Helyettem, kis virág…
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: 20. század; regény; krimi; gyilkosság; családtörténet; francia; bűnözés
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. Christian Charriére könyve 1969-ben megnyerte a legjobb detektívregényének kiosztott „Quai des Orfévres”-díjat. Bizonyára nem ok nélkül. Az idegborzongatás, a bűnözés kegyetlensége, az erotikum kétes eszközei itt kettős célt szolgálnak. A történelem félelmetes drámájának, a közelmúlt tovább élő embertelenségének szükségszerűen kegyetlen mementója ez a regény, de ugyanakkor a bűnözés irodalmának, a tőkés világ mai ponyvájának paródiáját is nyújtja. A történetet egy félőrült fiú mondja el a rendőrségen, s ez persze az egész mű légkörét meghatározza. A regén
Publisher: L:J:

CHRISTIAN CHARRIÈRE – HELYETTEM KIS VIRÁG…

Christian Charriére könyve 1969-ben megnyerte a legjobb detektívregényének kiosztott „Quai des Orfévres”-díjat. Bizonyára nem ok nélkül.

Az idegborzongatás, a bűnözés kegyetlensége, az erotikum kétes eszközei itt kettős célt szolgálnak. A történelem félelmetes drámájának, a közelmúlt tovább élő embertelenségének szükségszerűen kegyetlen mementója ez a regény, de ugyanakkor a bűnözés irodalmának, a tőkés világ mai ponyvájának paródiáját is nyújtja.

A történetet egy félőrült fiú mondja el a rendőrségen, s ez persze az egész mű légkörét meghatározza. A regény egy degenerált s elembertelenedett família belharcának eseménysora, amelyben a gyilkos apa éppúgy megbűnhődik, mint a nagynémet és náci agresszivitást megtestesítő felesége.

CHRISTIAN CHARRIÈRE

HELYETTEM KIS VIRÁG…

Dites-le avec des fleurs

Fordította: Klumák István

… Finom hattyú-nyakú félelmes kardvirág,

S a száműzött lelkek isteni babér-ága

Tüzes-vörös, akár a fény-körmű szeráf,

Pirítja letiport hajnalok tisztasága.

Jácint, fénylő mirtusz, ájtatos, halovány,

És az asszony-testre hasonlatos kegyetlen

Rózsa, ékes kertben Heródiás leány,

Sugárzó, tündöklő, vad vérrel öntözötten!

Mallarmé: A virágok

Részlet. Ford. Weöres Sándor

1.

– Tetszik tudni, főfelügyelő úr, én nőre sohasem vetettem szemet, soha. Azt hiszem, az én koromban ez meglehetősen szokatlan. Azt hiszem, tizennyolc éves korban az a természetes, ha efféle dolgok foglalkoztatják az embert; úgy értem, olyasmik, mint a csókolódzás, titkon, a sétatér platánfái alatt, egy padon. Én, őszintén szólva, jottányit sem törődtem az ilyesmivel. Örökösen a könyveimet bújtam. Fejembe vettem, hogy műszaki akadémiára megyek. Számomra ez volt a fontos, tetszik tudni. Láttam magam egyenruhában, kis karddal az oldalamon, kétsarkú kalappal a fejemen. Olykor összetákoltam magamnak egyet, olyat, amilyet Napóleon is hordott. Persze papirosból. Belenéztem a tükörbe. Szépnek láttam magamat. Persze a fejfedő nem tüntette el a vöröses anyajegyemet, de valamicskét eltakarta. Ha a szememre húztam, az anyajegynek csak a fele látszott. Tessék például elképzelni: tegyük fel, hogy műszaki akadémiás vagyok, és hogy július tizennegyedikén, a felvonulás után díszegyenruhában sétálok a nagy bulváron. Mit mondanának az emberek, főfelügyelő úr, akik látnának elhaladni? Azt mondanák: nini, egy műszaki akadémiás. Nem azt, hogy: nini, annak a fiúnak nagy, vörös anyajegy van az arcán.

De látom, főfelügyelő úr nem szereti, hogy eltérek a tárgytól. De, de! Éppen úgy ráncolja a szemöldökét, mint a matekprofom, amikor rosszul vezetek le egy matematikapéldát. Igen, tudom, azt akarja, hogy róla beszéljek. Pedig mindezt azért mesélem el, főfelügyelő úr, hogy megértse belőle, mennyire felkavart, amikor Ursula felbukkant az életemben. Addig senki sem törődött velem. Vagy, ha észrevették, hogy én is ott vagyok, rendszerint durván kitoltak velem. A gimnáziumban afféle pofozóbábu voltam. Olyankor, amikor rosszul mentek a dolgok, például, ha a többinek nem sikerült a dolgozata, a végén mindig úgy alakult, hogy rajtam verték el a port, vagy tintát öntöttek a füzeteimre. Otthon sem számítottam, elhanyagolható személynek kezeltek. Hallott a szüleimről. Bizonyára rájött, hogy kissé hóbortosak voltak. Anyám a virágaival, apám az egyiptológiájával. Cseppet sem törődtek drágalátos ivadékukkal. Amíg éltek, fivéreimmel és nővéreimmel sem nagyon értettük meg egymást. Csak Robert-rel… De neki sohasem sikerült megszólalnia.

Visszatérek Ursulához. El kell mondanom, hogy szüleim a szünidőre minden évben odavettek egy fiatal lányt, hogy lakásért és ellátásért a gyerekekkel foglalkozzék. Legtöbbször angol diáklányokat. Ismeri azt a csupacsont gebetípust, amelyiknek örökké izzadságszaga van, és ápolatlan a haja. Nem valami nagyon szerettük őket. És nem csupán azért nem, mert szobájukban elutazásuk után a bútorok mögött ócska, piszkos fésűket és elgörbült hajtűket találtunk. Nem, nem, főképpen azért nem, mert nyilvánvalóan fütyültek ránk. Meg azután valahányszor rám néztek, éreztem, hogy tekintetüket az anyajegyemre szegezik, ami kellemetlen volt nekem. Irtózom tőle, ha szemügyre vesznek. Ilyenkor elpirulok, és elfordítom a fejem, főfelügyelő úr.

Azonnal láttam, hogy Ursulával másképp áll a dolog. Például, ahogyan rám nézett. Normálisan nézett rám. Mintha észre sem venné, hogy el vagyok csúfítva. Emberi lénynek tekintett. Beszélt hozzám, nevetett, meghallgatott. Amikor sétáltunk, néha megfogta a kezemet. Egyszóval, érdeklődött irántam. Meg azután ott volt a szépsége is. Meg az is, főfelügyelő úr, hogy én még sohasem láttam olyan szép lányt. Életben legalábbis soha. Egyszer megnéztem egy filmet. Az volt a címe: Látogatók az éjszakában. Elfelejtettem a szereplők nevét. Egyébként régi film. A középkorban játszódott, egy kastélyban. Eléggé meseszerű volt, az ördöggel, aki hatalmasakat kacag, lovagi tornákkal és megelevenített sakkfigurákkal. Mindenesetre játszott benne egy színésznő, aki úgy hasonlított Ursulára, mint egyik tojás a másikra. A várúr lánya volt, vagy valami hasonló. Emlékszem például egy jelenetre, amikor a szobájában találkozik a szeretőjével, mialatt a többiek mindnyájan odalent esznek. Na, de megint belegabalyodom, és ez idegesíti főfelügyelő urat.

Azért meséltem el, főfelügyelő úr, hogy tudja, milyen szép volt Ursula. Annyira más, mint azok a lányok, akik durrogtatják a segédmotorjaikat, mutogatják a combjukat és még a bugyijukat is. Olyan volt, mint aki nem is ebben a korban él. Olyan… romantikus. Egyébként mindig olyan ruhákat viselt, amilyeneket a régi családi fényképeken látni. Tetszik tudni, amilyen ruhákba 1930-1940 körül öltöztek a nők. Egyszer egy régi képes folyóiratban lapozgattam (ha jól emlékszem, L’Illustration volt a címe), és a windsori hercegnő fényképére akadtam. Nos hát, pontosan ugyanolyan ruhát viselt, mint Ursula, olyankor, amikor esténként lejött vacsorázni.

Nevetni fog, főfelügyelő úr, de egészen pontosan emlékszem minden öltözetére. Aznap például, amikor megérkezett a villába, vagy két hónappal azelőtt, hogy ezek a szörnyű dolgok történtek, eléggé divatjamúlt, bohókás kis női sapka volt a szőke haján. Tetszik tudni, főfelügyelő úr, nem dicsekedni akarok vele, de úgy emlékszem a megérkezésére, mintha öt perccel ezelőtt történt volna. Anyám és én felkísértük a szobájába. Ursula letette az ágyra a bőröndjét. Majd anyám kitárta az ablaktáblákat…

Madame Berger kitárta az ablaktáblákat, a ház falához ütődtek. Fény és meleg áradt a szobába. Kiment a teraszra, a színekben pompázó kert felé vezető lépcsőkig. Rákönyökölt a párkányra. Piszkos, vörös hajával, ráncoktól elcsúfított arcával olyan benyomást keltett, mint egy őrült. Fejét megrázva, felnyögött:

– Még mindig ott vannak! Ezt már igazán nem tűrhetem tovább.

Ursula Fischer átnézett az asszony feje fölött. Virágok és cserjék őserdejét látta, majd, távolabb, az óceánt. A rácsos kerítés túlsó oldalán, a sétány mentén vagy tíz öreg üldögélt, a nap felé nyújtották ráncos arcukat és kidudorodó ereiket.

– Minket figyelnek az élettelen, szörnyű szemükkel… Egy szép napon odamegyek hozzájuk, és megmondom a véleményemet…

– De mama – kiáltott fel az ajtó mellett mozdulatlanul álló Jean-Claude –, képzelődsz. Éppen olyan öregek, mint a többi. Sütkéreznek a napon, ennyi az egész.

– Jean-Claude! Kérlek, ne feleselj anyáddal. Mondom neked, hogy összeesküvők, és ezzel kész! Valami gaztettet forgatnak a fejükben a virágaim ellen, a kertem ellen. Biztos vagyok benne.

Öklét rázta feléjük, majd hátrafordult, és görcsösen mosolyogva így folytatta:

– Na, remélem jól érzi majd itt magát, Ursula. Nem hiszem, hogy a gyerekek túlterhelik munkával. Antoine és Raymond néha talán kissé ostobán viselkedik. Ez már a korukkal jár. Juliette nagyon csendes. Őt csak a kagylói érdeklik. Ami pedig Jean-Claude-ot illeti, őt ritkán fogja látni: örökösen a matematikakönyveit bújja. Hogy őszinte legyek, csak Robert miatt vannak gondjaim.

Ursula arra a bamba képű, nyilvánvalóan gyengeelméjű gyermekre gondolt, akit éppen az előbb pillantott meg a lépcsőfeljárón. Nehézkesen ment lefelé, s olykor megállt, hogy lábával toppantson. Amikor meglátta Ursulát, visszataszító, rekedt kiáltás szaladt ki a torkán. Majd, folytonos ordítozás közben, elment előtte, és eltűnt a kertben.

Madame Berger a kezében tartott szegfűt morzsolgatta. Mélyet sóhajtott, és fáradt hangon újból megszólalt:

– Beszéltem róla Comolli doktorral. Azt állítja, hogy a kegyetlenkedése szokásos tünet. Úgy látszik, mindig így alakul, amikor a mongol-idióták a pubertáskorba érnek. Törnek-zúznak, és semmit sem szeretnek úgy, mint bogarakat ölni. A minap rajtakaptam, amint egy madarat szedett szét ízekre. Kilopta az ollómat a varrókosaramból… Felpofoztam. De, azt hiszem, semmit sem használt. Újrakezdi majd.

Megragadta Ursula csuklóját. A lány megborzongott a száraz bőr érintésétől.

– Ugye, vigyáz majd rá? Biztos vagyok benne, hogy szeretni fogja magát.

Váratlanul más tárgyra tért:

– Látta a virágaimat. Csodálatosak, ugye?

Meg kell mondanom, hogy különösen a bougainviliáimra vagyok büszke. Sehol a környéken nem látni hasonlót. Ugyebár maguknál Németországban nincs belőlük?

És diadalittasan rövid, csikorgó nevetésben tört ki.

– Tulajdonképpen milyen városból való?

– Heidelbergi vagyok, madame.

– Egyetemre jár?

– Igen. Francia szakra.

– Jó… Nagyon jó… Nagyszerű.

Gépiesen tette fel a kérdéseket, és látszott, hogy nem nagyon figyel a válaszokra. Amikor az asszony fiával elhagyta a szobát, Ursula kinyitotta útitáskáját. Aztán gondosan átvizsgálta a szekrénypolcokat. Egyik sarokban hatalmas svábbogár szundított. A lány megfogta, kezébe vette. A rovar vergődött, hosszú csápjaival, szőrös lábaival kapálózott. Mit sem használt. A lány agyonnyomta tenyerében, majd lehajította a teraszról. Kinyitotta a vízcsapot, és gondosan kezet mosott. Benedvesített egy törülközőt, és alaposan végigdörzsölte vele a deszkapolcokat. Amikor ezzel a munkával elkészült, szép rendben elrakta a holmiját. Majd hátrább lépett, és szemügyre vette az eredményt.

A fehérneműt, blúzokat, alsóruhákat szigorúan egyenlő, magas halmokban rakta egymásra. Az egyik rakást, amelyet nem talált tökéletesen egyenesnek, fürge mozdulattal kiigazította. Végre elégedettnek látszott művével, és elmosolyodott, oly tiszta mosollyal, hogy ez arcának valahogyan fájdalmas szépséget kölcsönzött, amilyent akkor látni, ha valami mulandó. Közelebb ment az ablakhoz. Amikor meglátta az öregeket, még jobban elmosolyodott. Azok egymáshoz hajolva locsogtak. Nevetésük az ócska autódudák hangjára emlékeztetett.

Különös, gondolja az olvasólámpa gyenge fényével bevilágított csendes szobában Jacques Berger, hogy milyen szorongást éreztem ma este az előtt a német lány előtt. Szép? Úgy van, szép, ő azonban ötvenöt éves. A háta kezd meggörnyedni, és ritkul a haja. Nem tudna száz métert futni, anélkül hogy kifulladjon. Alkalmatlan már a… De nem erről van szó. Olykor felbukkan előttünk egy arc, és utána nem tudni, miért, furcsa érzések támadnak bennünk. Mintha emlékek akarnának maguknak utat törni egészen a tudatunkig, de nem jutnak el odáig, és visszahullanak az éjszakába.

Az éjszaka. Tulajdonképpen nem idegenkedik a nehéz álma előtti magányos óráktól. Elmélkedik a sötétben, vagy pedig olvas. Mindenesetre megszabadul lármás csemetéitől és feleségétől. Le fog mondani az altatóról, amit Comolli doktor adott neki. Ma este például jól érzi magát. Majdnem boldog. Látja Ursula arcát a lámpa alatt, látja szembogarának kékes villanását, mozdulatát, amellyel átnyújtotta neki a kenyeret. A bőre fehér, áttetsző. A csuklóján, ott, ahol az ütőér ver, azúrkék kis patakocskákat képeznek az erei, pontosan ugyanúgy, mint…

Mint kinek? Egy név cikázott át, nem tud rájönni, hogy melyik, kissé gutturális hangzású, elillanó név, rögtön el is tűnt. Mint kinek? Semmi sem jut eszébe. Megmagyarázhatatlan. Aprókat üt párnájára, hogy más legyen a formája, hogy jobban bele tudja fúrni a fejét. Szobáját nézegeti. Igazi agglegényszoba. A komódon felhalmozva könyvek. Korhadt, félig leégett tavalyi tűzifatuskók hevernek a kandallóban. Felesége ritkán hatol be a birodalmába, és valahányszor belép, égnek emeli a karját. Örökké siránkozó hitvestárs! Utálja, már évek óta. Vannak napok, amikor borzasztó nagy kedve volna elmenni, becsapni maga mögött a kastély kerítéskapuját. Dehogyis, a villáét. Miért gondolt kastélyt? Nevetséges botlás.

Aminthogy az imént, vacsora közben is nagyon nyugtalanító eset fordult elő. A felesége, Françoise, a holdfényről beszélt, arról, hogy milyen csodálatos az évnek ebben a szakában, ő pedig, aki alig gagyog valamit németül, aki csupán egy-egy szót ért ezen a nyelven, érezte, hogy különös mondatok törnek fel benne. Az ajka mozogni kezdett. Megszólalt: „der Mond ist aufgegangen, die goldenen Sternlein sprangen…” Ursula elképedt pillantást vetett rá, és ő így folytatta: „Am Himmel hell und klar. Der Wald steht schwarz und schweiget und aus den Wiesen steiget der weisse Nebel wunderbar.” Ezek a verssorok ellenállhatatlanul törtek ki belőle. Ott lapultak emlékezete mélyén, vajon hogyan kerültek oda? Hogyan? Hol? Nem tudja. Nem emlékszik. És a legmeghökkentőbb az, hogy Ursula kitűnőnek tartotta a német kiejtését. Kitűnő? Egyszer megpróbált néhány szót szólni egy német turistához, de az egy mukkot sem értett belőle, és hangosan nevetni kezdett. Ejnye, jobban tenné, ha nem gondolna ezekre a dolgokra, az agyveleje feltáratlan rekeszeiben, tiltott területén felhalmozott árnyakra, és megpróbálna elaludni.

Igen, látni kellene a baszk tengerpart szomorú reggeleit, amikor forró köd ült mozdulatlanul az óceán fölött. Ursula felkelt, és lement a konyhába, ahol már ott sürgölődött Concepcion, a spanyol szolgáló. Azután madame Berger jött le, aki, mielőtt bármi máshoz hozzáfogott volna, már elvégezte kertjében reggeli szemléjét. Ott termettek a gyerekek, a révetegen elábrándozó Jean-Claude, a valószerűtlenségig sápadt, messzeségbe veszőnek tetsző Juliette, a nyugtalanító bőgéseket hallató Robert és végül a két iker, Raymond és Antoine, akik hangos nevetéssel kezdték a napot.

