyon érdekli a szebbik nem. Annál inkább a bunyózás meg a kocsik.

− Na és Magda?

− Magda is ugyanolyan romlott, mint ők. Ha Filip akarja, elmegy az első jöttmenttel. Gondolkozás nélkül elmegy, csak azért, hogy bizonyítsa a vagányságát.

− És a másik lány?

− Ő meg az elnyomott kislányt játszotta meg. Megmártóznak a fertőben, aztán adják a megalázottat és megszomorítottat.

− Világos − bólintok. − Na és egyébként?

− Hát mi lenne egyébként: lődörgés, semmittevés s nagy dumák. Különösen a mi filozófusunk, Monjo beszél. Dumálni, azt tud. Az élet mint értelmetlenség… A fejlődés mint az öngyilkosság felé vezető mozgás… − Liza fennkölten sorolja el ezeket a gondolatokat, közben Monjo hangját próbálja utánozni. − Kívülről tudom a szólamait. Hát akkor legyél öngyilkos, mondtam neki, és hagyjál engem békén, te süket fajankó. Pontosan ezt mondtam neki, s többet nem tettem be a lábam a Brazíliába. És meg kell vallanom önnek, hogy már valóban, elfelejtettem őket…

− Elhiszem, s nagyon sajnálom, hogy emlékeztetnem kell ezekre a dolgokra, de nincs mit tenni, így kívánja a kötelesség. S mi volt az a história Aszenovval?

− Merő ostobaság. Mint minden cselekedetük.

Filip fejébe vette, hogy Magdát Aszenovhoz adja. És ne felejtsd el − mondta −, hogy nekem köszönheted a szerencsédet, vagyis úgy értve, ha kijutsz Münchenbe, ne felejts el meghívni vendégségbe…

− Ezt mondta?

− Hát ezt nem mondta, de ezt értette. Filip nem olyan ember volt, aki kereken megmondja a dolgokat.

− Hát aztán?

− Semmi különös. Magda járni kezdett Aszenovval, számított is neki, hogy kivel jár, ha leesik egy-két pulóver…

− Aztán?

− Nem tudom, mi volt aztán. Én épp akkortájt szedtem a sátorfámat, s többé nem tettem be a lábam a Brazíliába.

− Helyesen cselekedett. Bár úgy hallottam, hogy jó ott a kávé.

− Jaj, de szégyellem magam, megkínálhatom egy kávéval? − eszmél fel hirtelen Liza, nyilván célzásnak értelmezve a megjegyzésemet.

− Ó, nem, köszönöm, szíves engedelmével már indulnék is.

A háziasszony kikísér az ajtóig, közben büszkén hordozza gömbölyödő hasát. Bájos asszonyka, született tehetsége van a háziasszonyi, az anyai és a parancsnoki teendőkhöz. Furcsállom, hogyan keveredhetett abba a naplopó társaságba. Nyilván férjet keresett.

− Eljön még? − kérdi elővigyázatosan Liza, amikor kikísér.

− Nem hinném. Miért?

− Nincs ellene semmi kifogásom, de ugye, megérti, hogy nem szeretném, ha a férjem előtt kellene beszélnem ezekről a dolgokról.

− Legyen nyugodt − mondom. − S ügyeljen arra, nehogy újból rászokjon a dohányzásra.

− Amiatt ne aggódjék − mosolyodik el öntelten Liza.

A következő látogatásom célja egy padlás.

Azért mert padlásnak neveztem, nehogy valamilyen romos, pókhálós helyiséget képzeljenek el. Tulajdonképpen lehet, hogy a kérdéses padlás először valóban hasonló látványt nyújtott, de ez az időszak már rég a múlté. Tágas helyiség, frissen festett falak, tükörfényes padló, a szomszéd háztetőkre nyíló széles ablak és régi, de jó karban levő bútorzat. Kék-fehér mintás, vidám függönyök. A falon a chilloni börtönt ábrázoló lenyomat, amely olyan nagyszerű és olyan vonzó, hogy az embernek kedve lenne ott raboskodni. Egy cserépben üde kúszónövény, amely zöld levélzetével az egyik falat egészen beborítja.

Az öregember aki a padlástérbe vezet, aprócska, de inas és mozgékony, az a fajta ember, aki addig él, amíg rá nem unnak a hozzátartozói, bocsánat, azaz olyasfajta, aki megéri a késői öregkort. Ahogy így lenézek a házigazdára, hirtelen nem tudok magyarázatot adni magamnak, hogyan ölelhette át Geleva polgártársnő termetes alakját. Még az a szerencse, hogy nem ez a legfontosabb kérdés, amely most foglalkoztat.

− Szépen berendezkedett − eresztem meg az egyik ügyeletes közhelyemet, miközben elhelyezkedem a felkínált karosszékben.

Igazi élvezet ez a karosszék. Egyszerűen érzi az ember, hogy szívja magába a fáradtságát, megkönnyebbültséggel eresztem el magam, és igencsak meg kell feszítenem az akarati idegközpontokat, hogy ne ragadjon magával a bódító szundikálás. Nincs ebben semmi csodálatra méltó, a bútor, miként említettem, régimódi.

− Igen, valóban nagyon kellemes önnél ismétlem a szokványos kifejezésemet új változatban.

− Hát mi más marad egy öregember számara, minthogy meghúzódjék az otthonában válaszolja Licsev, inkább riadtan, mintsem dicséretemtől örvendezve.

A házigazda, úgy látszik, olyan ember, aki, ha dicsérik, arra gondol, hogy feltétlenül a kárát akarják. Cigarettára gyújtok, az öregember nyomban föláll, odakészíti a hamutálcát, és mellettem a falon felkattint egy kapcsolót. Halk zúgás hallatszik, és meglepetésemre, mivel az előbb nem fedeztem fel, a cigarettafüst lágyan áramlik a falon levő kis nyílás felé.

− Így annyit szívhat, amennyit csak akar, anélkül hogy füst lenne a szobában − magyarázza Licsev. És rögtön öntelten hozzáteszi:

− Az én találmányom. A porszívó elvén működik.

− Agyafúrt ötlet. Bár ha engem kérdez, egy szellőztetés ugyanezt eredményezi.

− No de télen! Ha egyszer kinyitom az ablakot, újra begyújthatok a kályhába. Az én nyugdíjam mellett az embernek mindennel számolnia kell.

− Valóban − ismétlem −, agyafúrt ötlet.

− Na és mit szól ehhez?

Megnyom az ágy mellett egy gombot, és a szoba másik végében a rádióból zene hangzik fel.

− Ezt is meg lehetne oldani egy konnektorral − ellenkezem elővigyázatosan.

− Na igen, de a konnektor a szoba túlsó végében van. Miért tetessek fel az ágy mellé új konnektort? Egy megszakító szerkezet, és kész! Fekszem. az ágyban, és ha kedvem tartja, bekapcsolom, ha kedvem tartja, kikapcsolom.

− Agyafúrt ötlet.

− Hát még ha a konyhámat látná… − élénkül fel még inkább a kisöreg. − Szíves-örömest, de majd később − kapcsolom be én is a megszakító készüléket. − A jelen pillanatban azt szeretném, ha a volt feleségéről mesélne valamit. Mikor járt nála utoljára?

− Ej, hát mikor is… Egy hete kell hogy legyen.

− Nem lehetne pontosabban?

− Igen, pont egy hete volt. A múlt kedden.

Jól emlékszem, mert némi pénzt kertem tőle, ő meg azt mondta: Kedden semmit sem szoktam csinálni, legkevésbé pénzt adni.

− Ühüm. S tulajdonképpen mik ezek az anyagi viszonylatok kettőjük között?

A kisöreg kérdőn, félig félénken néz rám, s úgy válaszolja:

− Hát az adósom. Azt akarta, hogy az ő nevére kerüljön a lakás, az én részemet meg készpénzben fizette volna. És öt éve egyre törleszt… Fillérenként… És mindig civakodással. Átvágott engem, de hát üsse kő. Így jár az ember, ha Öregkorban nősül…

− És mit tud Aszenovról?

− Semmi különöset, csak annyit, hogy ott szokott megszállni. Én nem avatkozom a feleségem, a volt feleségem magánéletébe.

− Most nem a feleségéről, hanem Aszenovról érdeklődöm.

− Aszenovot egyszer-kétszer láttam a volt feleségemnél, rendes, szolid embernek tartottam… Tegnap, amikor megtudtam, mi történt, mintha, villám sújtott volna le… Ki tehette ezt?

Az öreg rám mereszti apró, sárga, vizenyős szemét, mintha valóban a válaszomat várná.

− Mások is ugyanezt kérdik tőlem − felelem könnyed sóhajjal, az ezredesre gondolva. − S miről beszélgettek Aszenovval?

− Miről beszélgethetnék egy olyan emberrel, akit alig ismerek. Kérdeztem, tőle, hogy milyen ott a helyzet, meg efféléket.

− Semmi mást?

− Ugyan mi mást?

− Ön régebben vendéglős volt?

− No igen. Volt egy kis vendéglőm, egy kis lyuk.

− Aztán pincérként dolgozott.

− Úgy van.

− S van elég ismerőse a pincérek körében…

− Egy csomó embert ismerek.

− Néha azonban elfeledkezik erről a tényről. S ezzel arra késztet engem, hogy hazugságon fogjam.

Az öreg a meglepetéstől tátva maradt szájjal figyel.

− Két hónappal ezelőtt, Aszenov itt-tartózkodásakor, együtt ebédeltek a Balkán étteremben. És az az ebéd elég sokáig tartott. Borral és beszélgetésekkel fűszerezve, ami aligha meríthette ki a milyen a helyzet odaát témát. Miről folyt a beszélgetés, Licsev?

− Hát, mint minden más beszélgetés… Honnan emlékezhetnék arra, hogy mi volt két hónappal ezelőtt?

− Licsev!…

− Hát, vagyis… Kényes kérdés volt… Azért elég kellemetlen nekem.

− Kellemetlen, vagy sem, mindent tudni akarok. Mindent, hallotta?

− Hát az az egész beszélgetés az ő… Magdája körül forgott. Beleesett az emberünk, és arra gondolt, hogy feleségül veszi, annál is inkább, mert a lány a kedvében járt, úgymond, szakított korábbi társaságával, példásan élt stb. Hát az én emberem meg elhalmozta ruhával, pénzzel azért, hogy továbbra is rendesen éljen, a lány meg egyszerűen szemérmetlenül becsapta, és továbbra is azzal a söpredék bandával csellengett…

− Honnan tudja ezeket a részleteket?

− Csak azért tudom, mert Aszenov megkért arra, hogy kísérjem figyelemmel, s nyomozzak utána. Nem volt itt más ismerőse, ezért fogadott engem a bizalmába, s kért meg arra, hogy tájékozódjam, mert nem esett a feje lágyára, és biztos akart lenni a dolgában, mielőtt valami komolyabbra határozza el magát.

− Mikor bízta meg önt ezzel a feladattal?

− Még az első alkalommal.

− És az étteremben, az ebédnél beszámolt neki, ugye?

− Nem volt az beszámoló… Elmondtam egyet s mást, amit megtudtam.

− És mit kapott szívességéért cserébe?

Az öreg méltóságteljesen fölveti kopasz fejét. − Hát minek képzel engem? Csak nem vagyok magánnyomozó? Szívességet tettem neki, megvendégelt − ennyi az egész.

− Tehát, ezért esett kútba a házasság?

− Hát ki az a bolond, aki elvesz egy riherongyot? Hát az én volt feleségemet sem nevezhettem apácának, de legalább a külszínre adott. De ez… Közbe kellett avatkoznom, hogy megmentsem azt az embert…

− Megmentette őt, de csak a kisebbik bajtól − mondom, miközben felállok.

Licsev az értetlenségtől újból eltátja a száját.

− Akarom mondani, ha létrejött volna a házasság, lehet, hogy nem következik be a gyilkosság − magyarázom, s elindulok a kijárat felé.

Ebédtájban érkezem meg a hivatalba. Az ajtóban Dóra Denevába ütközöm.

− Örülök, hogy saját elhatározásából jött dörmögöm, amikor belépünk a dolgozószobámba, hogy kedvező hangulatot teremtsek.

Dóra leül a székre, még mindig liheg a lépcsőmászástól, s anélkül hogy rám nézne, azt válaszolja:

− A kezdeményezés tulajdonképpen öntől ered.

− Mire gondol?

− Hát a tegnap esti célzására, hogy újból eljön. Az éppen ezt célozta: arra késztetett, hogy megelőzzem önt, és magam jelentkezzem.

− Ide figyeljen, Deneva − kezdem tömören −, ha úgy döntöttem, hogy látni akarom, akkor nincs szükségem célozgatásokra. Megteszi az idézés is. Látja ezeket a cédulákat? Kitöltök egy idézést,, átadom annak az embernek, akinek az a dolga, hogy kézbesítse a megfelelő címre, aztán arra várok, hogy ön, megjelenjen a kitűzött órában. Világos?

A hangom szinte jóságos, és tudatosan nem említem, hogy a múltban elegendő számban kapott ilyen cédulákat ahhoz, hogy megismerje az egész procedúrát. A baráti hangnem azonban nem vált ki megértést.

− Hagyja ezt − legyint. − A fenyegetés teljesen világos volt.

− Honnan van önben ez a bizalmatlanság?

− Maga csak ne beszéljen bizalmatlanságról. Maguk mindnyájan tetőtől talpig bizalmatlansággal vannak átitatva.

− A foglalkozásommal jár, hogy bizalmatlan legyek − ismerem el −, de van bennem épp elég bizalom is. Magától függ, hogy melyik kezembe kapaszkodik.

− Mesebeszéd − válaszolja közömbösen Dóra. − Magát személy szerint nem ismerem, de ismerek elég sok magához hasonlót. Mindannyiukat megmérgezte a kétely. És mivel megmérgeződtek, ezért a többiek életét is megmérgezik.

− Természetesen elsősorban saját életére gondol.

− Igen, a sajátomra is.

− Másfél év óta, például, ki keseríti meg a maga életét?

− Ezzel szemben másfél évvel ezelőtt…

Nem fejezi be, azonban a hanglejtése ennél többet árul el.

− Másfél évvel ezelőtt maga mérgezte meg a hozzám hasonlók életét, s nem ők a magáét! − jegyzem meg.

− Hát nem azért kapják a fizetésüket? Miért panaszkodik?

Felállók a székről, néhány lépést teszek, hogy levezessem az ingerültségemet. Azután rátámaszkodom az íróasztalra, és nyugodtan közlöm:

− Általában nem panaszkodom. De vannak esetek, amikor olyan ellenszenves emberekkel kerülök kapcsolatba, hogy bizony alaposan elromlik a kedvem.

− Rám céloz?

− Eltalálta, de hogy befejezzem a maga ügyét, a következőt fűzöm hozzá: bizonyára azért jött, hogy megelőzze a kellemetlenséget. Valóban felkutattam a maga múltjának egynémely részletét, de ha figyelmesebb, akkor már tegnap este rájöhetett volná, hogy nem kívánom akárkivel megosztani ezeket a részleteket. Először is, ezek kizárólagosan belső használatra szolgálnak. Másodszor, a maga viselkedéséből bizonyos idő óta arra lehet következtetni, hogy a múlt valóban elmúlt. Meggyőződésével ellentétben nem az a feladatunk, hogy zavarjuk az emberek életét, mi csak akkor avatkozunk közbe, ha valaki önmagától annyira összezavarodott, hogy óhatatlan a beavatkozás. A vesztegzár, természetesen, kellemetlen körülmény, de a fertőző betegség még annál is kellemetlenebb.

Elhallgatok, és cigarettára gyújtok, várom, hogy eltávozzék a hölgy.

− Rágyújthatnék én is? − kérdezi.

− Miért ne − válaszolom, és megkínálom egy Szlancéval.

Dóra rágyújt, lopva rám néz, és színtelen hangján annyit mond:

− Bocsásson meg! Néha elfog az idegesség…

Mivel nem tartom szükségesnek a válaszadást, Dóra folytatja:

− Arra gondoltam, hogy elejthet valamit Marin előtt, és egyszerűen reszkettem ettől a gondolattól, mert tulajdonképpen Marin az egyedüli, aki elválaszt a múltamtól, és az, hogy még élek, csak neki köszönhető, meg az után az egész fertő után valóban úgy érzem, hogy új életet kezdtem….

Miközben beszél, cigarettával a kezében, rövid, szaggatott mozdulatokat tesz, mintha kurta függőleges és vízszintes vonalakat húzna. Olyasmi ez, mint Monjo ideges ajakrángása.

Aztán a keze hirtelen megdermed, és egyidejűleg a hangja is elcsuklik, egy pillanatig arra gondolok, hogy sírni fog, de szerencsére az ilyenek nem szoktak sírni, és csak azért hallgatott el, mert a gondolatai egy helyben forognak, elvesztette a fonalat.

Én úgyszintén hallgatok, miközben szórakozottan szemlélem az íróasztal előtt megdermedt, cigarettát tartó kezet. Szép, energikus kéz, jól formált, arányos ujjak. A kéz sok mindent elárul, bár nem tudom, mennyire lehet hinni ezekben a dolgokban, mert úgy látszik, mintha egy erős akaratú, derék ember kezét nézném, a dosszié azonban másról vall.

− Ne, izguljon − nyugtatom meg, bár színtelén hangjában nem fedeztem fel semmi izgalmat. − Ha idáig minden jól ment, semmi sem indokolja, hogy ezután forduljon rosszabbra a helyzet. De most engedje meg, hogy fel tegyek néhány kérdést, amelyre Marin, testvéri minőségében, megtagadhatta a választ, de amelyre magának mint derék állampolgárnak válaszolnia kell.

A derék állampolgár kitétel Dórából röpke kesernyés mosolyt vált ki, de ez csak egy pillanatig tart. Aztán bólint, és rám emeli sötét szemét:

− Rendben van, válaszolok, ha − tudok.

− Mindenekelőtt a két fivér közötti viszony érdekel.

− Sohasem voltak jó viszonyban. Legalábbis ami Filipet illeti. Tulajdonképpen Marin mindig nagylelkűen viselkedett az öccsével. Magához vette, eltartotta, amíg főiskolára járt, átengedte neki a kocsiját… De mindez inkább dühöt, mintsem hálát váltott ki Filipből… Húsz levát kell az embernek kérnie tőle, hogy tízet adjon… Hajbókolnom kell, hogy kapjak valamit… Ő a jótevő, én meg a kitartott… Ilyen kifakadásokat milliószor hallottam tőle. És ez a féltékenység vagy irigység, nem is tudom, minek nevezzem, úgy látszik, már gyermekkortól bujkált benne. Később talán még fokozódott. Marin volt a kedvenc a családban, az, okos s a tehetséges, aki aztán felnőve okos és tehetséges maradt. Ismert építész, megbízásokkal, külföldi kiküldetésekkel stb. Filip festőnek készült, bizonyára épp azért választotta a festészetet, hogy lepipálja a bátyját, hogy fölébe kerekedjen, de amikor befejezte a tanulmányait, nem sikerült befutnia, aztán emblémák meg reklámok rajzolásához fogott, hogy keressen néhány levát.

Dóra egy pillanatra elhallgat, utolsót szippant a cigarettából, és eloltja a hamutartóban.

− Filipet én abból az időből ismerem, amikor végzett, és kudarcot vallott. Néhány hónappal később következett az a veszekedés, és Filip kiköltözött a barakkba.

− Milyen barakkba?

− Van egy vityillójuk Szimeonovo határában. Ők barakknak hívják. Korábban, haláláig, ott élt az édesanyjuk.

− Hogy történt a veszekedés?

− Valami pénzen vesztek össze. De a pénz már csak az egész história betetőzése volt.

Ahogy mondtam önnek, Filip nemcsak hogy nem érzett hálát a bátyja iránt, sőt bosszantotta a másik jósága, szinte kereste az alkalmat, hogy kihozhassa a béketűrésből, hogy bizonyítsa előtte vagy maga előtt vagy mások előtt, tudom is én, nagyon bonyolult dolgok ezek, szóval, bizonyítani akarta, hogy Marin korántsem olyan jó, amilyennek mutatja magát, és ez az egész testvéri szeretet csak képmutatás… Mindez természetesen csak az én benyomásom, önnek ezt nem kell figyelembe vennie, de mivel azt akarja, hogy mindent elmeséljek…

Egy pillanatra megáll, mintha megint elvesztette volna a fonalat.

− Folytassa − bólintok. − Úgy mesélje el az eseményeket, ahogy előrajzanak az emlékezetéből, nincs miért sietnie.

− Hát azokat a dolgokat, amelyek a fejemben voltak, elmondtam. Nem maradt más hátra, mint hogy elsoroljam a tényekét. Filip akkor vitte el Marintól a kocsit, amikor éppen kedve támadt, még csak meg sem kérdezte, sőt mi több, egyszer, amikor Marin figyelmeztette, hogy szüksége lesz a kocsira, mert vidékre kell utaznia, Filip elillant a Moszkviccsal, és két napig haza sem ment. Marin akkor tette a feljelentést, de amikor kiderült, hogy Filip lógott meg a kocsival, visszavonta. A következő alkalommal Filip eladta a bátyja fényképezőgépét. Harmadszorra meg pénzt emelt el a fiókból. De a dollárügylet tette fel az egészre a koronát.

− A dollárok?

− No igen, az az összeg, amelyről beszéltem önnek.

− Nem sejtettem, hogy dollárról van szó.

− Pedig így van. Marinnak külföldre kellett utaznia, és amilyen rendszerető, még az elutazása előtti estén betette a zakója zsebébe a valutát a kiviteli engedéllyel együtt, meg az útlevelét és a repülőjegyet. Filip korán reggel felkelt, és anélkül hogy Marin azt észrevette volna, a rá jellemző arcátlansággal, titokban elemelte a dollárok felét. Nekünk persze fogalmunk sem volt a dologról. Aztán a mi jó emberünk diadalmas képpel beállított a Berlinbe − akkoriban odajárt a társaság −, és együtt elsétáltunk a Konzum-boltba, mert némi ajándékkal akart minket megörvendeztetni.

− Bőkezű legény!

− Fukarnak valóban nem nevezhető. Csakhogy ezt nem annyira bőkezűségből, mint inkább feltűnési vágyból tette. Filip már ilyen volt, javíthatatlan: mindig feltűnésre vágyott, arra, hogy mindenki hasra essen előtte… Talán onnan ered nála a hatáskeltés szenvedélye, hogy Marin miatt mindig a háttérbe szorult, talán egyszerűen ilyen a jelleme, de a lényeg ugyanaz: Filip mindig feltűnésre vágyott.

− És sikerült neki?

− Sikerült, de még mennyire. Marin ezúttal először kelt ki magából, s amikor visszajött, rögtön figyelmeztette az öccsét, hogy ha nem téríti meg a dollárokat, feljelenti a rendőrségen, mert az összeg egy része ráadásul vállalati pénz volt, amely valamilyen anyagok megvásárlására szolgált, és úgy festhetett, mintha magára költötte volna a dollárokat. Egyáltalán annyira összekuszálódott a dolog, hogy Marin szó szerint tajtékzott, és Filip most ijedt meg először igazán.

Dóra elhallgat égy pillanatra, táskájából egy csomag filteres cigarettát vesz elő, és némi sértettséggel állapítom meg, hogy csak udvariasságból gyújtott rá az én Szlancémra. Elkattintja az öngyújtóját, és két mélyet szippant a cigarettából, mintha bátorságot gyűjtene.

− Aztán?

− Aztán… − Dóra a padlóra szegezi a szemét. − Aztán Filip átpasszolt Marinnak…

Dóra elhallgat. Én nem szólok.

− Déltájban jött… Akkoriban már a Brazíliába jártunk… Először fordult elő vele, hogy gyűrött zakóban jelent meg, és azt kezdte hajtogatni, hogy bármi áron dollárt kell szereznünk, mert most már mindnyájan nyakig benne vagyunk a bajban, együtt költöttük el a pénzt, és csak akkor mesélte el azt, hogy honnan származott az összeg, és nekünk persze elállt a szavunk a meglepetéstől… Akkor Szpasz azt mondta: Eredj, Magda, csavard el Marin fe1jét… De Filip azt mondta: Te nem ismered, nem tudod, hogy milyen az, látod, ha Dóra vállalkozna rá, akkor növekednének az esélyeink, mert Dóra tud viselkedni… Először arra gondoltam, viccel, de amikor ráébredtem, hogy komolyan gondolja, úgy éreztem, mintha leforráztak volna, hiszen Filip meg én komolyan jártunk, és azt képzeltem, hogy szeret, és egyáltalán, leszámoltunk a múlttal… És akkor mindannyiuk előtt kijelentettem: Miért ne járnék vele, ha már egy gyapjúpulcsit kaptam ebből a pénzből, akkor járhatok vele… − arra gondoltam, hogy ezzel fájdalmat okozok neki, azonban megörült, én meg azt mondtam magamban, tehát mindegy, nincs kiút a fertőből, akkor meg miért ne, hová menjek, ha nincs menekvés.

Dóra újból elhallgat, megint a cipőjét nézi, nagyot nyel, és leszívja a füstöt.

− Így hát elmentem hozzá. Úgy tettem, mintha Filip ismerőse lennék, aki aggódik érte, attól fél, hogy Filip végez magával. Pont ő végezne magával! Persze illedelmesen viselkedtem. Eljátszottam a szerepet, pontosan az utasítások szerint. Azt hazudtam, hogy Filip rossz társaságba került, de most olyan sokkot kapott, hogy ha megbocsátanak neki, feltétlenül helyrejön, meg efféléket mondtam. A végén Marin, amilyen jó lélek, ahelyett hogy a dollárok miatt aggódott volna, Filip miatt aggódott, és azt magyarázta, hogy a pénzt majd csak elintézi valahogy, azonban most Filipet kell megóvnunk valamilyen ostobaság elkövetésétől.

Dóra elhallgat, aztán sötét, szinte élettelen tekintettel néz rám:

− Ez minden. A többi, gondolom, nem érdekli önt.

− Természetesen nem. Csak még egy részletkérdésre szeretnék választ kapni.

− Mire?

− Milyen kapcsolatot tartott fenn Filip meg a kompániája az Aszenov-féle külföldiekkel?

− Nem tudom, hogy milyen értesülései vannak, de amennyire Filipet ismerem, minden cinizmusa ellenére, nem az az alak, aki dollárért futtat lányokat.

− Meglehet, de mégiscsak közös mulatozások révén teremtett külföldiekkel kapcsolatokat.

− Én személy szerint két ilyen jellegű kapcsolatról tudok…

− Éspedig?

− Az egyik az Aszenovval létesült kapcsolat. Ne feledje, hogy Filip komolyan Aszenovhoz akarta adni Magdát.

− Milyen indítékkal?

− Hát megértheti az ember Filip indítékait? Talán azért, hogy megszabaduljon Magdától. Vagy azért, hogy biztosítsa magának a meghívást Münchenbe. Vagy azért, hogy biztosítson egy dollárforrást. Honnan tudhatnám?

− És a másik kapcsolata?

− A másik, pontosabban ez volt előbb, egy Knaus nevű osztrák. Alighanem ő is kikezdett Magdával, azonban nem esett bele egészen, mert Filip és Knaus viszonya inkább a mulatozásokon alapult − bárok, Pliszka étterem stb. Az osztráknak valahogy megtetszett Filip, mert Filip az az ember, aki tudja, hogyan kedveltesse meg magát, meg is hívta Bécsbe vendégségbe, úgyhogy Filip egy időben valóban útlevélért futkosott…

− Lépéseket is tett ebben az irányban, vagy csak szándékában állt?

− Azt akarta, hogy a bátyja szerezze meg neki az útlevelet, de ezúttal Marin, nem tudom, miért, nem tette meg. Tulajdonképpen ez bőszítette fel leginkább Filipet, és a dollárok ellopását is éppen az útlevél-história után agyalta ki.

− De miért nem adta be saját maga az útlevélkérelmét?

− Hát, mert épp akkor tettek be Szpasznak. Szpasz jugoszláviai utakért útlevelet, alighanem Filip lovalta bele, mert a dolgot kísérleti hadműveletnek tekintette. Szpaszt azonban elutasították, és így a mi barátunk kedvezőbb időkre halasztotta a maga kérelmét.

− Világos − mondom. − Köszönöm a nyíltságát. Es bocsássa meg, ha meggyötörtem.

Dóra feláll, elnyomja a hamutartóban a cigarettavéget, amely már amúgy is elhamvadt, fáradtan biccent, és anélkül hogy rám nézne, távozik.

Igen. Mindezek a históriák gazdag anyagót szolgáltatnak az emberi jellemek megismeréséhez, de a nyomozás szempontjából nem sokat érnek. Különösen akkor, ha figyelembe vesszük, hogy sietnem kell, és amit mindmostanáig felderítettem, az az ügy perifériáján helyezkedik el. A központ pedig, ahogy talán sejtik is, ott van abban az ötödik emeleti csinos garzonban, illetve pontosabban a garzonban levő ágyon. Egy emberi kérdőjel, amely mozdulatlanná dermedt a lepedőbe burkolt puha pléden.

Az emberek olykor még akkor is, amikor a legőszintébbek, vészjóslóan felnagyítják felebarátaik fogyatékosságait. A filozófia nyelvén szólva, az objektív dolgok meglehetősen szubjektíven tükröződnek. Ezért minél több negatívum halmozódik fel egy egyén ellen, annál inkább növekszik az emberben a vágy, hogy személyesen is megismerkedjék ezzel az egyénnel, és kiismerje, vajon valóban annyira negatív alak-e.

Tömören: rövid tanulmányozgatás után még ugyanazon a délutánon beültem a szolgálati gépkocsiba és elhajtottam Szimeonovo felé, menet közben átszelve az üde tavaszi erdőt, a virágzó réteket, a madárdallal teli levegőt, és egyáltalán mindazokat a természeti szépségeket, amelyek csak úgy hemzsegnek az iskolai olvasókönyvekben.

Megállok azon a helyen, ahol a kutatásaim szerint feltételezhetően meg kellene találnom a keresett barakkot, de barakkot sehol sem látok. Előttem egy kicsiny gyümölcsöskert, fehér virágba borult meggy- és almafákkal, még egy tetszetős házikó. Mellesleg az elsős olvasókönyv utánérzéseinek folytatása. Kiszállok a kocsiból, hogy közelebbről szemléljem meg a környezetet, és éppen abban reménykedve nézek szét, hogy rábukkanjak, hol is rejtezik a titokzatos bódé, amikor a házikóból egy magas férfi lép ki:

− Keres valakit, kérem?

A hangja nyílt és zengő. Született énekes vagy szónok hangja.

− Filip Manev elvtársat keresem.

− Én vagyok az − válaszol a férfi, és készségesen jön oda.

Szolgálati igazolványom látványa a legkevésbé sem változtatja meg a férfi készségességét, és egy gépiesen elmondott tessék után a bejárathoz vezet.

Filip Manev hasonlít a fivéréhez, de az arca sokkal vonzóbb, talán, mert derűsebb, még az állát keretező keskeny szőrkeret ellenére is.

Ahogy belépünk, Filip egy nyűtt bőr karosszékkel kínál. Kifejezetten rokonszenves fickó. Hogy teljesen meggyőzzön, szélesen elmosolyodik, rám emeli lágy barna szeme nyílt tekintetét, és megjegyzi:

− Tulajdonképpen már tegnap óta várom, hogy hívasson.

− Miért kellene az ön idejét vesztegetnem, hiszen már tanúskodott?

Aztán, hogy kissé változtassak témán, megkérdezem:

− Tehát ez az a barakk? Barakknak igazán nem rossz.