Ekkor tört ki madame Berger első haragja. Általában Antoine idézte elő, akinek különös öröme telt abban, hogy hosszú negyedórákra bezárkózott a klozett nyirkosságába, és több ízben meghúzta a vécé leeresztőjét. Anyja felpattant, kezével a toalettajtót verdeste, és úgyszólván belegabalyodott saját panaszkodó szemrehányásainak özönébe, választ azonban nem kapott rájuk. Ursula nyugodtabb volt. Kedvesen megkérdezte Antoine-tól, elvégezte-e a dolgát, és megkérte, hogy jöjjön ki. Vagy azt javasolta ilyenkor, sétáljanak egyet a kertben. Ami Jacques Berger-t illeti, ő csak jóval később jelent meg, és akkor is rövid percekre. Őszintén szólva, nem nagyon vett részt a családi életben, s megelégedett azzal, hogy szinte szótlanul végigülje az étkezéseket.

Ezért keltett élénk meglepetést aznap reggel, amikor ott termett a reggeli ideje előtt. Françoise Berger éppen valami bonyolult mondat kellős közepén tartott.

– Tudod, Raymond – mondotta –, az egy-egy virágcsoportot körülvevő toklászok és fedőlevelek együttvéve alkotják a gallért. Légy szíves idefigyelni, ahelyett hogy a plafont nézegeted. Magától értetődik, hogy az ernyős virágú növényeknél a gallér az összetett levelek levélkéinek a fő gallérja, mely az ernyős virágzat ágainak tövében helyezkedik el, és a gallérka… – Hirtelen elhallgatott.

Férje rémült arccal, borzasan jelent meg.

– Valaki bejött hozzám ma éjjel – szólalt meg rögtön. És, miután körbejáratta tekintetét az ottlevőkön, hozzátette: – Ki volt az?

Mindenki reggelizőcsészéjére horgasztotta fejét. Robert kotkodácsolásszerűen vihogott. Françoise Berger összezsugorodott székén.

– Valaki bejött, és odalépett az ágyam mellé. Fölém hajolt az illető, azután kiment. – Françoise-hoz fordult. – Te voltál?

– Nem… biztosítalak, hogy nem én. Tizenegy órakor elaludtam, és azután egyhuzamban aludtam.

– Biztos vagyok benne, hogy te voltál az. Valld be!

– Nem, nem én.

– Te szerencsétlen őrült! Torkig vagyok az öregekről szóló históriáiddal és az átkozott botanikáddal.

Juliette Ursula karjaiba menekült. Ezzel magára vonta Robert féltékeny tekintetét, aki kibírhatatlan hangon kezdett vonítani. Jacques Berger bedugta a két fülét, és kiment. Néhány pillanat múlva Robert lerohant a lépcsőn és eltűnt. Madame Berger hosszú siránkozásba kezdett, és eltűnődő, halk hangon, mintha magában beszélne, így jajveszékelt:

– Ezek miatt az öregek miatt van minden, ez biztos. Ördögien ocsmány lények. Ott ülnek sorjában, mint a madárijesztők, pocsolyaszínű arcukkal, háttal a tengernek. Ki nem állhatom őket. Ma reggel mind feketébe öltöztek, mintha temetésre készülnének. Nem, nem, nem szeretem őket. Alig merek odamenni, hogy megöntözzem a rács mellett az akantuszaimat, pedig szegény kék virágaim már nagyon szomjasak.

Hosszasan panaszkodott. Ursula felment öltözködni. Amikor kijött a fürdőszobából, sírást hallott. Juliette szobája szőnyegére vetve magát zokogott, darabokra zúzott kagylói között.

– Robert… Robert – szólalt meg szipogva. – Összetörte az összes nyakláncomat. Nem tudom, miért, hiszen én nem csináltam neki semmit…

Ursula úgy-ahogy megpróbálta vigasztalni. Juliette valami különös, szenvedélyes kedvteléssel csüngött kagylóhéjáin. Idejének legnagyobb részét azzal töltötte a strandon, hogy a tengerparti homokban kotorászva, kagylók után kutatott. Azután nyakláncokat fűzött belőlük, amelyekre mérhetetlenül büszke volt, és szobája falára aggatta őket. Esténként, mielőtt elaludt, hosszasan gyönyörködött bennük, és ide-oda rakosgatta. Éjszaka néha felébredt. Ilyenkor mintha a ház csendjében ugyanazt a rejtelmes suhogást hallaná, mely olyankor bűvöli el, amikor fülét kedvelt kagylóira szorítja.

Forró, fülledt reggel volt. Ursula elkísérte a gyermekeket a strandra. Jean-Claude félénken lépdelt mellette. A lány megkérdezte tőle, szereti-e a klasszikus zenét. A fiúnak felderült az arca.

– Igen, imádom – felelte. – Jobban, mint a dzsesszt, és mint minden modern dolgot.

– Én is. Bach a kedvenc zeneszerzőm. – Felé fordította nyugodt szépségű tekintetét, és hozzátette: – Tudja, zongorázom.

– Ó! Hogy szeretném hallani! Én sohasem tudtam megtanulni zongorázni. Anyám szobájában van egy zongora. Ő sohasem játszik rajta. Lehozhatnánk az ebédlőbe.

– Nem, nem érdemes. Túl nehéz, és tönkremehet közben. Ha akarja, bemegyek zongorázni a szobájába, persze úgy, hogy ne tudja meg, olyankor, amikor nincs itthon. Majd maga velem jön.

Jean-Claude el volt ragadtatva az ötlettől, főképpen pedig a kivitelével járó cinkosságtól. És egyedül lehet majd Ursulával anyja szobájában! Vérhullám öntötte el arcát. Vöröses anyajegye így elhalványult. Megérkeztek a tengerpartra. Ursula levetette ruháját, és fürdődresszben bukkant föl. „Ragyogó!” állapította meg magában Jean-Claude, miközben titkon végigmustrálta.

Kellemes izgalmát Raymond kiáltozása zavarta meg. A gyerek, szokása szerint, teljesen meztelenre vetkőzött. Tizenkét éves korához képest agyafúrtan gonosz örömét lelte abban, hogy mindenki előtt meztelenül mutogassa magát. Otthon szegény Concepciont, a szolgálót rémítgette azzal, hogy mintha a földből pattanna elő, odaállott eléje, kisfiús fütyülőjét csupaszon hagyva. Jean-Claude és Ursula rávették, hogy bújjék bele fecskéjébe.

Juliette egy sziklán állt, és kagylókat keresett. Robert, mint egy őrült, mögéje került, és durván hátba támadta. A kislány elesett, és felsebezte magát. Ahelyett hogy sírva fakadt volna, szomorkásan elmosolyodott, és tovább folytatta fáradhatatlan kutatásait. Amikor hátrafordult, Ursula madame Berger-t pillantotta meg, amint a sétány egyik fája mögé bújva leste őket. A német lány kezével intett neki. Az asszony nem viszonozta, és gyorsan eltűnt.

– Miért tett úgy az anyja, mintha nem látna minket? – kérdezte a lány Jean-Claude-tól.

– Ó! tudja, anyám kissé furcsa természetű. Észrevette már, ugye?

– Észerevettem… Azt hiszem, a virágai miatt… Nagy szolgálatot tennének neki, ha kipusztítanák őket.

– Nem, az borzasztó lenne számara. Akkor aztán csakugyan megbolondulna. Ez az egyetlen dolog, ami érdekli az életben.

– Úgy látom, nem nagyon szereti az anyját.

– Sajnálom. De tudja, nem volt mindig ilyen. Azt hiszem, Robert miatt vált ilyenné.

– Hogyhogy? Magyarázza meg.

– Robert, amikor megszületett, teljesen normálisnak látszott. Csak két-három évvel később vették észre, hogy idióta. Comolli doktor mesélte el nekem, hogy ez rettenetes megrázkódtatást jelentett anyám számára… Képzelje el: fia születik, türelmetlenül várja, hogy kimondja első szavait, és nem szólal meg, azon egyszerű okból, hogy nem tud beszélni, nem képes artikulált hangot kiadni. Csak üvölteni vagy vonítani bír, mint az állatok. Meg tudja érteni? Nini, apám.

Csakugyan egy kis motorcsónak kötött ki a parton. Jacques Berger vezette. Berger kiszállt, és hangtalanul Ursula mellé ült, komor és gondterhes arckifejezéssel. Hirtelen a lány felé fordult, és minden bevezetés nélkül így szólt:

– Semmit sem hallott ma éjjel, úgy hajnali három óra körül?

– Nem, uram, a világon semmit. Igaz, hogy úgy aludtam, mint a bunda.

– És te, Jean-Claude?

– Nem, semmit sem hallottam, papa. Pedig fenn voltam háromkor. A matekkönyveimet lapozgattam. Tulajdonképpen mit hallott?

A férfi nem válaszolt. Mereven a közeledő Antoine-t nézte, aki kezében fekete plasztikrevolvert tartott, olyat, amelyik a megszólalásig hasonlít az igazi revolverhez. Ursulára szögezte fegyverét, és egyenesen feléje tartott, miközben folyton durrogtatott.

Jacques Berger egyetlen mozdulattal felpattant, és kiragadta fia kezéből a játékpisztolyt. – Megtiltom, hogy… – kiáltott rá, majd ostoba képet vágva, elhallgatott. Mit tilt meg és miért? Mert a revolver felidézte múltjának egy távoli jelenetét? Mert újból hallotta az erdőben tompán hangzó lövéseket? Mert az volt a benyomása, hogy érzi, amint megrezzen kezében a fegyver, és latja, amint annak a másik énjének meggörnyed a teste, hátrazuhan, és a földön gurul? Mert ismét az erdő avarának és nyirkos gombáinak illatát szívta magába?

Ostobaság. Ezerszer jobban tenné, ha az a förtelmes arc nyugtalanítaná, amelyet éjjel ágya fölé hajolva látni vélt, de nemigen tudta megállapítani, vajon gyötrelmes lázálom volt-e vagy rettentő valóság. Elengedte a szerencsétlen plasztikpisztolyt, mely a homokba esett, és nagy léptekkel visszament motorcsónakjához.

– Ne csodálkozzék, főfelügyelő úr, ha kérdésére nem tudok választ adni. Kétségtelen, hogy az orvosok többé vagy kevésbé mind pszichológusok, ezzel azt akarom mondani, hogy jártasak az emberi kapcsolatok tudományában, és képesek első látásra megállapítani, hogy egy ember őszinte-e vagy nem: Jacques Berger-t azonban (mert hiszen róla van szó) nehezen lehetett ilyen körülhatárolásfélébe beskatulyázni.

Fontanel főfelügyelő figyelmesen hallgatta. A magas, karcsú férfi fel s alá járkált a helyiségben. Végül leült fémből készült íróasztalának sarkára. Rendkívül elegáns volt. Fiatal felesége, Dorothée azt mondogatta neki, hogy ő Franciaország legjobb képű rendőrtisztviselője. A város asszonyai majd meghaltak a vágytól, hogy valami bűntényt kövessenek el, pusztán azért, hogy ő hallgassa ki őket, hogy őelőtte reszkethessenek, hogy ő gorombáskodjék velük. Három hónappal ezelőtt érkezett ide, hogy átvegye a nyugdíjba vonuló Limon főfelügyelő hivatali örökségét. Első jelentősebb feladata az az ügy lett, amelyet elődje – aki semmit sem értett az egészből – „a Berger-hóbelevanc”-nak nevezett el. Fontanel, aki nyíltan vallotta, hogy a rendőri nyomozómunka gyakran a pszichoanalízis határait súrolja, érdekes anyagot szimatolt benne. Az ügy azonban magától megoldódott, mintha önmagában hordozta volna saját menlevelét. Így azután Fontanel számára nem maradt más hátra, mint a tanúkat meghallgatni, megérteni, és – mint ő maga mondta – a dolgok megértéséhez szükséges lámpást meggyújtani. Jacques Berger személye, aki ma csendesen bolyong egy elmegyógyintézet virágoskertjében, felcsigázta érdeklődését. Ezért tulajdonított nagy fontosságot Comolli orvos tanúkihallgatásának, hiszen a város összes lakói közül ő ismerte legjobban a tragikus végű családot.

– Mondja, doktor, igazán oly megmagyarázhatatlan személyiség volt? – vetette fel a kérdést néhány pillanatnyi gondolkodás után.

– Igen – válaszolta Comolli –, éspedig azért, mert volt a lelkében valami, ami teljesen kiesik az analízis hatósugarából, valami homályos réteg, valamilyen titokzatos eredetű kuszaság, s ettől egész viselkedése értelmetlenné, úgyszólván irracionálissá vált.

– Meglehetősen bizonytalan magyarázat – jegyezte meg a főfelügyelő.

– Tisztában vagyok vele, de ennek az az oka, hogy maga a személyiség is bizonytalan volt. Egy példát mondok. Gyakran előfordult, hogy hosszasan beszélgettünk egymással, és meg kell mondanom, figyelemre méltó értelem nyilatkozott meg benne. Tudja, amikor az ember hozzászokott valakinek a gondolkodásmódjához, amikor kiismerte az illető szemléletét, végül is előre tudja, hogy ilyen vagy olyan problémára hogyan fog reagálni. Nos, Jacques Berger-nél teljességgel lehetetlennek bizonyult valamit is előre látni. Minden úgy ment nála végbe, mintha több személy lakozott volna benne, s ezek sorjában fejeznék ki magukat.

– Milyen bonyolult összetettség! – kiáltott fel Fontanel.

– Az, az, igaza van, megjegyzése helyes: meglehetősen összetett egyéniség volt. És megdöbbentő, mennyire kevéssé ismerem, pedig végeredményben idestova tizenöt esztendeje, hogy először találkoztam vele. 1950-ben érkezett ide, és Jean-Claude miatt látogatott hozzám. Tudni akarta, vajon műtéttel el lehetne-e tüntetni a fiú vöröses anyajegyét. Én természetesen kedvezőtlenül vélekedtem a dologról. Hosszasan vitatkoztunk. Azután pedig lassacskán rászoktunk a beszélgetésekre.

Ismeri városunkat. Csakugyan elbűvölő hely. A turisták imádják. A képeslevelezőlap-árusok vagyonokat keresnek. De intellektuális síkon, szellemiek tekintetében fojtó légkör uralkodik itt. És kérem, higgye el, hogy az olyan törekvő, fiatal orvosnak, amilyen én voltam akkoriban, valóságos jótéteményt jelentett, hogy gyakrabban találkozhattam Jacques Berger-vel. Rengeteget tudott, és rendkívül érdekes eszmecseréket folytattunk egymással. Estefelé bekopogtatott rendelőm ajtaján, és akár szép idő volt, akár cigánygyerekek potyogtak az égből, hívott, hogy kísérjem el sétálni. Rendszerint az Oroszlánszikláig mentünk, és odaérve órákon át vitatkoztunk, olyannyira, hogy a feleségem végül már komolyan azon töprengett, vajon nincs-e viszonyom valakivel. Azután azon az úton sétáltunk le – hiszen ismeri –, amely a sziklát megkerülve, az egyik strandnál ér véget. Ott állt lehorgonyozva Berger motorcsónakja, és a tengeren tértünk vissza a városba.

– És a múltja? – kérdezte majdnem suttogva a főfelügyelő.

– Tessék? Hja úgy, Berger múltja, hogy mit tudok a múltjáról. Nos, ismét meg fog lepődni, de édes-keveset tudok róla. Mint Szókratész mondotta, csak egyetlenegy dolgot tudok biztosan, azt, hogy semmit sem tudok. Egyébként idegenkedett attól, hogy a múltjáról beszéljen, mintha valami sötét folt lett volna benne. Eléggé furcsa, de nem tudok többet annál, mint amit a városban beszéltek róla. Eszerint remekül viselkedett az ellenállási mozgalomban, a felszabadulás után pedig belevetette magát az üzleti életbe (azt hiszem, a háborúból visszamaradt amerikai készletekkel kereskedett). Öt év sem telt bele, és vagyont szerzett. Ekkor elhatározta, hogy ide vonul vissza, és az egyiptológiának szenteli magát. Ezen a téren kiváló szakember lett belőle. Négy munkája jelent meg a XVIII. dinasztiáról, és úgy tudom, hogy ezeket alapvető tudományos műveknek tartják a szakmában, noha példányszámuk tekintetében, hogy úgy mondjam, szinte a nyilvánosság kizárásával jelentek meg.

Párizsban egyszer, egy vacsorán, véletlenül találkoztam Christiane Desroches-Noblecourt-ral, a Louvre-múzeum egyiptomi osztályának igazgatónőjével. Tőle hallottam, hogy Jacques Berger megkapóan mesteri képet vázolt fel könyveiben Ekhnaton fáraóról, és hogy a tudománynak ezen a területén jobbat még nem írtak. El is hiszem, mert ez a fáraó a szó szoros értelmében kísértette. Sőt, az a benyomásom, hogy bizonyos mértékig beleélte magát a fáraó szerepébe.

Úgy van, összetett egyéniség, ez biztos, és olyan valaki, aki nem akarja, hogy belélássanak. Egy példa: rosszul aludt, és ha mégis sikerült elaludnia, rémálmok gyötörték. El is jött hozzám nyugtatószereket, altatókat kérni, olyan valamit, amitől nehéz, mély álomba merülve adhatja át magát az éjszakának. Érdeklődtem gyötrő éjjeli látomásairól. Nem volt hajlandó válaszolni, mint aki irtózik attól, hogy a legcsekélyebb mértékben is kiszolgáltassa magát, mint aki fél, hogy megértik, hogy kielemzik. Emlékszik arra a nevezetes napra, amikor ez az egész vad história elkezdődött, amikor a borzalmak kezdtek felszínre törni, nos, tehát aznap, késő délelőtt kopogtatott az ajtómon…

– Ejnye, maga az – mondotta Comolli doktor –, pedig nem ilyenkor szokott jönni. Az orvos Jacques Berger halálsápadt és gyűrött arcát vizsgálgatta. Majd így folytatta: – látom, nem érzi egészen jól magát ma reggel. Mi történt? Megint rosszul aludt?