− Hát, ezt a nevet kapta − magyarázkodik Filip, miközben leül a kerevetre. − Anyám nevezte el valamikor barakknak, attól félve, hogy különben államosítják. Tudja, az a típusú ember volt, akinek ha volt egy darab téglája, azt gondolta, hogy mindjárt államosítják.

Tulajdonképpen a villában nincs semmi különös, minden arra utal, hogy az egész abból a tágas helyiségből áll, amelyben ülünk. De a szobát művészi igényességgel rendezték be − a sarokban festőállvány, melyen ódon házakat ábrázoló életkép nyugszik, néhány kép szanaszét a falnak támasztva, kettő közülük szintén zsánerkép a többiekről nem tudok nyilatkozni, mivel, semmit sem értek belőlük, az egyik fal telis-tele ragasztva különböző országokból származó színes fotókkal, alpesi csúcsok, trópusi pálmák, Eiffel-tornyok és felhőkarcolók.

− Kedveli a távoli országokat?

− Ki nem kedveli? − mosolyodik el könnyedén vendéglátóm, elkapva tekintetemet. − Csupán a hozzám hasonlók számára ezek a távoli országok valóban elérhetetlenül távoliak.

− Mit tehetünk?… − dörmögöm. − Kedvezőtlen nemzetközi helyzet, valutahiány… Reménykedjünk, hogy a dolgok majd jobbra fordulnak.

− Reménykedjünk − bólint Filip. − Addig, amíg egyesek a fényképeket nézik, mások utaznak.

− A bátyjára gondol?

− Rá is.

− A munkájához tartozik az utazás.

− Tudom. De mégiscsak utazik.

− Ön alighanem kevéssé kötődik a bátyjához…

− Sehogy sem.

− És pontosabban miért?

− Hát mit mondjak… Néha, természetesen, a testvéremnek érzem a bátyámat, de csak néha.

− Ha jól tudom, ő segített magán.

− Igen, könyöradományokkal. Amikor Marin segít valakin, az olyan, mintha könyöradományt nyomna egy koldus kezébe. Minden egyes dologért úgy kell könyörögni, és derekasan kell könyörögni, addig, amíg el nem árad benne saját nemes lelkűségének érzete, és hajlandó odavetni valamit.

− És ön nem vett el anélkül, hogy odavetettek volna valamit?

Filip egy másodpercig kérdően néz rám, aztán hirtelen csengő, kisfiús nevetéssel hahotázik:

− Hahaha… Ilyet is tettem.

Egy pillanat múlva, ismét komoly lesz, és megmagyarázza:

− Nem azért csináltam, hogy elvegyek valamit, hanem inkább azért, hogy bosszantsam a bátyámat. Egyszer még túlzásba is vittem Aztán: néhány szóval elmeséli a dollárokkal kapcsolatos históriát, miközben tapintatosan elhallgatja Dóra közreműködését.

− Persze, ha feltételeztem volna, hogy a pénz nem az övé, nem csináltam volna − magyarázkodik Filip. − De honnan tételezhettem volna fel ilyesmit? Azt gondoltam, hogy övé a dollár, és azt mondtam magamban: hadd kínlódjék egy kicsit külföldön, úgy, ahogy én kínlódom itt mindennap ..

− Valóban nehezen él?

− Ó, most már − nem. Egy év óta egyáltalán nem panaszkodhatom. Sőt, több megrendelést kapok, mint amennyit képes vagyok teljesíteni. Nézze csak − és az ablak melletti asztal felé int −, az ott mind vázlat. Azonban, hiszen tudja, a pénz nem minden.

− Mi más hiányzik, önnek?

− Elmondom, ha igazán érdekli.

Azonban, ahelyett hogy elmondaná, a zsebéből elővesz egy doboz BT-t, megkínál, és csak azután gyújt rá. Hozzám hajol, és félhangosan, de sokat jelentően, mintha a lelkét akarná kiönteni úgy mondja:

− A szerencse hiányzik nálam, felügyelő elvtárs, a szerencse!

− Ez többnyire tényleg hiánycikk − jegyzem meg.

− Igen. De nem mindenki számára. A bátyámnál például nem hiánycikk. − Felemeli a kezét, mintha valamilyen megjegyzésemet akarná megelőzni, habár eszembe se jutott ellenkezni, aztán folytatja:

− Persze, Marin dolgozik, és ráadásul derekasan. Éjszakákon át rontja a szemét a tervrajzokkal. De én talán nem dolgozom? És talán nem virrasztottam át ugyanannyi éjszakát ennél az asztalnál? És mi haszna? Az egyik elismert építész, tehetség, a sors kegyeltje, a másik pedig iparos, melós, darabbéres…

Újból, felkapja fehér, jól ápolt kezét, mintha újabb közbevetésemet akarná megelőzni, noha ilyen ezúttal sem várható.

− Ne gondolja, hogy az irigység beszél belőlem! Hadd érvényesüljön a bátyám meg az olyanok, mint ő. Ez teljesen rendjén való. Ha valaki dolgos és tehetséges, ez teljesen rendjén való. Csak az is rendjén való-e, hogy azok, akik szintén tehetségesek és dolgosak, egy helyben topognak? Bocsásson meg, hogy megint a magam példájára hivatkozom, de mit csináljak? Az ember mindig önmaga körül forog. Itt van: a diplomamunkámra alig kaptam meg a hármast. És miért? Azért, mert voltam olyan bölcs vagy esztelen, hogy pontosan kövessem professzorom tanácsait. Igen ám, de kiderült, hogy az én professzorom ízlése eltért a vizsgabizottság többségének ízlésétől. Hármast biggyesztettek egy lelkiismeretes munkára, amely annyi fáradságomba került. Aztán, mikor rájöttem, hogy az akadémikus festészet már nem időszerű, megpróbálkoztam mással. Nézze csak! − hanyag mozdulattal azokat a vásznakat mutatja, amelyeknek értékelésétől az imént tartózkodtam. − Modernek, és nem rosszabbak egy csomó más hasonlónál. No de mi történt? Elutasították a munkáimat, mivel pont akkor egyesek megriadtak, és harcot indítottak a modernizmus ellen. Rendben, mondtam magamnak, nekigyürkőztem, és két hónap alatt egy tájképsorozatot festettem Koprivsticáról, az egész a realistánál is realistább volt. Kiállítást akartam rendezni belőlük, kijött a zsűri, nézegették, pusmogtak, aztán azt mondták, hogy: nem! Mivelhogy, úgymond, ezek tanulmányok, iskolás munkák lettek volna, elnyűtt technika stb. Folytathattam volná ezt a fejjel-a-falnak-menést, nálam, tudja, nem hibádzik a kitartás. Azonban élni is kell! Akkor támadt az a nézeteltérésem a bátyámmal, idehurcolkodtam, és nekifogtam a betűmázolásnak.

Elhallgat, miközben továbbra is rám néz lágy barna szemével, mintha azt akarná kitalálni, beleéltem-e magam a hányattatásába, vagy csak jólneveltségből hallgatom. Aztán hozzáfűzi:

− Ha mindezek a körülmények más kombinációkban kerültek volna össze, akkor az eredmény teljesen eltérő lett volna, nemde? Ha a professzorom ízlése megegyezik a vizsgabizottságéval, akkor jelest kapok. Ha egy évvel korábban mutatom be a zsűrinek a képeimet, akkor kiállíthattam volna őket… Néhány ilyen kedvező egybeesés, és itt van a siker! Tudom, hogy azt mondhatja, nem vagyok elég tehetséges meg miegyéb, a tehetség azonban, felügyelő elvtárs, zavaros dolog. Ahhoz, hogy megértse az ember, van-e vagy nincs, éveknek kell eltelni aztán meg talán olyan kevés az a középszerű, akit tehetségnek tartanak, és akit a barátai a lapokban tömjéneznek?

− Bizonyára vannak ilyen esetek − jegyzem meg elővigyázatosan, mivel beszélgetőtársam elhallgatott. − Habár, őszintén megmondva, az a terület, amelyet érint, számomra elég távoli. Én, tudja, a gyilkosságokban vagyok szakértő. De ott sem gyakorlati szakember…

− Tudom − mosolyodik el Filip. − Egyáltalán, bocsássa meg érzelmi kitörésemet! De ugye, megérti, mindenkinek van egy rejtett seb a lelkén.

− Úgy bizony − mondom. − Csak az a fontos, hogy ez a seb ne vérezzék. És hogy elfeledkezzen róla az ember. Feltéve, természetesen, hogyha nem halálos.

− Hát azért még idáig nem jutottunk. Tartjuk még magunkat, valahogy a felszínen. Különben is megszoktam már, hogy nyugodtan szemléljem az életet.

− Ön valóban nyugodt embernek látszik. Még most is, amikor a fájó pontokról beszélt, akkor sem emelte föl a hangját. De hogyan eshetett meg az, hogy ön, a nyugodt ember, tegnapelőtt este botrányt okozott.

− Hát, hiszen tudja: a legnyugodtabb ember is elveszti olykor a fejét.

− Féltékenységből, vagy…

− Ugyan! Féltékenységből!

− Legalábbis így írta a tanúvallomásában.

− Hát ugyan mi mást mondhat az ember egy féloldalnyi tanúvallomásban? És mi haszna lenne mindent elmesélni, amikor csak úgy kapásból előállították.

− Az igazság minden esetben hasznos.

− Valóban. Nincs is szándékomban elleplezni. De az igazság általában bonyolult dolog, és minél bonyolultabban magyarázzuk a dolgokat, annál kevésbé, hisznek nekünk, ezért néhány esetben legjobb, ha a közhelyszerű indítékot vetjük be, így mindenki elégedett marad.

− És mi volt az igazi indíték?

− Ahhoz, hogy megértse, egy kissé korábbról kell kezdenem.

− Kezdje, ha úgy kívánja, teljesen elölről. És különben is, beszéljen nyugodtan. Nekem van időm.

− Azzal kellene kezdenem, hogy nem érintkezem művészkörökkel, részben azért, mert nem ismernek el művésznek, meg igaz, hogy betöltöttem a harmincat, mégis inkább a fiatalokkal értek szót, mint a velem egykorúakkal, így aztán a Berlinben, ahová kávézni jártam, apránként hozzám csapódott néhány fiatal. Ön talán annak alapján ítél, amit hallott, vagyis hogy én csak magammal törődöm. Elvégre mindannyian, kisebb vagy nagyobb mértékben, egoisták vagyunk. Én azonban érzek valamilyen ostoba szükségletet arra, hogy gondoskodjam a többiekről is, ez adja nekem azt az érzést, hogy valakinek szüksége van rám, hogy erős vagyok, meg minden. Így aztán két-három fiatal felkeltette az érdeklődésemet, azért, mert amikor szó került a sérelmekről, közülük mindegyiknek szintén volt valami fájó pontja − az egyik elhasalt a vizsgákon, a másikat elkeserítette az első kudarc, a harmadikat meg arcul ütötte az élet. Szpasz haragudott az egész világra, Monjónak meg minden esélye megvolt arra, hogy alkoholistává zülljön, mielőtt még elvégzi az egyetemet, ha egyáltalán sikerül elvégeznie. Magda meg Dóra, amikor először láttam őket, az utcalányok szintjén léteztek. Igyekeztem mindannyiukon segíteni, hogy rendbe tegyék összekuszált életüket. Természetesen nem szentbeszédekkel és tantételekkel, mert a fiatalok nem szeretik ezeket a dolgokat, hanem egyszerűen azzal, hogy megmutattam nekik, hogy ebben az életben az aljasságokon meg a kétségbeesésen kívül más dolgok is vannak. S anélkül hogy érdemeket tulajdonítanék magamnak, elmondhatom, elértem némi eredményt. Ezek a vadócok hozzászoktak a tisztességes öltözködéshez meg viselkedéshez, sőt részben a tisztességes beszédhez is. Dóra és Magda pontot tett előéletére. Szpasz komolyabban foglalkozott tanulmányaival. Némi előrehaladás még Monjónál is volt, bár az ő esete kissé súlyosabb, mert ennek a fiúnak fikarcnyi akaratereje sincs…

Türelmesen hallgatom. − Ez a foglalkozásommal jár. Birtokolni, kell a hallgatás művészetét, mivel, vannak olyan emberek, akik eléggé körülményeskedők, és ha ezeket félbeszakítják, a gondolataik is megszakadnak, nem tudnak összefüggően beszélni, mért ahhoz szoktak hozzá, hogy olyan körülményesen magyarázzanak, mintha előadást tartanának. Tovább hallgatom, s közben az ablakon át a virágba borult meggyfákat és a keleten már alkonyuló tiszta kék eget nézem, mivel a nap az imént tűnt el az ellentétes földrajzi irányban.

− El kell ismernem, noha ez aligha érdekli önt − folytatja Filip −, hogy Dórával elég hosszú ideig tartott a barátságom, és talán még tovább is tartott volna, ha Dóra nem számít házasságra. De az én önzetlenségemnek is vannak határai, és a jelen pillanatban semmiképpen sem áll szándékomban, hogy bárkihez is kötődjek addig, amíg nem állok szilárdan a lábamon. Így aztán Dóra, nyilván azért, hogy fájdalmat okozzon nekem, bátyámhoz pártolt. Ez, abban a pillanatban, valóban fájdalmasan érintett, de aztán azt mondtam magamnak: Kell ennél jobb megoldás? Neki is elrendeződik az élete, én is megszabadulok tőle, mi lehetne ennél jobb megoldás? Ami Magdát illeti, vele soha nem volt semmi komolyabb kapcsolatom. Ő nem felel meg az ízlésemnek, sem az alkatomnak, mégis sajnáltam, és arra gondoltam, hogy ha egy nap kiszakad a társaságunkból, és ennek meg kell történnie, akkor kezdődnek majd ismét a régi históriák, mert Magda annyira ostoba és tehetetlen. S akkor jelent meg a láthatáron Aszenov. A külföldre szakadt bolgárokban, tudja, a honvágy gyakran valamilyen szoknya iránti vágyban fejeződik ki, és Aszenovról kiderült, hogy pontosan ez a típus, mivel beleesett Magdába. Én meg azt mondtam magamban: Lám, ez szerencsés megoldás. Mert csak egy olyan ember, mint Aszenov, aki nem ismerte Magda múltját, képes megkockáztatni a vele való házasságot. Én figyelmeztettem a lányt, hogy viselkedjék rendesen, vigyázzon, nehogy kételyt támasszon. És nagyjából minden jól ment, amíg egyszer, egy alkalmi beszélgetés kapcsán, magától Aszenovtól tudtam még, hogy valaki részletesen tájékoztatta, mire ő teljesen elállt a házasság gondolatától, és ha folytatja is Magdával a viszonyt, ezt csak a pillanatnyi szórakozásért teszi.

Előveszek egy szál Szlancét, s unalmamban rágyújtok. Filip is rágyújt. Elgondolkodik egy kicsit, mintha azon töprengene, hogy meddig jutott, aztán ismét belefog.

− Kissé elnyújtottam, de azért volt erre szükség, hogy megértse a Balkánban történt incidens okait. Magda, amilyen tehetetlen, az ajándékokért, melyeket kapott, tovább akarta folytatni a viszonyt Aszenovval, házasságban vagy anélkül, egyre ment. És nem számolt azzal, hogy így még inkább lejáratja magát Aszenov előtt. Akkor én kifejezetten megtiltottam neki, hogy bármilyen kapcsolatot tartson fenn Aszenovval. Ha az az alak komolyan beleesett, akkor egy ilyen visszakozás talán arra késztéti, hogy megenyhüljön, és belemenjen a házasságba. Ha pedig nem − ebben az esetben miért kell Magdának megalázkodnia, és régi szokásaihoz visszatérnie?

Filip úgy néz rám, mintha választ várna, s én arra kényszerülök, hogy mormoljak valamit:

− Teljesen logikus.

− Igen. Némely nő azonban, tudja, haragban van a logikával. És tegnapelőtt este váratlanul megtudtam, hogy határozott tilalmam ellenére, Magda ismét járni kezdett Aszenovval.

Egyáltalán nem azzal a szándékkal mentem el a Balkánba, hogy botrányt csapjak, hanem egyszerűen azért, hogy elvigyem onnét Magdát, Aszenov azonban elkezdett hőbörögni, hogy a hölgy hozzám tartozik, távozzon az asztalomtól stb. −, Magda pedig, ahelyett hogy felkelt és eljött volna, tétovázni kezdett, Aszenov meg hívta a pincért, én pedig, tudja, nem szeretem azt, ha a pincérek vállon ragadnak, szóval kitört a botrány…

− Most már világosabbá kezdenek válni a dolgok − bólintok. − És honnan tudta meg, hogy Magda Aszenovval van?

Filip kissé elmosolyodik.

− Minden okom megvolt rá, Hogy gyanítsam. És miután gyanítottam, elhatároztam, hogy ellenőrzöm: egy telefonhívás Aszenovnak, és…

− Tehát maga kereste Aszenovot telefonon?

− Én hát.

− Maga egy értelmes, jó megfigyelőképességű ember benyomását tette rám, Manev elvtárs − mondom, és egy kis szünetet tartok. − Mi a benyomása Aszenovról meg a kapcsolatairól? Mi a véleménye, elképzelhető, hogy valaki az életére tört?

− Talán feltételezi, hogy gyilkosság történt? − kérdi Filip gondterhelten.

− A nyomozásnál mindent fel kell tételezni, ha az a cselekmény fizikailag lehetséges. Természetesen jelenleg nem tudok, és nem akarok semmit sem állítani…

− Aszenovról az a benyomásom alakult ki, hogy olyan ember volt, akinek nem voltak személyes kapcsolatai Szófiában, természetesen a hivatalos kapcsolatain kívül. Én legalábbis sohasem láttam vendéglőkben mások társaságában. Szóval, ha valóban gyilkosságról van szó, akkor ez számomra tökéletes rejtély.

− És mit gondol Aszenov háziasszonya felől?

− Nem ismerem. Csak Magdától hallottam róla.

− Mit hallott róla?

− Hát amolyan női szóbeszéd: Magda úgy hitte, hogy Aszenovnak viszonya volt a háziasszonyával, aki emiatt féltékenykedett rá. Meg ilyen ostobaságok.

− Na és Licsevről, a háziasszony volt férjéről mit hallott?

− Róla egyáltalán nem is hallottam.

Elhallgat, aztán egy pillanat múlva észbe kap:

− Mellesleg…

Ismét elhallgat.

− Mondja már végig!

− Eszembe jutott valaki, de ugye megért, semmit sem állíthatok, ilyesmivel, vádolni valakit…

− Mondja csak! Ne féljen! A vádakat fenntartással fogadjuk.

− Egyszer Magda említette, hogy Aszenov háziasszonya meg a volt férj dollárokat sírt ki tőle. Elintézték, hogy Aszenov dollárral fizethessen nekik, vagy valami ehhez hasonlót, azonban semmit sem állíthatok biztosan.

− Világos. Fenntartással fogjuk kezelni.

Aztán fölállok, és közlöm:

− Kocsival vagyok, ha bejön a városba.

− − Köszönöm − mosolyodik el Filip −, de gondolnom kell a visszajövetelre is. Inkább az én tragacsomat választom.

− Kérem. Köszönöm a felvilágosítást. Hagyja, ne fáradjon azzal, hogy kikísér.

S miközben barátságosan búcsút intek, kilépek a közeledő est kékes homályába.

Kirándulás a természetben, társalgás szívélyes partnerekkel, bepillantás a művészet rejtelmeibe − mindez jó dolog. Csak az a rossz, hogy egy helyben topogunk. Ugyanúgy, ahogy a magánéletünkben. Mellesleg mondva, az önök hűséges Petar Antonovjának már családfőnek kellene lennie, a szerény szertartást újév napjára terveztük: új év, új szerencse, csupán a szerencse nem jelent meg a megbeszélt találkán.

Helyette a soron következő ügy érkezett meg.

Egy teljesen rejtélyes történet. Megint egy legfelső emeleti szoba, csak ezúttal az ajtó és az ablakok is gondosan be voltak zárva belülről. Egyszóval, a bezárt szoba klasszikus rejtélye.

Az ágyon pedig, ahogy talán már ki is találták, az ügyeletes hulla feküdt, hogy kipihenje a földi fáradalmakat. A szakértői vizsgálat mérgezést állapított meg. Gyilkosság vagy öngyilkosság?

Az elhunytnak volt elég nézeteltérése, melyek alkalmasak voltak arra, hogy érőszakos halált biztosítsanak a számára. Kellemetlenségek, főleg a szépnem vonatkozásában. Vadászhajlam, két-három átruccanás a felebarát házastársának tiltott területére. Önbíráskodás és fenyegetés a sértett személyek részéről.

Gyilkosság vagy öngyilkosság? Öt nap múlva megállapítást nyert, hogy sem az egyik, sem a másik. Beivott az emberünk, úgy látszik, egy kicsit rakoncátlankodott a szíve, néhány nyugtatót vett be, és a szervezetben összekeveredett a halálos koktél. Így van az, amikor nem tudja valaki, hogy mit akar: először iszik a vidámság kedvéért, aztán meg pirulákat nyeldes, hogy megnyugodjék.

Egyáltalán, az egész históriára gyorsan fény derült, és nyilván csak azért támadt mindez, hogy meghiúsítsa a betervezett szerény ünnepséget. Aztán jöttek egyéb bonyodalmak, és a dolog elhúzódott. Ez nem azért van, mert annyi a bűncselekmény, hogy kapkodjuk tőle a fejünket, nem élünk az USA-ban, hogy minden ötödik percben egy gyilkosság történjék, de ott van a bökkenő, hogy csak négyen vagyunk az egész országban, s a nyomozás mindig egy csomó szaladgálással jár, mert a mi bűnügyeink nem olyanok, melyek azzal a megrendítő beismeréssel zárulnak: Elemeltem az elvtársnő pénztárcáját, de csak három leva ötven sztotinka volt benne.

Még az a szerencse, hogy jövendőbelim, a tanítónő, elég türelmes teremtmény, s némileg a filozofikus gondolkodásra is hajlamos. Röviden, megelégszik annyival, hogy hetenként egyszer átruccan Pernikből Szófiába annyi időre, hogy tájékozódjon hogylétem felől, elismételje a maga ejnye, Petarját, és rendbe tegye a szobámat. Az a baj, amint már mondtam, hogy nemcsak a magánéletem vonatkozásában topogok egy helyben. De minden rosszban van valami jó.

A gyaloglás megakadályozása némi szünetet biztosít a gondolkodásban. Szóval megint pihentetem az alsó végtagjaimat.

Néhány tanúvallomás adatainak ellenőrzése, érdeklődés újabb feltételezett adatok után, baráti beszélgetések más alosztályok munkatársaival olyan szórakoztató dolgokról, mint ujjlenyomatok és traszológiai vizsgálatok. Az utóbbi két kérdésben, nincs semmi lényeges megjegyezni valóm De a semmi lényeges önmagában már valami lényegeset mutat: a gyilkos kesztyűben dolgozott, bizonyára vékony műanyag kesztyűben. Várható volt ez a részlet, ha tekintetbe vesszük az átfogó elgondolás egészét és a végrehajtás viszonylagos műgondját.

Egy másik apróságot, melynek meglétét kezdettől gyanítottam, barátomnak, a törvényszéki orvosnak a kutatásai bizonyítanak. A hullaboncolás Paganinije saját elhatározásából kukkant be a szobámba, miközben már az ajtóból figyelmeztetőleg emeli fel a kezét:

−, Ne kínálj meg cigarettával! Nem dohányzom.

− Tudom, tudom. Ha holnap sem gyújtasz rá, akkor már két napja nem dohányzói. Mi újság?

Ennél a kérdésnél nem tudom megállni, hogy ne nyúljak az íróasztalomon heverő cigarettáért, és enyhe kárörömmel ne válasszak ki egy puhább cigarettát.

− Egész jó ez a doboz, mindegyik jó puha − jegyzem meg, miközben rágyújtok.

Paganini olyan tekintettel néz rám, mintha át akarná fúrni a koponyámat, én azonban, a szelíd nikotinélvezetben elmerülve, kedélyesen pöfékelek.

− Mivel tudom, hogy sietsz, a jegyzőkönyvet pedig most készítik, gondoltam, hogy előbb megmondom neked: eltaláltad. A halottboncolás jelentéktelen mennyiségű luminált állapított meg.

− Jelentéktelen vagy sem, mégiscsak valami − dörmögöm, miközben gépiesen a vendég felé tolom a cigarettásdobozt.

A doktor széttárja a tenyerét, szemléltetve azt a mozdulatot, amelyet úgy neveznek: távozz tőlem, sátán!. Azonban a keze megáll a levegőben, és egy pillanat múlva lecsap az íróasztalra, pontosan a cigarettásdobozra.

Paganini kiragad egy cigarettát, a gyufaszálat végigrántja a dobozon, és izgatottan rágyújt, mintha attól félne, hogy valaki nyakon ragadja, és meghiúsítja a szándékát.

− Óvj meg, isten, a barátoktól, az ellenségeimmel magam is elbánok − szavalja tragikus hangvétellel az orvos, és illatos füstfelhőbe burkolózva elindul az ajtó felé.

Újból visszatérek a tájékozódáshoz és az adatokhoz, s miközben telefonálok, vagy a fejemet töröm egyik-másik ellentmondáson, egyre kevésbé tudok megszabadulni a kettősség ama tudatától, amely − miként a pszichiáterek állítják − a tudathasadás egyik tünete. Azért, mert ebben a históriában, legalábbis a nyomozás jelenlegi szakaszában, valóban van valami tudathasadásos. Ez egy olyan történet, mely két részre oszlott, és annyira nincs közöttük semmiféle kapocs, hogy nem egy dolog két különálló részének, hanem két különböző dolognak látszik.

Egyrészt itt van a bűncselekmény, amely valóságos, vagy pedig feltételezett. Az ötödik emeleten gondosan előkészített, végrehajtott és elleplezett gyilkosság. Másrészt ott van az általam megrajzolt kör, melyben meg kell találni a gyilkost. És e két dolog − a tett és a lehetséges végrehajtója − között semmiféle kapcsolat, illetve nyoma sincs a kapcsolatnak. Ha ez tovább is így folytatódik, vég nélkül tanulmányozhatnám a körömbe zárt emberek életrajzát, bensőséges viszonyait, konfliktusait, veszekedéseit, szokásait és fogtöméseit, anélkül hogy az emberi természet derűs és árnyékos oldalairól alkotott általános megállapításokon kívül valamivel többre juthatnék.

Néha egy álnok gondolát rémlik fel bennem, és megbénítja a gondolkodásomat. Talán az az ember, akit keresek, azon a körön kívül van, amelyikben őt keresem. A főnöknek igaza van: a kört nagyjából jól húztad meg, azonban tartsd szem előtt, hogy a gyilkos nincs feltétlenül ebben a körben. És mégis a minden lehetséges irányban tett tájékozódás az ellenkezőjére vall: a gyilkosnak vagy legalábbis az egyik fontos tettestársnak, a körben kell lennie, ami gyakorlatilag egyre megy, mert a tettestárs leleplezésével eljutunk a gyilkoshoz. Aszenovnak, minden adat erre utal, a felderítettekén kívül nem voltak személyes kapcsolatai. Másrészt a gyilkosságot olyan ember követte el, vagy olyan ember segítségével követték el, aki bizonyos dolgokat tudott Aszenovról és a lakásról, és aki következésképp érintkezett Aszenovval. Ezek az elemek beletartoznak a feladat feltételeibe, csupán az a baj, hogy egyáltalán nem elegendőek a megoldáshoz.

Ezekhez hasonló, igaz de korántsem vigasztaló gondolatokkal ugrom át a hivatali ebédlőbe, miközben titkon azt remélem, hogy a szolgálati kellemetlenségeimhez nem fognak étkezésbeliek is társulni. Mindhiába. A menü fő fogását az általam nagyon utált sertéspörkölt képezi. A levesről rögtön a tejberizsre térek, rágyújtok egy cigarettára, hogy közömbösítsem szám konyhaillatát, és újból felcaplatok az irodámba.

Öt óra tájban feladom az iratokat a helyükre, és nekivágok, hogy megállapítsam, hány lépésnyire van az oroszlános híd az Aszparuh cár utcától.

Szerencsére, vár még rám néhány feltáratlan terület, amelyek közül az egyik a Magda nevet viseli. Remélem, nem értik félre, annál is inkább, mert bizonyos vonatkozásban Magda egyáltalán nem nevezhető feltáratlan területnek. Pontosan a fordítottja. De őrizzük meg a komolyságunkat, és kerüljük el a szex dzsungelét.

Magda egy magas ház padlásán, olyan helyiségben lakik, amelyet a találékony tulajdonosok úgy alakítottak lakássá, hogy két padlásrekeszt összevontak, még egynéhány levát költöttek ablak kialakítására és festésre. Ez nem Licsev kényelmes, tágas padlásszobája. Szegényes bútorzat − gyenge gyári tucatáru, azonban nagyjából rend van meg tessék-lássék tisztaság. Ezzel szemben a háziasszony adakozó teste a külföldi ruházati cikkek teljes pompájában virít. A blúz és a kardigán halványkékben játszik, sötétkék, lehetetlenségig feszes miniszoknya, fekete lakkcipő tíz centis sarokkal. Magda átlagon felüli gömbölydedségét főleg a tűsarokkal és a feszes szoknyával kívánja ellensúlyozni, hogy messziről megközelítse a jóalakúság eszményét.

− Örülök, hogy itthon találtam − kezdem, és egy korántsem szilárd székre ülök, miközben Magda a biztonság kedvéért a kerevetre telepszik. Mellesleg szólva, a jelen pillanatban a szívélyes, de illedelmes viselkedés formájához tartja magát, sőt mi több, telt csípőjén megkísérli lejjebb húzni a szoknyát, ami lehetetlennek bizonyul, mivel a túl kerek csípőhöz túl kevés a szövet.

− Az utóbbi napokban állandóan itthon tartózkodtam − válaszolja a hölgy, miután felhagyott az idomai leplezésére tett kísérletekkel.

− Várt valakit?

Magda beleegyezően bólint.

− Nyilván engem.

− Magát vagy valakit maguk közül, aki azért jön hogy bevigyen.

Tehát − vége a társadalmi viselkedésnek. Arról beszélünk, amire gondolunk, aztán történjék bármi. Így is lehet.

− No, ne siessen annyira − nyugtatgatom. − Még nem tartunk ott.

Körül jártatom a tekintetemet a környező berendezésen, és megjegyzem:

− Miért rakta be ezt a másik heverőt… Szobatársa is van?

− Volt − pontosít Magda. − Dóra korábban velem lakott.

− Miért nem teszi ki a másik heverőt, hogy egy kicsit több helye legyen?

− Gondoltam rá, de aztán, elálltam tőle: dupla munkát csinálnék magamnak. Dóra nem marad örökké Marinnál.

− Azt gondolja?

− Mi mást gondolhatnék? Ha már egyszer beírták az ember életrajzába…

− Az a fontos, hogy vajon beírták-e az életrajzba? Vagy pedig az a fontos, hogy milyen is az? Ki csinálta a maga életrajzát: saját maga, vagy az, aki leírta?

− És ha úgy van! Miért lennék annyira vétkes! Éltem az életemet.

− Na és mire vitte?

−… Mire vittem… vittem volna annyira, amennyire mások viszik, ha egy drágalátos alak közbe nem avatkozik. Aszenov jóformán már eljegyzett.

− És maga szerint ki volt az a drágalátos alak?

− Honnan tudhatnám? Csak azt tudom, hogy az egész dolog Gelevával kezdődött. Geleva ki nem állhat.

− Miért?

− Azért, mert azt képzeli, hogy elhappoltam előle Aszenovot. Ez a buta liba nem érti, hogy ha Aszenov egyszer-kétszer át is ugrott hozzá, ezt csak afféle férfias szeszélyből tette.