– Igaza van, doktor, rosszul aludtam. Maga előtt semmit sem lehet eltitkolni. És illedelmesen eljöttem tanácsot kérni. A következőről van szó: azt hiszem, hallucinációim vannak.

– Foglaljon helyet, és magyarázza meg közelebbről a dolgot.

Comolli doktor enyhén pocakosodó, félig kopasz, élénk és meleg tekintetű férfi volt. Egy doboz szivart szedett elő az egyik fiókból, és megkínálta barátját. Az kivett egy szivart, és rágyújtott. Aztán foteljébe süppedve ismét megszólalt:

– Ma éjjel láttam, láttam, határozottan láttam valakit, amint fölém hajolt, és rám nézett, valakit… ijesztő valakit.

– Férfit vagy nőt?

– Nem tudom… Valószínűleg nőt. Azt hiszem, annyit kivettem, hogy hosszú a haja, olyan, mint a kóc. És az a valami, az az arc rám fintorgott. A halál mosolyával, úgy éreztem. A szájából csorgott a nyál, és eszelősen feldúlt volt a tekintete…

– Maga mit tett?

– Ó, azt hiszem, felemeltem a karomat. Az a valami hátrahőkölt. Mintha hallottam volna meztelen lábainak neszét a padlón. Azután semmit sem láttam többé. Meggyújtottam a lámpámat. Senki sem volt ott. De talán mégis, valami szag csupán, poros szag, száraz doh szaga terjengett. Eloltottam a lámpát, és úgy feküdtem, az éjszakába meredő szemmel. Nem tudtam újból elaludni.

– Nyugodjék meg, nem súlyos az eset. Egész egyszerűen álmodott. Azt hitte, hogy ébren van. És azután valóban fölébredt. Ne izgassa magát. Azelőtt látta valaha álmában azt a lényt?

– Nem hiszem. Tudja, amúgy is eléggé borzalmasak az álmaim!

– Mikor meséli el őket?

– Soha. Nincs kedvem elmesélni. Hadd csámcsogjak rajtuk önző módon, egyedül.

Délután. Komor és forró. Madame Berger a folyosókon járkál, hatalmas, lila virágcsokorral a kezében. Arca úgy bukkan elő a szirmok fölött, mint egy másik szirom, mint egy beteges szirom, mely éppen akkor készül leválni száráról, hogy a porba hulljon. Kinéz az egyik ablakon. Az öregek ott ülnek a tűző napon, a sétányon. Öreg emberek és öreg asszonyok, mozdulatlanul, derűs arccal. Madame Berger olyan, mint aki beverte a fejét a falba. Levegő után kapkodva kinyitja száját, és elejti a virágait. Magához tér, és letérdel, hogy felszedje csokrát. Majd virágait szívéhez szorítva, elrohan.

Most Ursula szólítja a gyerekeket. Vége a déli pihenőnek. Itt az ideje a mindennapos kirándulásnak a várost környező dombok felé. Ma – így határoztak ebéd közben – az Oroszlánsziklára mennek játszani. Elindul a kis csoport.

Jean-Claude Ursula mellett megy, akivel néhány szót vált. A menetet mozdonypöfögést utánozva, Robert zárja le. Délután öt óra, mire felérkeznek a sziklatetőre. Az Oroszlánszikla kiugró kőhalmaz, ha messziről nézik, fekvő fenevad alakját ölti. Sörényét ciprusfák takarják. A gyerekek mindjárt bújócskát szerveznek. Harsány kiáltozás közben szétszélednek. A föld, a fák, a kövek kitárulnak, hogy elrejtsék őket.

Juliette nem játszik. Ide-oda járkál, nem tudja, mit csináljon. Keserűség van benne, keserűsége olyan, mint valami kitartó, kellemetlen utóíz, amely sehogy sem akar elmúlni. Összetört kagylóira gondol, a maga tragikus szerencsétlenségére. Hónapok, hosszú hónapok kellenek majd hozzá, hogy gyűjteményét újból össze tudja hozni. Maga előtt látja kietlen, fehér, csupasz falait, a szomorúan sivár felületet, amelyen sehol sem talál egy kis helyet, hogy tekintete megkapaszkodhassék, hogy megpihenjen. Nehéz a szíve. Szempillái közé könnycsepp szorul.

Körülötte játszadoznak a gyerekek. Hallja vidám ordítozásukat, rohanó lépteik zaját. Még Jean-Claude is, aki sohasem szokott részt venni játékaikban, úgy zajong, mintha tizenkét éves lenne. Jean-Claude Juliette legkedvesebb testvére, noha az nem sokat törődik vele. De legalább nem bántja. Mint például Robert. Neki azonban megbocsát, mert igen jól érzi, hogy nem olyan, mint a többi ember, és hogy sajnálni kell. Pedig, ha tudnák a szülei, hogy miket kell tőle eltűrnie. Azt a sok borzalmat, azokat a szennyes dolgokat, amikre rákényszeríti… Jaj! Azok az éjszakák, amikor bejön a szobájába…

De nézzük a tengert! Biztosan tele van kagylóval. Comolli doktor mesélt neki egyszer a világ másik részén levő Tahiti nevű szigetről. Azt mondta, hogy ott olyan az óceán feneke, mintha kagylókkal volna kibélelve, és hogy van közöttük mindenféle színű, kék, piros, tarka csíkos. Egész éjszaka erről álmodott. És a víz alatt úszott. Nagyhalak mosolyogtak rá. Beúszott egy nagy gyöngyházpalotába, és egy algákból és óriási tengeri kürtcsigákból készített trónszéken ült. Ő volt az óceánok királynője. A szikla pereméhez lép. Kihajol.

Jó száz méterrel lejjebb háborog, fortyog, tajtékzik az óceán. Pontosan, alatta sirályfészek lehet, mert látja onnan a madarakat felröppenni, mintha a szikla adna nekik életet, és röpítené ki őket a világba. Fehérség és csiripelés kavargásába, szárnyak és csőrök forgatagába, lendületes körtáncba egyesül minden. Még jobban kihajol. Tátongó mélység. Az óceán nekiverődik a sziklának, visszahúzódik, aztán kezdi elölről. Ágyúdörgésszerű zaj, sirályok vijjogása. De szép! A tenger, az égbolt, a madarak. A madarak, az égbolt, a tenger. A madárszárnyak, csőrök, apró, fekete szemek, a mérhetetlen óceán… a kagylók.

Jóformán alig hallotta maga mögött a léptek neszét. Jóformán alig érezte a hátán a két kar nyomását, amely a mélységbe lökte. Egy pillanat múlva, éppen csak annyi ideje maradt, hogy kinyissa és újból becsukja szemét, ott repült a sirályok között, bolondosan és könnyedén, mint ők. A madarak félreröpültek útjából, hogy helyet hagyjanak neki, majd csoportosan kísérték el a tenger felszínéig.

Az óceán egy éjszakára magába zárta. Másnap reggel kidobta tetemét a partra. A hajába sok-sok kagylóhéj tapadt.

2.

Fontanel főfelügyelő Jean-Claude-ot szemlélgette. Azon kapta magát, hogy valami szánakozásfélét érez iránta. Alig húszéves lehetett a fiú, de azért voltak pillanatok, amikor arckifejezése teljesen megviseltnek mutatta. Vagy pedig megmerevedett ilyenkor a tekintete, és látni lehetett rajta, hogy vadul forr benne valami. Reszkető kezével végigsimította haját, és továbbfolytatta elbeszélését.

…és ekkor pillantottam meg őt, főfelügyelő úr. Az egész család kijött a temetőből. Megálltunk a kis téren, mert az emberek odaléptek hozzánk, hogy kifejezzék részvétüket. Ölelkezések. A plébános és a két ministránsgyerek levetette egyházi öltözetét, és kerékpárra kapott. Néztem a kis csoportot, amint eltűnik az utcasarkon. Engem is meg akartak ölelni és csókolni, de irtózom az ilyesmitől, és néhány lépéssel hátrább álltam. Egyik bisztró nyitva volt. Gépiesen bementem.

A főnök éppen az elszámolással foglalkozott. Azt sem kérdezte meg tőlem, hogy mit innék. Különben semmit sem akartam. Nem voltam szomjas. Szomorú voltam. A bisztró jóformán üres. Mindössze egyetlen vendég ült a teraszon, grogot ivott, és közben újságot olvasott. Furcsának találtam, hogy grogot iszik. Emlékszem, júliusban irtózatos hőség volt. Már reggelinél elolvadt a vaj a tányérokon. Igen. Akkor valamivel közelebb mentem az idegenhez. Háttal ült felém, és nem láthatott. Úgy öltözött, mintha tél lenne. Vastag, szürke öltönyt viselt, és skót gyapjúsálat tekert a nyaka köré. Azonnal észrevettem, hogy fordítva tartja kezében az újságot. Tudni szerettem volna, miért.

Újból kimentem, és valamivel távolabb álltam annak a körnek a szélétől, amelyet családom és az emberek alkottak. Szomorúan fecsegtek. Efféle mondatokat hallottam: „Higgye el, Madame Berger, ő a mennyországban van, nekem elhiheti, egy ilyen ártatlan kisgyermek…” Újból a teraszon levő férfira néztem.

Kövérkés, durva képe volt, és fáradt a tekintete. Fázós lehetett. Még pulóvert is viselt az öltönye alatt. Szerencsétlen flótásnak látszott. Ha ránézett az ember, érezte, hogy középszerű, tökéletesen érdektelen az élete. De még valamit észrevettem: minket tartott szemmel. Tekintetét apámra szögezte. Úgy tett, mintha az újságját olvasná, de valójában bennünket figyelt.

Ezt furcsának találtam. Volt egy pillanat, amikor apám a bisztró felé fordult. A férfi azon nyomban lesütötte szemét, és úgy tett, mintha belemélyedne az olvasásba. Ekkor vette észre, hogy fordítva tartja az újságját. Erre heves mozdulattal megfordította. Később, miután beszálltunk öreg Peugeot-nkba, láttam a visszapillantó tükörben, hogy a férfi kocsija, egy ócska szürke kis tragacs felé indult. A rozoga alkotmány ott állt a temető szélén. Apám sietett haza, nagyon gyorsan hajtott, és így elvesztettem a sálas embert szem elől. Valószínű, hogy tragacsával nem sikerült követnie a nyomunkat.

Elkezdtem gondolkodni, a dolgokat fontolóra venni. Megmagyarázhatatlannak találtam Juliette halálát. Nem bírtam elhinni, hogy egyszerűen azért zuhant le a sziklafalról, mert szédült. Többször sétáltam vele a hegyekben. Úgy kúszott, mint egy zerge. Egyébként imádta a hegymászást. Sőt, emlékszem, hogy egyik kirándulásunk után, a Pireneusokban, elkereszteltem „a kis alpinistának”. Nem, nem tudtam elhinni, hogy természetes halállal pusztult el. Semmi hajlama nem volt a szédülésre. Alaposan meglepett, amikor megmásztam vele a hegyeket. Sőt, amikor egyszer beestem egy omladékba, Juliette szabadított ki kellemetlen helyzetemből, szikláról sziklára szökellve, hogy kötelet dobhasson oda nekem.

Másrészt meg Ursulától hallottam, hogy halála reggelén Robert összetörte az összes kagylóhéj-nyakláncait. Tetszik tudni, főfelügyelő úr, Juliette-nek ugyanazt jelentették a kagylóhéjak, mint anyámnak a virágok. Egyszóval ez volt az élete. Idegesített is egy kicsit a mániája. Örökösen a homokos tengerpartokon turkált, kotorászott. Rengeteg idejébe került, amíg összehozta a gyűjteményét, amely, őszintén szólva, elég érdekes volt. És Robert kalapáccsal szétzúzta a kagylóit.

Akkor természetesen azon törtem a fejem, vajon nem lett-e öngyilkos. Beszéltem erről Comolli doktorral is, de ő vállát vonogatta, és arra kért, ne gondoljak erre a butaságra. Ő állította ki a temetési engedélyt, és természetesen nem vett észre semmiféle rendellenességet.

Nem én voltam otthon az egyetlen, akinek kétségei támadtak. Anyámnak szintén. Egy reggel mögötte lépkedtem a kertben. Egy virágágy fölé görnyedve muskátlikat vágott le hatalmas kerti ollójával. Valószínűleg Juliette sírjára szánta őket, mert egyszerre élete nagy ügyévé vált az, hogy kisleánya sírját virággal díszítse. Folytonosan ilyenfajta kérdéseket tett fel önmagának: hogyan helyezzem majd el a sírkereszt mellett a begóniákat és az azaleacserepeket?

Aznap reggel tehát gerániumainak szárát nyesegette. És minden egyes meghajló és lehulló virágnál – amelyeket gyöngéden a tenyerére helyezett – így szólt: – Nem, nem, nem volt baleset! – Tekintete időnként a rododendronbokrok ágai között a sétányig, az elriaszthatatlan öregekig siklott. Ilyenkor harag torzította el vonásait. Számára mostantól kezdve minden világos volt. Szörnyű fondorlatot szőttek ellene, családja ellen, kertje ellen, és szegény kis Juliette lett az összeesküvés első áldozata. A végén már ott tartott, hogy mindenkivel szemben bizalmatlanná vált, még a levélhordóval is, akinek kezéből a kerítésrácson át szakította ki durván a leveleket.

Néha még, főfelügyelő úr, apámra is különös pillantásokat vetett. Az asztalnál pontosan szemben apámmal Ursula ült, és észrevettem, hogy anyám időnként gyanakvó szemmel néz rájuk. Egyszer Ursula rámosolygott apámra. Anyám ekkor halkan felsikoltott, ledobta a földre asztalkendőjét, és szitkozódva elhagyta az asztalt.

– Úgy látszik, hogy húga halála nem hatotta meg túlságosan a szüleit – jegyezte meg a főfelügyelő.

– Igen, elég furcsa dolog, főfelügyelő úr, de ha utólag meggondolom, megdöbbenve állapítom meg, hogy milyen gyorsan elfelejtették a kis Juliette-et. Anyám újra belemerült kertészkedési szenvedélyébe. Vagy pedig elment hazulról, és nemigen lehetett tudni, hová. Ami apámat illeti, szobájában maradt, és a fáraókat tanulmányozta. Még zárkózottabb lett, még távolabb került tőlünk, mint ahogy megszoktuk. Ritkán jött le az étkezésekhez, és ha mégis, éreztük, hogy Ursula miatt teszi. Antoine-t és Raymond-t alig-alig szomorította el nővérük halála. Ugyanúgy nevetgéltek, mint azelőtt. Apám nem járt többé csónakázni, tehát ők vették használatba a motorcsónakot. Minden áldott nap hosszú barangolásokra indultak a tengeren. Ursula adott nekik pénzt, hogy üzemanyagot vásároljanak. És korán reggel nekiindultak, magukkal vitték az uzsonnacsomagot, amit Concepcion készített el nekik. Amikor este hazaérkeztek, a folyosók harsogtak hangos nevetésüktől. Robert Ursula bűvkörében élt, és a legszörnyűbb grimaszokat vágta előtte. Én voltam talán az egyetlen, akit valóban megrázott húgom halála. Amíg élt, nem voltam vele valami gyengéd. Elmondtam, mennyire idegesített a kagylóhéj-mániája. Halála azonban nagyon elszomorított, és azért is szemrehányást tettem magamnak, hogy rövid kis életében olyan keveset törődtem vele.

Azután pedig, hiszen tetszik tudni, hogy van az, Ursula szépségének, Ursula két szemének, Ursula mosolyának hatására lassanként elhalványodott bennem a kis halott emléke. Valahol az emlékezetem mélyén nyugodott sápadt és szomorú arcocskájával. Előttem azonban egyre a romantikusan öltözött német lány állt, hűs és életerős kezével, amikor az enyémbe helyezte.

Ursula megfogta Jean-Claude kezét, és ragyogó mosollyal ajándékozta meg.

– Van valami terve ma délutánra? – kérdezte a lány.

– Matematikát tanulok. Tudja, októbertől kezdve elő kell készülnöm a műszaki főiskolai versenyvizsgára. Hát magának, nincsenek vizsgái?

– Á, nincsenek, dehogyis vannak. Régóta abbahagytam a tanulmányaimat.

– Ejnye, pedig azt hittem, hogy… Nem azt mondta anyámnak, hogy egyetemre jár?

– Azt mondtam? Nem emlékszem rá. Nem tudom. Talán jó benyomást akartam tenni a szüleire.

Szemmel láthatólag zavarba jött, mint akit valami botláson kapnak rajta. Élénken hozzátette:

– Ne gondoljunk ezekre az unalmas dolgokra. Úgy veszem észre, hogy maga túl sokat dolgozik. Van egy ötletem. Bejön majd velem az édesanyja szobájába. Megmutatom, hogy milyen jól zongorázom. Nos hát, velem jön? – kérdezte, miközben kezénél fogva húzta a fiút.

– De hát anyám… – dadogta Jean-Calude.

– Nincs itthon. Azt mondta, nem jön vissza hat óra előtt.

– És a gyerekek?

– Robert alszik. Az ikrek elvitték édesapja hajóját, persze tudtán kívül. Ami meg Juliette-et illeti, ő… – Ursula elhallgatott, lesütötte szemét, és egész halkan újból megszólalt: ő halott.