− Arra számított, hogy férjhez mehet hozzá, vagy…

− Pontosan arra. számított, amilyen sok esze van!

− Hm… Vannak, akik az érett asszonyokat kedvelik…

− De nem a túléretteket.

− Rendben − mondom. − Hagyjuk az ízlés kérdését. Meséljen részletesebben Aszenov legutóbbi jövetelével kapcsolatos találkáikról, a Balkánban folytatott beszélgetésükről, és természetesen a botrányról. Nyugodtan, pontosan, kihagyások nélkül.

− Miért is ne mesélném el! Mindent elmondok… Csak megtaláljam a cigarettámat… Megkínálnám, egy kávéval, de nincs itthon… Megkínálhatom egy konyakkal?

− Lehet róla szó − közlöm fagyosan, s arra gondolok, hogy az ötlet nem rossz.

Persze Magdánál az ötlet egy másikkal együtt jelentkezik: a háziasszonyi teendők ellátása alatt felidézi Filip pontos utasításait, és elmondja magában a leckét.

Vendéglátóm egy teli üveg Pliszkát hoz, két pohárral, gyakorlott mozdulattal tölt, ismét leül a heverőre, és csak azután gyújt cigarettára. Aztán elkezdi a mesét, amely hemzseg a fölösleges részletektől és a még fölöslegesebb kitérőktől, és az egész semmi többet nem tartalmaz annál, amit már tudok.

− Iiigen − sóhajtok fel, és úgy teszek, mintha nem látnám, azt, amikor Magda megint telitölti a poharamat.

Azt hinné az ember, hogy tapasztalt lány, mégsem jön rá, hogy a magamfajtájúak nem kábulnak el kétgyűszűnyi konyaktól.

− Igen. És tulajdonképpen hogy ismerkedett meg Aszenovval?

− Hát… nem emlékszem rá pontosan.

− Hát az hogy lehet? A nagy szerelem kezdete, találkozás a leendő vőlegénnyel, maga pedig: nem emlékszem pontosan… Próbáljon meg visszaemlékezni.

Magda feszülten ráncolja alacsony, fehér homlokát, nyilván beleélte magát az emlékekbe vagy a megfontolásokba, hogy mit mondjon, és mit hallgasson el. Mert a legrészletesebb előzetes utasítások sem tudják soha kimeríteni mindazokat a kérdéseket, amelyek egy kihallgatásnál felmerülnék.

− Azt hiszem, hogy a Ropotamóban voltunk Filippel meg a többiekkel. A szomszéd asztalnál ült Aszenov, akit kezdetben külföldinek néztem. Úgy bámult, mintha még az életben nem látott volna nőt. Én is odanéztem egyszer-kétszer… nem mintha érdekelt volna, hanem mert vaskos arany karkötőt viselt a csuklóján, akár egy nő…

− Meglepő…

− Nincs benne semmi meglepő, mert később megtudtam, hogy az a karóraszíja volt… csak ő az óráját, nem tudom, miért, lapjával befelé hordta, ezért látszott karkötőnek…

− Mi lett ezzel az óraszíjjal? Magának ajándékozta?

− Maguk abból a házból egyre csak ajándékok után kérdezősködnek…

− Egyáltalán nem kérdezősködöm, egyszerűen arról van szó, hogy nem találtunk Aszenovnál ilyen óraszíjat.

Magda ismét a homlokát ráncolja, és úgy néz rám, mintha azt akarná ellenőrizni, nem dobom-e át, aztán megmagyarázza:

− Azért, mert már nem hordta. Az utóbbi két alkalommal, amikor itt járt, már nem volt rajta. Hiszen tudja − vámnyilatkozat, miegyéb − bonyodalmakkal jár…

− Meglehet. És sok pénzt tartott magánál?

− Honnan tudhatnám?

− Hogyhogy honnan tudhatná? Minden este együtt voltak, éttermekbe jártak, amikor fizetett, elővette a tárcáját…

− A váltópénzt a zsebében tartotta.

− És azt a pénzt, amit magának adott? − Magda megpróbál tiltakozni, de találkozik a tekintetünk, és erre elhallgat, lehorgasztja a fejét.

− Nézze, Koeva: maga nemcsak étterembe járt Aszenovval, hanem felment a lakására is, és olyan összegeket kapott tőle, hogy feltétlenül fogalmat alkothatott arról, mennyi pénzzel rendelkezett Aszenov.

− Sejtettem, de nem számoltam meg a pénzét.

− Erről nincs is szó. Ne forgassa ki a szavaimat.

− Hát annyi pénzt hordott magánál, amennyire szüksége volt. Mindenesetre a tárcája teli volt.

− Valutával?

− Valutája alig volt. Onnan tudom, mert valutáért akartam vásárolni, ő meg nem adott.

− Hazudik − jegyzem meg nyugodtan.

− Miért hazudnék?

− Azt nem tudom, hogy miért, de hazudik. Aszenov Bulgáriából Törökországba készült utazni. Az útlevelébe beütötték már a török vízumot. Az az ember, aki Törökországba készül utazni, nem indul el valuta nélkül.

− Csak nem azt akarja mondani, hogy én loptam el azt a valutát?

− Ahogy elhallgatom, milyen kitartóan hazudik, ezt is feltételezhetem. És aztán ne feledje, hogy nálunk nemcsak a lopást, hanem a hamis tanúzást is büntetik.

Magda hallgat, lehorgasztott fejjel szívja a cigarettát.

− Nem én akartam kezdeményezni ezt a beszélgetést − folytatom −, de mivel maga arra késztet, hogy kezdeményezzem, ám legyen, ahogy parancsolja: nagyon jól tudja, hogy a dossziéjában túlságosan sok van a rovásán. Csak azért úszta meg időlegesen a törvény szigorát, mert az elmúlt évben viszonylag meghúzta magát. Most azonban minden egyszerre összeomolhat. Véglegesen és visszavonhatatlanul. A botránnyal ismét napirendre kerül a viselkedése, a mostani hazugságaival pedig betelt a pohár…

− Jaj, istenem, mit akar tőlem?

− Csak sírva ne fakadjon! Nagyon jól tudja, hogy mit akarok magától: az igazságot. Ami pedig a viselkedését illeti, ez más szerv feladatkörébe tartozik.

− A viselkedésem! A viselkedésem! Mi baj van a viselkedésemmel?… Mintha legalábbis apagyilkos lennék…

Hirtelen elcsuklik a hangja, és sírva fakad.

Újabb cigarettára gyújtok, arra várva, hogy elüljön a vihar.

− Egy időben valóban szertelenül viselkedtem − szólal meg Magda, s közben könnyeit törölgetve megkísérel uralkodni magán. − De ez már régen a múlté… Most csak egyetlen barátom van, Filip…

−… És Filip barátai… Ami pedig Filipet illeti, ő magát semmibe se veszi.

− Tudom. Nehogy azt gondolja, hogy vak vagyok. De hol van az az ember, aki velem törődik? Mindenki azt lesi, hogy szórakozhatna jól, aztán továbbáll… Honnan kerítsek olyan embert, aki énrám ügyel?

− Mielőtt előkerítené, ki is kell érdemelnie. Álljon munkába. Biztosítson magának tiszta helyet az életben…

− Mi módon? − szakít félbe ingerülten Magda. − Megpróbálkoztam az egyetemmel, nem volt elegendő a pontszámom… Aztán beléptem egy szövetkezetbe, de hát nem tudom végezni azt a fárasztó és unalmas munkát vacak ötven leváért… Aztán Filip kijárt nekem egy pincérnői állást, de ott csak három hónapig voltam, mert csak helyettesítettem…

− Jól van, jól − mondom. − Ha majd komolyan elgondolkozott ezekről a dolgokról, akkor keresünk valakit, aki segíteni fog magán. De erről majd később. Most pedig fejezzük be. És semmi esetre se feledkezzen meg a figyelmeztetésemről. Megismétlem a kérdést: tartott-e Aszenov magánál valutát, mennyit és milyent?

− Tart magánál − válaszolja halkan Magda. − Egész köteg dollárt. Nem tudom, hogy mennyi volt, de egy egész köteggel tartott magánál, csupa százdollárost.

A lány belefáradt, elgyötrődött, teljesen megadta magát.

− Hol tartotta a dollárokat?

− A tárcájában… Amikor szót kerítettem a Konzum-vásárlásra, elővette a tárcáját, megmutatta a pénzköteget, és azt mondta: ne dollárt kérj tőlem, minek neked a pénz, amikor mindent meghozok neked, amire szükséged van. Aztán nehogy azt gondolja, hogy Aszenov nagyon bőkezű volt! Ellenkezőleg, és a fösvénységén felül még szörnyen bizalmatlanul is viselkedett, lefekvés előtt a tárcáját mindig a párnája alá dugta, pedig én nem olyan lány vagyok, aki éjjel átkutatja a férfiak zsebét, aztán kereket old.

− Ki tudott még a dollárokról?

− Fogalmam sincs.

− Koeva!…

− Mit akar ezzel a Koevával? Lehet, hogy a szállásadónője is tudott róla, lehet, hogy mások is tudták…

− Maga kinek beszélt róluk, azt mondja meg!

− Azt hiszem, hogy egyszer említettem Filipnek olyasvalamit, hogy Aszenovot felveti a pénz, én pedig még mindig a tavalyi ruháimban járok, azonban Filip egyáltalán nem fordított rá figyelmet.

− Felveti a pénz, vagy felveti a dollár?

− Alighanem dollárt mondtam, mert a konzumos dolog kapcsán került szóba.

Felteszek még néhány kérdést, nem is azért, hogy valami újat tudjak meg, hanem inkább a már ismert részletek ellenőrzése kedvéért. Aztán illendőségből felhajtom a második pohárkát, és felállók. Magda szintén feláll. Magda nemcsak széltében tekintélyes, a magassága is átlagon felüli, e pillanatban mégis kicsinek és gyengének látszik. Egy nagyra nőtt lány, egy óvodás szellemi képességeivel.

− Most pedig figyeljen ide, Magda, és igyekezzék megjegyezni a szavaimat: ha valóban hajlandó munkába állni, akkor teljes mértékben számíthat rám és a kollégáimra. De ha ezt a jó szándékot csak a kellemetlenségektől való átmeneti félelem táplálja, akkor meg kell mondanom, hogy a kellemetlenségek be fognak következni. Éspedig nem azért, mert valaki meg akarja keseríteni az életét, hanem mert maga lesz az, aki előidézi őket. Nincs még elege abból a megaláztatásból, ami részünkről meg azok részéről, akikkel együtt csavarog, meg a hozzátartozói részéről érik, akik látni sem akarják!? Nem képes azt mondani magának Én is ember vagyok, és van annyi erőm, hogy emberként éljek?

− Mondtam már magamnak… − feleli halkan.

− Mondja még egyszer! Mondja erősebben! Mondja úgy, hogy belevésődjék az agyába, és többé már ne lehessen kitörölni onnan! Ha ezt megteszi, a többihez akad majd segítség.

Elindulok kifelé, hogy megelőzzem a következő könnyes színjáték kezdetét.

A sírás jó dolog, gondolom magamban, miközben lefelé megyek a lépcsőn, A sírás megtisztít, mondom magamban, miközben nekivágok az esti utcának. Csak az a baj, hogy akadnak hölgyek, akik, miután kisírták magukat, úgy vélik, hogy ezzel már megváltották a vétkeiket, és megtisztultak, egyszóval kezdhetik elölről. És mivel sohasem lehet teljesen elölről kezdeni, ők valahogy mindig, onnan kezdik, ahonnan nem kellene, a szennyes históriákkal, melyek után megalázó vallomások következnek, amíg el nem jön az utolsó összeomlás. Adja isten, hogy ez az eset ne legyen ilyen.

A Vitosa sugárút ebben az órában még hemzseg a néptől. Az emberek moziba mennek, vagy onnan jönnék, vagy sietnek haza. Liza bizonyára megtérítette már az asztalt a vacsorához, miközben a dohányzásról leszokott példamutató férj nézi a televíziót, hacsak nem fogták be házimunkára. És, tulajdonképpen, mi a különbség Magda és Liza között? Egy kicsit több akaraterő, és Magda éppolyan jó anyává és gondos feleséggé válhatna…

Gondolataimat a rendőr átható sípjele sza1kítja félbe, mivel elmélkedésemben elmerülve pirosban mentem át az Alabin utcán. Nincs mit tenni, visszafordulok, és ezzel együtt elszakadok az erkölcsrendészeti kérdésektől, hogy a bűnüldözés ama területe felé irányítsam magam, amely gyilkossági csoport néven ismert.

Az az igazság, hogy szerencsések az erkölcsrendészeten dolgozó kollégáim. Javíthatatlanok, vagy sem, de mindig kéznél vannak az ügyfeleik.

Amikor az ember papíron old meg egy feladatot, bárhonnan elkezdheti, kipróbálhat százféle megoldási módot, áthúzhatja és újra kezdheti, amíg el nem jut a helyes válaszig. De amikor a feladatban szereplő tényezők eleven hús-vér emberek, akkor minden felcserélés, minden egyes elhamarkodott művelet örökre meghiúsíthatja az igazság feltárását. Hiszen amíg én a saját feladatomat bogozom, addig a bűnöző is igyekszik megoldani a sajátját − megpróbálja kifürkészni a szándékomat, igyekszik összezavarni a nyomokat, és hamis gyanúsításra próbál rávenni.

Mindez talán merő elméleti okoskodás, és a dolgok sokszor korántsem ennyire bonyolultak, kiváltképp, ha a tettes ostoba, vagy már a kezdet kezdetén elárulja magát. De mivel Aszenov gyilkosa egyáltalán nem fajankó, továbbá semmilyen szándékot sem mutat önmaga leleplezésére, így én már az ügy legelején arra törekedtem, hogy szigorú következetességgel határozzam meg a lépéseket, és ha valaki azt gondolja, hogy egyszerűen találomra keringek a városban, s azzal társalkodom, aki éppen utamba akad, akkor az az illető igencsak téved.

Tulajdonképpen ez idáig minden a helyi érték szigorú sorrendjében halad előre. Az utolsó számjegy Szpasz Vlaev polgártárs. Ez a számjegy csupán a negyedik nap reggelén jelenik meg a színen, amely ezúttal a dolgozószobám, mivel vannak olyan, személyek, akiket egy sor megfontolás alapján szigorúan hivatali környezetben kell kihallgatni, és pontosan előírás szerint, beleértve a ténymegállapító jegyzőkönyvet is.

Az előállított személy fiatal ember, de már nem kamaszkorú, valahol húsz és harminc között lehet, magas termetű, széles vállú, és egyáltalán, igen harcias küllemű, amit nyilván csak fokozni óhajt a rövid, fekete ballonkabáttal.

Hunyorgó, bizalmatlan szemével már az ajtóból végigmér, magabiztos, de lassú és hintázó járással közelít, mintha nyílt tengeren ringó hajó fedélzetén mozogna. Ez az arc nekem még új, ellenben a típust nagyon jól ismerem. Az ilyenek számára az egész világ egyetlen kalózhajó, melynek ingatag, imbolygó fedélzetén egymást érik a vidám mulatságok, verekedések, vérontások és egyéb hősködések.

Futó pillantást vetek az újonnan jöttre, pusztán azért, hogy megbizonyosodjam arról: itt van-e a szobában, és rátérek a formaságokra név, születési év, foglalkozás, pontos lakcím stb.

A fiú komótosan válaszol a kérdéseimre, mintha azt akarná szemléltetni, hogy hivatali pózolásomtól nem esik hasra. Terpeszbe merevített lába, enyhén előrehajló törzse olyan rejtett erőszakosságot takar, amely jellemző az effajta tinókra, akik úgy csörtetnek az utcán, mintha az egész járda csak az övék lenne, s arra vágyakoznak, hogy úgymond véletlenül: vállukkal beleütközhessenek a járókelőkbe, s éber szemmel keresik a verekedésre szolgáló alkalmat, nem valamilyen meghatározott céllal, inkább csak azért, hogy megmutassák, kicsodák ők, és mire képesek.

Tekintetemmel az íróasztal melletti székre mutatok, Vlaev komótosan leül, enyhén előredől, mintha túltengő izomzata akadályozná abban, hogy egyenesen üljön, ahogy a többi ember.

Javaslom a vendégemnek, hogy mondjon el néhány dolgot, melyek között részletesebben érintse a Monjóval folytatott esti és éjszakai mulatozást, aztán súlyos, közömbös tekintetemet várakozva az arcára szegezem.

Vlaev arca majdnem kerek, se nem szép, se nem csúf, az orra közepes s kissé pisze, a szeme apró és pimasz. Az arca meglepően sápadt, egészségtől duzzadó termetéhez képest szinte vértelen, mintha az összes vére odafutott volna a rendeltetési helyére − az óriási bicepszekbe.

Vlaev ugyancsak lassan kezdi elbeszélését, semmitmondó fecsegésekkel, általánosságokkal meg fölösleges szünetekkel nyújtja el, mintha azt vette volna a fejébe: próbára teszi türelmem teherbíró képességét.

−… Valamin, azt, hiszem, összeszólalkoztunk anyámmal… hiszen tudja, hogy amikor a nők belépnek a változó korba, patáliát képesek rendezni azért is, ha az ember, nem tette helyére a törülközőt… Tulajdonképpen nem is tudom, hogy a törülközőn vagy valami máson kaptunk-e össze… Aztán visszavonultam a szobámba… Szimeon elment valahová… Olvasni kezdtem, meg is tudom mondani pontosan, hogy mit olvastam…

Válóban eltökélte, hogy próbára teszi a türelmemet vagy az eszemet, mert úgy beszél, mintha csak ki akarná gúnyolni azt az ostoba törekvésemet, hogy kihallgassam. Vontatott, tényekben teljességgel szegény előadása kerek tizenöt percig tart, míg legvégül eljut a kérdéses délutánig. Az órámra pillantok, és a megjátszás halvány jele nélkül, illedelmesen ásítok.

− Világos − szakítom félbe −, eleget hallottam az ön irodalmi és zenei érdeklődéséről. Ön, ha nem tévedek, jogot hallgat?

Vlaev bólint, mellőzi a válaszadással járó fáradalmat.

− Ebben az esetben mindenekelőtt meg kellene tanulnia beszélni. Ön, Vlaev, a pletykás öregasszonyok terjengős stílusát használja, azzal a különbséggel, hogy az öreg pletykafészkek szavaiból mégiscsak kihámozható valamilyen értelem. Ön nem fejez ki semmilyen gondolatot, vagy azért, mert nincsen, vagy pedig azért, mert eltitkolni kényszerül azt.

Vendégem ellenségesen néz rám, jobb keze gépiesen megrezzen.

− Talán meg akar verni? − mosolyodom el nyájasan.

− Tudom, hogy a magához hasonlók nagyon erősek, amikor az íróasztaluk mögött ülnek dörmögi Szpasz, uralkodva magán. − De ha azért hívatott, hogy sértegessen…

− Maga nagyon jól tudja, hogy miért hívattam − válaszolom tökéletes nyugalommal. − És mivel, amint már említettem, nem képes, vagy nem óhajt értelmesen beszélni, ezért egy kis előadást kell Önnek tártanom, Ettől a perctől kezdve világosan és pontosan válaszoljon a kérdéseimre, és egy pillanatig se feledkezzen meg arról, hogy felelősséggel tartozik minden egyes valótlan állításáért. Szóval…

Rövid szünetet tartok, közben fürkészve apró, pimasz szeme közé nézek. Vlaev egyre ugyanabban a kihívó, előredőlő tartásban ül az íróasztalom mellett, de arca a feszült figyelemtől megrezzen.

−…Azzal az ürüggyel hívta el Szimeont a Brazíliából, hogy két üveg házi szilvapálinkát kapott. Kitől kapta?

− Ismerősöktől.

− Ez nagyon általános. Konkrétabban, legyen, szíves.

− Hát az egyik egyetemista társam adta. Faluról hozta…

− Nem hallotta, hogy mit mondtam? Konkrétabban, vagyis pontos névvel: családi és utónévvel!

− Zaprjanovtól… Ljuben Zaprjanovtól, az évfolyamtársamtól kaptam.

− Igen. És mikor hozta magának Zaprjanov a pálinkát?

− Nem emlékszem rá pontosan… Azt hiszem, hogy az előtte való napon…

− Ha az előtte való napon kapta, akkor miért volt arra szükség, hogy csak estefelé menjen el. a Brazíliába, és közölje Szimeonnal az örömhírt, amikor már reggel is megmondhatta volna?

− Hát, ha már reggel megmondtam volna neki, akkor már reggel megitta volna − válaszolja meglehetős logikával Szpasz.

− Való igaz − bólintok. − De ő reggel nem ihatta meg a pálinkát egy másik ok miatt sem. Rájött már, hogy miért?

Vlaev közömbösséget próbál az arcára erőltetni, de csak a feszültség ül ki rá.

− Szimeon azért nem ihatta meg a pálinkát reggel, mert az még nem volt akkor a lakásban. Az üvegeket maga vitte haza ugyanaznap délután. Az igaz, hogy újságpapírba voltak csavarva, de mivel önmagát nem göngyölhette újságpapírba, így néhányan meglátták.

− Valóban, pontosan így van − élénkül fel Szpasz sápadt arca. − Ljuben szólt nekem reggel, és magam mentem el hozzá a pálinkáért. Pontosan így volt. Most jutott eszembe.

− De még mindig nem minden jutott az eszébe − fékezem le lelkesedését. − Ha belefogunk az ellenőrzésbe, akkor azt végigvisszük, frankón, ahogy önök szokták mondani. Az ön Ljubenjének semmi köze ehhez a pálinkához. Ön vásárolta azt a Rakovszki utcában a Rila étteremben, és annak ellenére, hogy egy viszonylag távolabb eső étteremben vette, és a vásárlásra a déli nagy forgalmat választotta, a pincér, aki becsomagolta a palackokat, emlékezett önre.

− Nagy dolog − mosolyodik el megvetően Szpasz. − Át akartam verni Monjót. Ő az a típus, aki azzal büszkélkedik, hogy nagyon ért az italokhoz.

− Ön megpróbál engem is átverni, de amint már figyelmeztettem, ennek ön issza meg a levét. Az első hamis tanúzása megállapítást nyert.

− Na, még hogy hamis tanúzás!… Maguk itt nagy szavakkal dobálóznak.

− Most pedig folytatjuk − közlöm, anélkül hogy figyelmet fordítanék az ellenvetésére. − Honnan jött ez a hirtelen ötlet, hogy Monjóval éppen azon az estén igyák le magukat?

− Nem tudom, mire gondol, amikor azt mondja: éppen azon az estén? Azon vagy másik estén… Nem készültünk erre az ivásra…

− Hagyja ezeket az okoskodásokat! Nagyon jól tudja, még a beszélgetésünk elején említettem, hogy éppen azon az estén hunyt el vagy lett gyilkosság áldozata a társaságuk egyik tagja.

− Hát én meg honnan tudhattam volna, hogy meg fogják gyilkolni, és ráadásul pont azon az estén?

− Feltételezem, hogy nem tudta. De most azt kérdezem, honnan jött ez a hirtelen ötlet a mulatozásra?

− Honnan tudhatnám? Az ötletek, mindig hirtelen jönnek: megelégeli az ember az unalmat, ihatnékja támad…

−… Elfog a bánat a barátod után, akit már öt-hat órája nem láttál… − fejezem be. − De egyébként, ha már elment Szimeonért a Brazíliába, ott is maradhattak volna, vagy beugorhattak volna egy másik szórakozóhelyre… ön mellesleg kedveli a szórakozóhelyeket. Ehelyett azonban még déltájban nekivág, hogy öt utcával odébb megvegye a pálinkát, megvárja, hogy beesteledjék, hazaviszi a szobatársát, akiről tudja, hogy mikor és hol találhatja meg, és leisszák magukat a saját szobájukban, amelyet már a csömörig megelégeltek, hallgatnak egy olyan melódiát, melyet szintén a csömörig megelégeltek… Kissé különös, nemde?

− Nem látok benne semmi különöset − dörmögi hányavetien Szpasz. − És egyáltalán nem látom, hogy mit bizonyítanak a célzásai, habár világos előttem, hogy mire akar kilyukadni.

− Ha az ön számára világos, folytassuk tovább. Meddig tartott ez a gondosan előkészített mulatozás?

− Éjjel két óráig… vagy talán háromig… Nem emlékszem pontosan. Ilyenkor az ember nem számolja az órákat.

− Hányan, voltak jelen a mulatozás végén?

− Hát annyian, amennyien a kezdetekor: én és Monjo.

− Monjo végig ébren volt?

− Végig − egyszerre feküdtünk le.

− Valamelyikük elhagyta a lakást mulatozás közben?

− Nem történt ilyesmi/

− Tehát a hamis tanúzás immár háromra gyarapodott − állapítom meg ridegen.

Szpasz gyors pillantást vet rám, de rögtön lesüti a szemét. Keresztbe fonta a karját, Hogy leplezze remegését, vagy hogy megfékezze, mielőtt még működésbe lépne. A csuklója széles és erős, az ujjai rövidek, s így nyilván egy kis behajlítással elég fenyegető ököllé változhat. Az is valószínű, hogy más helyütt s más körülmények között ez az izompacsirta működésbe hozná az ökleit egy olyan beszélgetőtárssal szemben, amilyen én vagyok.

Izompacsirta. Vlaevet nyilván eltölti a büszkeség, hogy ehhez a fajtához tartozik: tekintélyt parancsoló termet, fenyegető viselkedés, a kalózok vakmerősége modern változatban, szembenállás ezzel az elkurvult világgal, ahol senki sem törte magát azért, hogy előre biztosítson neki kényelmes helyet, s ahol a szájtátik saját kocsijukon furikáznak, kirándulásokat tesznek a Földközi-tengeren, neki pedig a Jugoszláviába szóló útlevélkérelmét is visszautasítják.

Izompacsirta. Vlaev nem törődik azzal, nem is érdekli, hogy senki sem a bicepszével írja be a nevét a történelembe, sőt nyilván arra büszke, hogy egy olyan században, amikor az embereket többnyire nem a muszklik érdeklik, hanem a koponyák, mert ezek a koponyák forradalmakat és korszakalkotó eszméket teremtenek, akkor ő, az izompacsirta, a muszklijára támaszkodik, mivel segítségükkel az élettel szembeni dühét bármely, éppen elébe kerülő emberen levezetheti. Talán érdekes lenne nyomon, követni, hogy pontosan honnan ered ez a düh, melyek a rejtett forrásai. Sajnos, nincs, időm lélekelemzésre. Így újból a tényekre térek:

− Vlaev, ez az egész história a mulatozással nem holmi véletlen ötlet eredménye. Ezt ön nagyon jól tudja. Megkíséreltem sejtetni, hogy ezt én is legalább annyira tudom. Önnek erre a mulatozásra sorsdöntőén szüksége volt ahhoz, hogy szükség esetén bizonyítani tudja, hogy a kérdéses éjjelen nem hagyta el a lakást.

− Mit kellene bizonyítanom? Ez nyilvánvaló.

− Egyáltalán nem nyilvánvaló. Sőt, mi több, nem felel meg a valóságnak.

− Ez az ön véleménye − morogja megvetőén Szpasz − Nem áll szándékomban vitatkozni. A tények beszélnek.

− Szerencsére igen. De ezek egyáltalán nem azt mondják, amit maga képzel. Az első számú tény: a mulatozást előre megfontolt szándékkal szervezte, és az ajándék pálinkára vonatkozó állítása merő hazugság. A második számú tény: Szimeon elvesztette az öntudatát, vagy pedig elaludt, de még jóval éjfél előtt…

− Szimeon végig kitartott.

− Igen, de az ön utasításai ellenére, ő az ellenkezőjét ismerte be.

− Maga ad egy részeg ember szavára?

− Ne feledje, hogy ez a részeg ember az ön lehetséges koronatanúja alibije megvédésénél…

− Alibim?

− Miért, ön mire gondol? Azért hívtam talán, hogy a pálinkafajtákról cseverésszünk? Minden egyes hamis vallomásával növeli Aszenov meggyilkolásában való részvételének gyanúját.

Szpasz arcán fokozatosan némi dermedtség rajzolódik ki. Szeme mozdulatlanul az íróasztal élére mered, az az érzésem, hogy már nem is figyel rám, pedig épp most kell figyelnie azért, hogy leküzdje a fejében támadt űrt, és felidézze védelmének második lehetséges változatát, és hogy ismét figyelni tudjon.

Előveszem a majdnem teljesen üres, gyűrött cigarettadobozt, s rágyújtok egy Szlancéra.

− Rágyújthatnék én is? − kérdezi Szpasz.

− Majd ha befejeztük. Itt tilos a dohányzás.

− De hiszen ön dohányzik! − tiltakozik csipkelődve a fiatalember.

− Az a különbség, hogy én egész nap itt tartózkodom, maga meg csak két óra hosszat, mintha moziban lenne. Gondolja azt, hogy moziban van.

− Ezzel azt akarja mondani, hogy csak bárgyú néző vagyok? − folytatja ugyanolyan csipkelődő hangnemben Vlaev.

− Ezt maga tudja. De most menjünk tovább.

− Várjon csak! A társbérlő szintén megerősítheti….

− Mit erősíthet meg a társbérlő? Azt, hogy önöknél szólt a rádió? A rádió úgy is szólhat, ha önök bent sincsenek a szobában. Bekapcsolják, aztán szól. Nem mond-e sokat magában az a körülmény is, hogy tizenegy óra tájban Szófia helyett olyan külföldi adóra kapcsoltak át, amely egész késő éjfél utánig sugároz zenét?

− Mi ebben a sokatmondó? Tánczenét akartunk hallgatni, és tánczenét kerestünk.

− Hát éppen ez az, akkor kezdte a szófiai adó a tánczenét sugározni. Azt megelőzően három órán át Szófiát hallgatták, s pont akkor, amikor kezdődött a tánczene, átkapcsoltak.

− Ha tudtam volna, hogy ezt így kiforgatja, nem kapcsoltam volna át.

− Ez is hazugság. Mindenképpen átkapcsolta volna, mert nálunk az adás éjfélkor befejeződik, önnek meg szüksége volt arra, hogy a rádió jóval éjfél után is szóljon…

− Most mondja meg: mi az ördögnek lett volna erre szükségem?

− Azért, hogy azt gondolják a szomszédok, hogy otthon tartózkodik, miközben ugyanakkor a szobájától igencsak messze, egész más helyen tartózkodott.

− Zöldségeket beszél… − von vállat Szpasz.

− De ezek a zöldségek nem ízlenek önnek, Vlaev. Tehát a hármas számú tény: miután eszméletvesztésig leitatta Szimeont, ön titokban kimászott az ablakon, és eltávozott hazulról.

− Nem igaz!

Az éles kiáltásban kitört a rejtett erőszakosság, amely a fiatalember vállában már felgyülemlett. Szeme olyan csökönyös és metsző, mintha azt akarná mondani: Ezúttal melléfogtál! Itt már nem hátrálok meg, még ha belefeketülsz, akkor sem!

− Látták önt az emeleti szomszédok, Vlaev − közlöm lágyan.

− Másik este láthattak.

− Tehát gyakran távozik az ablakon keresztül?

− Miért? Mi van ebben rossz?

− Nincsen benne semmi rossz, csak furcsa. Nehezen csukódik az ajtó, vagy…

− Nehezen csukja be a száját a mutter. Hová mész? Miért mész? és a többi. Nem szeretem a magyarázkodásokat. Aztán meg ez gyerekkori szokásom.

− Aha. Gyermekkori rakoncátlankodások! És gyilkosságosdit is játszott annak idején?

− Mire föl ezek a célozgatások?

− Arra föl, hogy hazudik.

− Bizonyítsa be!

− Bizonyítják az emeleti lakók.

− Még hogy bizonyítják… Egy rosszindulatú agy érelmeszesedéses bizonyítja, mert nem bír engem, és most…

− S milyen oka van rá, hogy nem bírja önt?

− Mert nem hagyjuk aludni.

− Rendben. Hagyjuk most a zenét, és térjünk vissza a sporthoz. Tehát jól tud mászni… Egyébként ki-be mászik ablakokon és erkélyeken…

− A mi házunk nem erkélyes.

− No igen, de másutt van erkély.

Szpasz készül arra, hogy tiltakozzék, azonban inkább elhallgat.

− Tehát, hogy összefoglaljuk, három cáfolhatatlan bizonyíték alapján hazugságon fogtam, és egyidejűleg, az egész alibije visszavonhatatlanul és véglegesen összeomlott. Az maradt hátra, hogy válaszoljon arra a kérdésre: nem sokkal éjfél előtt, miután kiugrott az ablakon, hová ment és mit csinált?

− Számomra ez a kérdés nem létezik − válaszolja lassan Szpasz, miközben pimasz tekintetét ismételten rám irányítja. − Azon az éjjelen, amelyet említ, egy percre sem hagytam el az otthonomat.

− Ez az utolsó szava a kérdést illetően?

− Már megmondtam. Számomra ez a kérdés egyáltalán nem létezik.

− Ahogy óhajtja. Csak ne feledje, hogy a makacsság nem mindig értékes tulajdonság, és az ön helyzetében ráadásul végzetesen veszélyes. Olyan mértékben veszélyes, hogy azonnali letartóztatását vonja maga után.

Ez az a kifejezés, melynél néhány hazudozó gyakran feladja az állításait. Szpasz azonban csak alig észrevehetően összerándult, mintha a csapást készülne elviselni.

− Az igazat mondtam önnek − makacskodik.

Ennyi év alatt a legkülönfélébb emberekkel találkoztam, olyanokkal, akik különféle meggyőződéssel, különféle módon tagadnak, őszintén vagy rosszul színlelik az elképedést, elégedetlenkednek vagy szitkozódnak, dermedten ismételgetnek egy és ugyanazon kifejezést, avagy ésszerű érvekkel próbálnak védekezni. A hazugság, miként az igazság is, a legkülönfélébb hanglejtéssel mondható. Azonban némi szakmai gyakorlat után nem nehéz kideríteni, hogy az előtted álló ember mikor hazudik, még akkor is, ha a tekintete olyan tiszta és ártatlan, mint a kis Jézusé. Az a nehezebb, hogy megállapítsa az ember, milyen céllal hazudik a szemben álló, mert nem mindenki feltétlenül gyilkos vagy tettestárs, aki nem mond igazat.

− Valóban le kellene tartóztatnom, − dörmögöm. − Én azonban kivételt teszek: ön még annyira fiatal, hogy könnyelműségében elgaloppírozta magát, és talán egy kis gondolkodási időt kell adnom ahhoz, hogy megítélhesse a helyzetét. Szóval gondolkozzon el, és ha valami okosat ötölt ki, jelentkezzen. Eltávozhat.

Vlaev dermedten áll fel, mintha még most sem tudna magához térni az utóbbi percek váratlan fordulataitól, aztán anélkül hogy rám nézne, ugyanolyan mereven az ajtó felé indul. A járása lassú és görcsös. Úgy látszik, a fedélzet derekasan imbolyog a lábai alatt.

− Egy pillanatra − állítom meg az utolsó pillanatban. − Majdnem elfelejtettem. Mi van azzal a jugoszláviai úttal?

Szpasz bágyatagon megfordul, lebiggyesztett ajka lehangoltságot, fáradtságot fejez ki.

− A kollégáit kérdezze! Ők utasították el az útlevélkérelmemet.

− Ők utasították el, de ön kérte. Kihez és miért akart elutazni?

− Senkihez és semmiért. Csak azért, hogy világot lássak. Ahogy egy sereg más ember teszi.

− És jelenleg hol tartózkodik az édesapja?

− Fogalmam sincs róla. Nyilván valahol Ausztriában.

− Nem szokott írni önnek? Nem levelez vele?

− Miért írjak neki?….

Vlaev arcára olyan ellenszenv ül, hogy az apa és fiú közti viszony magyarázata szinte feleslegessé válik.

− És mégis önnek nem lenne kedve találkozni vele?

− De még mennyire! − bólint Szpasz. − Szíves örömest találkoznék vele, hogy szétverjem a pofáját.

S mivel helyesen találta el, hogy nincs többi kérdésem, a fiatalember kinyitja az ajtót, és elhagyja a szobát.

Tehát az utolsó kettő, Magda és Szpasz kihallgatása némileg gazdagítja az adatok skáláját.

Ezen kívül az is kiderült, miként már más alkalommal is hangsúlyoztam, hogy a nőkkel könnyebben szót értek. Koeva két nagyon fontos adatot szolgáltatott. A dollárköteg felemlítése, melyet nem találtunk meg Aszenov szobájában, szinte teljességgel megerősíti a gyilkossági motívumot az a körülmény pedig, hogy Aszenov a párna alá szokta tenni a tárcáját, a bonyolult művelet egyik lehetséges magyarázatát adja: mivel a lopás tárgyát képező összeg nem volt a székre vetett zakóban, hanem Aszenov közvetlen közelében, a gyilkos nem elégedhetett meg azzal, hogy Aszenov éppen csak elaludjon, hanem nagyon alaposan el kellett altatnia. Ami egyáltalán nem zárja ki azt a másik lehetséges magyarázatot, miszerint a tolvaj azért tartotta szükségesnek áldozata meggyilkolását, mert az áldozat jól ismerte, és már a lopást követő napon leleplezhette volna.

Ezek a részletek alaposan alátámasztják az elképzelésemet, azonban nem bizonyítják teljességgel. Mint ahogy nem bizonyítja a Vlaev kihallgatásánál nyert eredmény sem. Ámbár mindeddig Vlaev a leggyanúsabb tényező. Azért tákolta össze ezt az egész mulatozási színjátékot, hogy elleplezze távozását, és alibit teremtsen magának. No de! Először is Vlaev távozása még nem bizonyítható teljességgel. Egy ellenséges érzületű lakó vallomása nem lehet perdöntő bizonyíték, és Szpasz ezt nagyon jól tudja. És aztán, még ha ezt a vallomást egyéb tények is megerősítik, sőt ha maga Vlaev meghátrál, és beismeri, az se számít. Attól az ablaktól, melyen Szpasz a szokása szerint ki-be mászkált, addig a másik, ötödik emeleti ablakig elég nagy a távolság, és nemcsak folyóméterben mérve, hanem a szükséges bizonyítóanyag vonatkozásában is.

Mindezeket a kérdéseket néhány technikai jellegű kiegészítő kérdéssel együtt gondosan áttanulmányozzuk a főnök dolgozószobájában, ismételt jelentkezésem alkalmával.

− A látóhatár valóban világosodik − jegyzi meg különösebb lelkesedés nélkül az ezredes.

− De a cél még messze van. Időközben pedig az emigránsok már elkezdték a spekulációjukat. Tegnap este a Szabad Európa ötperces kommentárt sugárzott.

− Nagyon gyorsan kiszimatolták.

− Nem volt benne mit kiszimatolni, kötelességünk volt közölni a hírt Aszenov Münchenben élő anyjával. Ezeket a dolgokat nem lehet eltitkolni. S nincs is miért eltitkolni.

− Természetesen.

− Igen, de ez megköveteli a nyomozás maximális meggyorsítását. Mondtam már neked: nem akarlak zavarni a munkádban, de tartsd szem előtt, hogy minden egyes megtakarított nap egy-egy, a hazánkra szórt rágalomözön megtakarítását jelenti.

− Értem − válaszolok elfojtott sóhajjal, és fölállok.

− Ami pedig a másik dolgot illeti − cselekedj a terved szerint − fejezi be az ezredes, és kissé elmosolyodik, ami az ő szófukar nyelvén annyit tesz: Bocsásd meg, hogy sürgetlek, azonban engem is sürgetnek.

Mindezek után valaki talán azt fogja feltételezni, hogy dühös tigrisként vetem magam az általam rajzolt kör küzdőterébe, s foggal és körömmel a láncolat gyenge láncszemeibe kapaszkodom, míg csak el nem szakad, vagyis amíg valaki fel nem sikolt: Jaj, irgalom, én vagyok a gyilkos. Erről szó sincs. Bezárkózom, nyugodtan az íróasztalomhoz ülök, és bár már az ötödik nap elején vagyunk, az egyik kezemben a telefonkagylót tartom, a másikban egy cigarettát, s e két ártatlan eszközzel felfegyverkezve elkezdem a társalkodást különböző intézményekben levő kollégáimmal. Aztán kimerítve a beszédtémát, eszembe jut, hogy az utóbbi időben kissé elszakadtam a világ és hazánk eseményeitől, és kiteregetem az újságot.

− Akár hiszik, akár nem, az újságolvasás egész napon át tart, főleg azért, mert nem hagynak békén olvasni. Miután különböző helyekre telefonáltam, meg kérdéseket tettem föl, most meg engem hívnak, hogy válaszolhassanak.

Körülbelül ugyanilyen módon telik el a rákövetkező nap is. Egy percre sem hagyom el a munkahelyemet. Semmi, legalábbis ami az engem érdeklő kört illeti. Ezzel szemben a messzi távol nem szűkölködik eseményekben.

Újabb két emigráns-adó célozgat politikai gyilkosságra, illetve önkényes leszámolásra. Sajtónkban is megjelenik egy rövid közlemény, amely hírül adja, hogy folyik a nyomozás. Ami engem ismét arra késztet, hogy a lapokkal foglalkozzam.

Az a bökkenő, hogy a lapok mögött emberek állnak. Ezt a nyomozás hetedik napján kétségtelenül megállapíthatom, amikor a dolgozószobámba néhány újságíró ront be. Elirányítom őket az illetékesekhez, és éppen abban a pillanatban, amikor tárcsázni készülök, belép a hadnagy, és közli velem: egy fiatal hölgy csökönyösen ragaszkodik a személyes találkozáshoz, és ugyanolyan csökönyösen nem hajlandó elárulni a kilétét.

Dóra. Na végre − gondolom, és intézkedem, hogy bevezessék.

Jól melléfogtam. A belépő hölgynek Dórához a szoknyán és a hasonló életkoron kívül semmi köze.

− Tőlem nem fog megszabadulni! − jelenti ki fenyegetően a hölgy az íróasztalomhoz lépve. − Közvéleményünknek joga van tudni az igazságot, alezredes elvtárs.

Élelmes teremtés. Még azt is kifürkészte, hogy egy csillaggal előléptettek.

− Nahát, ha a közvélemény kívánja, az más lapra tartozik − adom meg magam. − De hiszen tudja, hogy a nyomozás jelenlegi szakaszában nem lehet mindent nyilvánosságra hozni.

− Megértem. Csak néhány szerény kérdést szeretnék feltenni.

− Nahát, ha szerények, hadd halljuk!

A hölgy azonnal elhelyezkedik a széken, a táskájából villámgyorsan jegyzetfüzetet és tollat vesz elő, félresimítja a szemébe hulló haj tincseket, és faggatni kezd:

− Ön szerint ki a gyilkos?

− Az a személy, aki a gyilkosságot elkövette.

− Magé tréfál.

− Egyáltalán nem. Csak az igazságot mondom önnek.

− Mi volt a gyilkosság célja?

Szótlanul ülök egy pillanatig, hogy összeszedjem a gondolataimat, aztán felelem:

− Úgy vélem, a gyilkosságnak az volt a célja, hogy a sértettet megakadályozzák élete folytatásában.

A nő elkezd jegyezni, aztán a mondat közepén megakad, és sebzett pillantást vet rám.

− Mi történt, tévedtem volna? − kérdem.

− Legalább azt árulja el, hogy milyen módszert alkalmaz a nyomozásnál?

− Hát a lehető legegyszerűbbet: embertől emberig járok − így nyomozok.

− Maga lehetetlen alak!

− Ellenkezőleg − tiltakozom. − Lehetséges vagyok, sőt teljességgel valóságos, azonban ennél többet nem tudok.

− És ki tud ennél többet?

− A gyilkos.

− De a közvéleménynek joga van megtudni az igazságot.

− Majd megtudja, ne nyugtalankodjék.

− De csak akkor, ha a nyomozás lezárult, ugye?

− Igen.

− No és hol marad akkor a riporter szerepe? Az információvadászat? A felfedezés öröme?

− A felfedezés, öröme? − kiáltok fel. − Úgy gondolja, hogy nekem nincs szükségem hasonló örömre?

Alig kísértem ki a sajtó képviselőjét, a telefon máris csöng. Felemelem a kagylót. Az előérzetem mégsem csalt. Dóra üdvözöl. Csupán kerülő úton: épp most találkozott a Sas-hídon Filippel. Leteszem a kagylót, hogy újabb számot hívjak, és újból felvegyem. Négyszemközt kell beszélnem ezzel a Dórával, és még ma.

Az ajtóban ismét megjelenik a hadnagy:

− Valamilyen Vlaev van lent.

− Engedjék fel.

Az izompacsirta, bármennyire is furcsa, ezúttal teljesen ernyedt tartással jön be. Határozatlanul billeg csőnadrágba bújtatott hosszú lábán. Nem én hívattam, ezért csak a fejemet emelem fel, és kérdően nézek rá. Mivel részemről nem történik semmiféle invitálás, ezért magától közeledik az íróasztalomhoz, eldörmög egy megengedi-félét, és leereszkedik a székre. Az izompacsirta zavarban van, tanácstalan, hogyan is fogjon hozzá, annak ellenére, hogy minden bizonnyal előre átgondolta a mondanivalóját. Nyilván elhatározta, vagy valaki azt tanácsolta neki, hogy játssza el a bűnbánó vétkes szerepét. Bár amennyire e meghatározás második tagja jellemző Szpaszra, olyannyira idegen tőle az első. Ebből ered a szemmel látható nehézség is.

− Meg akarom önnek köszönni − kezdi el nagysokára −, hogy lehetőséget adott a gondolkodásra… Átgondoltam a dolgot, és rájöttem, hogy hazugságaim valóban megakadályozhatják önt a munkájában, annak ellenére, hogy én teljesen ártatlanoknak véltem azokat… ezért elhatároztam, hogy elmondok önnek mindent pontosan úgy, ahogy volt…

Elhallgat, bizonyára arra számít, hogy részemről most forró gratulációk következnek, én azonban hallgatok. Közben arra gondolok, hogy ha ezeknél az alakoknál az arcátlan huligánság borzasztó, akkor ez a képmutató szelídség viszont undorító.

Vlaev megértette, hogy a taps elmarad, így hát újból belefog:

− Nagyon szerencsétlen ez az egész história… azonban, amit most elmondok, az a tiszta igazság… Szóval, egy ideje járok egy lánnyal, aki nem a mi társaságunkból való, valóban rendes lány, az egyetemen ismerkedtünk meg, komoly szándékaim vannak vele, aztán mivel a szülei jelenleg külföldön tartózkodnak… szóval egyedül van a lakásban… és két nappal ezelőtt megbeszéltük, hogy másnap délután összejövünk nála a lakásában az ismerőseivel… és aztán, ahogy megállapodtunk, megvettem a két üveg pálinkát, azt a két üveget, amelyről szó esett, a Rakovszki utcai étteremben, és elvittem hozzájuk… És akkor kellemetlen dologtörtént: azt mondta, hogy nem hívta meg az ismerőseit, mert nem akar semmiféle ismerőst, megkérdeztem, hogy miért, hiszen úgy döntöttünk, erre azt mondta, mit számít, ha így döntöttünk, megunta már ezt az összejárást meg az ivászatot, én pedig begurultam, és azt mondtam, hogy akkor maradjon magának társaság nélkül, fogtam a két üveget, és hazamentem.

Vlaev újból elhallgat, talán azért, hogy levegőt vegyen, vagy mert le akarja mérni a hatást. A hatás elmaradt. Ugyanolyan közömbös arccal ülök, várom ennek a pálinkás históriának a végét.

− Aztán minden úgy történt, ahogy azt tudja, azzal a különbséggel, hogy valóban kimásztam az ablakon, miután Monjo alaposan beszivórkázott, mert én, ha iszom egy keveset, ellágyulok, és elhatároztam, mivel elég durván viselkedtem… meg egyáltalán a kislány mellett akartam lenni, a gondolatot tett követte, átugrottam a párkányon, és elmentem hozzájuk, késő éjjelig ott maradtam, aztán elillantam, nehogy megszimatolják a szomszédok… Mert a kislány, tekintélyes, jó családból való, az apja professzor, otthon rövid pórázra fogják: tulajdonképpen azért hazudtam önnek, mert nem akartam belekeverni a kislányt ebbe a históriába, mert megtudhatják a szülei, és botrányt csinálhatnak, sőt azt is megtilthatják, hogy velem találkozzék.

Szpasz elhallgat, ezúttal véglegesen, miközben továbbra is zavartan nézi a kezét, bár nyilván ég a vágytól, hogy felpillantson, hogy lemérhesse a hatást.

− Ez az újabb epizód valóban magyarázatot ad a pálinkavásárlásra és közlekedésre − jegyzem meg.

− Ez a tiszta igazság! − hangzik meggyőződéssel Szpasz.

− Annál jobb. A kislány neve?

− Szükséges ez? − kérdezi a fiú szinte könyörögve.

− Nem megy másképp.

− Antoaneta Szavova.

− Utca, házszám?

Vlaev nagyokat nyögve közli a címet is. Azt figyelem, hogy majd kibújik a bőréből, midőn bűnbánónak és jó szándékúnak mutatja magát, s közben valami olyasmit forgatok a fejemben… olyasmit, ami talán nem hozható szoros kapcsolatba az üggyel, de amit mégsem rossz tisztázni.

− Múltkor némi ellenszenvvel nyilatkozott az apjáról…

− Gyűlölöm. És ezt sohasem titkoltam.

A fiatalember hangja ismét visszanyeri természetes indulatos lejtését. Tekintete akaratlanul a sarokba téved, mintha a kérdéses apa ott állna vigyázzállásban, hogy meghallgassa az ítéletet.

− És honnan ered ez a gyűlölet?

− Hogyhogy honnan? Hát onnan, hogy apa nélkül maradtam.

Ilyen magyarázattal nehéz vitatkozni. Én mégis állhatatoskodom:

− Talán volt valami oka arra, hogy elutazzék?

− Okot mindenre lehet találni… Csak őt az ő apja nem hagyta faképnél, ahogy ő tette velem. Őt az apja neveltette és csinos örökséget hagyott rá Ausztriában, és ezzel az örökséggel engem is neveltethetett, külföldön taníttathatott volna a kedvemre való pályán, s nem kellene itt kínlódnom a magolással… meg együtt élnem ezzel a hisztérikával, az anyámmal, aki tulajdonképpen az ő aljassága miatt lett hisztérika…

− Mellesleg hogyan ment el az apja?

− Hát disszidált, hogyan másképp? Kiengedték, hogy felvegye az örökséget, és visszajöjjön, ő meg megkapta az örökséget, de elfelejtett hazajönni, sőt arról is megfeledkezett, hogy itt hagyta a feleségét meg a tízéves fiát, amin különben nem lehet csodálkozni, mert amíg itthon élt, addig is olyan volt, mintha nem is élt volna velünk, a barátnői jobban tudták, hogy hol van, mint mi otthon…

− Úgy érzi, hogy az apja tette tönkre az életét?

− Mi mást erezhetnék? Tönkretette az életünket. Az enyémet is, az anyámét is.

− Akadnak olyan emberek, akik nem is emlékeznek az apjukra…

− Lehet, előfordul az is. Ha kinyiffant volna az öregem, nem tennék most neki szemrehányást. De ő él, érti, él, és egyetlenegyszer se jutott az eszébe, hogy itt hagyta a fiát!

Valóban, de engem nem ő, hanem ön érdekel… − mondanám, azonban elhallgatok Semmi értelme.

Néhány hivatalos, szokványos kifejezéssel elküldöm a vendégemet, aztán újból elmerülök a gondolataimban. Tulajdonképpen emlékművet kellene állítanod az apádnak − mondom magamban −, nem pedig gyűlölnöd. Emlékművet kellene neki állítanod, mert ő az egyedüli mentséged az emberek előtt, meg belső használatodra is ő szolgál alapvető mentségedül.

Nemes mentség a tétlenségre, az elszalasztott félévekre, az emberi érdeklődés hiányára, a fenekedésre és az élősködésre., Az izompacsirta tragédiája: Meglógott, ahelyett hogy biztosította volna az életemet, hogy külföldre vitt volna, vagy vett volna egy Sport-Fiatot.

Egy Sport-Fiat − ez az izompacsirtafélék dédelgetett vágyálma. Hajdanán mi szerényebbek voltunk. A biciklikölcsönző előtt nyüzsögtünk, és türelmesen várakoztunk. A többség várta, hogy rá kerüljön a sor, aztán öt leva ellenében fél órán át részegítő élvezetben röpítette őket a csörömpölő kerékpár, amely a környezetükből ámulatot és nemes irigységet váltott ki.

Barátommal, Sztefcsóval, nem rendelkeztünk ilyen anyagi lehetőségekkel. Öt leva − honnan lett volna ekkora vagyonunk. Ezért egy félreeső helyen állapodtunk meg, mintha nem is látnánk a sors kiválasztottjainak kis csoportját és a fagylalttölcséreket, amelyeket élvezettel nyaltak. De mi ketten Sztefcsóval tápláltunk azért némi halvány reményt. Ha valahonnan előkerült Kiró, a szomszédunk és gyámolítónk, akkor körbekerekezett velünk, előbb az egyikünket, aztán a másikunkat ültette fel a vázra. Ezt a műveletet megtiltotta ugyan a tulaj, nehogy kipukkadjon a tömlő, de mi megvártuk Kirót a sarok mögött, ügyesen elhelyezkedtünk a vázon, és jótevőnkkel húsz kilométer óránkénti sebességgel száguldottunk.

Most pedig − Sport-Fiatok. Persze, a sportban, ahogy a Fiatban, alapjában nincs semmi elítélendő. Ellenkezőleg − lovagoljuk meg bátran az új idők technikai csodáit. Csak egyenes úton szerezzük be azokat.

Egy Sport-Fiat. Ha csak egy Sport-Fiatot kapott volna az izompacsirta külföldön élő apjától, rögtön vendégszeretőén szélesre tárta volna szívét: Gyere, apuci, te vagy a kedvencem!

Vagyis az izompacsirta számára lehet-e jobb apa egy Sport-Fiatnál? És van-e számára nagyobb tragédia, mint a kérdéses közlekedési eszköz hiánya?

A tragédiától eltekintve marad ez az Antoanetás história. Természetesen Antoaneta nem látomás, valóban fellelhető a megadott címen.

És, természetesen, ez a történet nagyjából alátámasztja Szpasz alibijének két gyenge pontját − a pálinkavásárlást és az ablakon való kimászást. Csakhogy Szpasznak, miként határozottan kiviláglik az eddigi tanúvallomásokból, leggyengébb pontja éppen a gyengébb nem. És a hangsúlyozott férfiasság igénye, a túlzásba vitt erőszakosság bizonyos mértékben éppen egy hiányérzet ellensúlyozásának szükségét fejezi ki.

Másrészt, ha minden pontosan úgy történt, ahogy Szpasz előadja, akkor még tegnapelőtti beszélgetésünk kritikus pillanatában feltétlenül kibökte volna, hiszen világosan felfogta, hogy milyen veszély fenyegeti, ezért nem titkolt volna el egy olyan apróságot, amely azonnal tisztázza minden gyanú alól. De ott a bökkenő, hogy ez az apróság akkor még valószínűleg nem létezett. Mert még nem találta ki helyette másvalaki, mert még nem fundálta ki másvalaki.

Egyáltalán, az a megérzésem, hogy ez az Antoanetával kapcsolatos história ingatag tákolmány. Elég egy fuvintás, és az egész elszáll a fenébe. No de érdemes-e fuvintanom?

Hat óra múlt, Dórának már itt kelleni de hányan és hol vannak azok a nők, akik pontosak? A nők abban az életkorban kezdenek pontosak, sőt kínosan pontosak lenni, amikor ez már nem annyira fontos. Mégis, Dórának alább hálából pontosnak kellett volna lenni mert úgy intézkedtem, hogy a lehető legtapintatosabb módon, Marin tudta nélkül idézzék be.

Három napig ki sem mozdultam a dolgozószobámból, ez példátlan eset hivatali pályafutásomban. Felállok, hogy megmozgassam a tagjaimat, meg az ablakon át megfigyeljem, hogyan élnek az emberek. Normálisan élnek, vásárolnak a boltokban, nézegetik a kirakatokat, vagy pedig valahová sietnek. Letelt a munkanap, az irattartókat és az iktatókönyveket összehajtották, a hivatalnokok ismét apákká, anyákká, férjekké és feleségekké változtak, kivéve azokat, akik szamara a házasság még a messzi jövendőben rejtezik.

Boldogok azok az állampolgárok, akik levelezéssel meg számolással foglalkoznak. Az ember bezárja az irattartót, lefűzi a számlákat, és kifordul a kapun, aztán többé nem is törődik a számokkal. Én azonban emberekkel dolgozom.

És ezek az emberek belém csimpaszkodnak még akkor is, amikor már otthagytam őket, sőt, amikor már elfeledkeztem róluk. Gyerünk, menjetek az utatokra − dörmögöm gondolatban. Tűnjetek el, nem látjátok, hogy a nyomozás befejeződött? De ők továbbra is a nyakamon lógnak örökös nyavalygásaikkal és zűrzavaros dolgaikkal, velem feleselnek, vagy pedig egymás között civódnak, és csak akkor halványulnak el, amikor a következő ügy következő alakjai lépnek a helyükbe.

Megesik, hogy miközben valamilyen új nyomozati, ügyben járom a várost, itt-ott összefutok néhány régi ismerőssel. Némelyek úgy tesznek, mintha nem vennének észre. Mások futtában biccentenek, és elég gyorsan továbbhaladnak. Olyanok is vannak, akik egy-két szóra megállítanak.

Nemrég összeakadtam Zsanával, a Marinov-ügy egyik szereplőjével, aki a Varsó presszóban élte nagyvilági életét, és aki szólamokkal traktált: senkihez semmi sem fűz, meg effélékkel.

Ezúttal azonban aligha indulhatott a Varsóba, mert babakocsit tolt maga előtt. Egy dundi baba ült a kocsiban, előre-hátra hintázott, mintha a járgány sebességét szerette volna fokozni.

− Jó napot felügyelő! − állított meg Zsana. − Nem ismer meg?

− Dehogynem! − vágtam rá. − De mivel némelyek nem szívesen ismernek meg engem… Mi újság, ez mérnök úr kislánya?

− A fia! − helyesbít a kismama. − És elsősorban az enyém, aztán a mérnök úré.

− Elnézést − mondom. − A kisbabákat nehéz megkülönböztetni.

Megsimogatom a kis vasgyúró szőke haját, meg piciny, párnás kacsójával igyekszik elkapni a tenyeremet, nyilván abban a hiszemben, hogy játékról van szó.

− No, örülök, hogy nem felejtett el engem… − motyogom, mi mást mondhatnék.

− Hát hogy felejthettem volna el? Hiszen annak idején majdnem magába szerettem.

− Hát ha csak majdnem, akkor nem vészes. Van egy barátom, aki természetesen majdnem minden csinos nőbe beleszeret, és ennek ellenére nincs háreme, sőt viszonylag hű férj.

Még néhány idétlenséget közlünk egymással, aztán, ki-ki megy a maga. útján. Zsana gyerekcipő, én meg a soros gyilkos után kajtatok. Mindkettőnk feladata meglehetősen nehéz.

Találkoztam néhányszor Mimivel is, Tanev egykori barátnőjével. Egy kissé meghízott, némileg csökkent a korábbi csáberő, de ezzel szemben derűsen szemléli a jövendőt. Szintén férjhez ment, így a jövendő az ő számára is babakocsi-vásárlást jelent.

Egy-egy ünnepen jelentkezik Vera meg Vaszil.

A Medarov-ügy idején még nem voltak házasok. De ők mindig rendesen viselkedtek, velük soha sincs gond. Ez nem azt jelenti, hogy nem rokonszenvezek a rendesekkel, sőt, ellenkezőleg, de úgy érzem, hogy közöttük teljesen fölösleges a jelenlétem, talán kizárólag mint vacsoravendég jöhetek számításba. Hát ők ugyanolyanok, mint én, sőt bizonyára joggal érezhetik magukat különbnek. Nincs abban semmi csodálatra méltó, hogy amikor a vacsora után felöltöm fényesre koptatott fekete ballonomat, s fejembe nyomom hűséges, vén kalapomat, és elindulok a sötétben hideg legénylakásom felé, akkor Vera azt mondja rólam: szerencsétlen flótás ez a felügyelő, és mellesleg ez a színtiszta igazság, sőt valaki még ezt is túllicitálhatná: ez az öreg fajankó, de mit számít.

Szóval a rendesek, ki tudja, miért, számomra nem valami érdekesek, habár tulajdonképpen tanulnom kellene tőlük, ám a gondolataimat általában mások foglalják le, azok, akiket föl kell karolnom, nehogy, összerogyjanak, és akik elmerülnek zűrzavaros ügyeikben, és nekem, akarva-akaratlan, feszült figyelemmel kell követnem őket, hogy lássam, vajon emberi mivoltuk kerekedik-e felül, vagy pedig az a másik, a hitvány, aljas énjük, amelyből a restség és a bűn fülledt lehelete árad.

És habár ez talán semmit sem számít, mégiscsak kellemes dolog, ha az ember egy nap találkozik közülük valakivel, aki már majdnem elmerült, és aki most derűsen tolja a babakocsit, és az ember azt hallja: Jó napot, felügyelő… Nem ismer meg?

Ilyen dolgok fordulnak meg a fejemben, amíg az ablak mellett állok, és szórakozottan szemlélem a hídon és az úton nyüzsgő tömeget.

Úgy látszik, nagyon elmerültem ebben a szemlélődésben, mert amikor a karórámra pillantok, megállapítom, hogy húsz perc múlva hét. Dóra nem jött el a megbeszélt találkozóra. Vajon miért?

Vajon miért, hát ezt nem fogom megtudni, ha itt savanyodom az irodában. Rendbe teszem az íróasztalomat, a szokásos módon leügetek a lépcsőn, és épp, amikor kilépek az utcára, szemben a járdán felfedezem Dórát.

− Alig sikerült leráznom Marint − közli bocsánatkérés helyett.

− Az öccsét is sikerült leráznia?

Dóra szeme villámokat szór:

− Maga követett engem.

− Egyáltalán nem. Véletlen egybeesés.

− Ismerem én a maguk egybeeséseit.

− Maga mindent jobban tud. Csak ne veszekedjünk itt a sarkon.

Szótlanul átvágunk a hídon, a nyüzsgő tömegen, és a csatorna menti fasorba kanyarodunk. Még világos van, de a nap már lement, a szemközti házak homlokzatára már árnyék borult.

− A Filippel való találkája iránt érdeklődtem.

− Nem volt vele találkám. Véletlenül találkoztunk.

− Nem igaz. Telefonált magának.

− Tehát őt figyelték…

− Ez ránk tartozik. Most azt kérdezem, ami magára tartozik.

− Valóban telefonált. Elmentem hazulról, és találkoztunk a Sas-hídon.

− Azt kérdezem, hogy miért? Milyen célból? És miről folyt a beszélgetés?

− Miért gyötör? − ejti el Dóra fojtottan. − Mi abban az elítélendő, hogy találkoztam egy régi barátommal?