A leány érezte, hogy Jean-Claude keze görcsösen megrándul, ekkor lábujjhegyre állt, és csókot nyomott a fiú arcára.

– Na, jöjjön – parancsolt rá ellentmondást nem tűrő hangon.

Fölmentek a lépcsőn, a lehető legkevesebb zajt keltve. Nem volt szabad Robert-t felébreszteni, sem Jacques Berger figyelmét felhívni magukra. Jean-Claude nyugtalankodni kezdett.

Úgy érezte, hogy valami tiltott dolgot művel. A szoba elé érkeztek. Ajtaja kulcsra volt zárva.

– Nem tesz semmit – szólt vidáman Ursula –, nálam van a kulcs.

– De… de hát… hol találta meg?

– Ó! Örökké a varrókosarába teszi.

– Nem tudom, hogy ha…

– Jöjjön velem – mondta a lány, kinyitva az ajtót.

A szoba teljes homályba burkolódzott. Ursula széthúzta a vastag függönyöket, amelyek a legkisebb világosságot sem engedték beszűrődni. Majd megszemlélte a helyiséget. Melegházhoz hasonlított. Virágok és növények voltak mindenütt. Az éjjeliszekrényen hatalmas gladióluszcsokrot tartalmazó váza állt. Az egyik sarokban melegágyi növényekkel elborított, nagy zongora terpeszkedett. Jean-Claude a zongora felé indult.

– Mit játszik nekem, Ursula? Az a fő, hogy ne üsse nagyon erősen a billentyűket. És ne Chopint.

– Várjon egy percig – szólalt meg a lány, s tovább vizsgálgatta a szobát. – Az édesanyja mesélte, hogy sok családi fényképe van. Tudja, hol tartja őket? Úgy szeretném látni.

– Ne, ne! Főként pedig nem szabad kutatni…

Ursula közelebb lépett a fiúhoz, és hozzásimult. Jean-Claude elpirult. Nem tudta, mit kezdjen a kezével. Végül az egyikkel átölelte a német lány derekát. Érezte a lány csípőjének finom kidomborodását. Beszívta illatát, a napsütötte test szagát. Határtalan zavarba jött.

– Jean-Claude, kérem szépen – suttogta Ursula.

– Hát jó – felelte a fiú. – Azt hiszem, ebben a fiókos szekrényben vannak. Valamelyik vasárnap megmutatta őket. De meg ne tudja.

A lány elhúzódott mellőle. Jean-Claude érezte, hogy kissé elszorul a szíve. Kinyitotta az egyik fiókot, óvatosan keresgélni kezdett, vigyázva, hogy semmit se mozdítson el a helyéről, és végül megtalálta a nagy, barna papirosborítékot. Odanyújtotta Ursulának, aki elkapta, és leült vele az ágy szélére.

– Vigyázzon az ágytakaróra – figyelmeztette. – Nehogy észrevegye anyám, hogy itt jártunk, máskülönben… Hiszen ismeri, ugyebár. Tragédia volna.

A lány kiszedte a borítékból a fényképeket, és nézegetni kezdte őket. Meggyújtotta az egyik lámpát, hogy jobban lásson. Egyszer csak felkiáltott.

– Mondja, ki ez a férfi?

– De hiszen ez apám – válaszolta, miután a lány válla fölött egy pillantást vetett a képre. És hozzáfűzte: – alaposan megváltozott. Éppen úgy meglepődtem, mint maga, amikor anyám megmutatta ezt a fényképet.

Ursula közelebb emelte szeméhez az arcképet. Mintha megigézték volna. A férfi valóban nagyon kevéssé hasonlított Jacques Berger-hez. Hajzata nagyon dús volt, tekintete határozott, egyenes, telve élettel. Álla erőteljes vonalú. Arcából valami makacsság sugárzott. Érezni lehetett, olyan valaki, aki megszokta, hogy parancsokat adjon, és hogy álláspontjának érvényt szerezzen. A kép alá, a fehér szegélyre, valaki ráírta: Luchon, 1946. Villámgyorsan, még mielőtt Jean-Claude egy mozdulatot tehetett volna, hogy megakadályozza, Ursula blúzába csúsztatta a fényképet.

– Mit csinál!? – kiáltott fel Jean-Claude. – Tegye vissza a borítékba a képet. Tudja jól, hogy anyám rá fog jönni az eltűnésére! – És a leány felé indult. A baj az volt, hogy a kép olyan kényes helyre került. Sohasem merné visszavenni.

– Nyugodjék meg – mondotta a lány –, majd visszaadom. Emiatt sose féljen! Most pedig hagyjon zongorázni.

Leült a forgószékre, a mennyezetnek emelte fejét, mint aki onnan vár ihletet. Ujjai hirtelen nekitüzesedtek a billentyűkön. Csodálatosan édes-lágy dallam árasztotta el a szobát. Egyaránt ritmikus és nyugalmas, sóvárgást keltő és határozott. Egy boldog korszak képeit idézte fel, pompás erdei lovaglásokét. Ursula fejét ingatta. Ajkai szétnyíltak. Nyelve hegye kissé beszorult fogai közé, s ettől olyanná vált, mint egy szorgalmas iskoláslány. Jean-Claude el volt ragadtatva. Úgy érezte, hogy még sohasem hallott ilyen dallamos muzsikát.

– Mit játszott? – kérdezte, miután a lány befejezte a darabot.

– Nem német, francia zeneszerzőtől játszottam. Címe: Les Barricades mystérieuses. François Couperin a szerzője. Tetszik?

– Imádom ezt a zenét.

– Én is. Sohasem unom meg.

– Nagyon kérem, úgy szeretném még egyszer hallani.

Ursula újra belekezdett. Ujjai újból végigsiklottak a billentyűkön. Ismét a zene uralkodott. És Jean-Claude érezte, hogy ugyanaz a varázs születik újjá, és ragyog fel benne. Azután vége lett. Ursula felállt, és órájára nézett.

– Azt hiszem, mennünk kell. Félek, hogy hirtelen hazaérkezik az anyja.

Ursula a fiú előtt állt. Ez egyszer csak olyasmit tett, amiről azt hitte, hogy sohasem volna rá mersze: karjába szorította a lányt. Megfeledkezett vöröses anyajegyéről, félénkségéről. Sőt, még arról is megfeledkezett, hogy tiltott helyen jár. Úgy érezte magát, mint aki részeg. Ursula eleinte teljesen átengedte magát. Homlokát Jean-Claude vállába fúrta. Haja a fiú arcát súrolta. Majd a fiúhoz simuló teste hirtelen megfeszült, megmerevedett. Heves mozdulattal visszalökte Jean-Claude-ot. Mindez oly váratlanul jött, hogy az nekiütközött az éjjeliszekrénynek, és a gladióluszcsokros váza az összetörött porceláncserepek csörömpölése közben a földre zuhant.

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és az elképedt Jean-Claude édesanyját látta felbukkanni. Az asszony kővé meredten nézte a katasztrófa nyomait, a szétszóródott gladióluszokat, az ágyon szanaszét fekvő fényképeket, rettenetes zavarban lévő fiát, a piruló német lányt. Arckifejezése annyira megviseltté vált, mint az olyan nőé, aki ennél többet már valóban képtelen elviselni. Egy fotelhez tántorgott, és fejét kezébe temetve, beleroskadt, miközben siránkozó hangon egyre azt hajtogatta: – jaj, Uramisten, jaj, Uramisten. – Jean-Claude és Ursula kihasználták az alkalmat és elrohantak.

Jacques Berger szobájában ült, mialatt Ursula zongoraművészetét mutatta be Jean-Claude-nak. Amarneusz hieroglifákat ábrázoló, óriási fénykép fölé hajolt. Egy ima szövege volt, amelyet Amenophis-Ekhnaton intézett a Napistenhez. Kibetűzte, és döbbent csodálatot érzett ennyi szépségtől.

És ekkor halk, behízelgő muzsika hangzott fel, s ragadta meg, vonta magára a figyelmét. Különös meghatottságot érzett. Felkelt, és odament az ablakhoz, keresztbe fonta karját, és így álldogált sokáig, valami nagy, belső zűrzavartól gyötörve.

Szeme előtt a virágoskert és a tenger. A kép összekuszálódott. Lassanként másik kép szállt fel benne. Nem tudta, honnan jött. De azt tudta, hogy őt magát valami szorongató, feneketlen homályba süllyeszti. Hatalmas termet látott, olyant, amilyeneket a történelmi kastélyokban találni. A terem végében egy asszony zongorázott. Hosszú, kissé áttetsző, szőke haja volt. Ha közelebbről nézte az ember, észre lehetett venni, hogy áldott állapotban van. Az ő fényképe, Jacques Berger-é állt a zongorán.

Különös dolog, a képtől erőteljes, vad boldogság fogta el. Megfigyelte, hogy a falakon ősök arcképeinek egész sora lógott, sok fegyverükből következtetve, katonák portréi. Valami azonban megtörte az arcképek összhangját. Hamarosan rájött, mi okozta ezt a törést. Az egyik arckép fordítva volt felakasztva. Annak a személynek a feje, akit ábrázolt, lefelé irányult.

Éppen abban a pillanatban, amikor csodálkozni kezdett ezen a furcsaságon, a zene, melyet egyszer már abbahagytak, végleg elhallgatott. A látomás elmosódott, szétesett, feloldódott. Ismét a virágoskertet és a tengert látta. Felsóhajtott, megfordult, és kiment a folyosóra.

Feleségét pillantotta meg, amint ajtaja előtt lehajolva, valamit a kulcslyukon át igyekezett meglátni. Ugyanabban a pillanatban dulakodás zavaros lármáját hallotta, majd rögtön utána összetört cserepek csörömpölését. Látta, hogy a felesége feláll, mélyet sóhajt, és bemegy a szobába. A német lány és Jean-Claude kijöttek. A folyosó végére érve Ursula karjával átfogta Jean-Claude derekát. Azután eltűntek a lépcsőfeljáróban. Kissé görnyedtebben, mint rendesen, Jacques Berger lassan visszament dolgozóasztalához. Leült zsámolyára, és úgy maradt, mozdulatlanul. Mint egy szomorú, vén ragadozómadár.

Rögtön e jelenet után történt, főfelügyelő úr, hogy újra megláttam a gyapjúsálas férfit. Ursulával indultunk el hazulról, aki ki akart engesztelni, amiért nekilökött a vázának. Este hat óra körül járhatott az idő. Sétálni mentem vele. Büszke voltam. Az emberek visszafordultak utánunk. El kell mondanom, főfelügyelő úr, hogy Ursula bokáig érő, különös, barna ruhát viselt, gyöngyház gombokkal. De azért remekül állt neki.

Azt hiszem, sohasem volt olyan szép. Egyszerűen sugárzott. A szembejövő járókelők nem tudták megállni, hogy meg ne csodálják. Tisztán láttam abból, ahogyan megnézték, és azután egymáshoz fordultak, hogy megtárgyalják, hogy elmondják egymásnak véleményüket. Tetszik tudni, főfelügyelő úr, gyönyörű volt, és volt benne ráadásul valami, a járásmódja, a fellépése. Királynői magatartása. Felséges volt.

És az a fiatal lány, akire mindenki felfigyelt, maga senkit sem vett észre. A férfiak megálltak, elfüttyentették magukat, rámosolyogtak. Ő azonban fölényesen ment tovább, kutyába sem véve őket. Valójában csupán velem törődött. Figyelmesen hallgatta, hogy mit beszélek, hosszas pillantásokat vetett rám, hangosan nevetett, ha valami tréfásat mondtam, megszorította néha a karomat, szavaimat kedvesen közbevetett indulatszavakkal tette nyomatékosabbakká.

Én pedig a hetedik mennyországban éreztem magam, főfelügyelő úr. Diadalt arattam. Az volt a benyomásom, hogy fényes bosszút álltam azokon, akik a múltban többé vagy kevésbé kellemetlenkedtek nekem. Úgy éreztem magam, mint a középiskolában, amikor a tanár kiosztotta a matematikadolgozatokat, és én ismét legelső lettem. Ha már itt tartunk, elmondom, képzelje, miközben kéz a kézben mendegéltünk a sétatéren, találkoztunk Perruchot-val.

Perruchot, főfelügyelő úr, a futballcsapatunk középcsatára. Egy osztályba jártunk, és egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy megalázzon. Elnevezett „rücskösképű”-nek. Az iskolaudvaron mögém került a futball-labdával, és „lesuttolt”, ahogyan mondani szokás, vagyis akkora erővel rúgta belém a labdát, hogy földre estem.

Egyszóval, mikor aznap meglátott Ursulával arra sétálni, tátott szájjal megállt, határtalan bámulattal a szemében. Még csak nem is mosolygott. Egész egyszerűen földbe gyökerezett a lába. Ehhez tudni kell, na, de látni is, hogy miféle nőkkel járkál. És milyen büszke rájuk! Csupa irdatlan nagy fenekű, kócos, csepühajú lány. Komolyan mondom, nem is lehet őket Ursulával egy napon emlegetni. Elhiheti!

Séta közben történt valami, ami komolyan zavarba hozott. Tessék meghallgatni, miről van szó. A Clémenceau utca és a tengerpart felé vezető sugárút sarkán szokott álldogálni egy utcai fényképész. Biztosan ismeri, jugoszláv, és örökké egyhetes szakállal járkál. Látva, hogy közeledünk feléje, le akart bennünket fényképezni. Amikor Ursula ezt észrevette, úgy viselkedett, hogy őszintén meghökkentem. Kezébe temette arcát, és a lábával toporzékolni kezdett, azt követelve tőlem, akadályozzam meg azt az embert, hogy lefényképezze. Egészen megszédültem, és kissé csalódott is voltam, mert hiszen éppen azért hoztam errefelé, hogy a jugoszláv lefényképezzen minket. Úgy szerettem volna egy ilyen fényképet!

Ursula azonban kitartott követelése mellett: végül is odamentem a jugoszlávhoz, és megmagyaráztam neki: most ne, majd máskor. Azt felelte, hogy mégiscsak sikerült egy képet készítenie, és gyorsan kezembe csúsztatott egy blokkot. Zsebre dugtam, nehogy Ursula meglássa. Visszamentem hozzá. Kezét még mindig legyező alakban arca elé tartotta. Megmondtam neki, hogy elintéztem a dolgot, nincs mitől tartania, és most már elindulhatunk visszafelé. Végre levette arcáról a kezét, és hazaindultunk, minthogy Robert-t mégsem hagyhattuk tovább magára.

Villánk elé érve megpillantottam a sálas embert. Ott ült, nem messze a vénemberektől, és a ház homlokzatát nézte. Megmutattam Ursulának, és elmeséltem neki azt is, mi történt Juliette temetése napján. Úgy vettem észre, hogy hirtelen nagyon nyugtalan lett. Sőt, azt lehetett volna mondani, hogy fél. Úgy belecsimpaszkodott a karomba, hogy éreztem rajta, halálosan aggódik. Hosszasan megnézte azt az egyént, de egy szót sem szólt. Később megszólalt, és arra kért, feltétlenül tudjam meg, ki az az ember, és miért figyel minket. Hozzátette: sohasem lehet tudni, talán valami gonosztevő, és követni kell, hogy megtudjuk, mi a neve, és hol lakik. – Tegye meg – kérlelt , – tudom, hogy maga képes megtenni.

Büszke voltam bizalmára, és azt feleltem neki, megteszem, igen, számíthat rám. Visszament a villába, és kulccsal bezárta a kerítéskaput. Én pedig kint maradtam a sétatéren, hogy a sálas embert figyeljem. Ugyanolyan melegen öltözött, mint azon a bizonyos napon. Ugyanaz az elvásott, szürke öltöny, ugyanaz a pulóver, ugyanaz a vaskos csomójú nyakkendő. Egyik cigarettára gyújtott a másik után. Hogy ne keltsek feltűnést, átmentem újságot venni. Amikor visszajöttem, eltávozott. Végigfutott hátamon a hideg, ha arra gondoltam, hogy nagyon könnyen elszalaszthattam volna.

Tehát a nyomába szegődtem. Attól féltem, hogy beül a kocsijába, mert így biztosan lerázott volna. De nem, gyalog indult el. Gyakran nézett a karórájára, mint akinek találkozóra kell mennie, és fél, hogy elkésik.

Egyszer meg is állt egy órásüzletnél, és megkérdezte, hogy mennyi a pontos idő. Az órásmester kissé zavart arcot vágott, ránézett az üzletében levő száz meg száz faliórára, ébresztőórára. Valamennyi szerkezet más időt mutatott, mire tehetetlensége jeléül vállat vont. A sálas ember kijött, és meggyorsította lépteit. De nem volt nehéz a nyomában maradnom, nem valami gyorsan járt. Fáradékony lehetett. Hallottam, amint kétszer vagy háromszor, rekedt, beteges zihálással köhögött. Mindannyiszor megigazgatta sálját, és fázósan bebugyolálta magát. Ha még soká kellett volna követnem, végül én is dideregni kezdek.

De ekkor egyszerre csak bement egy nyilvános parkba, tetszik tudni, abba, ahol a Jeanne d’Arc szobra áll. Szorosan a nyomába léptem. Észrevettem, hogy úgy viselkedik, mintha keresne valakit, és végül leült az egyik nagy virágágy mellett, egy padra. Jómagam egy fa mögé bújtam. És jól tettem, mert képzelje, kit láttam néhány pillanat múlva megérkezni? Anyámat.

Bizony ő volt az. Nem tévedhettem: szegfű volt a kezében. Egyenesen a férfi mellé ült, és beszélgetni kezdtek. Igyekeztem a közelükbe férkőzni, hogy ellessem néhány szavukat. De ez nehéznek bizonyult, hisz nem volt szabad észrevenniük. Mégis sikerült többször meghallani, amint anyám ezt a szót ismételgeti: „fénykép”. Törtem a fejem, hogy vajon arról a fényképről van-e szó, amelyet Ursula csent el, és amely apámat ábrázolta.