− Az, hogy a barátjának tekinti.

− Hát minek tekintsem? Van néhány barátom.

− Filip is szerepel a kisszámú, de hűséges barátok névsorában?

− Nem mondtam ilyesmit. Barátom − a szó legáltalánosabban vett értelmében.

− De ha nem csal az emlékezetem, a múltkori beszélgetésünk alkalmával eme barátja iránti őszinte gyűlöletét juttatta kifejezésre.

− Ebben is pontatlan. Megvetem, ennyi az egész.

− Ez azonban nem akadályozza meg abban, hogy elfogadja a találkára szóló meghívását…

− Egy apró szívességet kért tőlem. Mégiscsak, bizonyos értelemben, a lekötelezettje vagyok. Hiszen éppen ő húzott ki a fertőből.

− És mi volt az a szívesség, amelyet kért magától?

− Anyagi vonatkozású.

− És maga segített rajta.

− Nem. Nem volt rá módom.

− Világos − bólintok.

Tovább sétálunk a csatorna menti fasorban, de nyilván, nem a Dóra által kívánt irányban, mert hirtelen megkérdezi:

− Van még kérdése?

− Nyilván az idejét rabolom…

− Így is lehet mondani.

− Csak hát maga már elrabolt tőlem közel egy órát, amíg várakoztatott. így legalábbis ezzel az órával tartozik nekem.

− Ó, ne zavartassa magát. Én csak érdeklődtem.

Még egypár lépés az ismeretlen felé vezető úton, és egy kis térre érünk, ahol néhány pad áll.

− Engedje meg, hogy egy kicsit leüljek. Fáradt vagyok.

− Csak tessék − egyezem bele. − Annál is inkább, mert itt a természet lágy ölén vagyunk.

A termeszei, magunk közt szólva, elég siralmas képet mutat ezzel, a cement medrű patakkal, meg körös-körül a ritka, gyér fűvel, de hát nem a szerelmi zsongás hajtott ide minket.

Leülünk. Rágyújtok, és töprengő tekintetet vetek lefelé, ami módot nyújt arra, hogy megállapítsam: a bal cipőmön a fűző eléggé meglazult. Lehajolok, hogy megigazítsam toalettem kérdéses részét, aztán a lehető legszíntelenebb hanghordozással közlöm:

− A múltkor maga megjegyezte, hogy a hozzám hasonlókat megmérgezte a bizalmatlanság, vagy valami ilyesmit mondott. De ha mi némileg megmérgeződtünk, akkor maga − elnézést a kifejezésért − egyszerűen megérett a hullaházra.

− Talán így is van − válaszolja közömbösen.

− No de mire jó magának ez a bizalmatlanság?

− Hogy megóvjon a pofonoktól!

− Ja, ha így áll a helyzet… Nekem az a benyomásom, hogy miközben az arcát óvja, a csapás hátulról fenyegeti.

Dóra rám néz, mintha nem értené, mit is akarok pontosan mondani neki. Én szintén hallgatok egy ideig, miközben elmélyülten dohányzom, és azon örvendek milyen ügyesen kötöttem meg a cipőm. Aztán hanyagul megkérdezem:

− Tényleg úgy véli, hogy Filip magát valamivel?

− Mi mást gondolhatnék? Olyan sokat adott életbölcseletből.

− No lám! Nem tudna nekem is átadni néhány tanulságot?

− De még mennyire! De a legjobban ha közvetlenül hozzá fordul. Örömet szerez majd neki.

− Nem tudom, nem fog-e nagyon megvágni?

− Semmibe sem fog kerülni. Ingyen és bérmentve osztogatja a tanácsait. Megelégszik azzal is, ha úgy érzi, hogy jót tett a felnövekvő nemzedékkel. Ha, mondjuk, Monjo borotválatlanul jelent meg, vagy pedig Szpasz megint huligánkodott, akkor Filip fejcsóválva korholta: Ne csináljátok ezt, gyerekek. A büntetlen vagánykodás legbiztosabb módja a külszín megőrzése. Kedved szerint megmártózhatsz a fertőben, csak tudj viselkedni, mert különben szemet szúrsz…

− Bölcs gondolat.

− Ha meg azt látta, hogy Magda egy másik asztal felé tekinget, tapintatosan hozzáhajolt, és figyelmeztette: Ne feledd el, kedvesem, a kurvákat szabott árfolyam szerint fizetik, de minél nehezebben kapható meg egy nő, annál többet adnak érte… És még egy sereg ehhez hasonló bölcs mondást eresztett meg.

− Most már értem, hogy mivel kötelezte le magát annyira − dörmögöm.

Mást akarok mondani, azonban a hölgy félreért. Arca a másodperc tört része alatt összerándul, mintha pofon ütöttem volna. Aztán a másodperc következő töredéke alatt újból visszanyeri közömbös kifejezését.

− Hagyjon fel végre a bizalmatlansággal − vetem közbe, s inkább magamra vagyok dühös, mintsem rá. − Úgy érzem, világos, hogy mire gondolok: Mindezek után még mi kötheti Filiphez?

Dóra nem válaszol.

− Zsarolja magát?

Továbbra is hallgat.

− Zsarolja? Válaszoljon!

Mintha közölni akarna valamit, de aztán elharapja, és csak bólint.

− Mivel zsarolja? A múltjával zsarolja?

Dóra újból bólint. Az az érzésem, hogy sírva fakad, de gyorsan megnyugszom: az ilyen önfejű nők nem sírják el olyan könnyen magukat.

− No igen, én ismerem a maga múltját. Hát valóban nem patyolatfehér, de pontot tettünk rá. Ha valaki szereti magát, akkor meg kell hogy értse…

− Hogy megértsen? − kérdezi szinte hangtalanul Dóra. − Mit értsen meg? Azt, amit én magam sem értek?…

− Előfordul − mormogom nyugtatólag. − A maga rövid életrajzában valóban van három olyan szakasz, amelyek elég élesen elválnak egymástól. És ha a második és a harmadik között még fel is lehet fedezni némi átmenetet, méghozzá viszonylag reménykeltőt, azonban az elsőt a másodiktól…

−…Szakadék választja el?

− Pontosan.

− Ez az a szakadék, amelyikbe belezuhantam.

− Véletlen megbotlás?

− Ellenkezőleg: öngyilkossági kísérlet.

Semmi többet nem árul el a kérdésről, ahogy nem szólt róla a korábbi kihallgatásokkor sem, amelyek jegyzőkönyvét a minap lapoztam át.

Esteledik A háztetők felett még világos az ég, felettünk azonban már sötétkék, és imitt amott kigyulladnak a magányos csillagok.

Messze már csillognak a lámpák a hídon. A fák ágai között motoz az esti szél.

− Rendben − jelentem ki. − Nem fogom faggatni. Ez a maga magánügye. Előfordulnak hasonló balesetek. Elhagyja az embert a szerelmese, vagy valami ilyesmi.

− Az az igazság, hogy engem az apám hagyott el.

Ó, ezek az atyák. Nahát, ez a lány is összetákolt holmi önigazolást az apja számlájára.

− Mi történt vele, elutazott, vagy elkergette magát?

− Egyáltalán nem. Egyszerűen elhagyott.

− Nem él az édesanyja? − kérdezem, noha tudom a választ.

− Tizenhárom éves voltam, amikor meghalt az édesanyám.

− Tizenhárom éves korban ez súlyos veszteség… Nem azt akarom mondani, hogy akár korábban, akár később könnyebb lenne, azonban ebben a korban…

− Nem rázott meg nagyon. Természetesen szerettem az anyámat, csak hát különösebb… érzelmek nélkül, mert olyan ember volt, hogy legfeljebb köteles tiszteletet tudott kiváltani… Hangulati hatások alatt élt, legtöbbször ingerülten vagy ridegen viselkedett, mindig hajlott arra, hogy megjegyzéseket tegyen, vagy veszekedjen. Alig értem haza az iskolából, máris rákezdte: Maradj veszteg, tanulj. De hát idáig tanultam! De nem: Maradj veszteg, tanulj! Apámnak is ugyanígy parancsolgatott: Ebéd közben nem olvasunk újságot! Húzzál papucsot, ma reggel mostam fel a padlót! Ennek a zakónak nem itt van a helye − és ilyesféléket, amit csak el lehet képzelni. Mindezt természetesen az értünk való gondoskodásból tette, meg hogy rend legyen a házban, és nyilván meg sem fordult a fejében, hogy torkig vagyunk a gondoskodásával… Mesél, a tekintetét szórakozottan a hídon pihenteti s közben szokása szerint rövid, szaggatott mozdulatokat tesz. Aztán elhallgat, és futólag rám néz:

− Miért is fogtam bele ebbe, miért mesélem el mindezt önnek…

− Feltételezem, hogy nem sok embernek mondta el ezt.

− Senkinek sem.

− Akkor nem baj, ha egyszer elmondja valakinek. Persze, csak ha akarja. Megesik, hogy amikor megosztjuk a gondjainkat, saját magunk előtt is világosabbá válnak…

− Talán. Tulajdonképpen ezek a dolgok eléggé világosak előttem… akarom mondani, külön-külön véve… de amikor összegezem − a végeredmény mindig más…

Nekidől a pad támlájának, elmereng a híd homályos, messzi csillagjain, és hallgat. Nincs szándékomban, hogy kitárulkozásra ösztökéljem, legalábbis ami a múltbéli dolgokat illeti.

És ha valaki most megszólítana az esti mélázás pillanatában, és azt kérdezné: Hát nem érzel együtt ezzel a kislánnyal, nem érzed át a tragédiáját?, akkor azt kellene válaszolnom: Igen, együttérzek vele, habár nem tudom, hogy miben rejlik pontosan a tragédiája, csak hát ez az együttérzés az én magánügyem, a főnököm azonban ezekben a napokban egy egészen más üggyel bízott meg, ami a jelen pillanatban jóval bonyolultabb és fontosabb. Talán kifejezetten gyakorlatiasnak és számítónak vélhetnek némelyek, azonban ez az este nem azért fontos számomra, hogy megismerkedjem Dóra tragédiájával, hanem azért, hogy megnyerjem a bizalmát, mert ennek a bizalomnak a hiánya pokolian megnehezíti a feladatomat.

− Tehát nem viselte meg magát túlzottan az anyja halála? − kérdezem, hogy emlékeztessem a megkezdett elbeszélésre.

− Hát, túlzottan nem viselt meg. Persze apám is, én is szerettük, de hiszen már mondtam… Miután a mama meghalt, magamra vállaltam a háztartást, pedig csak tizenhárom éves voltam. A nagymosáson kívül, amit egy bejárónő végzett, minden egyéb rám hárult, de én győztem a munkát, mivel a mamám kellőképpen felkészített rá. És bár a ház körüli teendők minden szabad időmet lefoglalták, mégis élvezettel végeztem, mert apáért tettem. Lehet, hogy ezek az évek, amelyek a gimnázium befejezéséig tartottak, bizonyultak a legboldogabb éveimnek, ezek a szappanos víz és padlóviasz szagával teli esztendők.

Már teljesen besötétedett. Hűvös szél fúj. Dóra cigarettát és gyufát vesz elő a táskájából, és rágyújt, nyilván, hogy ne fázzon. Bölcs ötlet.

− Apám csendes, szelíd ember. Nem azért, mert anyám így idomította, hanem mert ilyen a jelleme. Munkája végeztével − egy kereskedelmi vállalatnál dolgozott − megvette, amire szükségünk volt, aztán a barátaival az étteremben megivott egy kupica pálinkát − egyetlenegyet −, és hazajött. Otthon újságot olvasott, vagy hallgatta a rádiót. Emlékszem, hogy egyszer, amikor eljött hozzám két barátnőm, az egyik azt mondta: Irigyellek, Dóra, amiért ilyen apád van. A másik meg ráfelelt: Ne nagyon irigyeld, mért egyszer fogja magát az apja, és megnősül… Addig meg sem fordult a fejemben ez a gondolat, de emlékszem, hogy amikor apa hazaért, kerek perec megkérdeztem: Apa, ugye nem fogsz másodszor megnősülni?, Ő pedig felkacagott, és azt mondta: Miért kellene megnősülnöm, amikor ilyen házvezetőnőm van? Én azonban makacskodtam: De hát ígérd meg nekem, hogy valóban nem nősülsz meg, ő meg erre: Mi ütött beléd ma este, gyermekem. Jól van, nyugodjál meg, megígérem neked.

Dóra elhallgat, magával ragadták az emlékei, és megfeledkezett arról, hogy égő cigarettát tart a kezében. Már másodízben fedezem fel nála ezt a rossz szokást néhány nő indokolatlanul pocsékolja az értékes füstölnivalót.

− Apa majdnem a gimnáziumi tanulmányaim befejezéséig állta a szavát. De az utolsó hónapokban, mielőtt érettségiztem volna, egyre gyakrabban kimaradt, vagy vasárnaponként elment hazulról. Már nem voltam gyerek, értettem, hogy mi lehet a távolmaradások oka, de azzal nyugtattam magam: Nem baj, jobb, hogy így van, mintha egy nap hazahozná. Csak hát, miután házasságot kötöttek, hazahozta. Persze, némileg előzetesen is felkészített, homályos célozgatásokkal, aztán az esküvő előtt két héttel megismertetett az igazgatóságon dolgozó egyik kolléganőjével − közös mozilátogatás következett, de amikor hazahozta, akkor ért az igazi csapás. Még csak nem is emlékeztettem arra, hogy mit ígért, mert helyette is szégyelltem magamat. Egyszerűen magamba zárkóztam, és megpróbáltam alkalmazkodni az új helyzethez.

Beszél, közben kezével a megszokott szaggatott mozdulatokat teszi, mintha valamit rajzolna, és utána összefoglalná. Aztán az ajkához emeli az elhamvadt cigarettát, majd hanyag mozdulattal elpöccenti.

− Megpróbáltam alkalmazkodni, de sehogy sem sikerült… Túlságosan hozzászoktam korábbi életformámhoz, ez az új nő pedig teljesen más tervekkel állt elő, no meg néhány jellemvonása nagyon emlékeztetett az anyáméra, azzal a különbséggel, hogy ő mégsem volt az anyám, bár szerette volna eljátszani ezt a szerepet. Egyáltalán, azt képzelte, hogy az ő feladata egy elárvult gyermek átnevelése, nekem pedig nem fűlt a fogam az átnevelődéshez, még kevésbé egy olyan személy részéről, akitől alig hét-nyolc év választott el, és aki még főzni se tudott, és mindent odakozmált… Állandóan megjegyzéseket tett rám, amit én viszonoztam, apám meg tökéletes jellemtelenségével igyekezett semleges álláspontot foglalni, ez még inkább bőszítette Elenát, ugyanis Elenának hívták és így otthon teljesen elmérgesedett a légkör, és én egyre gyakrabban maradtam ki, és csak akkor mentem haza, ha már kegyeskedtek megvacsorázni, és Elena bujtogatta apámat, de úgy, hogy én is halljam: nem veszed észre, hogy ez a gyerek teljesen elkanászodott, csellengéssel nem fogják felvenni. Ezzel szemben mégis sikerült a felvételim, és bekerültem az egyetemre, és nem sokkal azután bekövetkezett a teljes szakítás… öt leva miatt.

− Öt leva miatt?

− Igen, öt leva miatt, amiről Elena azt állította, hogy én vettem el, azonban nem én vettem el, később neki is eszébe jutott, a házfelügyelőnek adta a lépcső felmosásáért. Ha nem lett volna ez az öt leva, akkor valamilyen más apróság került volna terítékre − odáig jutottunk, hogy már csak valamilyen ürügy kellett −, és amikor apám hazaért, bejelentettem, hogy nem tudok olyan házban megmaradni, ahol tolvajnak néznek, apám valamiképp békítéssel kísérletezett, de én már torkig voltam az egésszel, fogtam a ballonomat, semmi mást, csak a ballonomat, és elviharzottam, többé nem mentem vissza…, Dóra fázósan húzza össze a vállát, mintha csak a ballon szó kimondásának hatására érezné a hideget, és rám néz:

− Induljunk? Hűvös lett…

Kiegyenesedünk, és újból nekiindulunk a csatorna menti fasorban a ritkán sorakozó lámpák gyér fénye alatt. Dóra lassan lépked, a cipőjére mered, én pedig gépiesen követem lépései ütemét.

− Az első este az egyik barátnőmnél aludtam, a második este egy másiknál, és így ment néhány napig, amíg végig nem jártam az összes barátnőmet, mert csak most állapíthattam meg, hogy sehol sem vagyok szerfölött kívánatos személy, legalábbis ami a szülőket illette. Üres volt a zsebem, de egyáltalán nem állt szándékomban hazamenni, azt mondtam magamban, hogy ha darabokra szabdalnak, akkor sem fogok hazamenni, és különben is teljesen zsákutcába jutottam. Eljövetelem előtt, amíg arra törekedtem, hogy a lehető legkevesebbet tartózkodjam otthon, egy társaságban néhány ismerősre tettem szert, ezek egyike volt Magda. Úgy gondoltam, kísérletet teszek Magdával, és kiderült, hogy benne olyan emberre találtam, aki segíthet rajtam…

− Hm… − eresztem meg némi kétkedéssel.

− Akkor úgy gondoltam. És mire ráébredtem arra, hogyan él Magda, és ha nála akarok maradni, akkor nekem is úgy kell élnem, elhatároztam, annál jobb, ez is az öngyilkosság egyik változata, és mi maradt nekem hátra az öngyilkosságon kívül… És mellesleg az egész história mulatozásokkal meg egyebekkel kezdődött átéltem néhány kellemes órát azzal a bódult érzéssel, amikor azt mondtam magamban, nagy dolog, elvégre ez az élet… és máskor, az undor és a megaláztatás óráiban, dühödten kiabáltam, nem baj, hadd lássa, hogy hová juttatott, hová juttatta a gyermekét egy erőszakos nőszemély miatt…

− Tudta az apja, hogy maga hogyan él?

− Tudomást szerzett róla, amikor a maguk emberei felkeresték. Eljött Magda lakására, győzködött, hogy térjek vissza, ígérgette, hogy majd minden elrendeződik… Egyáltalán, eljutottam a teljes kétségbeesésig, és egyszerűen arra vártam, hogy eljöjjön az a nap, amikor börtönbe kerülök, és az a nap bizonyára hamarosan bekövetkezett volna, ha nem jelenik meg Filip…

Szerencse, hogy megjelent! − mondom magamban., Mivel éppen ez az a pont a beszélgetésünkben, amely miatt ez az egész fontos nekem.

− Valóban − dörmögöm. − Sajnos, Filip továbbra is jelentkezget. Tulajdonképpen mi az oka a hallgatásának?

A lány nem felel.

− Mert maga nem fog engem meggyőzni arról, hogy Filip megelégszik holmi anyagi szívességekkel…

− Nem olyan aljas zsaroló − válaszolja Dóra. − És ha jól értelmeztem Filip iránti érdeklődését, akkor, úgy gondolom, téved. Filip szerepet játszik, cinikus kombinátor és minden, amit csak akar, de miért követne el valami abnormális dolgot? Annál ő okosabb.

− A ravaszság és a körültekintés még nem árulkodik egy ember normálisságáról − vetem ellen. − Azonban ez más kérdés. A zsarolás áráról esett szó.

− Apró szívességek, de nem anyagiak.

− Például?

− Tulajdonképpen csak háromszor keresett, a mai találkozást is beleértve. Először azt akarta, hogy néhány napra adjam át neki Marin útlevelét, mert a Balkanturiszt Konzum-boltjában szeretett volna vásárolni néhány holmit.

Természetesen megtagadtam, azonban ő megfenyegetett, és mivel a szívességet valóban jelentéktelennek véltem, kivettem a fiókból az útlevelet, és odaadtam neki. Filip már másnap visszahozta.

− Mikor történt ez?

− Nem emlékszem rá pontosán. Mindenesetre valamikor újév előtt, mert Filip azt mondta, hogy az egyik barátnőjét akarja újévkor meglepni.

− Rendben. Másodszor?

− Másodszor az egyetem előtt találkoztunk, nem tudom, hogy véletlen volt-e, vagy várt rám. Csupán azt kérdezte, mikor utazik Marin Tuniszba, én pedig azt válaszoltam, hogy nem tudom. Akkor azt mondta, hogy mihelyt megtudom az utazás időpontját, azonnal közöljem vele egy expresszlevélben. Tudakoltam, hogy miért érdekli ez őt, erre azt felelte: meg akarom kérni Marint, vegyen nekem valamit, azonban ezt azért kellett állítólag éppen az elutazás előtt tennie, nehogy, amilyen szórakozott a fivére, még megfeledkezzen róla. Én meg megjegyeztem: Mit akarsz kérni tőle, hiszen haragban vagytok? Filip azzal vágott vissza, hogy ez nem tartozik rám, és világosan értésemre adta, hogy ha nem figyelmeztetem időben, akkor majd néhány dolgot közöl Marinnal..

− És ma?

− Na és ma − megint ugyanaz. Megtudta, hogy Marin elutazik − Marin három nap múlva utazik −, és megkérdezte tőlem, hogy pontosan mikor indul, meg miért nem értesítettem, ahogy megállapodtunk, én azt mondtam, hogy elfelejtettem, mivel ezek miatt a kellemetlenségek miatt valóban megfeledkeztem róla, meg azt hajtogatta, hogy mi lesz akkor, ha ő is megfeledkezik az ígéretéről, és újból megfenyegetett.

− Maga közölte vele, hogy mikor indul Marin?

− Miért ne közöltem volna vele? Nem kellett volna?

− Semmit sem mondtam. Csak kérdezem.

− Közöltem vele. Ha Marinhoz fordul, ő is megmondta volna neki.

A lány teljesen logikusan érvel, ha eltekintünk egy apróságtól: Filip nem kívánt közvetlenül Marintól értesülni erről. Miért? Ezt csak ő tudja.

− Kitűnő − mormolom, habár jelenleg a látóhatáron semmi kitűnőt sem látok. − Ami a másik dolgot illeti, az magára van bízva, de ha engem kérdez, a legbölcsebb, ha vállalja a kockázatot: elmondja Marinnak azt, amit jónak talál, és maga is megkönnyebbül. Különben Filip vagy valamelyik barátja örökké zsarolhatja, és tetszése szerint szabhatja meg az árat. Azután meg, egy életre szóló kapcsolatot nem lehet hormonokra építeni… Milyen lesz az az életközösség, amely hazugságon alapszik?

− Maga azt gondolja, hogy minden életközösség igazságon alapszik?

A hangja keserű.

− Ej, hát ha azt akarja, hogy a magáé is ilyen legyen…

− De hát ő annyira régimódi… akarom mondani hajthatatlan ezekben a dolgokban… egyszerűen szinte látom, miként fogja alig hallhatóan mondani: Nagyon aljas pofont kaptam tőled ezzel a beismeréssel − és hátat fordít majd nekem…

− No és mi van akkor?

− Örökké hátat fordít majd nekem, érti? Hiszen már mondtam magának, ő a válaszfal, aki elhatárol engem azoktól a társaságoktól, a múlttól, a szennytől… mert Magda még őrzi a fekvőhelyemet ott a padláson… sőt én álmomban látom azt az üres ágyat, amely úgy vár, mint végső csapda… bár bizonyosan épp ez van nekem megírva, hogy oda kerüljek vissza arra a padlásra… és Magda jól tudja, hogy miért nem dobja ki az ágyamat.

Nem látom a lány arcát, mert előttem megy, de nincs is rá szükség, úgy is érzem, a vihar végül kitört. Dóra sír, sóhajtozik, és zokogás nélkül, hangtalanul sír, elfojtja a hüppögését, de dühös az egész életre, önmagára, mert sírva fakadt.

− Maga felfogja, hogy mit beszél? − mondom, s megállítom, merően az arcába nézek. − Miért kellene rögtön összeomlania, ha elveszti a másik támogatását? Előbb az apja, most pedig Marin. Maga nem üvegfigura, hogy valakinek mindig a tenyerében kelljen melengetnie, hogy megóvja az összeroppanástól! Micsoda ágy, micsoda álmok?… Ha azt akarja, hogy ember váljék magából, akkor emberi önállósággal kell rendelkeznie, önmagában is valakivé kell válnia, érti? Van ösztöndíja. Tanul. Maholnap befejezi az egyetemet, dolgozni fog… Miféle ágyról és milyen álmokról fecseg?…

Dóra úgy néz rám, hogy még a könnyekről is megfeledkezik, nem annyira a szavaimtól, inkább ingerült hanglejtésemtől szeppen meg.

− Ami a másik dolgot illeti, csak egy baráti tanáccsal szolgálhatok − mondom megenyhülten. − Talán nem szükséges elsietnie, talán alkalmas időpontot meg alkalmas formát kell választania, és talán… Különben ez a maga magánügye. Bár, szerintem, ha az az ember nem képes arra, hogy megértse magát, akarom mondani, ha nem érti meg, hogy maga értékes ember, akkor az a férfi nem érdemli meg magát…

Dóra ismét kínlódva nyel, én elindulok, hogy ne feszélyezzen a tekintetemmel, folytatjuk a sétát, míg azt vesszük észre, hogy a Rakovszki sugárút végére jutottunk, ez pedig egyikünknek sem megfelelő irány.

− Gyerünk − mondom −, elkísérem egy darabon, csak törülje meg a szemét. És ígérje meg, hogy ha megtud valamit a Filip és a kompániája körüli dolgokról, akkor rögtön telefonál.

Tudom, hogy ez a történet eléggé fáradtan moccan előre, és ráadásul a színtér is meglehetősen bágyatag. Hiányoznak a nagyváros titokzatos és, vészjósló zegzugai, a homályban némán tátongó kocsiszínek, vasraktárak, a házi savanyúság átható szagát árasztó, mély pincék. Sőt még a nélkülözhetetlen Astoria bár sem lelhető fel, amelytől, mint köztudott, egyetlen mai témájú film sem menekülhet.

Én is szívesen elmennék a bárba, de mitévő legyek, ha azok az egyének, akiket megfigyelés alatt tartok, egyszerre szokatlanul szerényekké váltak, és a beérkező adatok szerint estéiket makacsul otthon töltik. A bárok atmoszférája, szó se róla, a sűrített drámaiság gazdag lehetőségeit kínálja. Az ember felteszi hősnőnknek a végzetes kérdést: Ki ölte meg Aszenovot? − és abban a pillanatban a zenekar rázendít a Balalajkára.

Megrázó ellentét. Egyrészt, vészjósló-vád, másrészt − a Balalajka. Hogy ne is szóljunk az importitalok minőségéről.

A fene egye meg, nemcsak hogy bár nincs, de még a nagyváros vészterhes zegzugaiban szőtt titokzatos tervek is hiányoznak. Én sem ma léptem le a falvédőről, járok moziba, tehát ismerem az ilyesfajta jelenetek hatását.

Éjfél. A távolban egy ódon óra elüti a tizenkettőt. Az egyik tettes megjelenik a pinceablakban, és bűntársának átnyújtja a hulla lábát: Fogd, tedd a bőröndbe, és pucolj! A figyelmes olvasó nyilván sejti már a bűnözők pokoli tervét: szét akarják szórni a tetem testrészeit a városban, hogy eltüntessék a bizonyítékokat.

Efféle sztorival könnyen megszabadulhatnék néhány engem bosszantó írótól, akik kétségbeestek a nagy téma hiábavaló keresésétől. Csak hát hol vannak ilyen sztorik? Én az emberek hétköznapjaiban turkálok, közhelyszerű indítékokra bukkanok, átlagos emberi drámákkal bajmolódom… Nyoma sincs emberfeletti feszültségnek vagy erotikus háttérnek.

No de térjünk vissza a nyers valósághoz.

Szóval ez a jól öltözött, jól nevelt és kellemes modorú férfi, Filip Manev, továbbra is keresztezi Dóra útját. Az enyémet szintúgy. Dollárok, kombinációk az útlevéllel, újévi ajándékok… − mindez arra indít, hogy felfrissítsem kereskedelmi hálózatunkra vonatkozó ismereteimet.

Másnap, amíg irodámban a tájékozódás eredményére várok, az, agyam szüntelenül ugyanazzal a két emberrel foglalkozik: Filippel és Dórával. Talán igaza van a lánynak − feltárja a lelkét, az a másik pedig, a szelíd és komoly férfiú, hálából elkergeti. Ez gyakran megesik a hozzá hasonlókkal: a légynek sem ártanak, aztán egyszeriben fogják magukat, és valami nagy ostobaságot követnek el. Annál is inkább, mert neki van is némi alapja egy ilyen ostobaságra. Elvégre a múlt talán elmúlt, de azért mégsem álom. Mindezek a dolgok tények, a tények pedig mindig nyomot hagynak az emberben.

Olyasmi ez, mint a testi fogyatékosság. Néhány testi fogyatékos túléli az egészségeseket, mert elővigyázatosabb. Persze ez nem indokolja azt, hogy törekedjünk a testi fogyatékosságra.

Semmi meglepő sem lesz abban ha a múltja miatt kiteszi a szűrét! Példát kellene vennie az én tanító nénimről, aki nemcsak a múltamat, hanem a jelenemét is eltűri. Sőt mi több, tapintatosan igyekszik elleplezni azt, hogy ez a jelen valósággal kétségbe ejti.

Előfordul, hogy amikor elviszem egy étterembe, miután előzőleg hosszasan csatangoltam vidéken, és még a friss élmények hatása alatt vagyok, a sült és a desszert között elkottyintom: − Parationnal mérgezte meg a nőt… Durva munka… A finomabb lelkületűek altatót alkalmaznak, és balesetet színlelnek… És képzeld el!… Öt napig senki sem kereste… Már oszlásnak indult, mikor felfedeztük…

Vagy:

−… Kifejezetten mészárosmunka… A feje felismerhetetlenné vált, alig tudtuk azonosítani a hullát…

Tanító nénim félbehagyja az evést, és elfordítja a fejét, és szemmel látható erőfeszítéseket tesz arra, hogy elfojtsa növekvő rosszullétét.

− Bocsáss meg − motyogom −, hiszen tudod, hogy mi bolgárok pihenőidőben dolgozunk, és fordítva.

− Hát a te munkád, Petar, az olyan munka… − válaszolja alig hallhatóan a tanító nénim valami mosolyféle kíséretében.

Aztán, attól való félelmében, hogy csorbítja szakmai önérzetemet, hozzáteszi:

− Azt akartam mondani, hogy nem minden idegrendszer lenne képes elviselni.

− Így igaz − sietek helyeselni. − De az idegrendszer, mint minden más, megedződik…

− Azaz eldurvul.

− Talán így van. Az az igazság, hogy nem nehéz megszokni azt, ami téged visszaborzaszt. Ezek a kézzel fogható ocsmányságok fellelhetők minden hullaházban, meg jószerint minden kórházban. Mindez csak annak a másiknak, az igazán undorító dolognak a következménye, ami még ott lappang néhány alak agyában.

− Így van − helyesel most a tanító nénim.

Igyekszik megváltoztatni a beszélgetés menetét, nehogy ismét az undokságokban vájkáljunk:

− Elolvastad azt a könyvet, amit vettem neked?

− Még nem, de azért igazad volt: valóban nagyszerű olvasmány. Már az első oldalakból kiviláglik.

− Miért tartasz még az első oldalaknál?

− Hát nem emlékszem pontosan, hogy meddig jutottam, azonban örökös elfoglaltságom mellett, magad is megérted…

− Hát a könyveket nem nappal kell olvasni. Erre ott vannak az esték meg az éjszakák…

Az esték meg az éjszakák. Szegényke nem tudja, hogy az estéken meg az éjszakákon nagyon gyakran ugyanazt csinálom, amit egész nap is tettem, persze gondolatban, miközben megpróbálom kibogozni valamelyik ördögien összekuszálódott csomót, vagy kissé rendet teremtek az ellentmondásos adatok zűrzavarában.