Aztán láttam, hogy anyám egy köteg bankjegyet vesz elő táskájából, és átnyújtja a férfinak. Ez nagyon elégedett arcot vágott. Még meg is akarta fogni anyám könyökét, hogy felsegítse, de ő karjának heves mozdulatával elhárította a segítséget, mintha azt mondaná, nem kell magától semmi, hagyjon békében, fel tudok én állni egyedül is. Az volt a benyomásom, hogy undorodik a pasastól, fizikailag rosszul érzi magát tőle.

Felkeltek, és még néhány szót váltottak egymással, amit nem tudtam kivenni. Majd anyám a virágágyhoz lépett. Letépett egy virágot, és gondosan betette a táskájába. Aztán elment.

A sálas ember visszaült a padra. Kivette zakója zsebéből a bankjegyköteget, és számolni kezdte. Kétszer is átszámolta. Majd visszatette zsebébe, és a kert kijárata felé indult. Egy ideig mellékutcákon járt, a kikötő közelében, míg egy „Szivárvány” nevű bárhoz nem érkezett. Becsengetett. Kinyílt a kémlelőablak. Tárgyalt egy darabig, azután belépett. Mielőtt becsukódott mögötte az ajtó, volt annyi időm, hogy meglássak egy sor, vörös lámpácskákkal megvilágított kis asztalt.

Nem maradt sokáig bent. Öt perc telhetett bele, és kijött. Nem egyedül. Egy barna hajú nő kísérte. Az arca úgy ki volt festve, hogy valami bábhoz hasonlított. Nehézkesen járt, és ostobán nevetett. Beleakaszkodott gavallérja karjába, és szüntelenül ilyesféle marhaságokat mondott neki: – te drága, nagy mackóm, édes egyetlen szívecském, satöbbi… – Sose izgulj, Madeleine, megkapod a pezsgődet. – Bementek egy alaposan kivilágított vendéglőbe, mely tele volt emberekkel.

Eleinte nem mertem utánuk menni. Odaálltam a járda mellé, és figyeltem őket. Majd, amikor láttam hogy a terem végébe fészkelték be magukat, és hátat fordítanak az ajtónak, összeszedtem minden bátorságomat, bementem, és beültem a bárba.

Egy felszolgálólány megkérdezte, hogy mit óhajtok inni. Azt feleltem, nem vagyok szomjas, és hogy várok valakit. Mosolyogva rávágta, hogy valamit feltétlenül kell fogyasztani. Erre viszkit rendeltem, mert eszembe jutott, hogy egy Peter Cheyney detektívregényben a detektív literszám issza a viszkit. Azt képzeltem, hogy ez a legjobb, és hogy ettől tekintélyesebb képem lesz. Nem mondom, hogy valami nagyon ízlett, sőt, úgy éreztem, ugyanolyan a szaga és az íze, mint azoknak a svábbogaraknak, amiket esténként szét szoktam taposni a szobámban.

De lassanként kezdtem magam jól érezni. Főképpen, ha Ursulára gondoltam. Felhajtottam az egész poharat, és rögtön másikat rendeltem. A felszolgálólány nagyon barátságos volt. Néhány szót beszéltem vele. Az időről, a tűrhetetlenül párás levegőről. Ugyanaz volt a véleménye, mint nekem. Azt mondta, hogy előbb-utóbb csak ki fog törni a vihar, és hogy az borzasztó lesz.

Néztem a sálas embert és a társaságában levő nőt. Alaposan bevacsoráztak. Asztalukon ezüstözött vödör állt, amelyből aranyfóliás üvegnyak látszott ki. A főnök odament hozzájuk, és meghitten beszélgetett velük. Úgy látszott, jól ismeri őket. Mire befejezték a vacsorát, tíz óra lett, és kint már sötét éjszaka volt. Elhaladtak előttem, anélkül hogy észrevettek volna, és elmentek. A nő, Madeleine, derékon ölelte a férfit, és magához szorította. A férfi önfeledten mosolygott.

Odaálltam az ajtó küszöbéhez. A lepra kiskocsi ott állt vagy tíz méterre a vendéglőtől. Beszálltak, és eltűntek az éjszakában. Nem volt értelme követni őket. Visszamentem a bárba, és fizettem.

Fizetés közben hirtelen ötletem támadt. Megkérdeztem a kiszolgálónőtől, hogy a kövér embert, aki éppen az előbb ment el egy nővel, nem úgy hívják-e, hogy… kimondtam az első nevet ami eszembe jutott, és így szóltam: nem úgy hívják, hogy Perruchot úr. – Szó sincs róla – felelte a felszolgálónő –, Rollainnek hívják, Gérard Rollainnek. – Jó, mondtam, akkor tévedtem – és ezzel távoztam.

Hazamentem. Már mindenki lefeküdt. Csak apám szobájából szűrődött ki világosság és az Ursuláéból. Egyenesen a konyhába tartottam, és elpusztítottam a marhasült maradványait. Majd éppen tejet ittam, amikor halk lépteket hallottam az ebédlő felől, és Ursulát láttam belépni. Hálóingben volt, mely a combja közepéig ért. Valamit rágicsált, de rendkívül izgatottnak látszott.

Egyszerre nagyon boldognak éreztem magam, arra gondolva, hogy ha nyugtalankodik, miattam izgatott. Mindent elmeséltem neki, vigyázva, hogy semmit se hagyjak ki. Többször megkérdezte a férfi nevét, és arra is megkért, hogy betűzzem. Azt mondtam, nem tudom, vajon két el-lel vagy eggyel írják-e a nevét, és hogy a-i-n-nel végződik-e vagy 1-i-n-nel. Hozzátettem, azonban, hogy amúgy sincs jelentősége az ilyen apróbb részleteknek. Megfogtam a kezét, és magamhoz vontam. Kedvesen ajkamra tette ujjait, kibújt ölelésemből, és elsietett, illatos nyomot hagyva maga után.

Hallgattam, mint hal el meztelen lábainak nesze a lépcsőn, és ott maradtam buta képpel a konyhában, kezemben a pohár tejjel.

Jacques Berger elnyújtózva fekszik ágyán. A hőség majdnem elviselhetetlen, pedig behúzta az ablakspalettákat, hogy a meleg ne árassza el túlságosan a szobát. A nappali világosság minden résen beszivárog. Behunyja a szemét. Szeretne aludni, de nem tud. Juliette jár a fejében, amint a sziklán áll, szemben a tengerrel. Egy föléje hajló, torz mosolyú arc is az eszében jár – amely őt nézi. Hirtelen meghallja, hogy csikorogva nyílik az ajtó. Ágya felé közeledő lépéseket hall. Valaki van itt. A csendben őt figyelik. Ha kinyújtaná karját, biztos, hogy emberi testet érintene. Föléje hajolnak. Biztos benne. Könnyű szuszogást hall. Valami illatot érez, valami illatot… amit ismer… virág illatát. Úgy van, virágillatot. Kinyitja a szemét. A felesége áll ott, kezében szegfűvel.

– Ne haragudj rám, Jacques – mondja. – Uramisten, micsoda rendetlenség van ebben a szobában – folytatja, égnek emelt karral. – Miért nem engeded meg, hogy…

– Megmondtam már, hogy nem szeretem, ha ide bejössz. Most aztán menj innen, és hagyj aludni.

– Hallgass rám, szedtem egy jó nyalábra való gladióluszt. Azt hiszem, nagyon szép lenne itt az asztalon. Elrendezhetem, ha akarod.

– Jaj! Kérlek, menj már. Terhemre vagy.

– Jacques, Jacques – nyűgösködött madame Berger. – Beszélnem kell veled. Azokról az aggastyánokról.

– Most már egy szót sem. Menj.

– Meg Ursuláról is.

Felkönyökölt, és felütötte fejét.

– Micsoda? Mi bajod van vele?

– Feltétlenül el kell innen mennie. Egy követ fúj azokkal a szörnyeteg vénekkel. Titokban találkozik velük, és valamit megbeszélnek. Megmondták nekem.

– Hallgass. Bolond vagy. Nem óhajtok veled vitatkozni.

– Tegnap bement a szobámba. És úgy, hogy ellopta a kulcsomat.

– Igen, tudom. De azért, hogy zongorázzék. Teljesen indokolt, hisz te sosem használod a zongorádat. És ráadásul Jean-Claude is vele volt.

– Ellopta valamimet. Egy fényképet.

– Egy fényképet? És mit ábrázol az a fénykép?

– Téged… Tudod, azt, amelyiket Luchon-ban vettek fel, eljegyzésünk napján.

– Nem olyan nagy ügy. Egyszerűen valami emléket akart itteni tartózkodásáról. Teljesen természetes dolog.

– Jacques, el kell innen mennie. Muszáj elmennie, Jacques. Én kérem tőled.

– Nem, itt marad. Nagyon jól kezeli a gyerekeket. Robert imádja, és ő nagyon ügyesen bánik vele. Meg azután, ha elmenne, más valakit kellene keresnünk helyette. Tudod, milyen nehéz ez ebben az évszakban. Megint apróhirdetést kellene feladni. Jó időbe telhet. Már éppen elég hercehurcánk volt. És azt tapasztaltam, hogy nagyon jól viselkedett Juliette halála után. Emlékezz csak vissza, milyen ügyesen elintézett mindent a temetkezési intézettel, minden elszomorító és hosszadalmasan unalmas dolgot.

– Jacques, könyörgök neked, muszáj elmennie. Tudod, mit művelt még? Valami borzalmasat. Levert egy váza gladióluszt. Tűrhetetlen.

– Igazad van, tényleg szörnyűség. Közönséges gaztett.

– Na ugyebár? Én is azt mondtam. Muszáj neki elmenni.

– Nem, nem fog elmenni.

– De miért, Jacques, miért ragaszkodsz hozzá annyira, hogy maradjon? Már napok óta töprengek rajta, nincs-e köztetek valami zavaros ügy, nem műveltek-e mocsokságokat, mialatt hátat fordítok.

Jacques Berger higgadtan, nyugodtan felkelt. Odament az ajtóhoz, kitárta, visszafordult a felesége felé, és így szólt hozzá:

– Most aztán menj, de gyorsan!

Az asszony döbbenten nézett férjére. Orrcimpája enyhén megremegett. Pislogni kezdett, és zokogásban tört ki. Könnyek között haladt el férje előtt, és eltűnt a folyosón.

Robert leszáll ágyáról. Kinéz az ablakon. Éjszaka van. Halkan odasurran a kis szoba ajtajához. Igyekszik a lehető legkisebb zajt kelteni. Kimegy a folyosóra. Fülel, leselkedik. Hangfoszlányokat hall, köztük felismeri Ursula hangját. A lépcsőfeljáróhoz megy, és kihajol a mellvédén. Így belátja a nagy hall területének felét.

Jean-Claude egy fotelben ül. Képes folyóiratot olvas. Robert Ursula testének egy részét bámulja: lábszárát, combját és csípőjét. A lány, mint rendesen, elöl gombolódó, hosszú ruhát visel. De nincs teljesen begombolkozva, mert egyik térde, lábikrája és bokája kilátszik a ruha nyílásán. Lába fejéről lelóg a papucsa. Bőre aranyszínű és egészséget, erőt sugároz.

Robert nézi, nézi. Két keze görcsösen megmarkolja a lépcsőkorlátot. Ajkán nyál csillog. Hátrafordul, és lábujjhegyen elmerül a folyosó homályában. Elmegy szobája ajtaja mellett. Hova tart? Ursula szobája előtt megáll. Egy pillanatra habozik, majd elszántan belép. Gondosan becsukja maga mögött az ajtót. Az ágy felé indul, és meggyújtja az éjjeliszekrénylámpát. Félénk világítás árad szét a szobában, a sarkokban megmaradtak az éjszaka foszlányai.

Körülnéz. Nini, a szekrény. Kinyitja. Ursula ruhái. Felkap egyet, nézegeti, majd lassan orrához emeli. Aztán visszarakja az összegyűrt holmit a szekrénybe. Előveszi zsebkendőjét, és letörli verejtékes arcát.

Most a mosdóhoz lép. A fölötte levő üvegpolcon hajkefe áll, amelybe néhány aranyhaj szál szorult. Gondosan kiszedi őket, és elbűvölten bámulja. Mutatóujja köré tekeri, és szájába dugja az ujját.

Ebben a pillanatban az ablak felől halk neszt hall, amolyan pötyögtetésszerű zajt. Hátrafordul, és az ablaküveg mögött egy elmosódott alakot lát. Odamegy.

Az árnyékba merült folt ekkor hirtelen határozott formát ölt, és arccá változik át. Az arc maga a borzalom, hosszú, merev haj, keresztül-kasul futó ráncok, kimeredt szempár, halálsápadt, aszott bőr, érthetetlen szavakat nyöszörgő, eltorzult száj. Úgy érzi, mintha durván gyomorszájon rúgnák. Hátraugrik, felborítja a tükörasztalt, megragadja a kilincset, üvöltözve fut ki a folyosóra, s itt beleütközik Ursulába.

Térdre hull a lány előtt, és karjával átöleli a lány combját. Üvölt, hosszasan üvölt, mint a sebzett vad.

Jacques Berger kirohan szobájából, odalép, és megkérdi: – Mi folyik itt, de hát mi folyik itt? – Ursula nem tudja. Felment lefeküdni, és meglátta Robert-t, amint halálra rémült arccal éppen tőle jött ki. Ennél többet nem tud. Jean-Claude jelenik meg ebben a pillanatban. Odatérdepel Robert mellé, aki reszket, mint egy lázas beteg. Nyugodt hangon beszél vele. Robert Ursula szobájára mutat, és fel-felnyög. Jean-Claude bemegy a szobába, ahol ég a villany. Körülnéz. Az ablakhoz lép.

Sötét és üres az éjszaka. Az asztalon egy könyv hever. Gépiesen felveszi. Be van kötve, fedőlapján korona. Kinyitja. Verseskötet. Kinek a költeményei? Megnézi a címlapot. Eichendorff a szerző. A szerző neve alatt ceruzával írott név: von Herrental. Becsukja a könyvet, és visszateszi a helyére.

Ursulát érdeklik a versek, ez helyes. Ennek örül. Nem valami kis műveletlen liba. Visszamegy a folyosóra. Ursula elvitte Robert-t. Lefektetni. Apja visszament a szobájába. Jean-Claude azon gondolkozik, nem volna-e jó, ha szobájában várná meg Ursulát. Nagyon szeretne vele költészetről beszélgetni. Neki, mármint Jean-Claude-nak Musset a kedvenc költője.

Várja meg? Lehet, hogy Ursula nem örülne neki. Lehet, hogy fáradt. Lehet, hogy nincs kedve tovább beszélgetni vele. Ne tegyük ki magunkat kudarcnak. És Jean-Claude visszamegy szobájába, közben pedig a szőke hajra gondol, és az az arc jut eszébe, amit tegnap Perruchot vágott, amikor találkozott velük a sétatéren.

Másnap délután Ursula a verandán olvasott. Sarkával nekitámaszkodott a fonott karosszék szélének. Másik lába lecsüngött a karfáról. Egy ócska nadrág és kockás blúz volt rajta. Jacques Berger alaposan megnézte, és magában megállapította, hogy valóban vonzó jelenség. Odament hozzá. A lány felnézett, és rámosolygott.

– Ursula – szólt Berger –, a könyvkereskedésbe megyek. Nincs kedve velem jönni? Azt hiszem, lehet ott német folyóiratokat venni. Elláthatja magát friss olvasnivalóval.

– Szívesen, uram. Várjon egy percig. Szeretnék átöltözni.

– Dehogy, kár a fáradságért. Nagyon jó lesz így is.

Néhány pillanat múlva a sétatéren voltak. Ursula szépsége ezúttal is megtette hatását. Gyorsan lépkedett. Jacques Berger csak meglehetősen nehezen tudta követni. Olyankor, amikor elindult otthonról, rendszerint magával vitte sétabotját. Ma lemondott róla, arra gondolván, hogy öreges benyomást keltene. Megfogta a lány karját, és így szólt hozzá:

– Fölösleges úgy sietni. A könyvesbolt későn zár ma este. Van időnk.

– Csakhogy nem szeretném, ha Robert felébredne délutáni álmából, mielőtt hazaérek.

– Bahh! Hagyja most az egyszer nyugton Robert-t. Jean-Claude otthon van. Ő majd vigyáz rá. Ne izgassa magát.

– Tudja, hogy tegnap este valami megrázkódtatás érte. Hogy is fejezzem ki magam… Valóban sérült szegény.

– Majd összeszedi magát. De azon töröm a fejem, mit láthatott a maga szobájában, amitől annyira megrémült.

– Talán valami állatot, egy bogarat – felelte a lány. – Tudja, hogy sok a svábbogár a házban.

– Igen, tudom. De Robert aztán igazán nem fél a svábbogaraktól. Imád vadászni rájuk.

– Akkor nem tudom, mi lehetett.

– Én sem.

Néhány percig mindketten hallgattak. Aztán Jacques Berger azt kérdezte:

– Nem tudja, hol vannak az ikrek? Már néhány napja nem látom őket. Be kell vallanom, hogy távollétük nagyban megkönnyíti a munkámat.

– Elmentek hazulról. Azt hiszem, mindennap nagyokat sétálnak a hegyekben.

Megérkeztek a könyvkereskedéshez. Ursula így szólt Jacques Berger-hez:

– Amíg kiválogatja a könyveit, addig átmegyek szembe, a postára, bélyeget vásárolni. Várjon meg itt.