És aztán mindazok az emberek ott nyüzsögnek a fejemben, és nem is akarnak békén hagyni, habár százszor elismétlem: Lóduljatok, hagyjatok aludni! Nem és nem tűnnek el, továbbra is némán állnak, és néznek Dóra és az apja, Magda, arcán az együgyű tehetetlenség kifejezésével, Monjo is rángó ajkával, és egyáltalán az egész társaság ott van hiánytalanul, akkor hát hogyan ülhetnék le kitalált emberekről szóló könyvet olvasni, amikor arra is kevés az időm, hogy az élőket megértsem.

Azonban ez más lapra tartozik. Most csak arra gondoltam, hogy a tanító nénim önként elfogad olyannak, amilyen vagyok. A múltat meg a jelent is beleértve. Ez pedig példaként kell szolgáljon bizonyos illetők számára, akik hajlandók lennének a szakításra holmi múltbéli históriák miatt…

Ebben a pillanatban a telefon élesen felberreg, emlékeztet arra, hogy nem az elmélkedési gyakorlatok óráit töltöm az ágyon, hanem a munkahelyemen vagyok.

− Igen, én vagyok… hallgatom… Nocsak? .. Ohó, tehát ő az? No, rendben, küldjétek el az anyagot…

E semmitmondó szavak után, melyek minden telefonbeszélgetés gerincét alkotják, nekitámaszkodom az íróasztalomnak azzal a szándékkal, hogy ismét összpontosítsak, amikor a szobába belép a hadnagy.

− Egy hölgy keresi…

− Csak nem az az újságírónő?

− Nem látszik újságírónőnek… valami Koleva vagy Koeva ..

− Bejöhet.

A szobába legelőször az impozáns keblek hatolnak be. Aztán megjelenik a keblek tulajdonosa is. Természetesen Magdácskánk jött. Feszengve megáll az ajtóban, mintha első ízben lépne be efféle intézménybe, és nem tudná, hogy mi a szokás.

− Jó napot − biccentek. − No, jöjjön már ide. Mi történt?

− Semmi. Semmi sem történt − siet megnyugtatni Magda, s közben leül a felkínált székre. − Egyszerűen csak jelentkezem magánál.

− Nagyon derék. Maga, ahogy hallom, már nem jár a Brazíliába. Ez véletlen, vagy?…

− Hogy lenne véletlen! Maga engem múltkor úgy leszidott, hogy…

− Tényleg? El is felejtettem. És mit csinálnak a barátai?

− Tudni sem akarok róluk.

− Egyáltalán nem találkozik velük?

Magda kissé feszeng a székén:

− Hiszen már nem akarok tudni róluk.

− Ezt már mondta, találkozott-e valakivel?

Magda tüstént azzal akarja felvértezni magát, amit hazugságnak neveznek, ezért hozzáteszem:

− Ne siessen a hazugsággal és válaszoljon pontosan!

− Hát… Filip felugrott hozzám… az után, hogy maga elment… Elkezdi, hogy hogyan folyt le a kihallgatás mondhatni a beszélgetés, és én elmeséltem neki…

− Mit mesélt el?

− Arról nem meséltem, amire figyelmeztetett…

− Magda!… − Sebtében rám pillant, és bűntudatosan lesüti a szemét:

− Hát mit csináljak!… Már én ilyen vagyok… Ő meg olyan… Semmit sem lehet eltitkolni előtte. Az elején megpróbáltam átejteni, de azután szavanként mindent kihúzott belőlem.

− Még az a jó, hogy beismeri. Hogy viselkedett Manev?

− Sehogy sem. Még csak meg sem haragudott. Annak ellenére, hogy figyelmeztetett, ne bocsátkozzam részletekbe, ha kihallgatásra idéznek.

− Van valami egyéb?

− Egyébként itt van az én személyes problémám. Mivel maga megígérte, és mivel ma reggel azt mondták, hogy az új szálló éttermében akadna egy hely, hát elhatároztam…

− Rendben. Megpróbálok magán segíteni. De egy feltétellel: mintaszerűen fog viselkedni.

− Emiatt ne nyugtalankodjék.

− Mert az étteremben sok külföldi fordul meg…

− No, bumm, külföldiek! Hogy oda ne rohanjak! Mondok magának valamit, pedig aligha fogja elhinni… Tegnap pont délben a Rila előtt találkoztam Knaus úrral…

− Filip barátjával?

− Pontosan. És a lehető leggálánsabban meghívott, hogy ebédeljünk együtt. És mit gondol, hogy én mit csináltam?

− Fogalmam sincs.

− Kerek perec elhárítottam a meghívást. Elhiszi?

− Miért ne? Magából már komoly kislány lett. Az a fontos, hogy kitartson.

− Emiatt ne nyugtalankodjék!

− Ami a munkahelyet illeti, gondolom, elrendeződik. Ha van valami eredmény, közölni fogom.

Magda menni készül, de megállítom:

− Egy pillanatra! Kérdezte Filip, hogy érdeklődtem-e még valamiről?

− Miről?

− Az altatóról.

Magda szende arckifejezéssel vértezi fel magát, hogy megint ártatlanul eressze meg: milyen altatóról, én azonban figyelmeztetőleg felemelem az ujjam:

− Ne felejtse el, hogy miben állapodtunk meg!

− Az altatóról is faggatott… Hej, maga is megéri a pénzét!

− Hagyjuk a bókokat. Mondja meg inkább, milyen utasításokat adott Filip az altatóval kapcsolatban, és maga hogy hajtotta végre.

− Hát, azt mondta, hogy telefonálni fog Aszenovnak, és ha majd Aszenov elindul a telefonhoz, akkor töltsek egy kevés altatót a poharamba, aztán cseréljem ki Aszenovéval, de nehogy észrevegye a pincér, aztán, mikor visszajött Aszenov, igyunk az egészségünkre. Ez a Filip minden részletet átgondol, csak irigyelni lehet az eszét.

− Ne siesse el az irigykedést. Na és maga végrehajtotta az utasítást?

− Hát, végrehajtottam. De csak öt-hat cseppet töltöttem a poharába.

− És miért volt szükség az attrakcióra?

− Hogyhogy miért? Nehogy megvaduljon! Filip úgy döntött, hogy jelenetet rendez, és ezzel megmutatja Aszenovnak, hogy ő, Filip, ragaszkodik hozzám, és ezzel féltékennyé teszi Aszenovot, és visszaállítja az eljegyzést. De, hogy ne legyen botrány, azt mondta, tölts a poharába néhány csöppet, mert különben még fogja magát és megvadul…

− No, egyelőre elég ennyi − bólintok. − De okosan viselkedjen!

− Attól ne féljen! − ismétli harmadszor Magda.

Föláll, és elvonul az ajtó felé, de nem feledkezik meg arról, hogy a küszöbön visszaforduljon, és bátorítóan elmosolyodjon, mert ha valakinek szüksége van bátorításra, az én vagyok, és nem ő.

Tulajdonképpen lehet, hogy elrendeződik az élete. Minden attól függ, hogy mikor keresztezi az útját a lehetséges vőlegényjelölt. Mert aztán a Magda-félék néha még ráadásul szeszélyesek is ezen a téren, meg a jó szándékuk is szerfölött vézna jószág. A jó szándékot táplálni kell, hogy kitartson, erősítéséhez érdek szükségeltetik, de mivel az érdek hibádzik… ámbár, ha szerencséje van, és férjhez megy, aztán lefoglalja a háztartásról, a férfiról, később a gyerekről való gondoskodás, akkor elrendeződik a sorsa, és bekerül a rendes kerékvágásba… De ha nem intéződnek el a dolgai… Hm, ha nem, akkor jól elintézi magát, a szó másik értelmében.

Künn már alkonyodik, amikor sietség nélkül felkaptatok a hosszú lépcsősoron, amely Licsev polgártárs lakályos padlásszobájához vezet. Megnyomom a csengőt, de az ismerős berregés helyett bentről egy régi sláger néhány simogató taktusa hangzik fel. Csodálkozva meredek a csengőgombra, hogy meggyőződjem, vajon tévedésből a csengő helyett nem valami rádiógombot nyomtam-e be. Ebben a pillanatban kinyílik az ajtó, és Licsev kidugja elégedetten mosolygó, ráncos képét. A pontosság kedvéért meg kell jegyeznem, hogy láttomra az öreg mosolya jóval szerényebb méretűre zsugorodik.

− Maga kapcsolta rá a csengőre a rádiót? − kérdezem, hogy helyrebillentsem az önbizalmát.

− Az új találmányom − motyogja Licsev.

− Mi van, nem megyünk be? − kérdezem újfent, mivel a házigazda úgy eltorlaszolta a bejáratot, mintha arra számítana, hogy itt, a lépcsőházban fogunk fecsegni, akár a pletykás kofák.

− Dehogyisnem, parancsoljon − enged utat kelletlenül az öreg − Én ugyanis, vendégeket várok…

− Nem fogom feltartani. Amíg megjönnek a vendégek…

A padlás berendezése ugyanolyan, mint hat nappal ezelőtt volt. Nyoma sincs palackoknak, szendvicseknek és a karácsonyi ünnepekről maradt házi süteménynek sem − egyáltalán semmi sem jelzi, hogy vendégeket várna.

Bocsánat, tévedtem! Tulajdonképpen fellelhető némi táplálék, némi szellemi táplálék: a kúszónövények kecses indáival átfont fal előtt terjedelmes, luxuskivitelű televíziókészülék áll. A fényes képernyőn a bemondó, orrát a kéziratba dugva, olvassa a híreket.

− Ez szintén a maga találmánya? − mutatok hanyagul a televízióra.

− Természetesen nem.

− Ennek ellenére szép típus. Konzum…

A házigazda nem mutatja, hogy örülne a bóknak.

− Magának, ha nem tévedek, elég szerény a nyugdíja? − dörmögöm, miközben belesüppedek a kényelmes karosszékbe.

Csodás fotel. A felgyülemlett fáradtságot itatósként szívja magába.

− Igencsak szerény − ismeri el az öreg. − De az igényeim nem nagyok. Hiszen tudja, öregember vagyok… Egy szó, mint száz, megtakarítottam néhány levát…

− Vagy dollárt?

− No, mit nem mond: dollárt… Nem vagyok én a Rockefeller nagybácsikája!

− Nem tanulmányoztam még a családfáját. De amint már mellesleg utaltam rá, ezt a készüléket dollárért vették. Sőt még a vásárlás pontos dátumát is közölhetem, sőt mi több, annak az embernek a nevét is, aki az ön kíséretében volt, és aki nyilván az ön számlájára vette.

− Ha tudja az egészet, miért kérdez engem?

− Az előzmények iránt érdeklődöm: hogyan történt az, hogy Aszenov kifizetett egy komplett készüléket?

− Hiszen még a múltkor mondtam önnek, a feleségem, akarom mondani, a volt feleségem, bizonyos, összeggel tartozik nekem, és miután megállapodott Aszenovval abban, hogy dollárért vásárolt áruban tudja le neki a lakás díját…

− Ezt ön a múltkör nem említette, sőt letagadta. Vigyázzon, Licsev, a koros emberek iránti tisztelet elvének betartása ellenére, kénytelen leszek számon tartani a hazugságait…

− Hát hiszen…

− Várjon! − szakítom félbe. − Hogy megóvjam az újabb hazugságoktól, fel kell hívnom a figyelmét arra, hogy Aszenov nem tartozott annyival Gelevának, amennyibe egy televízió kerül.

− Hát éppen ezt akarom megmagyarázni: ez egyfajta előleg volt Aszenov részéről. A szívességet a szívességért egyik formája.

− Milyen szívességről van szó?

− Hiszen már mondtam önnek… − Az öreg zavartan elhallgat. − Ugyebár leinformáltam azt a cafrangot, akit el akart venni.

− Valóban, elfelejtettem. Hm, ebben az esetben az alku teljesen tisztességes volt.

Teljesen tisztességes − gondolom magamban, miközben körbetekintek a takaros, lakályos padlásszobában. − Aztán mondja azt az ember, hogy a környezet hű képet ad a benne élő egyénről. Ennek alapján ez, a manzárd egy ártatlan angyal menedékéül szolgálhatna.

Licsev lopva rám pillant, hogy kifürkéssze, mit is akarok tenni, és egyáltalán nem szándékozom-e már távozni. Erre is sor fog kerülni. Habár sajnálom itthagyni ezt a bársonyitatóst, mely magába szívja a fáradtságot.

− Licsev, a televízió nem az egyetlen ügylete. Ön korábban is élt Aszenov szívességével, és még régebben, a korlátozások bevezetése előtt, utalvány ellenében is vásárolt.

− Hát, akkoriban az utalványokat az utcán árusították…

− No igen, de azért nem hevertek az utcán. És az árakat, mármint a feketepiaci árakat, eléggé felverték.

− Hiszen megmagyaráztam önnek: takarékoskodtam.

− És jelenleg a megtakarított pénzből mennyi fekszik dollárban? És pontosan hol őrzi?

− Nem értem, mire céloz?

− Nem célzok, hanem érthetően beszélek. És hogy teljesen őszinte legyek, megmondom önnek, hogy a megboldogult Aszenov jelentős összegű dollárt tartott a tárcájában. Ezt az összeget a helyszíneléskor nem találtuk meg.

Az öreg arca különben sem pirospozsgás, de most teljesen elsárgul.

− Ön… ön egyszerűen elképeszt az efféle gyanúsításokkal… − Tehetetlenül felemeli madárkaromszerű kezét. − Ez egyszerűen szörnyű, gyanúsítás…

− Azonban a tett még ennél is szörnyűségesebb.

− De hogy tudja feltételezni, hogy gyilkosságot követtem el…

− Most nem a gyilkosságról beszélgetünk. A dollárokról van szó…

− Nincs dollárom, biztosítom önt…

− Egyáltalán nincs? Egyetlenegy bankjegyecske sem?

− Hát… tulajdonképpen van egy bankjegyem… félretettem ínségesebb napokra… ez is az előleg része…

− Mutassa meg, hadd lássam azt az előleget.

Az öreg fölemelkedik, és alvajáró léptekkel elindul a konyhába. Behallatszik a bútorok vagy egyéb holmik tologatásának zaja, aztán házigazdám ismét megjelenik, két ujja között négyrét hajtott bankjegyet tart. Nem szükséges széthajtogatnom, anélkül is megállapíthatom, hogy százdolláros.

− Honnan kapta?

− Aszenov adta nekem.

− Az ön felesége, akarom mondani a volt felesége jelenlétében?

− Nem. Nincsenek rá tanúim.

− Hol és mikor adta?

− Hát rögtön a televízió vásárlása után.

Háromszáz dollárt ígért nekem, de mivel a televízió csak kétszázba került…

− Majd meglátjuk − dörmögöm, s közben elteszem a bankjegyet. − Majd ha behívják az illetékes hivatalba, elismervényt kap az elkobzott dollárról…

− No de felügyelő elvtárs… miért van szükség arra az illetékes hivatalra? Tartsa meg a bankjegyet, ha szükséges a nyomozáshoz, de minek az az illetékes hivatal? Öregember vagyok…

− Engem nem lehet megvesztegetni…

A jobb tenyerem kissé kellemetlenül viszket, de nem kenyerem a tettlegesség. Főként öregemberekkel szemben…

Az előszoba-folyosó felől egy ósdi melódia bájos taktusai hangzanak fel. Semmi köze a brazil szambához, azon kívül, hogy mindkettő némileg tisztázatlan dolgokhoz kapcsolódik.

− A vendégei… − kapok észbe, és felállok.

− Ne siessen! Feltétlenül szükség van arra az illetékes hivatalra?

− Kényszerítő szükség − válaszolom. − Gyerünk, mert a vendégek még szétverik az ajtót.

Most láthatólag a házigazdámnak nem fűlik a foga a vendégfogadáshoz, azonban én a bejárati-ajtó felé indulok, és az öreg kénytelen követni. Épp ekkor újból felhangzik az ósdi melódia. Kilépek az ajtón, és majdnem belebotlok egy Ferdinánd avagy Sándor cár idejéből itt rekedt, naftalinszagú öreg házaspárba. Aztán leügetek a lépcsőn.

A nyolcadik nap után, ahogy a szemfülesebbek nyilván sejtik, jön a kilencedik. A főnök ugyan még nem hívatott, de ez semmit sem jelent. Az ezredes türelmes ember, és úgy gondolja, hogy miután mondott már nekem valamit, sőt meg is ismételte, nem szükséges azt megháromszoroznia. Azonban minden türelem véget ér egyszer, és az a homályos előérzetem, hogy ez a főnököm türelmére is vonatkozik.

Azért említem ezeket a dolgokat, hogy némi képet alkossak árról a hangulatról, amellyel a kilencedik nap reggelén elkezdem a munkát.

Először tíz óra tájban csörög a telefon, és a beszélgetés egyáltalán nem olyan jellegű, hogy felderíthetné borús homlokomat. Dóra élettelen hangon közli, hogy Marin és ő közötte mindennek vége. Hallgatom, és mellőzöm az örömujjongásokat, közben révetegen arra gondolok, hogy így van az, ha az ember más dolgába üti az orrát. És hogy szóljak valamit, megkérdezem:

− Szóval, mégis honnan vette a bátorságot a vallomáshoz.

− Semmit sem vallottam be − kong a kagylóban az élettelen hang. − Filip számolt be neki mindenről…

No − sóhajtok fel gondolatban a kishitűség mellékzöngéjével −, még jó, hogy nem én okoztam. Noha ez nem változtat a helyzeten.

− Mikor történt?

− Tegnap este. Késő este jött meg, nem is vettem észre. Ezzel szemben ma reggel igencsak észrevettem. Mindent elmondott neki, ráadásul a legalávalóbb módon.

− No de, ide hallgasson, magának meg kell magyaráznia…

− Hogy az süljön ki belőle, hogy mentegetőzöm? Semmit sem kívánók megmagyarázni, különben sincs erőm hozzá.

− Ne beszéljen ostobaságokat. Hol tartózkodik jelenleg?

− A Sas-hídtól telefonálok.

− És hová megy?

− Magdához, hová mehetnék máshová? Megvan még a fekhelyem…

− Ide hallgasson − mondom −, ne hozzon ki a sodromból. Menjen Magdához, és várjon ott, amíg én… egyáltalán, amíg valaki nem jelentkezik. Megértette?

Dóra gépiesen motyog valamit, és leteszi a kagylót.

Még csak ez hiányzott, most még a magánügyek elrendezése is rám hárul. Még az a jó, hogy ebben az esetben a magánérdekek bizonyos mértékben összefonódnak a nyomozatiakkal. Érdekes lenne megtudni, hogy pontosan miként cselekedett Filip, és miért cselekedett éppen így? Azért, hogy megbüntesse Dórát?

De Filip nem az az ember, aki miután összetákolt egy jó kis zsarolómasinát, csak úgy ukmukfukk összetöri, pusztán azért, hogy megbüntessen valakit, hiszen ezzel önmaga semmisítené meg Dóra zsarolásának további lehetőségét.

Eltöprengek ezeken a dolgokon, mialatt időnként elfoglalatoskodom a telefonkagylóval, mert nemcsak Filip rejtélyétől fő a fejem. Egy óra felé jár, amikor megszakítom ezeket a párhuzamos foglalatosságokat, és elindulok, hogy meglátogassam Marint.

Az építész ajtót nyit, de ezzel egy időben megpróbálja legyűrni az utolsó falatot. Vannak olyan emberek, akik minél inkább kedvszegettek, annál inkább nő az étvágyuk.

− Bocsásson meg, éppen ettem…

− Nem tesz semmit, csak egy pillanatra zavarom.

Teketóriázás nélkül bevezet a csupa fehér konyhába, amely falipolcokkal, villanytűzhellyel, hűtőszekrénnyel stb.-vel van teletömve. Az asztalon tányér szalámival és juhsajttal.

− Miért csak ilyen agglegényesen ? − játszom az ostobát.

Marin is ugyanígy tesz, mintha azt mondaná: Nem hallottam mondott valamit?

− Csak nem utazott el a barátnője?

− Azt hiszem, hogy ön hivatalból jött dörmögi a házigazda, miközben asztalhoz ül.

Aztán mégiscsak úgy dönt, hogy vendégszerető lesz, és hozzáfűzi:

− Parancsoljon, foglaljon helyet! Falatozzunk együtt.

− Az imént ettem − hazudok tökéletes hidegvérrel, azonban leülök.

− Akkor legalább egy kávét, épp most főztem.

Leveszi a tűzhelyről a kávés ibriket, és holmi tea és kávé közötti átmenetet tölt ki, elég híg lötty, de bő párát ereszt. Fogom a csészét, cigarettára gyújtok, és visszakanyarodom a mondókámhoz.

− Ebédeljen csak, s igyekezzen nyugodtan végighallgatni…

− Hiszen hallgatom.

− Arra gondoltam, hogy ne feszélyezze az, ha netalán érintenék néhány személyes jellegű vonatkozást. A bűnüldözés során a magán meg a hivatalos ügyek olykor összegabalyodnak…, Éppen ebből eredően a nyomozás folyamán szükségessé vált, hogy megismerkedjem Dóra múltjának bizonyos részleteivel…

− Tehát önnek is tudomása volt róla − jegyzi meg keserűen Marin, félbehagyva az evést − kiderül, hogy rajtam kívül mindenki tudta.

− Ön szereti Dórát, ugye?

− Szerettem! − mordul fel Marin, nyomatékot adva az igeidőnek.

− No tehát, ebben az esetben még szereti. Az ember egy éjszaka nem változtatja meg az érzéseit, kiváltképp nyomós ok híján.

− Nyomós ok híján? Ön tréfál?

− A legkevésbé sem…

Marin most az asztalra vágja a villát, és kirobban, meg sem várva a magyarázatomat:

− Hát ide figyeljen, ő csak azért hálózott be, hogy megnyerjen egy fogadást! Egy aljas kocsmai fogadást. Azt akarta bebizonyítani, hogy teljes romlottsága ellenére meg van a tehetsége… és a vonzereje…. ahhoz, hogy elcsavarja egy olyan megállapodott férfi fejét, amilyen én vagyok… s bár egy riherongy…

− Megálljon − fékezem meg. − Dóra nem riherongy. Dóra derék ember… No, elismerem, megperzselődött itt-ott, de feltétlenül derék ember. Ha rongy embert akar látni, akkor keresse inkább a saját famíliájában!

Manev szinte meghökkenve néz rám, enyhén eltátja a száját, mintha beszéd közben dermedt volna meg.

− Nincs min csodálkoznia. A dolgok nem annyira hihetetlenek. Dóra nem fogadásból jött ide, hanem azért, hogy kimentse Filipet abból a szorult helyzetből, amelybe a saját hibájából került. Sőt, pontosabban fogalmazva, kényszerítette az idejövetelre, és ő eljött, hogy segítsen rajta, higgye el, mert akkor nem ismerte önt, és nem érzett kötelezettséget ön iránt, baráti kapcsolatai és kötelezettségei Filiphez fűzték.

− Ez semmit sem változtat a helyzeten válaszolja tompán és ernyedten Marin, értetlenül tányérjára szegezve réveteg tekintetét.

Nyilván arra számított, talán homályosan azt remélte, hogy egy csapásra megcáfolom Filip szavait, és most, amikor rájött, hogy csak árnyalati különbségről van szó, ismét az előbbi hangulata ejtette rabul.

− Ide hallgasson, Manev: önnek Filip nem kevés bonyodalmat okozott − ezek majd mindegyikéről, tudok, és ha múltkor nem ragaszkodtam a felsorolásukhoz, azt csak a testvéri érzései iránti tiszteletből tettem. Vegye azonban figyelembe, hogy most olyan kellemetlenséget szándékozik önnek okozni, amelyet soha nem fog elfelejteni…

− Hagyja − legyint Marin. − Ismerem az öcsémet. Tudom, hogy hajlamos kiszínezni és felfújni a dolgokat egyszerűen azért, mert szenzációt hajhász, és csillogni akar. De ön, aki szintén tanulmányozta ezt az ügyet, és nem Filiptől hallott róla, azt mondja, hogy mindez kitalálás?

− Nem áll szándékomban. Említettem már önnek: történtek vele balesetek. Ám a tények, az okok ismerete nélkül a felszínen csúszkálunk.

− Hagyja − legyint ismét Marin. − A felszín árulkodik a lényegről, és különben is kívülről könnyen lehet bölcs mondásokat felsorakoztatni. Azért, mert nem ön veszi el feleségül, nemde, hanem én!

− Nézze − eresztem meg szelíden. − Egyáltalán nem azért jöttem ide, hogy önt megnősítsem. Nem vagyok pap. Nem áll szándékomban az sem, hogy beleavatkozzam az ön személyes elhatározásaiba. De önnek meg kell hallgatnia ezt a nőt, érti? Köteles őt meghallgatni. Mert Dóra őszintén kötődik önhöz. És nem a tűzhely vagy a hűtőszekrény, hanem az ön személye miatt. Azért, mert ön az egyedüli támasza. És, végtére, nem tartozik semmilyen beszámolással azokról a cselekedeteiről, amelyekét akkor követett el, mikor még nem is sejtette az ön létezését.

− De kötelessége lett volna elmondani!

− És bizonyára el is mondta volna, ha ön megnyeri a bizalmát. Nincs olyan félkegyelmű, aki inkább maga viseli a terhét, semmint a megkönnyebbülés érdekében megvallaná a hozzá legközelebb álló embernek, ha remélheti annak az embernek a megértését. De hát ide figyeljen: Dóra nemcsak akkor nem említett semmit sem önnek, amikor minden rendben volt, hanem a szakítás pillanatában sem, amikor a tisztázás szerencsés fordulathoz vezethetett volna, mert ön annyira ráijesztett.

− Nem én, ő ijesztett rám. Nem is ijesztett meg, hanem egyszerűen elszörnyesztett!

Két kezébe fogja a fejét, mintha a szétpattanástól akarná megóvni. Aztán tompa hangján bizonytalanul ejti ki a szavakat:

− Természetesen, mindennek ellenére én bármikor hajlandó vagyok meghallgatni. Ez valóban a kötelességem.

− Pontosan így van. Csak ne úgy értelmezze, mint egy elkerülhetetlen és kellemetlen kötelességet. És ne viselkedjék vádlóként, vagy úgy, ahogy olykor én szoktam viselkedni hivatalos természetű okok miatt. Vegye tekintetbe, hogy az őszinteség ez esetben Dórának nem kötelessége, hanem joga. Elvégre korábban nem tartozott önhöz, ha egyáltalán használhatom ezt az ostoba kifejezést.

− De ő akkor is és most is ugyanaz az egyén, nemde? Ezért ne győzködjön engem arról, hogy amaz egyfajta Dóra volt, emez meg egy másfajta…

− Nézze − tartóztatom fel −, több mint húszévi szolgálatom alatt, engedelmével, elsajátítottam valamicskét emberismeretből.

− Az ön emberei gyilkosok. Természetesen, ha ilyen mércével mérünk, akkor mindenki más szent.

− Téved, Manev, nem ez az ábra. Amíg eljutunk a gyilkosig, gyakran egy sereg lakáson kell átcsörtetnünk, átugrálnunk egy halom szennyesládán, meg vájkálhatunk elég sok emberi sorsban, sőt tájékoztatásául elmondom, megismerkedünk egy csomó tisztességes emberrel, akik miatt érdemes kínlódni ezzel a munkával, meg a szennyben gázolni. Dóránál a baleset egyszerű véletlen, hirtelen összeomlás. Egy tapintatlan vagy értetlen atya megsebzi a szívét, elmenekül az otthonából, egyfajta vagylagosságot lát öngyilkosság és a feslett társaság között, s mert a harmadik lehetőséget nem látta meg, összeomlott. Ha a sérülés tovább tartott volna, akkor már nem tudom, hogy… de szerencsére a seb nem mély, azaz a következményei gyógyíthatók….

− Telebeszélte a fejem az érveivel − sóhajt fel elgyötörten Marin.

Már megérett az engedményekre, de még nincs abban az állapotban, hogy elviselje a csapást, és bizonyára még sokáig nem bírja majd teljesen elviselni. No, enélkül nem megy.

− Lezárjuk a kérdést − ígérem. − Azonban, ahogy már említettem, számomra ennek a kérdésnek hivatalos oldala is van. Annak ellenére, hogy jóformán haragban vannak, miért döntött úgy az öccse, hogy megteszi a tegnapi kinyilatkoztatást.

− Azért, hogy cserébe kapjon valamit. Ilyen a természete. Azért volt a kinyilatkoztatás, hogy megindokolja a találkozót, s kiderüljön, hogy lekötelezettje vagyok.

− De mit akart öntől?

− Hát nem nagy dolgot. Van egy özönvíz előtti BMW-je, használtan vette, s mivel kiszimatolta, hogy elutazom, megkért, hozzak neki két dugattyút, mert az eredetiek már teljesen elkoptak. Meg még néhány egyéb apróságot kért, nem emlékszem rá, adott egy cédulát, annyira megviselt a másik dolog, hogy szinte nem is figyeltem.

− És mikor akarta, hogy segítsen neki az útlevél megszerzésében?

− Körülbelül egy éve. Az idő tájt, amikor átköltözött a barakkba. Tulajdonképpen leginkább ez a dolog sértette, és hamarosan el is költözött.

− És ön miért tagadta meg a segítséget? Attól tartott, hogy disszidál?

− Nem tételeztem fel ilyesmit. Filip tévhitekben ringatta magát kapcsolataimat és befolyásomat illetően. Nem vagyok olyan mindenható, hogy egy mozdulattal Ausztriába szóló útlevelet szerezzek neki. Aztán meg… Ön már képet alkotott róla :… Honnan tudhatnám, hogy milyen szamárságot fog csinálni, csempészést vagy más effélét…

− Ez minden, amire szükségem volt − dünnyögöm, és felállók. − Köszönöm a türelmét.

− Talán nekem kellene köszönetet mondanom. − jegyzi meg tompán Marin −, de hiszen maga is látja, hogy milyen állapotban vagyok. Hol tudom megtalálni Dórát?

− Dóra majd megtalálja önt. Csupán azt mondja meg, hogy mit üzen neki.

− Hát jöjjön el estefelé, mi mást üzenhetnék? Tudja, most még a vízumért kell szaladnom.

− Ne zavarhassa magát!

− Jöjjön nyolcra. Itthon fogom várni.

Nem volt elég díjbeszedőként ténykednem, most még szerelmi postássá kell változnom.

No, végre-valahára itthon vagyok. A végre valahára este kilencet jelent. Ne essenek kétségbe, nem részletezem a berendezést. Még ha számba is venném, ez sem tenne ki öt sornál többet, a szekrényem tartalmát is beleértve.

Legénylakás!

Belebújok a papucsomba, felöltöm a pizsamám felső részét − az alsót már jó ideje nem láttam −, aztán ledőlök a kerevetre, felgyújtom az éjjeli lámpát, és az asztalról elveszem a könyvet. Főleg kíváncsiságból veszem kézbe, hogy megnézzem, hányadik oldalig tartott ki a lelkesedésem. Aztán megint visszateszem a kisasztalra, mert el kell gondolkoznom néhány dologról.

Vízszintes helyzetben koncentrál legjobban az ember. Minden testrészben egyenletes a vérellátás, beleértve az agyi központokat is.

Egyáltalán úgy koncentrál az, ember, hogy észre sem veszi, mikor alszik el.

Átható csengőszó riaszt fel elmélyült szunyókálásomból. A második csengetés már teljesen kisiklat az álom tükörsima sínéiről. A harmadik csengetésre már egyik kezemben a telefonkagylót tartom, míg a másikkal a homlokomat dörzsölöm.