A fiatal lány átment az úttesten, és belépett a nagy előcsarnokba. A poste restante-ablakhoz sietett, majd útlevelét felmutatva megkérdezte, nincs-e levele. A tisztviselő alaposan megbámulta. Végigböngészte a H-betűs csomót. Nem érkezett semmi. Ursula megköszönte, és távozott. Jacques Berger éppen egy pazar kiállítású egyiptológiai kötetet tanulmányozott. Amikor meglátta Ursulát, felkiáltott:

– Micsoda botrány! Átvették a Tutankamon-ról szóló elméletem legnagyobb részét. A legközönségesebb plágium. Mindössze annyit tettek, hogy egyszerűen kissé felhígították a szövegemet.

– Miért szereti annyira az egyiptomiakat, Berger úr?

– Zavarba jönnék, ha meg kellene indokolnom. Mondjuk, hogy sajátos varázst gyakorolnak rám. Meg azután mialatt belemerülök civilizációjuk tanulmányozásába, azalatt elfelejtem…

– Mit felejt el?

– Jól tudja. Mindazt, ami körülvesz. Ezt az egész középszerűséget. Ezeket az érdektelen lényeket, akik megmérgezik az életemet.

– Hát én érdektelen lény vagyok, Berger úr? – kérdezte a lány, s közben eléje állt.

A férfi elmosolyodott:

– Nem maga. Maga más. Maga tetszik nekem. De azt kérdezem magamtól, mit keres ebben az őrült családban. Nem haragudtam volna meg, ha Juliette halála után elmegy tőlünk. Itt maradt. Miért?

– Maga miatt… Én… én… ragaszkodom magához.

– Igazán? Őszintén meghat, hogy ezt hallom. Szeretnék valamit kérdezni. Ezért… ez a ragaszkodás… az oka, hogy elvette a fényképemet?

– Ó! Tehát tudja? Igen, ezért vettem el. Amikor megláttam azt a képet, nagyon nagy kedvem támadt megtartani. Két hét múlva visszautazom Németországba. Emlékeztet majd magára.

– Ursula, miért ilyen kedves hozzám? Miért nem foglalkozik korban magához illő fiúkkal? Tudja, hogy én nagyon öreg ember vagyok.

– Először is túloz: nem olyan öreg maga. Tudom, hogy apám lehetne. De mégsem öregember. Ami pedig a korban hozzám illő fiúkat illeti, ahogyan maga nevezi ezeket, nagyképűnek és ostobának tartom.

Kiléptek a könyvesboltból. Jacques Berger olyan zavarba jött, hogy elfelejtette a könyvét kifizetni. Sietve visszament az üzletbe. Ezalatt Ursula kint maradt a kirakat előtt. A posta falához egy férfi támaszkodott. A lány ráismert a férfira, Gérard Rollainre. Arcvonásai megdermedtek. Hirtelen olyan rémültnek látszott, mint akit hajszolnak. A könyvüzletből kilépő Jacques Berger megkérdezte tőle, hogy mi történt. – Semmi – válaszolta. Hazamentek. Amíg haza nem értek, Ursula állandóan hátrafelé pislantott.

Concepcion leszedte az asztalt. Robert, valamint az elcsigázott, bronzbarnára sült ikrek már ágyban voltak. Françoise Berger metszőollóval kezében vázái körül sürgölődött. Hallani lehetett, hogy ilyeneket mormol: „Valériánok. Ha nem volnának azok az aggastyánok, lemennék valériánt szedni, mégpedig valeriana tuberosá-t keresnék, amelynek alsó levelei teljesen tojásdad alakúak, míg a felsők tűlevélszerűek.” Az ember azt hihette, hogy virágaival beszél. Ursula képesújságot lapozgatott. Jacques Berger szivarra gyújtott, és a felfelé gomolygó füstkarikákat figyelte. Jean-Claude azon töprengett, hogy miért üldögél mostanában apja oly szívesen vacsora után velük.

Csengett a telefon. Jean-Claude felállt, és felvette a hallgatót. Férfihang szólalt meg a telefonban: – Kérem Ursula Fischer kisasszonyt.

– Magát keresik, Ursula – szólt oda a lánynak.

– Engem? Biztos benne?

Ursula átvette Jean-Claude kezéből a kagylót, és beleszólt: Halló, itt Ursula Fischer, mi tetszik? A vonal túlsó végén néhány gyors mondatot szóltak a telefonba A fiatal lány arca mintha eltorzult volna. Halk, rekedt hangon többször is beleszólt a készülékbe: Igen, értem, igen, értem. A vonal túlsó végén letették a kagylót. Ursula belekiabált a telefonba: Halló, halló, kérem! Hangjából annyira kiérzett az aggódás, hogy madame Berger, virággal a kezében, hirtelen megtorpant. A német lány olyan lassan tette helyére a hallgatót, mintha valami rendkívül törékeny tárgy lenne. Majd lehunyt szemmel, remegő orrcimpával állva maradt. A szobában senki sem szólt egyetlen szót sem Olyan nagy volt a csend, hogy a konyhából felhallatszott a hűtőszekrény kattogása. Végül Ursula megszólalt:

– Bocsássanak meg… Felmegyek, lefekszem… jó éjszakát.

Miután mindenki visszament szobájába, Jean-Claude íróasztalához ült, és elgondolkozott. Arrább tolta matematikakönyveit, elővett egy ív papirost, és írni kezdett: „Drága Ursulám. Azért írom ezt a levelet, hogy emlékeztesselek: számíthatsz rám. Ezt megmondhattam volna élő szóval. De, hiszen tudod, bátortalan vagyok. Tehát inkább írok. Észrevettem, hogy nagyon feldúlt az a telefonbeszélgetés. Ursula, ártani akar neked az az ember? Gérard Rollain az? Főként azt ne felejtsd el, hogy én kész vagyok neked segíteni. Bármit megtennék érted, mert szeretlek. Jean-Claude Berger.”

Még egyszer elolvasta a levelet, ostobaságnak találta, és bedobta a papírkosárba. Helyesebb, ha személyesen beszél vele, éspedig minél előbb. Órájára nézett. Tizenegy óra volt. Jobb volna hajnali egy óráig várni, nehogy kitegye magát az anyjával vagy apjával való találkozásnak, akik aligha alusznak még ilyenkor. Egy órakor kisurrant a folyosóra. Dobogó szívvel állt meg Ursula ajtaja előtt. Már-már bekopogtatott, amikor bentről suttogó hangokat hallott. Fülét hegyezte. Németül mormoltak valamit. Egy szót sem értett belőle. Azon töprengett, hogy vajon magában mormogott-e valaki, vagy pedig párbeszédet hall. Annyira nyugtalanította a dolog, hogy bekopogtatott.

A szobában mozgolódás támadt, majd hallotta, hogy valaki becsukja az ablakot. Megint kopogtatott. Ursula rémült tekintettel kinyitotta az ajtót.

– Maga az? Mi van? Mit akar?

– Azért jöttem… De hát kivel beszélt az előbb?

– Senkivel. Az… Egyszerűen az esti imámat mormoltam. Most pedig kérem, hagyjon aludni.

Jean-Claude meghátrált. A szobából jövő fény áthatolt a könnyű hálóingen, és kiemelte a pompás női test vonalait.

– Majd beszélünk… holnap. Aludjék jól.

S azzal elment.

– Milyen kár, hogy be van zárva a kabinajtó – állapította meg Antoine. – Jót szundizhatnánk a heverőkön.

– Főként pedig berakhatnám a napsütés elől az ennivalót. Nézd ezt a vajat, olyan már, mint a szirup – vágta rá Raymond.

A „Neffertiti”, melyet az ikrek nagyképű gőggel „A jachtunk”-nak neveztek (noha valójában inkább dióhéjra emlékeztetett), pompásan siklott a nyílt tenger felé.

– Próbáljunk valamit csinálni a zárral.

– Lehetetlenség, nézd meg ezt a reteszt. Hivatásos betörő kellene hozzá.

– Mi lenne, ha megfújnánk papa szobájából a kulcsot?

– Látod, ez jó ötlet, holnap el ne felejtsük.

– Nem megy ki a fejemből ez a bezárt kabin – szólt Antoine az ajtón dörömbölve. Nagyot fújt, és hozzátette: – most már elég rég heverészek, add át a kormánylapátot.

– Dehogy adom! Egy óra hosszat te kezelted. Most rajtam a sor.

– Add ide, hiszen még bánni sem tudsz vele. Képtelen vagy rendesen irányítani. Ha így folytatod, Spanyolországba viszel. Vagy nekimész annak a halászhajónak.

– Hallgass! Ne játszd meg itt a kapitányt. Röhögnivaló.

Antoine rávette magát Raymond-ra, és megpróbálta kitépni kezéből a kormányt. Ez lábával visszalökte. A két fiú nagy csatazajjal viaskodott. Az lett a vége, hogy Raymond-nak sikerült testvérét két vállra fektetni.

– Békét kötünk? Öt perc múlva felválthatsz. Helyes?

A másik igent intett fejével. Raymond elengedte. Eközben a csónak többször is irányt változtatott a tengeren. Raymond megragadta a kormányrudat, és visszatérítette a hajót a jó irányba. Néhány pillanat múlva megszólalt:

– Nem az a benyomásod, hogy túl nehezen haladunk? Valami furcsa áramlat lehet errefelé. Pedig nem vagyunk messzire a parttól. Még egész jól látszik a ház.

– Nem vagyunk messze, de képzeld, mi lenne, ha úszva kellene megtenni ezt a távolságot!

Antoine újra a kabinajtóhoz lépett, és ezredszer is megvizsgálta a zárat.

– Igazán bosszant ez a lezárt kabin. Te, eszembe jutott valami, mi lenne, ha egyik nap Ursulát is elhoznánk magunkkal?

– Á! Mit gondolsz, eljönne?

– Egészen biztos. Unja magát. Biztos vagyok benne, hogy ebben a pillanatban is úgy unatkozik, mint egy döglött patkány.

Ursula Robert ágya előtt állt Jean-Claude-dal. A mongoloid gyermek görcsösen fetrengett takaróján. Mintha az ördög bújt volna belé. Dühödten rázta a fejét. Kétségbeesetten üvöltözött. Jajveszékelése közben szívettépően éles hangok törtek ki a torkán.

– Azt mondaná az ember, hogy egy kutya halálvonítását hallja – szólalt meg Ursula.

– Kibírhatatlan – mondotta megborzongva Jean-Claude.

Robert kivetette magát ágyából, és a tengerre szegezve tekintetét, az ablakhoz rohant. Hosszan felnyögött, majd nyögése rekedt zokogásba ment át. Ursula visszahúzta.

Raymond leállította a motort, és egy javaslattal állt elő:

– Mi lenne, ha megmártanánk magunkat?

– Jó! Benne vagyok!

Antoine kioldotta a kötélcsigát. A horgony kezdett elmerülni. Raymond beugrott a vízbe. Amint felbukkant a víz színére, odakiáltott testvérének:

– Fogj meg!

Antoine a tengerbe vetette magát. Azon nyomban nagy versengésbe kezdtek. A végén Antoine-nak sikerült Raymond egyik lábát elkapni. Raymond-ból kitört a nevetés, és közben jó nagy korty vizet nyelt. Cserébe alaposan megfröcskölte testvérét. Úgy eljátszadoztak, mint a delfinek. Antoine nevetett, nevetett, egyre nevetett. Raymond egyszer csak elkiáltotta magát:

– Antoine! A csónak!

A csónak egyre távolodott. A horgonylánc eltűnt. A két iker gyorsan a jacht után vetette magát. Azonban túlságosan elcsigázottak voltak. A távolság nőtt. Kétségbeesett tempóban úsztak. De hamarosan abba kellett hagyniuk. Raymond belecsimpaszkodott Antoine-ba. Halálfélelem kiáltásai törtek ki belőlük. Csak az égen elszóródó néhány sirály vijjogása válaszolt. Majd elhallgattak a hangok. Az est felséges csendje terült a tengerre.

Másnap egy repülőgép fedezte fel a csónakot, mintegy tíz kilométernyire a bayonne-i partoktól. Egy gyorsnaszád odasiklott. A csónak üres volt, teljesen üres. Kabinajtaja zárva. Feltörték.

Senki sem volt benne.

3.

A két iker eltűnt. Meghaltak. Egészen bizonyos voltam benne. Halászok találkoztak szembe csónakjukkal. Felfigyeltek rá, mert nem egyenesen haladt, hanem hol ide-oda tévelygett, hol elfarolt. Majd megint szabályos lett a siklása, és kifutott a nyílt tengerre. Amikor elhaladtak mellette, a halászok látták két öcsémet, szegény két öcsémet. Utoljára látta őket életben valaki. Az ön elődje számára, főfelügyelő úr, semmi titokzatos sem volt az esetben: balesetre következtetett. Ruháik a fedélzeten maradtak. Eltörött a horgonytartó lánc. Azt mondta, hogy mindennapos szerencsétlenség, az a fajta baleset, amely, bármit követnek is el, évről évre bekövetkezik: az ikrek fürödtek, a hajókötél elszakadt, és a tengeráram elragadta a hajót. A gyerekeik utol akarták érni, közben pedig teljesen kimerültek. Apámat könnyen meggyőzte. De hát hogyan nem vette észre apám, mennyire nem biztos az a lánc? Na, egyszóval a józan ész mellette szólt. De azért a tizenöt napon belül bekövetkezett két halálos baleset bolhát ültethetett volna a fülébe. Ő azonban „tragikus véletlenről” beszélt (saját kifejezésével élve), és lezárta az ügyet.

Jómagam nem hittem a tragikus véletlenben. A két öcsém eltűnését követő reggel, miután felébredtem, és ismét érintkezésbe kerültem az élettel, azt gondoltam magamban, bűncselekmény történt. Nem tudtam, hogy miért ölték meg Juliette-et és Antoinet-t és Raymond-t, de teljes bizonyossággal tudtam, hogy megölték őket. Eszembe jutott a lezárt kabin. Elképzeltem, hogy valaki elrejtőzködött benne. Eszembe jutott Juliette halála is. Láttam, hogy valaki belelöki a tengerbe. És rögtön utána, természetesen Gérard Rollain jutott eszembe.

Persze felkereshettem volna főfelügyelő úr elődjét, hogy beszéljek vele. De Ursula azt tanácsolta, ne csináljak semmit. Azt mondta, hogy esetleg anyámat hozom ezzel bajba. Hiszen pénzt adott neki, ugye? Valamivel a markában tarthatja. Nekünk, és csakis nekünk kettőnknek kell kiderítenünk az igazságot. Egyetértettem vele, annál is inkább, mivel attól rettegtem, hogy anyám eszelőssége miatt valami szörnyű igazságba ütközöm.

Ki tudja, ha… De nem mentem tovább feltevéseimben. A nyaksálas ember személyére vetettem magam, és egyre azt hajtogattam, magamat is meggyőzve, hogy ő az egyedüli és kizárólagos felelős, és hogy ő ölte meg húgomat és két öcsémet.

Eközben anyám viselkedése egyre aggasztóbbá vált. Azt lehetett hinni, egyáltalán nem bánja fiai halálát. Már-már dühödten vetette rá magát virágaira. Ez már elmebaj volt. Alighogy pirkadni kezdett, lement a kertbe, és fáradhatatlan dühvel gyomlált. Két keze olyan kérges lett, mint a parasztoké, és örökösen földtől mocskos. Egész nap virágágyai körül tipegett, és amikor visszajött a házba, elölről kezdte a sürgölődést, ezúttal vázái körül. Azt hiszem, véglegesen megfeledkezett a mi létezésünkről…

Mialatt Jean-Claude beszélt, Fontanel főfelügyelő azon töprengett, vajon mit jelenthetett ez a virág-rögeszme. Lehet, hogy az egész lidércnyomásszerű idegbaj valamilyen kárpótlásféléül szolgált. Robert születése után Jacques Berger egyre kevésbé titkolta feleségétől való elidegenedését. Ez viszont, megérezvén hitvesi vonzalmának reménytelenségét, öntudatlanul virágaiban élte ki magát.

Jean-Claude tovább beszélt. Kifogyhatatlanul. Mint aki meg akar valamitől szabadulni:

– Ha szóltak hozzá, nem felelt. Vagy bedobott egy-egy mondatot a vénembereiről vagy a gyűjteményéből hiányzó valamelyik virágról. Nem tudom, hogy magyarázzam meg. Az egyetlen ráillő szó: távollét. Egyszerűen nem volt jelen. Mintha holt lett volna. Nemrég még előfordult, hogy más valamiről is lehetett vele beszélni, mint az öregeiről és a virágairól. Gyermekei halála óta ez megszűnt. Lelkében más sem motoszkált többé, mint öregemberek sorfala és nagy virággruppok. Egyszer kimondtam előtte Gérard Rollain  nevét. Nos, a legcsekélyebb hatással sem volt rá. Bármit mondtam neki, bármit mondtunk, keresztülsiklott rajta, és elpárolgott.

Az igaz, hogy néhány napja rendkívüli módon foglalkoztatta egy hatalmas kínai váza, amelyet akkoriban szállítottak haza, és amelyet az előcsarnokban álló antik ládán helyezett el. Olyan volt ez a váza, mint valami óriási víztárolóedény, és egész bokorra való virágot rakott bele, szirmok és szárak tekintélyes építményét. Amint néztem, hogyan tesz-vesz e tarka műalkotás mellett, azt gondoltam magamban, hogy vörös hajával és fénylő bőrével legvégül ő is olyan látványt fog nyújtani, mint egy virág, fizikailag azonosul majd szenvedélye tárgyával. Olyan volt, mint azok a fán élő rovarok, amelyek ágacskák környezetében töltvén el életüket, ágacskának álcázzák magukat, hogy így észrevétlenül maradjanak.