− Antonov elvtárs? − A dörzsölés segített mert azonnal felismerem Dóra hangját.

− Azonnal találkoznunk kell… Marin eltűnt…

− Miket beszélsz? − kiáltok fel, álmatag állapotomban hirtelen tegeződésre váltottam.

− Hogyhogy eltűnt? Honnan tűnt el?

− Hát hazulról. Maga közölte velem, hogy nyolckor várni fog, most pedig tíz óra múlt húsz perccel, és se híre, se hamva…

− Biztosan elidőzött valahol… Dolga akadt, holnap elutazik… − igyekszem megnyugtatni, mellesleg én sem hiszek a szavaimban.

− Kizárt dolog. Marin kínosan pontos. Még ha elintéznivalója akadt volna, akkor is hazaugrott volna, hogy megmondja nekem.

− Jól van, jól. Csak ne nyugtalankodjék. Azonnal jövök.

Tizenöt perccel később a szolgálati kocsi Marin háza előtt tesz le. Dóra izgatottan toporog a ház bejáratánál.

− Miért áll itt? Nincs kulcsa a lakáshoz?

− Van, de most feszélyezne a használata.

− Akkor ide vele, hadd használjam én.

Felsietünk a lépcsőn, kinyitom az ajtót, és benyomulunk a sötét lakásba. Ha arra számítottunk, hogy valami borzalmasat vagy rejtélyeset találunk, úgy csalódnunk kell. A hallban, a hálóban, sőt még a konyhában is tökéletes a rend. Marinnak semmi nyoma.

Visszafordulunk, bezárjuk az ajtót, és lemegyünk a lépcsőn. Dóra is beszáll velem a kocsiba.

− Hajts a Vitosa útra − utasítom a gépkocsivezetőt.

− Van a barátjának olyan ismerőse, akinél elidőzhetett? − faggatom a lányt.

− Van néhány barátja, de mondtam már magának, egyáltalán nem olyan a természete, hogy megbeszéli a találkát, és aztán nem jelenik meg − válaszolja idegesen Dóra.

No, igen, kivéve, ha meggondolta magát, és úgy vélte jobb, ha nem jelentkezik − döntöm el magamban, noha ez nem hangzik elég meggyőzően.

− Most egész lassan! − közlöm a gépkocsivezetővel, amikor megközelítjük a Brazília presszót.

A kocsi épp hogy cammog. A széles kirakatüvegen át, jól belátható az egész presszó. Akad még néhány vendég az asztalok körül, de azok a személyek, akik engem érdekelnek, nincsenek közöttük. No nézze meg az ember. Már nem gondoskodnak az alibijükről, kivéve, ha ez idő tájt azt másutt fabrikálják össze.

− Hajts Szimeonpvóba! De sebesen!

Ez az utolsó lehetséges objektum. Ha ott sincs nyoma Marinnak, akkor drasztikusabb intézkedéseket kell foganatosítanunk. Ami még nem jelenti, hogy azon nyomban megtaláljuk.

A kocsi feldübörög a lozeneci dombháton, és az erdőn át vezető úton halad tovább. Az erős fényszórók természetellenes fénnyel világítják meg a fák törzsét és lombkoronáját. Dóra idegességében beharapja az ajkát, mellesleg az egész helyzet olyan, mintha moziban lennénk.

Néhány perc múlva megközelítjük a meggyes almafákkal beültetett kertet, megmutatom a gépkocsivezetőnek, hogy hol álljon meg. A barakk sötét, alig vehető észre a fák között.

Szerencsére majdnem telihold világol − negyedik negyed, vagy valami ilyesmi −, és mi bokaficam nélkül elérjük az épületet.

Bekukkantok az alacsony ablakon, de a helyiség meglehetősen sötét ahhoz, hogy kivehető legyen a berendezés.

− Azon a gerendán szokta tartani a kulcsot − kap észbe Dóra.

A gerendán azonban nem hagytak semmiféle kulcsot, s még a közelében sem találjuk. Arra kényszerülünk, hogy egy kulcsot helyettesítő eszközhöz folyamodjunk. Belépünk, felkattintjuk a villanyt. A műterem körülbelül abban az állapotban fogad, ahogy emlékeztem rá, a fal menti műremekekkel és a sarokban levő festőállvánnyal. A két fivérnek nyoma sincs. A fennmaradó helyiségek, a konyha meg a szűk kamra, szintén üres.

− Iiigen − dörmögöm. − Figyelmesebben kell megismételnünk a sétát. Pince, padlás, föld alatti helyiség?

− Nincs tudomásom arról, hogy lenne ilyesmi − suttogja vértelen ajakkal Dóra, akiben a rejtekhelyek említése a gyilkosság képzetét váltja ki.

− Gyerünk, Koljo, nézd át amott − mondom a gépkocsivezetőnek, miközben magam a műterem átvizsgálásához fogok.

Az átvizsgálás tulajdonképpen nem tart tovább két percnél. A heverő erőteljes elmozdításával a padlón láthatóvá válik egy négyszögletes fedőlap. Felrántom, és a nyílásba irányítom a zseblámpa fényszóróját. A helyiség egy házilag lecementezett, kis méretű pince. Az első dolog, amelyre a lámpa fénycsóvája hull, egy alaposan gúzsba kötött, összegörnyedt test Marin.

A test mozog, s erre a tényre azonnal felhívom Dóra figyelmét, hogy megelőzzem a már készülődő ájulást. Hívom Koljót, és együttes erőfeszítéssel felszínre húzzuk az embercsomagot, és hozzáfogunk a kicsomagolásához. Amikor kiszedem Manev szájából a rongygombolyagot, először megpróbálja tüdeje levegőkészletét helyreállítani, és csak azután sóhajt fel:

− Nem sok kellett Volna hozzá, hogy megfulladjak.

− Ki gyömöszölte be önt ide?

− Filip.

− Ki vájta ki a szemedet?

− A fivérem − szólja el magát építő célzattal Koljo, aki kedveli a szólásmondásokat.

− Hogy történt?

− Épp, ahogy hét óra tájban hazaértem, látom, amint a kapunk előtt vár a BMW-jében. Gyorsan, mondja, szörnyű dolog történt. Mi történt? − kérdezem. − Dóra megmérgezte magát. − Hogy, hol, mikor? − Szállj be, útközben elmondom. Persze beszálltam, ő meg nekilódult, és útközben összefüggéstelenül azt kezdte magyarázni, hogy, amikor hazament a barakkba, nem találta a kulcsot, ahol mindig hagyni szokta, belökte az ajtót nem volt kulcsra zárva, a szobában ott feküdt Dóra, megmérgezte magát. Két üres Phanodormos doboz hevert mellette, biztos meghalt volna, még jó, hogy a közelben egy ismerős orvos lakik, akit otthon talált, aztán ő azonnal segített. Most már túl van a veszélyen, legalábbis az orvos így mondta, de azért… Abban a pillanatban az egész dolog teljesen valószínűnek tűnt előttem, nem is kételkedtem benne, csak azt kérdeztem: Mit gondolsz, miért a barakkban mérgezte meg magát? Filip pedig rávágta: Hát nagyon is világos, hogy miért − hogy bosszút álljon, amiért tegnap este mindent elmeséltem neked. Honnan tudhattam volna, hogy ennyire megviseli? Meg efféléket mondott, és én úgy megijedtem, hogy fel sem merült bennem a kétely…

Rám emeli fáradt szemét, amelyben még zavarodottság tükröződik, és megkér:

− Ha lehet, egy kis vizet…

Dóra kiszalad, és hoz egy pohár vizet. Marin szomjasan, nagy kortyokban issza ki a vizet, kezével törli meg a száját. Az ujjai még remegnek a kötél szorításától.

− Aztán?

− Megérkeztünk ide, és Filip, ahogy kiszállt a kocsiból, úgy sietett a barakk felé, mintha a helyzet továbbra is aggasztó lenne, persze én is rohantam a nyomában, a küszöbön gépiesen utat engedett, beléptem, és mielőtt még körülnézhettem volna, ütés ért a tarkómon… Amikor magamhoz tértem, már gúzsba kötve feküdtem a sötétben.

− Mégiscsak testvéries támadás − jegyzem meg vigasztalóan. − Ha nem az öccse lett volna, talán még ki is nyírja.

− De miért kellett ezt tennie? − kérdezi Marin, miközben tehetetlenül néz rám.

− Hol van az útlevele?

− Nálam.

Manev gépiesen benyúl a belső zsebébe, hogy megbizonyosodjon, nem tévedett-e, de felkiált:

− Ah, eltűnt. És a repülőjegyem is. Meg a pénz…

− No, tehát megkapta a feleletet a kérdésére… − mormogom, s közben arra gondolok, hogy ez az én kérdésemre is feleletet adott.

− De hát ez ostobaság! Az útlevél az én nevemre szól! − értetlenkedik Marin, még mindig a rejtély nyitját kutatja.

− Ne nyugtalankodjék − hűtőm le. − Induljunk, ha nincs ellenvetése.

A többiek Koljóval együtt távoznak. Mindent újból helyre rakok, hogy ne bosszantsam a házigazdát, ha véletlenül úgy dönt, hogy hazajön, és bekukkant, eloltom a lámpát, bezárom az ajtót, és sietve utolérem a többieket.

Lám, a kocsink újból a fák és a ritkán sorakozó házak elmosódó, sötét árnyai mellett száguld, aztán beér az erdőbe, és a fényszórók a tavaszi lombsátrat szelik át. Marin még néhány percig szaggatottan kérdéseket tesz fel, inkább magának, mintsem nekem, ez mentesít a válaszolás kényszere alól. Az események − szakítás, békülési szándék, egy képzelt mérgezés körüli zűrzavar után nem olyan könnyű beszélgetést kezdeményezni úgy, mintha mi sem történt volna.

Hogy ne zavarjam kettejüket, Koljo mellé ültem az első ülésre: És amennyire a visszapillantó tükörből lemérhetem, a hátsó ülésen a dolgok kedvező megoldás felé haladnak.

A repülőtér nagy faliórája pontosan hetet mutat, amikor átvágok a várótermen, és az útlevélkezelő fülke felé igyekszem. Tulajdonképpen a jelenlétemre itt nincs különösebben szükség, de bizonyos megfontolásból személyesen kívánom szemlélni a fejleményeket.

Hét óra húszkor az utasok egymás után a fülkéhez lépnek, s ellenőrzésre adják át az útlevelüket.

Oldalvást álltam meg, hogy ne láthassanak meg kívülről, s várom, hogy megpillantsam a sötét szőrszálak ívével izgató, ismerős, jóvágású arcot. Ilyen arc azonban nem mutatkozik.

Az ismerős arc gondosan az utolsó szőrszálig megborotváltan jelenik meg a fülke előtt.

− Marin Sztefanov Manev… − dünnyögi gépiesen az útlevélkezelő.

Marin, azaz Filip, csak bólint, egy picit elmosolyodik.

− Egy pillanatra fáradjon be oda…

Filip ismételten bólint, megőrizve a mosolyát Amikor oda belép, szembetalálja magát velem.

− Üdvözlöm! Ön legutóbb még szakállt viselt, vagy nem?

Ezúttal a magas, jóképű férfi elrejti a mosolyát, anélkül, hogy bármit is veszítene magabiztosságából.

− Ez jobban áll önnek − jegyzem meg bátorítóan.

− Nem lehetne a hatáskeltést mellőzni − kérdezi nyugodtan Manev. − Enélkül is világos előttem, hogy kudarcot vallottam.

Olyan atyailag viselkedik, mintha engem tartóztattak volna le.

− Az ilyen esetekben szokásos motozást − utasítom az ajtónál álló tisztviselőt.

Tíz perccel később a szépfiú hetyke magatartása érthetőbbé válik. A motozás nem vezet a remélt eredményre. Nevezetesen ami a valutát illeti − az semmivel sem több a kiviteli engedélyben megjelölt, a Marin zsebéből elemelt összegnél.

− Legalább a fivére iránt érdeklődne… vetem fel, amikor a kijárat felé indulunk.

− Minek kérdezzem? Ha ön itt van, az azt jelenti, hogy ő már hazakerült.

− Igen, de ön annyira betömte a száját, hogy könnyen a másvilágra is kerülhetett volna.

− Nem halnak meg olyan könnyen az emberek − válaszolja hanyagul Filip.

− Aszenov azonban meghalt.

− Ez nem tartozik rám.

A szépfiú természetesen tudja, hogy mindkét lábbal a jégre ment, de ez a jég talán nem olyan vékony. Idegen útlevéllel való visszaélésért még senkit sem ítéltek halálra. A szokásosnál példásabb magatartás a börtönben − a mi emberünknek pedig erős oldala a példamutató magatartás −, és minden tovaszáll, mint egy rossz álom. Bizonyos értelemben − ha vigasztalást keresünk − az elfogatásának megvan a jó oldala is: ha van ennél nyilvánvalóbb bizonyíték arra, hogy nem Filip emelte el Aszenov dollárját − akkor megeszem a kalapomat. Tehát: teljesen ki kell iktatni a nyomozás menetéből.

Már Magda első kihallgatása után figyeltem, hogy mi fog történni. Mert valaminek feltétlenül történnie kellett. Magda figyelmeztette Filipet, hogy körülötte forognak a dolgok, Filip − ha a feltevésem helyes volt − cselekvésre kényszerült, és nekem pedig lehetőségem nyílt arra, hogy kivárjam őt a cselekvés helyén, noha nem tudtam pontosan, hol lesz az a hely, és mi lesz az a cselekedet. És lám, minden úgy alakult, ahogy előre láttam, kivéve egyetlen pontot: üres maradt a háló. Nincs semmi bizonyíték, semmiféle kapcsolat a letartóztatott törvénysértő és ama ötödik emeleti szoba között.

Újra és újra ez a teljes kettéosztottság tudathasadásos históriája. Megáll az ember esze.

Még az a jó, hogy nem tartozunk a gyenge idegzetűek közé, utat engedek Manevnek, hogy beszállhasson a kocsiba, és hogy ne szomorkodjék, melléje ülök. A gépkocsivezető − aki ezúttal is a barátom, Koljo − teljes gázt ad, áthaladunk az átjárón, rákanyarodunk a Lenin útra, és Szófia központja felé vesszük az irányt. Mellettünk elsuhannak a magas, modern lakóépületek homlokzatai, de ahogy lopva útitársam arcára tekintek, az a gyanú támad bennem, hogy a májusi nap sugaraiban fürdő szép látvány nem részegíti meg.

− Elszomorító a hazai tájra való visszatérés, nemde? Különösen akkor, ha az ember nem is hagyta el.

− Ön teszi szomorúvá − válaszolja enyhe ellenszenvvel Filip. − Ha az ember szabadon utazhatna, nagyobb örömmel térne vissza.

− Ezt a kérdést, úgy gondolom, már megvitattuk önnel. Noha − ez, természetesen, az én magánvéleményem – az olyanokat, mint ön, szabadon hagynám, menjenek oda, ahova akarnak, mert úgysem áll szándékukban visszatérni. Megtisztulna egy kicsit tőlük a levegő, és egyáltalán, kevesebb dolgunk lenne.

− Ebben az esetben csak sajnálhatom, hogy nem ön dönt ezekben a kérdésekben.

A hangja továbbra is magabiztos, a belső fölény enyhe felhangjával.

− És tulajdonképpen hol szándékozott letelepedni?

− Mindegy hogy hol, valahol, ahol úgy élhettem volna, ahogy akarok.

− Ön, Manev, sehol sem élhet úgy, ahogy akar. Törvények mindenütt vannak.

− Valóban, csak más törvények.

− Mások, avagy sem, a bűnözést a szó legáltalánosabb értelmében mindenütt tiltja a törvény.

− Én nem tartom magamat bűnözőnek, sem a szó általános, sem pedig különös értelmében.

− Értem. Mégis, hol szándékozott letelepedni? Ön nem az a fajta ember, aki az orráig sem lát, és terv nélkül cselekszik.

− Az én terveim meghaltak. Tehát ne háborgassuk a halottakat.

− Aszenovot sem?

Nem válaszol. Én sem erősködöm. Nehéz komoly beszélgetést folytatni akkor, amikor mindkét oldalról állandóan tavaszias utcaképek váltakoznak és elvonják az ember figyelmét.

Megállunk intézményünk előtt, és Filipet fölvezetem a szobámba. Az a tény, hogy a szobámban helyezkedünk el, úgy látszik, valamiféle, kellemetlen előérzetet kelt a szépfiúban. Nagyon jól tudja, hogy a határsértés és a jogtalan útlevélhasználat nem az én szakterületem.

− Tehát − mondom, mialatt egymással szemben leülünk az íróasztalhoz −, ne feszegessük a távoli utazások témáját, hanem állapodjunk meg valami közelebbin. Ki ölte meg Aszenovot?

Manev már felkészült a kérdésre, mert szemrebbenés nélkül állja a tekintetemet.

− Fogalmam sincs − válaszolja nyugodtan.

− Ön nyilván egyszerűen nem vet számot a helyzetével − mondom ugyanolyan nyugodtan, miközben továbbra is mereven nézem. − Eddig legalább lehetősége volt manőverezni, járhatott egyik embertől a másikig, utasításokat adhatott arra, hogy ki-ki hogyan viselkedjék, és értesülhetett arról, ki mit mondott, ármánykodhatott, óvintézkedéseket foganatosíthatott. Talán fölösleges arra utalnom, hogy egész ténykedését gondosan figyelemmel kísértük. Most azonban vége mindenféle ténykedésnek! Ön le van tartóztatva, bár a jelen pillanatban más ügyből kifolyólag, és semmiféle kilátása sincs arra, hogy kiszabaduljon, és újból nekikezdjen a védekezésnek. Ezért, gyerünk, játsszunk nyílt kártyákkal. Ki a gyilkos?

Filip figyelmesen, de szenvtelenül hallgat. Aztán hanyagul vállat von, mintha azt mondaná: mit tegyek, ha értetlen emberekkel kell társalkodnom?, és unottan megjegyzi:

− Önnek kell magyaráznom, hogy eltévesztette a házszámot? Hiszen tudja, hogy azon az éjjelen, amikor Aszenov elhunyt, engem az önök szervei letartóztattak, következésképp én vagyok az az ember, aki utoljára értesült az eseményről.

− Következtetésében van egy hiányosság jegyzem meg türelmesen. − A gyilkosságot gondosan előkészítették, jóval a végrehajtás előtt így hát egyáltalán nem volt szükség a jelenlétére a tett színhelyén, anélkül is tudhatta, mi fog történni.

Ellenvetés helyett Filip ismét unottan vállat von.

Hátratámaszkodom a széken, miközben egy ideig figyelem az íróasztal szemközti oldalán ülő embert. Manev nem látszik idegesnek vagy nyugtalannak, egyáltalán semmi jel sem utal arra, hogy a meghátrálás leghalványabb szándéka felmerülne benne. Elméletileg vizsgálva a kérdést nekem sincs a birtokomban olyan nyomós érv amellyel meghátrálásra késztethetném. Ha az előttem álló ember valóban bűnrészes, akkor mivel tudom beismerésre kényszeríteni? Mondjam neki azt, hogy ezzel könnyít a helyzetén? Nem kenyerem az effajta gyengédség. Meg aztán, ez hazugság. A helyzetén egy kikényszerített beismerés semmit sem fog könnyíteni.

Ennek ellenére mégis beismerő vallomásra kell kényszerítenem, szükségem van erre. S nem is annyira a vallomás kedvéért, inkább egy-két részletkérdés miatt, amelyekre még hiányzik a válasz.

Cigarettára gyújtok, és egy ideig hallgatagon dohányzom. Filip a türelmetlenség legcsekélyebb jelét sem mutatja. Sőt, mi több, dohányzásra sem kér engedélyt. Nyilván felfegyverezte magát azzal az eltökéltséggel, hogy hidegvérrel eltűr mindent, mivel számára ez az egyedül lehetséges kiút.

− Miért növesztett szakállt? − kérdezem váratlanul. − Miért kellett, hogy megnövessze, aztán meg leborotválja?

− Szeszélyből − rándít a vállán Filip.

− Ön nem az az ember, akit a szeszélyei irányítanak.

− Ha a válaszom nem elégíti ki önt, keresse meg saját maga a magyarázatát.

− Megvan a magyarázata. Csak önt akartam hallani.

− Miért fárasszuk egymást ismétlésekkel? − mosolyodik el könnyedén Manev.

− Nemrég Dórától elkérte a fivére útlevelét azzal az ürüggyel, hogy vásárolni szeretne a Balkanturiszt boltjában. Megállapítást nyert, hogy azzal az útlevéllel sem ott, sem másutt nem vásárolt…

− A vásárláshoz nem elegendő az útlevél, dollár is szükségeltetik. Dollárt pedig nem sikerült szereznem.

− Ha nem lett volna dollárja, nem kérte volna el az útlevelet sem. Manev, ön arra törekszik, hogy logikusan gondolkodjék, de nyilván fel sem tételezi, hogy mások is rendelkeznek ezzel az elemi képességgel.

Figyelemmel kíséri, amit mondok, de nem vesz róla tudomást.

− Ön azért kérte el az útlevelet, hogy pontos másolatot készítsen a fényképen levő pecsétről, aztán ugyanolyan pecsétet hamisítson a saját fényképére, hogy a kellő pillanatban kicserélhesse a sajátjára, és így biztosítsa az elutazását.

− Amint láthatta, nem követtem el ilyesmit.

− Igen, mert a pecsét hamisítása nehéz feladatnak mutatkozott az Ön számára, vagy pedig nagyon durván sikerült, egyáltalán, rájött arra, hogy a fényképcsere trükkje nem fog sikerülni. Pontosan ez idő tájt kezdett szakállt növeszteni.

− Lehetséges. Nem jegyeztem fel magamnak azt a napot.

− A pontos dátum nem is fontos. Az indíték a fontos. Megállapította, hogy a bátyja az útlevélképen meglehetősen hasonlít önre, mivel a kép néhány évvel ezelőtt készült, és eléggé retusált. Ezért úgy döntött, hogy ezzel a képpel egész könnyedén átjuthat az útlevélvizsgálaton, különösen megnyerő és bizalmat gerjesztő fellépésével.

− Köszönöm.

− Nincs mit. A megnyerő és bizalmat gerjesztő fellépés, Manev, minden szélhámos és zsaroló első számú fegyvere, úgy mondhatni, kelléktáruk része. De térjünk vissza a tényekre… ön tehát úgy határozott, hogy a tervezett akció érdekében jó lesz az, ha az emberek szakállal szokják meg, és a szakállas ember benyomása alakul ki bennük, így az elutazás napján és órájában csökken annak a kockázata, hogy valaki pont akkor állítsa meg, amikor nem kell, és mondja azt, hogy szervusz, Filip. Hiszen akkor ön már nem fog szakállt viselni. Mint ahogy ez be is következett.

− Érdekes eszmefuttatás. Habár kissé bonyolult.

− Igen. Mert a terv az öné. Ön mindig szerfölött aprólékosan gondolja át a dolgokat, a bonyolult megoldásokat részesítve előnyben. Általában mesteri tökéllyel készíti el a terveit. Ez a tökély fedezhető fel Aszenov meggyilkolásának előkészítésében és megvalósításában is. Ez a maga stílusa, Manev.

− Az én stílusom valóban precíz és pedáns − mosolyodik el szemtelenül Filip. − Ne feledje, hogy betűket és címtáblákat festek. De ebben a foglalatosságban ki is merül a stílusom.

− Különben ön az a típus, akit okosnak és hidegvérűnek neveznek − folytatom, fülem mellett eleresztve magyarázatait. − Csupán az emberi értelem nem a szellemi képességek mechanikus egyvelege, hanem szerves egész, és éppen ezért egységes egészként működik, és ezzel magyarázhatók meg olyan sajátosságai, mint lelkiismeret, emberiesség stb., egyszóval azok a tulajdonságok, amelyek az ön számára teljesen idegenek.

Eloltom a cigarettámat, és rövid tétovázás után újabbra gyújtok. Ezek a cigaretták szörnyen rövidek. Rá kell térnem majd a filteresekre.

− Van egy másik dolog, amely túltengő önteltsége ellenére Öntől meglehetősen idegen, ez a dolgokról alkotott általános áttekintés, a nagy betűkkel írt logika, s nem pedig a logikai gyakorlat. Ha önnek valamiféle fogalma lett volna erről a nagybetűs logikáról, Manev, akkor ön egyáltalán nem szánta volna rá magát erre a végzetes lépésre. Ön a tökéletes gyilkosságot, az eszményi bűntényt akarta elkövetni, azt a bűntényt, amelynek felderítésére nincs mód, következésképpen büntetlen marad. De ha általános áttekintése lett volna a dolgokról, rá kellett volná jönnie, hogy, nem létezik, és nem létezhet olyan bűntény, amelyet nem lehet felderíteni, mert minden bűntény mellesleg fizikai tény, következésképpen, mint minden fizikai folyamat, nyomot hagy, anyagi közegben megy végbe, fizikai törvényekkel magyarázható. Ezenkívül egyszersmind emberi cselekmény is, amely meghatározott lélektani indítékokat feltételez, azaz ebben a vonatkozásban is mindig nyomon követhető.

− Érdekes nézet a bűnözés filozófiájáról − bólint készségesen Filip. − Elismerem, hogy az effajta problémák teljesen újak számomra.

− Lehetséges. Az ön ténykedése főleg gyakorlati tevékenység. És mivel említette a filozófia szót, meg kell jegyeznem, hogy ön a földhözragadt empirizmus áldozata, ahogy a filozófus fia − tanárnőm mondaná. Ráadásul precíz stílusa ellenére a gyakorlati végrehajtásban két-három lényegbevágó hibát követett el. Például itt van az alibije.

− Á, tehát kételyei támadtak még az alibimet illetően is? Ön kételkedni kezd még abban a tényben is, hogy vajon le voltam-e tartóztatva?

− Egyáltalán nem. Azonban, ha a logikája kissé magasabb szintű lett volna, számot kellett volna vetnie azzal, hogy alibijének sziklaszilárd rendíthetetlensége gyanút kelthet. Ennyire sziklaszilárd alibire csak olyan embernek van szüksége, akinek ez sorsdöntően fontos.

− Nincs mivel számot vetnem, mert az alibimet nem én teremtettem, hanem az alkalom.

− Téved. Ez, tulajdonképpen, a második tévedése. Olyan cselekedettel tákolta össze az alibijét, amely éles ellentétben áll a jellemével, tehát az alkalomhoz illő helyzettel, ön nem botrányhős. A botrányokat ön álnok árulkodással, s nem nyilvános lejáratással váltja ki. Másrészt önből még az árnyéka is hiányzik a Magda iránti komoly érdeklődésnek, ami indokolta volna beavatkozását a Balkán étteremben. Ez a nő nem jelenthetett többet önnek egy alkalmi szórakozópartnernél, ráadásul erre a partnerre régen ráunt. Miután Aszenov eljegyzése fuccsba ment, Magda két strigulával áthúzott nullát jelentett az ön számára. Az emberek, különösen az olyanok, mint ön, Manev, nem okoznak nyilvános botrányt egy nulla miatt.

− Ön mindent felnagyít, hogy hozzáigazítsa az elméletéhez − tiltakozik nyugodtan Filip − Mindenekelőtt számomra Magda, nem volt nulla. Nem azt mondom, hogy isten tudja, milyen érzések fűztek, hozzá, de segíteni akartam rajta. Másrészt ellenszenvet tápláltam Aszenov iránt.

− Ez már valamelyest újdonság. De ez szöges ellentétben áll a tényekkel. Egyetlen tény sem támasztja alá.

− Milyen tényt akar? Aszenov orrba vágását, vagy mit? Egyszerűen ellenszenves volt nekem, ennyi az egész. Nem rokonszenvezek azokkal az alakokkal, akiknek az önteltségük a degeszre tömött erszényükön alapszik.

− Elveszti a valóságérzékét. Ön egyszerűen nem tudja felfogni, hogy a rokonszenv hiánya semmiképp sem indokolja a botrányt, kiváltképp egy olyan jól nevelt férfiú esetében, mint amilyen ön. No de térjünk vissza az említett erszényre. Tehát ön szerint degeszre volt tömve?

− Ne kíséreljen meg tőkét kovácsolni holmi közkeletű kifejezésből − morogja megvetően Filip.

− Csupán az adott esetben ez a közkeletű kifejezés pontosan megfelel azoknak az értesüléseknek, amelyeket a kérdéses bukszáról szerzett. Ezeket az értesüléseket Magdától nyerte. És ön tudja, hogy mindez előttem is ismeretes, megint csak Magda révén. És tulajdonképpen − mivel nyílt kártyákkal játszunk − meg kell mondanom önnek, hogy én készakarva adtam lehetőséget neki az ön tájékoztatására, mivel feltételeztem, hogy a hír önt majd megriasztja, és meggyorsítja majd a menekülés irányába tett lépéseit. Ahogy ez be, is következett.

− Ha tudtam volna, hogy ilyen nagyszabású következtetéseket von le egy szerencsétlen egybeesésből, talán elhalasztottam volna elutazásra tett kísérletemet − válaszolja közönyösen Manev.

− Ha tudomása lett volna néhány dologról, akkor egyáltalán nem szervezte volna meg Aszenov meggyilkolását. És amikor oly gondosan átgondolta és végrehajtotta alibije biztosításának tervét, megfeledkezett egy elemi dologról: a gyilkosságok esetében gyakran felmerül az eszmei felbujtó iránti gyanú. Tulajdonképpen ön gyilkolta meg Aszenovot!

− Ön egyszerűen képzeleg − von vállat Filip. − És szintén megfeledkezik néhány dologról. Nem nekem kell bebizonyítanom ártatlanságomat, hanem önnek kell bebizonyítania a bűnösségemet. Bizonyítsa be ezt az én képzelt gyilkosságomat, és végeztünk.

− Ezekben a napokban ezzel foglalkozom − mondom, hogy megnyugtassam. − És közölnöm kell önnel, hogy a vég, amely minden jó ügyre felteszi a koronát, már közeleg. Ott van a kutya elásva, hogy talán… talán, semmivel sem mondok ennél többet, egy beismerő vallomás, mielőtt még a tények súlyától összeroppanna, kedvezőbb lesz ön számára, mint a kikényszerített beismerő vagy a végletekig tartó tagadás.

− Noha áthat az az óhaj, hogy kedvében járjak, nem áll módomban a valótlanságot beismerni.

− Ne nevezze valótlanságnak azt, amiről csak szeretné, ha az volna. Tökéletesen megértem, hogy szeretné az eseményeket visszafordítani, no nem Aszenovot feltámasztani, hanem az egész műveletet letisztázva megismételni, ezúttal stílushibák és hiányosságok mellőzésével. Szerencsétlenségére erre nincs mód. Amit tett, az már tény marad. Az ostobaságok napvilágra kerültek. Hogy ne is beszéljünk a leghatalmasabb ostobaságról − élete értelmetlenségéről −, amely ehhez a gyilkossághoz vezette.

− Ha stílushibákról és hiányosságokról ejtünk szót, akkor az ön által választott verzió is hemzseg tőlük − jegyzi meg Filip, nem is fordítva figyelmet legutóbbi kijelentésemre.

− Egyáltalán nem. Én csak számba veszem az önéit. Például az altató betöltését a pohárba.

− Valahogy nem követtem a gondolatmenetét − mondja szemtelenül Manev. − Nem értem, miről beszél.

− Pedig a napnál világosabb, azon egyszerű oknál fogva, mert ön oktatta ki Magdát arra, hogy mit csináljon, és hogyan csinálja.

− Valóban nem értem − Filip továbbra is értetlenségbe burkolózik.