Ami apámat illeti, szomorúan kell bevallanom, hogy nemigen törődött fiai eltűnésével. Két nap alatt elfelejtette őket, és mind hevesebben és hevesebben udvarolt Ursulának. Nevetségesnek tartottam az ügyet, de nem mertem neki megjegyzést tenni. Percnyi szünet nélkül szerelmes pillantásokat lövellt feléje, sóhajtozott, kétértelmű szavakat rebegett, a régimódi kurizálás egész ósdi fegyvertárát elpufogtatta, hogy már szégyenkeznem kellett miatta.

Reggel azért rohant el hazulról, hogy egy divatáruüzletbe menjen. Ajándékokkal megrakodva jött haza, s ezeket szertartásosan, tisztára nevetséges mondatok és hajbókolások között ajánlotta fel Ursulának. Ez nem utasította el közeledését. Majdhogynem azt lehetett mondani, inkább bátorította. Beszélgetés közben el-elejtette valamelyik üzlet nevét, ahol szerinte nagyon szép dolgokat árulnak. Apám elismételtette vele a bolt címét, és a legelső alkalommal szerét ejtette, hogy oda menjen. Még a méreteit is megadta apámnak, hogy ezzel is megkönnyítse a bevásárlásokat. Egyszóval, nagyon visszatetszőnek találtam a helyzetet.

Nem voltam féltékeny apámra. Tudtam jól, hogy erről az oldalról nincs mitől tartanom, és hogy Ursula sohasem szeretne bele ebbe a vén, kopasz pojácába. Bosszankodva vettem azonban észre, hogy mind hosszasabban beszélget vele. Magamban azt nehezményeztem, hogy a reá pazarolt időt nem szentelheti nekem. Ezért haragudtam apámra.

Lassacskán azonban egy gondolat tört magának utat bennem. Ahhoz, hogy Ursulát meghódítsam, valami fényes és hősi cselekedetet kellene véghezvinnem. Vakmerő diadalt kellene aratnom egy közös ellenségen. Tetszik tudni, főfelügyelő úr, fel akartam kelteni magam iránt a csodálatát. Ezért elhatároztam, hogy teljes beismerő vallomást szerzek Gérard Rollaintől, hogy mindenáron kicsikarom belőle. Veszélyes vállalkozás volt. Ha a nyaksálas ember ölte meg húgomat és két öcsémet, feltétlenül képes rá, hogy velem is hasonló módon végezzen.

Ekkor jutott eszembe a revolver. A padláson hevert. Nagy, fekete szerkezet volt, valószínűleg még a háborúból maradt, és apám rejtette el, egy könyvekkel megrakott ládában. Egyébként felvetettem magamban a kérdést, miért a padláson rejtette el, és miért nem a szobájában, hogy keze ügyében legyen, és hasznát vehesse, ha betörő hatolna be a házba. Felmentem, és megkerestem. Két golyó hiányzott a tölténytárból. Teljesen berozsdásodott. Nagyon régen használhatták. De ha nem ment valakinek túlságosan a közelébe az ember, még így is alaposan rá lehetett vele az illetőre ijeszteni.

Volt a szobámban egy nagy tükör. Felvettem vízhatlan, zöld esőkabátomat és egy régi, puha kalapot, amit apám kirándulásokon használt. Fegyveremet a markomba fogtam, és jól megszorítottam az agyát. Alaposan megszemléltem, és határozottan jóképűnek, férfiasnak láttam magamat, annál is inkább, mivel kalapban a fél arcom árnyékba került, és alig látszott a vöröses anyajegyem.

Utána egész éjszaka magam elé képzeltem Rollain rémületét, amikor váratlanul felbukkanok majd előtte, s fegyveremet mellének szegezem. Világosan láttam, amint hátrahőköl, és kinyújtja felém a kezét, esdekelve, hogy kíméljem meg életét. Akkor én – ahogyan filmen láttam – arra kényszerítem, hogy leüljön az asztal mellé, és levelet írjon, amelyben beismeri Juliette, Raymond és Antoine meggyilkolását. Utána agyonlőném, és úgy helyezném el a holttestet, hogy öngyilkosságra lehessen következtetni.

Az egyetlen dolog, ami gondot okozott, az volt, hogy tudni szerettem volna, vajon annyi esztendei szünetelés után, működik-e még a revolver. De fogadni mertem volna, hogy működik. Kilőhettem volna egy golyót az ablakon, hogy erről megbizonyosodjam, de eltekintve a lármától, amit okozna, nem akartam a töltényeimet pazarolni.

Egyszóval, képzeletemben minden úgy játszódott le, mint a moziban. A végén az elragadtatott német lány karjaimba hull, és hosszú-hosszú hollywoodi csókolódzásba kezdünk, ami azt jelenti: azután boldogan éltek, és rengeteg gyerekük született.

Legelső teendőm az volt, hogy megtudjam a sálas ember lakáscímét, hisz a nyílt utcán nem hajthattam végre feladatomat. Ilyen jelenet csak lakáson belül játszódhatik le. Az a gondolat, hogy esetleg nem él egyedül, meg sem járta az eszemet. Elindultam tehát a vadászatra. Odaálltam az elé a vendéglő elé, ahol előző héten Madeleine-nel vacsorázni láttam. Ha csupán valamivel agyafúrtabb vagyok, egyszerűen a telefonkönyvben keresem meg a címet. De ez eszembe se jutott. Utoljára itt szalasztottam el, tehát egészen bizonyos, hogy itt fogok újra a nyomára akadni.

Jó három óra hosszat rostokoltam a vendéglő előtt, vagy járkáltam fel-alá. Az ottani fűszeres, látva, hogy szüntelenül a boltja előtt járok oda, vissza, megkérdezte, keresek-e valamit. Majdnem elkotródtam. A végén mégis azt mondtam, hogy várok valakit. Ez azonban, úgy látszott, nem nagyon nyugtatta meg. Valahányszor elhaladtam üzlete előtt, gyanakvó pillantásokkal mért végig a zöldségei fölött. A zöld vízhatlan köpenyem volt rajtam. Szerencsére szemerkélt az eső, és így nem tűnhetett fel különösebben. Valószínűleg a kalapom kelthetett figyelmet. Ezért levettem, és bementem a bárba, mint legutóbb.

Miközben felmásztam a bárszékre, a zsebembe csúsztatott revolver hozzáütődött a székhez. Fémes zaj keletkezett. Megijedtem, és jól körülnéztem. De senki sem hallotta meg. Este nyolc óráig üldögéltem egy pohár sör mellett. A végén már egészen nyúlós lett a habja, és undorító lett tőle a szám íze. Beleunva a csatába, eltávoztam.

Másnap ebéd után visszamentem, és ezúttal több szerencsével jártam. Körülbelül öt nappal az ikrek eltűnése után lehetett. Bocsásson meg, főfelügyelő úr, de dátumokra képtelen vagyok visszaemlékezni. De, de, most, hogy jobban visszagondolok, azt hiszem, pontosan öt nappal utána történt. Az ikrek egy hétfői napon tűntek el. Tehát szombaton volt.

Amikor a vendéglő elé értem, észrevettem, hogy Gérard Rollain éppen kifelé jön. Egy pillanatig attól tartottam, beugrik a nyavalyás kocsijába, mert akkor minden szép tervem dugába dőlt. De nem, gyalogszerrel indult lakása felé. Legalábbis feltételeztem, hogy ott lakik, egy szürke, piszkos falú házban. Bepillantottam a bejárati kapunyíláson, és megláttam, amint kulcsával az egyik földszinti lakás ajtózárján matat.

Rettenetesen vert a szívem, főfelügyelő úr; Szilárdan eltökéltem, hogy visszanyerem nyugalmamat. Hiszen feladatom teljesítéséhez hidegvérre van szükség. Jó félórát ácsorogtam a házzal szemközti oldalon. Őszintén bevallom, inamba szállt a bátorságom. És ha nála is fegyver van? Ha védekezik? Nem vagyok nagyon erős, hisz tetszik látni. Ráadásul mindig irtóztam az erőszaktól. Az iskolában, ha valaki verekedni akart velem, az első ütésre összeroskadtam, és holtnak tettettem magam. És hirtelen egy másik kérdés is felvetődött bennem: és ha nem bűnös? Egy ártatlant ölnék meg? Egyszóval, haboztam. Fel és alá járkáltam a kapu előtt a járdán, lehajtott fővel, és minden erőmmel megpróbáltam elhatározásra jutni.

Már-már úgy döntöttem, hogy lemondok az egészről, és szégyenszemre hazamegyek, amikor, fejemet felemelve, Ursulát pillantottam meg. Gyorsan bebújtam egy kapualj mögé. Kalapban és esőkabátban amúgy is nehezen ismert volna rám. Mindenesetre, nem akartam, hogy észrevegyen, nem akartam, hogy kérdéseket intézzen hozzám, egyes-egyedül akartam megoldani az egész problémát és, hogy így fejezzem ki magam, tálcán akartam neki a teljes megoldást átnyújtani.

Abban a gyöngyház gombos, szép, gesztenyeszínű ruhájában volt, amelyet akkor viselt, amikor Perruchot-val találkoztunk. Elszántnak látszott, tetterősnek, olyan nőnek, aki tudja, hová megy. Úgy megdöbbentem, mintha villám sújtott volna belém, amikor határozott léptekkel abba a házba láttam belépni, amelyben Gérard Rollain lakott…

Gérard Rollain a tükörben nézegette magát. Kezével végigsimított kövér arcán. Érdes volt és szúrós. Aznap reggel nem borotválkozott. Hihetetlen, mennyire nő ez a szakáll, mondotta magában. Úgy látszik, kétszer kellene napjában borotválkozni. És az az alapjában véve visszataszító szőrzet, amely a testét beborítja, még a keze fejét is. Madeleine azt mondta egyszer, hogy gorillához hasonlít. Nem örült a hasonlatnak. Az igaz, hogy Madeleine és a tapintat nem egy anyától születtek. Közönséges nőszemély, javíthatatlanul közönséges. Örökösen nyitva marad például a szája evés közben. Étkezés után pedig undorítóakat böfög, és ráadásul van képe ezen viccelődni. Igen, durván közönséges, aki csak szégyent hoz rá, Gérard Rollainre.

Nem, mint Ursula… Megint megnézte magát a mosdó fölötti tükörben. Borotválkozzék meg, ne borotválkozzék? A szép borotva, mely valamikor apjáé volt, ott hever a keze ügyében.

Nyitva van, és csillag a pengéje. Ehh! mormogja magában, annyi baj legyen! A nő mindenképpen lefekszik, ez kötelező. És hangosan megismételte: kö-te-le-ző.

Valószínűleg jobban tenné, ha egy kis rendet teremtene a szobájában. Az ágytakarója gyűrött. Kihúzza, gondosan elegyengeti. De mocskos is. Mitévő legyen? Eltakarja egy ócska pulóverrel. A padlón piszkos zokni hever. Berakja a szekrénybe. Az ablakon száraz kenyérhéj és már ecetté savanyodott borral félig telt üveg. Gyorsan eltünteti őket, mert a nő most már minden pillanatban itt lehet. A villamos fűtőtesthez lép, és kissé lecsavarja. Olyan forróság van a szobában, mint egy gőzfürdőben. Lehet, hogy a nő nem szereti. Annyi baj legyen!

Végighever az ágyán, és arra gondol, mit művel majd vele. Remek melle van, amennyire legutóbb ki tudta venni. Azokra a nőkre gondol, akikkel dolga volt, a bayonne-i és bordeaux-i kis szajhákra és Madeleine-re, a „Szivárvány” konzumnőjére. Nem valami dicsőséges tapasztalatok! Ellenben Ursula… még sohasem látott ilyen szép nőt. Hogy a kegyelem állapotába kerüljön, kihúzza az éjjeliszekrény fiókját, és kivesz belőle egy csomó pornográf folyóiratot, amiket Koppenhágából hozatott. Idegesen lapozgatja őket. Kissé szorong, hogy a helyzet magaslatán lesz-e. Elvégre negyvenéves. Kezd elfáradni.

Kopogtatnak az ajtón. Két rövid kis kopogás. Nagy sietve elrakja a folyóiratokat, és ajtót nyit. Ő az, gesztenyeszínű ruhában, gyöngyház gombokkal. Betessékeli. Szék nincsen a szobájában, tehát a lány kénytelen az ágyra ülni. Onnan ravasz mosollyal néz rá. Ördögi mód izgató, gondolja magában Gérard Rollain, s közben érzi, hogy verejtékcsepp folyik le a homlokán.

– Ugyebár meleg van itt? – kérdezi. – De tudja, irtózom a hidegtől, a legkisebb huzatot sem tűröm. Remélem, hogy nem zavarja ez a hőség?

– Nem, nem – válaszolja Ursula halk, kissé gúnyos hangon. – Én sem szeretek fázni, főként akkor nem, ha meztelenül vagyok.

A férfi érezte, hogy nyakszirtjét kellemes borzongás bizsergeti meg. Elöntötte a verejték. Levetette zakóját és nyaksálját, és az asztalra dobta őket. Majd leült Ursula mellé, és karjával átölelte a leány vállát. Félkezét Ursula hóna alá csúsztatta.

– Nem hord melltartót? – kérdezte.

– Nem, soha.

Rollain kezdte kigombolni a lány ruháját. Az kissé eltaszította magától, és így szólt: – Várjon, majd én. – Felállt, feje fölött lehúzta magáról ruháját. Mindössze egy parányi nadrág maradt rajta. Nyugodt szemérmetlenséggel állt meg előtte.

Gérard Rollain csak nézte. A meglepetés és a mohó vágy teljesen megdermesztették. Nem hitte, hogy ilyen könnyen megy majd a dolog. Valamelyes ellenállásra azért mégis felkészült. Mindenesetre örült a nem várt szerencsének. A nő teste csodálatos volt. Azok a fürdőruha alatt fehéren maradt szigetecskék… Megragadta a lány csípőjét, és magához vonta.

Minden ízében remegett… Az ágyra döntötte a lányt, és föléje hajolva csókolgatni kezdte a nyakát. Az mintha kissé elhúzódott volna tőle, egyszerűen megrándultak az izmai. A férfi ismét megcsókolta, a lány teste pedig megint megmerevedett. Nem taszította el határozottan, de a férfi megérezte, az enyhe ellenszenvet. – Mi van? – kérdezte végül is.

– Semmi – felelte Ursula –, csak… csak a szakálla. Szúr, és azt nem szeretem.

– Igaza van – hagyta rá Rollain. – Ma reggel elfelejtettem megborotválkozni. Ha tényleg zavarja, szívesen…

– Igen, borotválkozzék meg, különben elrontja az élvezetemet.

– Jó… Hogy lássa, milyen engedelmes vagyok.

Nehézkesen felkelt, és a mosdóhoz ment. Ráhajolt a csapra és benedvesítette arcát. Igaza van, gondolta magában, nem lehet kellemes. Erre előbb gondolhattam volna. Levette ingét. Most trikóban van. Csak meg ne fázzam, mormolja magában. Belemártja a nedves borotvaecsetet a szappanostálba, és elkezdi felkenni arcára a fehér habot. Háta mögül halk kiáltást hall. Ursula felugrik az ágyról. Felkiált:

– Ó! Várjon, majd én megborotválom. Imádok borotválni! Tessék, üljön ide.

Gérard Rollain szót fogad. El van ragadtatva.

Ursula vizet önt egy mosdótálba, az asztalra teszi, és felkeni a habot Rollain arcának mindkét felére és állára. Kezét a férfi nyakszirtjére helyezi. A fejére gyakorolt enyhe, kellemes nyomás még jobban felizgatja Rollaint. Képtelen ellenállni az ingernek, hogy a leány combját simogassa.

– Ne legyen türelmetlen – szólt az rá. – Nem kell soká várnia…

Megfogta a borotvát, és pár pillanatig nézegeti. Ujját finoman végighúzza a penge élén. Majd visszamegy Gérard Rollainhez, és a legnagyobb nyugalommal munkájához lát. Közben a férfi törölközőt kötött nyaka köré. Mámor tölti el. A borotva végigsiklik bőrén. Szeme előtt két fehér, erőteljes, telt női mell táncol. Az egyiket megtapogatja. Ursula elfojtott nevetéssel kissé visszatorpan.

– Vigyázat – figyelmezteti –, nehogy megvágjam.

A penge továbbjár a férfi arcán. Ursula olykor belerázza a mosdótálba, hogy lemenjen róla a szőrökkel összekeveredett szappan. Az ágyán kissé hajlott háttal ülő Gérard Rollain tökéletesen boldognak érzi magát. Őrületesen izgató ez az egész, gondolja magában. Csuda mulatságos lesz majd elmesélni. De kinek? Nincsenek barátai. Legfeljebb néhány bisztróbeli ismeretség.

A penge most már teljesen simára borotválta az arc két oldalát és az állat. Már az ádámcsutka és a nyak körül jár. Ursula kezével most is kissé a nyakszirtjére támaszkodik. De mintha keményebben csinálná, mint az imént. Mintha attól tartana, hogy a fej előrebillen. A penge lassan ide-oda jár. Gérard Rollain érzi, hogy egy köröm mélyed bele hátul kövér nyakszirtjébe. Kis fájdalmat érez. Kedve volna megmondani, hogy fájdalmat okoz. De attól tart, nevetségessé válik.

Ekkor valami homályos nyugtalanság fogja el. Nem aggodalom, dehogy, inkább amolyan felvillanó kétség, határozatlan érzés, ködös benyomás. Kényelmetlenül érzi magát. A penge továbbsétál a nyakán. De most mintha valahogyan… valahogyan reszelősebb volna, mintha kevésbé simán siklana, mint az előbb, mintha a nő keze erőteljesebben, határozottabban markolná meg a kés nyelét. Kínos érzése fokozódik. Úgy találja, hogy valóban hőség van a szobában. Hajgyökeréről izzadságcseppek fakadnak és peregnek le a homlokára.