− Csak hát Magda az ellenkezőjét állítja, ön arra kényszerítette, hogy titokban altatót töltsön Aszenov italába. Tanúvallomása megvan − írásban, és elég jól olvasható.

− Ismert dolog előttem, hogy a Magdához hasonló törvénysértőket, régi klienseiket, könnyen rábírhatják, hogy mindent leírjanak, amire csak utasítják őket. Annál is inkább, mert dühös rám…

− Önt általában olyan emberek veszik körül, akik teljésen alaptalanul dühösek magára, Manev. A kezét-lábát töri, hogy jótéteményekkel és bölcs tanácsokkal halmozza el mindannyiukat, ők pedig… Az az érzésem, hogy még a tulajdon bátyja is elhidegült öntől egy kissé. Hogy Dóráról ne is beszéljünk. Ami pedig a rágalmazását illeti, hogy Magdára nyomást gyakoroltam, ezt a rágalmat a bírósági tárgyalásra tartogassa.

Filip céltalan tekintettel a hátam mögé mered. Az az érzésem, magányra vágyik, hogy ismét átgondolhassa vádjaimat, mérlegelje, mit érnek a birtokomban levő tárgyi bizonyítékok. Ebben az esetben nem lenne rossz, ha egy pótlólagos porciót tálalnék neki.

A hamutartóban elnyomom a soros cigarettát, és mereven az íróasztal túloldalán ülő férfira meresztem a szemem.

− Önnek még sikerül nyugodtan viselkednie, Manev, azonban nem a jellemszilárdsága, hanem ama meggyőződése miatt, hogy ez idáig semmi komoly veszedelem nem fenyegeti. Továbbra is hisz kombinációjának megtámadhatatlanságában. De a kombinációja nem megtámadhatatlan, egyebek közt azért sem, mert benne nem egy ember vesz részt. Nem ön tartja a sorsát a kezében. Az ön jelenlegi sorsa egy másik ember kezében van. És ez a másik ember nincs itt, és önnek semmiféle esélye sincs arra, hogy érintkezésbe lépjen vele, hogy befolyásolhassa, vagy − ha rákényszerül − elintézze. Manev, ez a másik ember fogja eldönteni az ön sorsát!

Megnyomom az íróasztalon levő csengőt, és utasítom a hadnagyot:

− Vezessék el!

A csapás erős, és Filip egyébként is észlelte, noha arca egy pillanatnyi megszeppenésen kívül semmi mást nem árult el. Ahhoz, hogy felfogja ennek a csapásnak a teljes erejét, időre van szüksége, és neki most lesz ideje. Az a bökkenő, hogy jómagam állok rosszul az idővel.

Mert hatásos knockoutom egyelőre meg van kérdőjelezve. Két dologra van szükségem ahhoz, hogy visszavonhatatlan hatása legyen. Két dolog kell. Kettő.

Ránézek az órámra, aztán rövid beszámolóra átugrok a főnökömhöz.

− Vártalak. Ülj le − mondja kurtán az ezredes, ami az ő rejtjeles nyelvén annyit tesz: Csak most jelensz meg? Régen el kellett volna jönnöd. Hát ezt nevezik gyors munkának?

Leülök, és hozzákezdek tömör beszámolómhoz a nyomozás alakulásának legújabb mozzanatairól.

− Gyújts rá, ha akarsz − dörmögi engedékenyen a főnök a beszámoló vége felé. Ez azt jelenti: Rendben, elismerem, hogy nem vesztegetted fölöslegesen az időt.

− Reménykedjünk, hogy már a végén járunk − sóhajt fel az ezredes, amikor befejezem a mondókámat. − Terveddel elvben egyetértek. De amikor azt mondom, elvben, úgy értem, pontosan a szabályzat szerint. Te, Antonov, szakértő vagy a munkádban, de néha az a benyomásom, hogy okosabbnak képzeled magad azoknál, akik , azt a szabályzatot megalkották. A külföldi állampolgárral tapintatosan járjatok el. És mellesleg semmi önkényeskedés.

E szokatlanul hosszú előírás után a főnök az íróasztalához indul, amivel azt jelzi, hogy a beszélgetésnek vége.

− Sok sikert − mosolyodik el az ezredes, hogy megmutassa, az építő jellegű beszédtől függetlenül mi megint csak barátok vagyunk, és egyáltalán néhány múltbeli bolondság ellenére bízik bennem.

Lemegyek a lépcsőn a bejárat előtt várakozó kocsiba, és elindulok megkeresni azt a két dolgot.

A külföldivel − tapintatosan. Ezt én is tudom, de az a bökkenő, hogy vannak egyének, akik úgy válaszolnak tapintatos magatartásomra, hogy tökéletes tapintatlansággal az arcomba nevetnek. Mit csináljak velük? Tudják, hogy nem viselkedhetem másként, és ezért nem hatódnak meg jólneveltségemen.

Betérek az egyik külkereskedelmi vállalatba egy barátomhoz, akivel már tegnap folytattam némi beszélgetést, azonban nem jutottam semmi biztatóhoz. Most megpróbálok rátukmálni néhány iránymutató eszmét, de ő tehetetlenül vállat von, azt hajtogatja, tudom, tudom, majd meglátjuk, nem mondhatok semmit, és egyáltalán, hangos leltárt készít mindazokról az élősdi szavacskákról, amelyek a kötelezettségek elhárításakor használatosak.

− Bent van az igazgató? − kérdem.

− Minek neked az igazgató? Ő is ugyanazt fogja mondani.

− Lehet, de a saját fülemmel akarom hallani.

Az igazgató valóban majdnem ugyanazt mondja, azonban kissé biztatóbb árnyalattal.

− Rendben, megpróbáljuk − hátrál meg nagy nehezen, amikor erőkifejtésem eléri a csúcspontját. − Nem ígérek semmit, mert semmi sem függ tőlem, de megkeressük a módját. Ha az érdekei erősebbeknek bizonyulnak az érzéseinél… Mindenesetre megkíséreljük.

Borongós hangulattal távozom, mert a két dolog közül az első továbbra is vizes szappanként siklik ki a markomból. Az a baj, hogy megvan annak az esélye, hogy estére teljesen, egyszer és mindenkorra kicsússzon a kezemből.

Marad a második. Ott legalább nem kell tapintatot tanúsítanom, ami különben is hiányzik nálam. Nálam van a kezdeményezés. Mellesleg minden a kezemben van a keresett eredmény kivételével.

− Á, önök még mindig a reggeli toalettel foglalatoskodnak? − eresztem meg barátságosan, amikor a két legény szobájába lépek.

Monjo tulajdonképpen már felöltözött, és az utolsó simításokat végzi szalmasárga fürtjein, miközben fürge ujjaival a tükör előtt kócolja a haját. Szpasz ellenben még az üveges éjjeliszekrény előtt ülve villanyborotvával borotválkozik. A szobában, mint minden legénylakásban a reggeli toalett idején, olcsó kölni illata terjeng.

A magnetofonból szokatlanul halkan a brazil szamba ismert taktusai áradnak, amit nem épp sikertelenül a villanyborotva enyhe zümmögése kísér.

Monjo megpróbálkozik egy mosollyal, motyog egy esetlen jó napot-ot. Szpasz futólag pillant rám, és tovább folytatja az ápolási műveletet.

− Szimeon − mondom −, te, úgy látom készültél. Arra gondolok, hogy ha van elintéznivalód, nem akarlak visszatartani.

Monjo sietve elpárolog.

− Hát, a barátja magára vall, tudomása van róla? Az utolsó pillanatban csíptük el a határon.

Szpasz egy pillanatra feladja a műveletet, és rám néz:

− Kiről beszél?

− A legjobb barátjáról − Filipről.

− Elfogták a határon?

− Szó szerint.

− Nem vártam tőle, hogy ilyesmit csinál − dörmögi Szpasz, és újból dörgölni kezdi az arcát a zümmögő készülékkel.

− Mit nem várt tőle? Azt, hogy átlóg a hátáron, vagy hogy cserbenhagyja önt?

− Mi az, hogy cserbenhagy? Nem vágyok kiskorú!

− Az életkor − meg az értelem, két különböző dolog − válaszolom homályosan. − Arra gondoltam, hogy itt hagyta önt, miután jól eláztatta.

− Nem értem, miről beszél − feleli Szpasz.

Eléggé leköti a foglalatossága, mivel ebben a pillanatban a legkényesebb részhez ért, az orr és a felső ajak közti területre. Türelmesen kivárom, hogy befejezze, ezzel lehetőséget nyújtok a beszélgetésbe való bekapcsolódáshoz.

− Nem érti, hogy elárulta önt? No, nézze meg az ember. Noha azt állítja, hogy nem kiskorú, mégis gyereknek tetteti magát. Közös menekülés, közös zsákmány − mindennek vége, nem elég világos? Az ön számláján az egyetlen pozitívum: a bűntény.

− Milyen bűntény? − emeli rám pimasz tekintetét Szpasz, mielőtt az áll lenyírásához fogna. − Hiszen már elmagyaráztam önnek. Magamtól mentem önhöz, és mindent elmondtam.

− Egy újabb hazugságot mondott el nekem. És mivel ellenvetés nélkül elfogadtam, úgy döntött, hogy bevettem a hazugságot.

Egyszerűen nem akartam nyugtalanítani, Vlaev, ezért elhalasztottam az ellenőrzést. Aztán mégis megejtettük, habár nem én személy szerint, de így is dugába dőlt az önkéntes beismerés trükkje. Azon a napon, amikor ön itt, Szófiában összeveszett és kibékült Antoanetával, ugyanez az Antoaneta egy kellemes társasággal Borovecben, és nevezetesen a Balkanturiszt szállodájában tartózkodott. Nem is volt arra szükség, hogy Antoanetáig jussunk, így is megállapíthattuk a tényállást. Micsoda balszerencse, nemde?

Részvéttel nézek rá, de ez nem hatja meg. Továbbra is az álla nyírásával foglalkozik, azután kihúzza a borotvát a konnektorból, kifújja a szőrszálakat a rács közül, és elteszi a dobozába a masinát − mindezek a műveletek arra kellenek, hogy ideje legyen észhez térni a büntetőrúgástól.

− Egyébként − mondom, hogy segítsek rajta − ez a második eljövetel több volt, mint ostobaság Az elsődleges hazugság − hagyján, még elmegy. Az ember bizonyos személyes megfontolásokból is hazudhat. De amikor ugyanez az ember újból eljön, hogy a füstbe ment magyarázatot újjal cserélje fel, ez már egy olyan sorsdöntő törekvése volt, amely a nyomok eltüntetését célozta. Természetesen, Filip nem fajankó, és amikor azt tanácsolta, hogy jelenjen meg nálam − mert éppen Filip adta önnek ezt a tanácsot −, az ön barátja nagyon jól tudta, hogy a gyanú ön iránt ettől végzetesen megnő. Ön azonban neki egy fabatkát sem ér. Filip csak önmagával törődött. Időre volt szüksége a disszidálás előkészítéséhez és végrehajtásához, és éppen azt az olyannyira nélkülözhetetlen időt kapta, vagy remélte megkapni az ön ismételt tanúskodásától. Mert egy új tanúvallomás újabb leellenőrzéseket feltételez, tehát elpereg még néhány nap, Filipnek pedig éppen ez a néhány nap kellett. Világos?

− Filip nem tanácsolt nekem semmit folytatja a csökönyösködést Szpasz. − Ami pedig Antoanetát illeti… Igaz, hogy Borovecben volt, de még éjjel hazament, és én valóban jártam nála, és…

− Álljon meg − szakítom félbe. − Az erre a kérdésre vonatkozó hazugságokra nincs szükségem, annál kevésbé, mert mindet meg tudom dönteni. Ön nem járt Antoanetánál, azonban ez már a múlté. Most a gyilkosságról van szó.

− Akkor beszélgessen a gyilkossal!

− Éppen ezt teszem − válaszolom nyugodtan. − Ebben a pillanatban a gyilkossal beszélgetek, Vlaev.

Szpasz felkel a helyéről anélkül, hogy rám nézne. Sápadt arca egészen viaszfehérré vált:

− Kimehetek megmosakodni?

Ennek az embernek a pimaszsága nem ismer határt. Ahogy az én türelmem sem.

− Van idő − mondom. − Ha már délig várt ezzel a művelettel, akkor várhat még egy keveset.

Szpasz megint leül az éjjeliszekrény melletti székre, közben csökönyösen, továbbra is elkerüli a tekintetemet.

− Ha pedig egyszerűen azt akarja ellenőrizni, hogy vajon szándékomban áll-e önt azonnal letartóztatni, megnyugtathatom: jelenleg nincs ilyen szándékom. Azt akarom, hogy magától jöjjön el, és tálalja a beismerő vallomását. Megvan az okom rá. Tulajdonképpen ön nem tud annál értelmesebb dolgot tenni, mint hogy beismerő vallomást tegyen. Ön már nem tud többé tanácskozni Filippel. Filip a markunkban van. És most legelőször vele kell foglalkoznom, mert számomra fontosabb az értelmi szerző, mint a végrehajtó.

A remény valamiféle halvány sugara tűnik át Szpasz arcán. A fuldokló reménykedése a jól ismert szalmaszál láttán. A nem éppen fejlett agytekervényekben ebben a pillanatban nyilván átfut a homályos találgatások árama: talán Filip nem is akart disszidálni, talán mindez, ami elhangzott, csak feltételezés, nélkülözi a valódi tényeket, talán… talán… különben egy gyilkossággal vádolt személyt miért hagynának szabadlábon?

Úgy gondolom, ideje lehűteni az eszeveszett remények hevét:

− Vegye tekintetbe, hogy a halasztás nem más, mint halasztás, és ezt egy ésszerű megoldás figyelembevételével kapja. Tulajdonképpen az egész ügyet oly módon szervezték meg, hogy a letartóztatása már a kezdet kezdetén elrendeltetett. Az ön Filipje a játékban már a kezdet kezdetén fenntartotta önnek a vesztes szerepét. Már a kezdet kezdetén jégre vitte önt, s olyan gálád módon, hogy saját maga számára megdönthetetlen alibit teremtett, önnek pedig nagylelkűen olyan ostoba önvédelmet tákolt össze, amely az első. érintésre összedűlt. Vlaev, a barátja az orránál fogva vezette önt, akár egy tökkelütött fajankót.

Felállók, és anélkül hogy egyetlen pillantásra méltatnám az izompacsirtát, távozom a legénylakásból. A kapuban nagy meglepetésemre majdnem beleütközöm a türelmesen várakozó Monjóba.

− Meg akartam önt kérni valamire… Még arra is gondoltam, hogy felkeresem önt a hivatalában, de aztán elbátortalanodtam…

A fiatalember szaggatottan beszél, majd elhallgat, megrándul az orra meg az ajka, mintha a láthatatlan, de szemtelen legyet akarná elhessenteni. Sápadt, szeplős arca a feszélyezettség meg a nyugtalanság közti lelkiállapotot fejezi ki.

− Pontosabban miről van szó?

− Hát… hogy ne értesítsék az apámat… én, tudja, már megígértem neki, hogy rendszeresen eljárok majd az előadásokra… és egyáltalán…

− Hát akkor?… Ámbátor, amennyire tudom, rendszerességet csak a Brazília meg a környékbeli kocsmák látogatásában tanúsít.

− Már felhagytam ezzel… Számomra, tudja, ez egyszerűen az unalomtól való menekülést jelentette…

− Én pedig azt hittem, hogy az unatkozásban leli a kedvét. Egyébként mibe unt bele? A saját lustaságába?

− Való igaz, szörnyen lusta vagyok a tanuláshoz. − ismeri be hirtelen Monjo − Talán az az oka, hogy találomra jelentkeztem az egyetemre, egyszerűen azért, hogy csak jelentkezzem valahová. Pályát tévesztettem.

− Nem ön az egyetlen − dörmögöm. − De ha eltévesztett egyvalamit, ne tévessze el az egész jövőjét. Fejezze be a tanulmányait, aztán majd gondolkodhat a továbbiakról.

− Így is szándékozom tenni. Sőt nemegyszer szilárdan el is tökéltem… De aztán más hangulatok uralkodtak el rajtam. Az életet értelmetlennek kezdtem látni, és…

− Aha, bölcseleti fejtegetésekre adta a fejét: Az élét mint olyan stb. Vagy talán az volt a témája, hogy A fejlődés mint az öngyilkosság felé való haladás?

− Erről valaki mesélt önnek.

− Nincs ebben semmi csodálatra méltó. Az ön filozófiai meglátásai már bizonyos népszerűségnek örvendenek. Hát, még nem üdvözölhettem ezeket a tételeket a filozófiai folyóiratokban, de már beléjük botlottam néhány tanúvallomásban.

− Bizonyára Liza kihallgatásakor hallotta.

− Liza? Egy szerelem története?

− Valami ilyesmi − ismeri be Monjo. − De ez már lezárt ügy. Liza nem volt nekem való. Én sem neki. Ő csak a gyakorlati dolgokra gondol, a mindennapi életre, a tárgyak világára, engem az eszmék izgatnak, a dolgok értelmét keresem, érti?…

− És hol keresi a dolgok értelmét, ha szabad kérdeznem? Ahhoz, hogy megkeresse a dolgok értelmét, úgy gondolom, legelőször is meg kell ismernie a dolgokat. Aztán meg, ha az ember úgy él, hogy egyedül arra gondol, hogy meg fog halni, akkor mi értelme élni? Jobb, ha rögtön a végcél felé törekszik.

− Ilyen gondolatok is foglalkoztattak − ismeri el szerényen Monjo.

− Csodálatos. Végigjárta tehát a gondolat minden útját a normális gondolatmenet kivételével. No de hát nem érik meg a fáradságot, banálisak.

− Ezt nem állítom. Azonban ezeket a dolgokat készen kapjuk az egyetemen…

− És mivel készen kapják, fintorognak tőlük. Ezeket nem adták ingyen, Szimeon. Megszenvedtek értük az emberek, és érdemes elgondolkozni rajtuk. No de bárhogy legyen is, ha engem kérdez, a gyakorlati dolgokhoz való visszatérésnek nem fogja kárát vallani. Az előadásokra, a vizsgákra meg egyáltalán erre az egész unalomra gondolok.

− Én is így határoztam. Őszre leteszek minden vizsgát. Noha semmi kedvem sincs jogot tanulni. Őrült egy dolog…

− A jog?

− Nem, a lustaság. Arra gondolok, ha máshová jelentkeztem volna…

− Inkább arra gondoljon, hogy mit ígért az apjának. A többi meg majd csak elrendeződik…

Biccentek, és beszállok a kocsiba.

− Gyerünk a hivatalba!

Tehát a két dolog közül a második is kérdéses.

No de ezt előre láttam. Nem marad más hátra, várnunk kell. Őrült egy dolog, ahogy Monjo mondja, azonban így van: az egész kombináció töviről hegyire világos előttem, de semmit sem vagyok képes bebizonyítani, és az egyedüli dolog, amit tehetek, hogy úgy irányítom a gépezetet, hogy a gyilkos saját maga tálalja a bizonyítékokat. De hogy mikor lesz ez, és lesz-e egyáltalán − érről a kérdésről csak a gyilkos tudna tájékoztatni.

Talán megcsinálja − gondolom, de nem a gyilkosra, hanem Monjóra értem. Talán befejezi az egyetemet. Olyan benyomást kelt, mint aki szilárdan eltökélte. Habár… És már látom is magam előtt ezt a Monjót, látom, amint unottan magol, amint levizsgázik, abból, ami nem érdekli, és aztán bosszúsan végzi munkáját, amely nem érdekes a számára, és egész unalmas élete nyomasztja, egyszer sem érzi az öröm legkisebb jelét sem, és még csak fel sem tételezi, hogy a munka unalmon kívül mást is kiválthat az emberből. Hát persze, ha nem adja ivásra a fejét, egész tiszteletre méltó állampolgár lesz belőle − feleség, gyerekek, délutáni itókázás és mulatságok rokoni körben −, egy tiszteletre méltó, félig rokkant ember, mint annyian mások, mert nem oda került, ahová hajlamai irányították, mert nem figyelt oda a hajlamaira olyan mértékben, hogy meghallhassa a hangjukat, csak azért, mert vakon a szokásos úton indult el − diploma, kinevezés, tetszetős fizetés.

Hát mit tehetünk − mondom magamban bátorítóan. − Így van ez. Mindenki nem tanulmányozhat hullákat, ahogy te, meg nem kutathat gyilkosok után. Kevés olyan szerencsés ember van, mint te, Petar!

Künn már alkonyodik, és dolgozószobám ablaka kékessé vált, mintha nem üvegből, hanem porcelánból lenne. Megnyomom az íróasztalomon levő gombot, és közlöm a belépő hadnaggyal:

− Hadd jöjjön be. És légy szíves, gyújtsd fel a villanyt!

A hadnagy felkattintja a kapcsolót. A szoba lakályosabb lett, az ablak még inkább elsötétedett.

Bevezetik Filipet.

− Üljön le.

Leül, kívülről ugyanolyan nyugodt, mint amilyen reggel volt, de most ehhez a nyugalomhoz a feszültség enyhe megnyilvánulása társul. Néhány óra lakat alatt, különösen kezdetben, mindig hatásos.

Az irataimmal kezdek el foglalatoskodni, amelyek, köztünk legyen mondva, semmiféle iratoknak nem nevezhetők, valamilyen stencilezett rendelkezések, semmi közük a mai feladatomhoz, úgyszintén a lehetséges elkövetkezendőkhöz sincs. Hadd üldögéljen így a vendégem, szedje össze a gondolatait, szokja meg a környezetét.

Valóban üldögél, kissé feszélyezett, mert szokásommal ellentétben nem intézek hozzá egyetlen szót sem, még csak gyilkossággal sem vádolom. A nyakkendője eltűnt. Az arca enyhén acélos árnyalatot nyert a kiserkenő borostától.

Fáradtan és mereven néz lefelé. Egyszóval, a világfias külső romlásnak indult.

A telefon élesen és hosszan csöng. Na végre.

Felemelem a kagylót:

− Én vagyok… Igen… Igen… Derék…

Igen, végre… Ha még egy telefoncsöngés lenne. Agyamban ostoba módon egy gyermekdalocska emléke úszik elő: Zim-züm-zöm, a méhecske jön.

A tanító néni a parki sétányon vezetett minket, és mi kézen fogva, párosával, úgy totyogtunk az illatos virágágyak mellett, mint a kiskacsák, és énekeltük: Zim-züm-zöm, a méhecske jön. Sőt jöm-öt kellene mondani, hogy tökéletesebben rímeljen. Most pedig gyilkosok üldözésével foglalkozom.

Mintha kitalálta volna az óhajomat, a telefon ismét csöng. Felemelem a hallgatót, azonban némi csalódással állapítom meg, hogy Dóra az.

− Antonov elvtárs? Végre sikerült elérnünk. Már néhányszor kerestük… persze nem hivatalosan… Szeretnénk meghívni, én meg Marin, hogy jöjjön el vacsorára… persze ha önnek is kellemes… nem tesz semmit, jöhet később is… egyáltalán, amikor végez.

A telefon kicsit berreg, és a vonal meg-megszakad. Arról van szó, hogy az én készülékem nem nagyon szokott hozzá az ilyesfajta beszélgetésekhez, és kényelmetlen neki magánjellegű társalgást közvetíteni. Megköszönöm a meghívást, és sietve leteszem, hogy felszabadítsam a vonalat a hőn óhajtott beszélgetés részére. Ó, jaj, a készülék aljasul hallgat.

− Még egy látogatót várok − magyarázom Manevnek, hogy ne feszélyezze magát. − Ezért még egy kicsit türelemmel kell lennünk, kivéve, ha van valami mondanivalója.

− Nincs, abszolút nincs.

− Kár. Nyilván sejti, hogy a másik, akire várok, a gyilkos másik fele. Az ön esetében, amint tudja, a gyilkos két egyénből áll: a terv értelmi szerzőjéből és a végrehajtóból. Pontosabban mondva: Filip Manevből és Szpasz Vlaevből.

− Felügyelő elvtárs − mondja az íróasztallal szemközt ülő férfi fáradtan, de nyugodtan −, ön egy teljesen téves gondolatmenetet követ…

− Valóban?

− Egy teljesen téves gondolatmenetet, minden tény ellenére, és minden bizonyíték nélkül.

− Lesznek majd bizonyítékok is, ne féljen. Ezek az ügyek, ön is tudja, nem oldhatók meg bizonyítékok nélkül.

Ismét elmélyülök a stencilezett rendelkezésben, és nem kis meglepetéssel fedezem fel, hogy még a múlt évben keltezték. Valamelyik nap már ki kell takarítanom ezt a fiókot.

Az ajtón, kopogtatnak, és nyomban belép egy rendőr:

− Előállítottuk, alezredes elvtárs.

− Hozzák be!

A szobába Szpasz lép be, a rendőr befelé noszogatja. A kezén bilincs. Az izompacsirtával olykor résen kell lenni, mert a bútorok pénzbe kerülnek.

− Jöjjön már ide!

Szpasz kedvetlenül közeledik, kissé szétterpesztett lábakkal ringatózik eme ingatag világ fedélzetén. Ezt a fiút nyilván a sírig fogja kísérni a makacssága. Nem az akarata, hanem ostoba makacssága hajtja arra, hogy oda menjen, ahova kedve tartja, és ahogy kedve tartja, szemben a többiek akaratával, hogy megmutassa, nem akárki ám.

− Hol van?

A rendőr belenyúl a zsebébe, kivesz valamilyen zsebkendőbe burkolt tárgyat, és az íróasztalra tesz egy súlyos arany karórát meg egy súlyos arany karóraszíját. Íme, végre itt van a bizonyíték, amely áthidalja a két dolgot, melyek egy pillanattal ezelőtt még tudathasadásosan különváltak − az ötödik emeleti szoba és a gyilkos, aki ott ténykedett. Filip, aki eddig erőfeszítést tett arra, hogy a földre szegezze a tekintetét, most az órára néz, aztán megvetően végigméri Szpaszt, mintha azt mondaná: Ostoba!

Szpasz viszonozza a pillantását. Az övé határozottan ezt jelenti: Gazember.

Nincs arra lehetőségem, hogy végig figyelemmel kísérjem ezt a süketnéma-párbeszédet, mert az ajtóban megjelenik a hadnagy, és int.

− Tartsd szemmel őket! − utasítom a rendőrt, és kilépek a folyosóra. Tehát elmarad a telefoncsengetés.

Barátom a külkereskedelmi vállalattól személyesen intézte el a dolgot. Vele van az egyik kollégám is. Ketten továbbítják nekem a szükséges adatokat, a szóbelieket és a tárgyiakat, és én sietek vissza a dolgozószobámba, hogy ne untassam a vendégeket. Most már a birtokomban van ama két dolog második része is, és ez az újabb híd a gyilkos és tette között, még egy azokból a bizonyítékokból, amelyeket perdöntőnek neveznek.

− No, Vlaev, tehát mégiscsak úgy döntött, hogy tálalja a tanúvallomását, habár nem egészen önként. Az óra előkerült, más szóval, az ön szerepe a gyilkosságban a napnál világosabb. De mi történt a dollárokkal? A rejtekhely kiürült, nemde?

− Így jár az ember, ha gazemberekkel kezd… − sziszegi Szpasz, miközben gyilkos tekintetet mereszt Filipre.

− És ön − mondom, miközben az említett Filiphez fordulok − nem egészíti ezt ki valamivel?

− Mindez engem nem érint − válaszolja ridegen Manev. − Tudja, hogy egész idő alatt az őrszobán tartózkodtam.

− Gazember! − ismétli Szpasz.

− Nyugalom − avatkoztam közbe. − A szívélyeskedést hagyjuk későbbre. No, Manev, várom a vallomását!

− Ami mondanivalóm volt, elmondtam. Egyéb engem nem érint.

− Önt még azok a bizonyítékok sem érdeklik, amelyekért annyira kardoskodott? − kérdezem, és az órára mutatok.

− Ezek a bizonyítékok nem érintenek engem. Ezek nem érintenek engem. És bármit beszéljen is ez itt…

− Várjon csak! Ő még semmit sem mondott. És jelenleg erre nincs is szükség. Ami mondanivalója van, azt nélküle is tudjuk. Azt is tudjuk, hogy megtiltotta neki az óra ellopását, mert szerfölött árulkodó ez a tárgy! Az a tény, hogy a dollároktól elkülönítve rejtette el, önmagáért beszél..

− De hol vannak a dollárok? − kérdi megvetően Filip. − A zsebemben?

− Nincsenek olyan könnyen hozzáférhető helyen. A dollárok ott voltak, ahová nem sokkal ezelőtt Szpasz elugrott ellenőrizni, hogy ön vajon valóban elemelte őket, vagy sem. Persze nem találta meg a dollárokat, éppen azért, mert ön tényleg elemelte. Csupán ön elővigyázatosabb Vlaevnél, és nem vállalta annak kockázatát, hogy a saját zsebében vigye át a határon a dollárokat…

− Rendben, hol vannak ezek a dollárok?

Filip láthatóan kezdi elveszteni a türelmét.

− Itt vannak − válaszolom, miközben előhúzom a zsebemből az előbb kapott borítékot, és megmutatom az összehajtogatott bankjegyeket.

− És ezekre a dollárokra rá van írva, hogy az enyéimek, hogy én emeltem el, meg miegymás?

− Természetesen nem, ilyen felirat nem szerepel a bankjegyeken. De ezt tartalmazza az ön jó ismerősének, Knaus osztrák állampolgárnak írásba foglalt vallomása, akinek azért adta át a dollárokat, hogy átvigye a határon, és visszaadja önnek Ausztriában. Elolvashatom önnek sebtében ezt a tanúvallomást…

Előveszem a tanúvallomást tartalmazó iratot, de nem azt nézem, hanem Filipet. A nyugodt tartás már csak gépies grimasz. Manev tekintete zavarossá vált a nyugtalanságtól, állkapcsát idegesen összeszorítja. De mégis talál erőt ahhoz, hogy elernyessze, és azt morogja:

− Ha inkább hisznek egy külföldinek, mint egy bolgár állampolgárnak…

− Hát eszébe jutott, hogy bolgár állampolgár? Későn, Manev. Végzetesen későn.

És az ajtónál álló hadnagyra meg a rendőrre tekintve kiadom az utasítást:

− Vezessék el őket!

De a vacsorához még nincs végzetesen késő. Bár az efféle vacsorák nem mindig jelentenek mennyei gyönyört a számomra. Nem tudom, miért, de valahogy nem kötődöm túlontúl a családi otthonosság és a felhőtlen boldogság közegéhez.

Nyilván szakmai ártalom, azonban nem látom, hogy mit kereshetnék továbbra is ott, ahol a dolgok már elrendeződték, és a beszélgetés a modern építészetről meg a Nemzeti Színház legutóbbi darabjáról folyik. Érdekes beszélgetések, melyek gazdagítják az ember szellemét, csak hát ezekben a társalkodásokban az én szerepem arra korlátozódik, hogy hallgató legyek. És egy hallgatóval több vagy kevesebb nem számít.

Lemegyek a lépcsőn, biccentek az őrt álló rendőrnek, és elindulok a villamosmegálló felé. Mégiscsak el kell ugornom a jövendő családhoz.

Ma − vacsorára, holnap − esküvőre. Sajnos, nem a sajátoméra. Kivéve, persze, ha megmakacsolom magam, és elhatározom, hogy ezúttal mindenáron kihasználom a munkaszünetet. Egy szerény polgári szertartás. Két aláíró, plusz a tanúk. Csendesen, békésen, nagyvilági csillogás, útra bocsátó beszédek és fanfárok nélkül.

És főleg brazil dallamok nélkül.

Tartalom

- I. A felügyelő és az éjszaka
- II. Egy ember a múltból…
- III. Brazil dallam