Ugyan dehogy, ostobaság az egész. Képtelenségek járnak az eszében. Mikről is képzelődik? Nézi az előtte himbálódzó két mellet. Furcsa dolog, már nem olyannak látja őket, mint azelőtt. Már egyáltalán nem emlékeztetnek gyümölcsök, fürtök tüzes tavaszi képeire. Hogy is mondja, hidegebbek, keményebbek, úgyszólván ércesebbek lettek. Márványból valók. Szobormellek.

A penge továbbsiklik. Ádámcsutkája körül járkál, mely hol felemelkedik, hol leereszkedik, mert nehezen nyeli le a nyálát. Érzi, hogy az acél a gégéje fölött jár. Komolyan ostobaság ez a félelem. Hamarosan jókat fognak nevetni, miután kiszeretkezték magukat. Akkor megmondja: tudod, hogy féltem, mialatt borotváltál? Be fogja vallani. A nőből meg kitör majd a nevetés, és összevissza csókolja.

Most Ursula kezének valamennyi körme belemélyed nyakszirtjébe. Szerinte ez már túlzás. Valamivel finomabban csinálhatná. Kinyitja a száját, hogy megmondja neki. De mintha a hangszálai megbénultak volna. Csak valami rekedtes, nyikorgó hangot képes kiadni. Kellemetlen huhogást. Tekintetét a nőre emeli.

De hát… mi történt? Ursula arca megkeményedett, fagyosan merev lett, megkövesedett. A szeme kimered. Előreugrik az állkapcsa. A férfi ránéz, a nő vissza. A borotvát markoló kéz megáll. Minden megáll. A film állóképpé változott. Csak a központi fűtés moraja hallatszik. Rollain most jön rá valamire, ami menthetetlenül bekövetkezik. Üvölteni szeretne, de képtelen.

A borotva ismét megmozdul. A penge teljes erőből húsába mélyed, az ütőeret éri, amelyből kibuggyan a vér. Patakban tör fel. Ursula mellén egyszerre vörös rózsa virágzik ki. Gérard Rollain meggörnyed, és előrebukik. Összekuporodva terül el a földön, mintha halálában újra a méhmagzat helyzetébe igyekeznék kerülni. A német nő ott áll áldozata mellett. Kezéből lecsüng a véres borotva. Másik keze a nyakán. Lassan, hangosan zihál.

Jó óra hosszat vártaim, hogy kijöjjön, főfelügyelő úr. Mint egy hülye, róttam tovább a járdát oda és vissza, s közben folyton a ház bejáratát figyeltem. Idegesen játszadoztam a revolveremmel. Nem tudtam, mihez kezdjek. Az a kérdés is felködlött bennem, nem történt-e vele valami szerencsétlenség. Várakozás közben a legeslegrosszabbakat képzeltem. Végül is bementem az épületbe. A folyosón egy bevásárlóhálót cipelő, kövér asszonyba ütköztem, aki kíváncsi tekintetet vetett rám, és kiment a kapun.

Rollain ajtaja elé érve, egy percre megálltam hallgatózni. Olyanféle neszt hallottam, mint amikor nedves rongyot csavarnak ki egy lábasba. Kopogtattam. Semmi válasz: teljes csend. Kivettem revolveremet, agyával nagyot vágtam az ajtóra, és beszóltam: – Nyissa ki, vagy szétlövöm a zárat. – Semmi válasz. Ursulát szólítottam. Néhány másodperc telhetett el, majd kinyílt az ajtó, és ott állott előttem.

Ijesztően sápadt volt. Néhány szót hebegett, és karjaimba vetette magát. Hátát veregetve bementem a szobába, és ezt hajtogattam: Ne féljen semmitől, itt vagyok, ne féljen semmitől… Majd, a szoba közepére érve, megláttam Gérard Rollaint. Eleinte azt hittem, hogy részeg, vagy hogy alszik. Majd egyszer csak megpillantottam a vért, és ekkor jöttem rá, főfelügyelő úr, hogy halott. Rettenetesen megrázott a dolog. Le kellett ülnöm az ágyra, hogy magamhoz térjek.

Hallottam, hogy Ursula sírdogál mellettem. Azt is hallottam, hogy valaki jár a folyosón. Ekkor vettem észre, hogy az ajtó nyitva maradt. Odasiettem, és becsuktam. Azután megkérdeztem Ursulától, hogy mi történt. Leültünk az ágyra, és ő elmesélte az egészet.

Először is elmondta, hogy Gérard Rollain ölte meg a húgomat és a két öcsémet. Azt nem tudta, hogy miért, de azt tudta, hogy meggyilkolta őket. Rollain érintkezésbe lépett vele, és azzal fenyegette meg, hogy engem is meggyilkol, ha nem hajlandó vele a lakásán találkozni. Nekem azért nem szólt, mert ismerve bátorságomat, attól tartott, hogy valami őrültséget követek el. A rendőrséget pedig az anyám és a Rollain közötti kapcsolatok miatt nem értesítette; most sem tudja, hogy miféle kapcsolatok lehetnek ezek. Elhatározta tehát, hogy „valamiképpen feláldozza magát. Amikor belépett a szobába, Rollain rárontott, és erőszakoskodni kezdett vele. Az ezt követő dulakodás közben sikerült megkaparintania egy borotvát. Rá akart csupán ijeszteni. Szerencsétlenségére egy hevesebb mozdulatot tett, és a férfi úgyszólván beleesett a borotvába, maga ölte meg magát. Tehát így történt.

Alighogy befejezte a történtek elbeszélését, újra a nyakamba borult, megcsókolt, és közben így kérlelt: Jean-Claude, Jean-Claude, segítenie kell rajtam. Hajlandó voltam neki segíteni, gondolhatja! Hát nem miattam került ebbe a helyzetbe? Mindenekelőtt a hullától kellett megszabadulnunk. Odaléptem Gérard Rollain holtteste mellé. Dőlt belőle a vér, mint egy levágott ökörből. Megfordítottam úgy, hogy a hátán feküdjék.

A seb nem volt valami szép látvány, tessék elhinni. A nyaka köré csavart törölköző piroslott a vértől. Trikóban volt, és soha életemben nem láttam még ilyen szőrös embert. Valami különös dolog ragadta meg figyelmemet: szappannyomokat fedeztem fel az arcán. Kérdő pillantást vetettem Ursulára. Azt állította, aközben érkezett, hogy a férfi borotválkozott.

Kikutattam zsebeit. Néhány tízfrankos bankjegy volt benne. Nem nagyon vethette fel Rollaint a pénz. A tárcában egy 1950-ből való gépjárművezetői jogosítvány is volt és még egy igazolvány, amelyet figyelmesen megnéztem. Magánnyomozói engedély! Mintha főbe ütöttek volna. Rollain tehát magándetektív! Most értettem meg, miért adott neki anyám pénzt. Azért fogadhatta fel, hogy nem tudni, kit és milyen okból, megfigyeljen. Megmutattam az igazolványt Ursulának, aki meglepetésében halkan felkiáltott.

Ezután Ursula azt mondta, hogy fel kell törölni a vért. Az asztalon álló, pirosas vizet tartalmazó mosdótálból rongyot vett ki, és hevesen súrolni kezdte a padlót. Az ember azt mondta volna: ez aztán háziasszony! Ezalatt én tovább böngésztem Rollain zsebeiben. Kiskabátja az asztalon hevert, a mosdótál mellett. Alaposan átvizsgáltam. Kutatásaim eredménye: egy pornográf fénykép, valami aprópénz, mozijegyek, kulcscsomó és egy kis fekete notesz. Lapozgatása közben egy névre bukkantam benne, amely homályosan emlékeztetett valamire. Augusztus tizennegyedikéhez ez volt beírva: „von Herrental”. Hol olvashattam? Nem emlékeztem.

A talált dolgokat mind a zsebembe csúsztattam. Majd azon kezdtem töprengeni, mi módon szabadulhatnánk meg a hullától. Erről tárgyaltunk Ursulával. Legjobb lenne valahol elásni. Egy homokos kis partrészre gondoltam, amely a városon kívül terült el, és nemigen látogatták a turisták. Ha az éjszaka beállta után megyünk oda, kis szerencse és nem találkoznánk senkivel sem. Csakhogy éppen ez az, meg kell várni, amíg leszáll az éj, és addig itt kell maradni a holttest mellett. Még csak délután öt óra volt. Éjfél előtt nem hagyhatjuk el a házat. Természetesen azt terveztem, hogy Rollain kocsiját használom fel. Az előbb ott láttam állni, a ház előtt. A baj az volt, hogy nem valami jól vezetek. Még vezetői jogosítványom sincs, egyszer már elvágták a vizsgán. Elég sokféle kockázattal járt az ügy. De Ursula belém vetett bizalma hősiességgel töltötte el szívemet.

Ez a bizalom mindenesetre segítségemre sietett néhány alantas tennivaló elvégzésénél, így például ki kellett tépni Rollain ruháiból minden címkét, amiből meg lehetett volna állapítani személyazonosságát. Erről a fortélyos fogásról egy detektívregényben olvastam. Rettenetes, hogy a detektívregények mennyi hasznos tanáccsal látják el a gonosztevőket! Azután becsavartam a holttestet egy jókora pokrócba.

Eközben Ursula makacsul súrolta a padlót. A vértócsa helyén most nedves folt éktelenkedett. Látszott, hogy azon a helyen történhetett valami. Ekkor zseniális ötlete támadt Ursulának. Felmosta az egész szobát. Egy dobozban viaszkot talált, és felkente vele a földet. Miután befejezte a munkát, bíráló szemmel végigmértük a szobát.

Agyafúrt rókának kellett lenni ahhoz, hogy rájöjjön valaki: ebben a helyiségben, literszámra ontva vérét, halt meg egy ember. Nekem újabb ötletem támadt, amely nagy büszkeséggel töltött el. Azt kell elhitetni, hogy Rollain elutazott. Tehát régi ruháit, valamint mosdószerszámait egy bőröndbe raktam. Végezetül egy ronggyal gondosan letöröltem az ajtókilincset és általában minden olyan tárgyat, amihez hozzáértünk. Mivelhogy nem maradt több tennivalónk, megint az ágyra ültünk.

Besötétedett. Hallgatásunk kezdett zavaróvá válni. Ekkor, hogy ne lehessen észrevenni felindultságomat, megsimogattam Ursula haját. Majd többször megcsókoltam az arcát. Fejét felém fordította. Oly hirtelen történt, hogy szájam, anélkül hogy akartam volna, ajkaihoz ért. Erre görcsösen belém kapaszkodott, magához szorított, csókokkal halmozott el. Teljesen elfeledkeztem vöröses anyajegyemről. Ursula hátradőlt, hanyatt feküdt az ágyon, és sima tapintású, hihetetlenül feszes mellére vont. Két melle közé fúrtam a fejem.

Kezével szüntelenül arcomon bolyongott, és közben különös hangon megszólalt: Te, te nem vagy szakállas! És szenvedélyesen újra csókolgatni kezdett. A szoba szinte visszhangzott csókjainak csattanásától. Furcsa, főfelügyelő úr, de a holttest ottléte a legkevésbé sem zavart bennünket. Sőt, ellenkezőleg, azt hiszem, inkább felizgatott. Ursula nagyokat sóhajtott, és miközben átölelt, folyton vonaglott, valóságos szerelmi csatározást rendezett. Ezer mérföldre kerültünk a piszkos szobától.

Egyszer csak nagy zajt hallunk. Valaki teljes erejéből verte az ajtót. A folyosón egy női hang üvöltözött.

– Nyisd ki, te gazember, nyisd ki! Tudom, hogy nővel vagy!

Az aggodalomtól megnémulva, megnevezhetetlen rémülettől dermedten néztünk egymásra.

– Nyisd ki – folytatta a kiáltozást még fülsértőbb hangon a nő –, nyisd ki, vagy én nyitom ki!

Kulcscsomó csörgését hallottuk. Erre az ajtóhoz rohantam, és rátoltam a reteszt. Kívülről kulcs mélyedt a zárba. A nő hamar rájöhetett, hogy az ajtót nem tudja kinyitni, mert még sipítóbb hangon ismét kiabálni kezdett:

– Gazember, vén disznó, rátoltad a reteszt! És én még bedőltem a halandzsádnak! Jól befúroltál a házassági dumáddal! Hát a lóvémmal mi lesz, mikor adod meg a gubámat?

Nagyokat nyögve lármázott, majd sivítva fenyegetőzött:

– Megöllek, megöllek!

A folyosón kinyílt egy ajtó. Férfihang kiáltott ki:

– Most aztán elég legyen! Máshol rendezzen féltékenységi jelenetet! Nem tudunk aludni!

A nő – szerintem Madeleine lehetett – szidalmazni kezdte a szomszédot, és ráordított, hogy törődjék a saját dolgaival. Félelmem ellenére sem tudtam megállni, hogy ne képedjek el szókincse gazdagságán. A férfi szavába vágott, és ráförmedt:

– Ha nem hagyja abba, kihívom a rendőrséget. Feljelentem éjszakai csendháborításért. És azt is elmondom, hogy életveszélyes fenyegetést tett.

Hallottuk, hogy becsapják az ajtót. Az álmából felvert ember visszament lakásába. Madeleine még mindig toporzékolt a folyosón. Újabb szidalmakat zúdított Rollainre, de most már kevésbé éles hangon. Észrevehetőleg nem nagy kedve volt szemtől szembe kerülni a rendőrséggel. Végre lecsillapodott. Még néhány fájó szemrehányást tett annak, aki a gyapjúpokrócba becsavarva már örök álmát aludta. S aztán elment.

Ezt valóban szerencsésen úsztuk meg. Éjfél lett. Gyorsan kellett cselekednünk. Kinyitottam a szűk mellékutcácskára nyíló ablakot, és a bőrönddel kezemben kiugrottam. Zaj nélkül kerültem a földre. Odasiettem a kocsihoz. Némi nehézséggel beindítottam a motort, amely köhögött, akárcsak Rollain. Amikor végre elindult, alaposan össze kellett szedni az eszemet, nehogy valamit eltévesszek a sebességváltó kapcsolása közben. Arra a helyre állítottam az autót, ahol a kis utca beletorkollott a sugárútba. Egy pillanat alatt visszamásztam az ablakon, és ismét a szobában voltam.

Vállamra emeltem a hullát. Istentelenül nehéz volt, és majd összeroskadtam alatta. Kidobtam rakományomat az utcára. A holttest tompa zajjal esett rá a járda kövezetére, olyanszerű zajjal, mint amilyent egy krumpliszsák kelt. Beszóltam Ursulának, hogy csukja be mögöttem az ablakot, és jöjjön ki rendesen a kapun keresztül. Ismét kiugrottam a kis utcára, és a kocsihoz cipeltem a hullát. A sugárút teljesen üres volt.

Letettem Hollaint a hátsó ülésre. Eléggé bonyolult feladat volt, mert végtagjai már megmerevedtek. De végül is sikerült többé-kevésbé kényelmesen, keresztben elhelyezve lefektetnem. Feje és törzse az autó padlóján hevert, míg ágyéka és lábszárai az ülés fölött. Ursula előreült, mellém. Azt mondta, elfelejtettem elzárni a szobában a központi fűtést, és hogy neki is csak utolsó pillanatban jutott eszébe, mielőtt elindult.

Abban a pillanatban, amikor megnyomtam az indítót, megláttam, hogy a kis utcában egy kapu nyílik. Téglalap alakú, halvány fény esett az úttestre. Néhány ember kedélyeskedett Rollain ablaka alatt. Na, mormogtam fogaim közt, nekünk befűtöttek. Beindítottam, és a bayonne-i országútra tértem. Igyekeztem nem túl gyorsan hajtani. Kiértünk a városból. Vaksötét éjszaka volt. Egyetlen csillag sem jelent meg az égen. Ursula meg sem mukkant.

A hulla még csendesebb volt. Olyan benyomásom támadt, hogy teljesen megtölti a kocsit, és éppen annyi helyünk marad csak tőle, hogy szuszoghassunk. Az a szag, amelyet a szobába lépve éreztünk, a túl nagy hőségben lassanként oszlásnak induló férfi kellemetlen szaga, a lompos agglegény bűze megtöltötte a vacak kis kocsit, és folytonosan azt juttatta eszünkbe, hogy a holttest él és izzad.

Kezdtem komolyan félni. Mindeddig – kivéve talán azt a negyedórát, mialatt Madeleine megrémített – valamiféle öntudatlan állapotban cselekedtem, pontosan abban az állapotban, amely megkönnyíti a gyors cselekvést. Most, az elhagyott országúton, a sötét éjszakában, mögöttem a gyászos rakománnyal, szorongó érzés kezdett bennem felülkerekedni. Vezetés közben eszembe jutottak azok a kísértethistóriák, amikről könyvekben olvastam.

Vakító reflektorfény rajzolódott ki a visszapillantó tükörben. Lassítottam, az út legszélére hajtottam, és közben az útmenti árkot szegélyező füvet súroltam. Egy teherautó suhant el nagy szitkozódva mellettünk. Volt annyi időm, hogy megnézzem a benne ülőt, egy micisapkás férfit, aki furcsán kíváncsi tekintetet vetett ránk. Nem tudtam, miért. Egy gyors pillantás hátra, a hullára, és rögtön rájöttem az okára.

Ugyanakkor jeges rémület rázott meg. Fékeztem, és megálltam az út szélén. Hátrafordultam.

A pokróc lecsúszott Rollainról, és meztelen féllába és lábaszára ott meredezett a hátsó lámpa fényében. A teherautó fényszórói ezt a különös látványt világították meg. Ursula kimászott, kinyitotta a kocsi ajtaját, és újra becsomagolta a pokrócba a holttestet. Miután végzett a munkával, visszaült mellém, és megsimogatta arcomat. Megborzongtam, arra gondolva, hogy ugyanezzel a kézzel ért a halott borzalmas testéhez.

Megpróbáltam indítani. A motor befulladt. Ötször is nekifogtam. Nem gyulladt be. Kedvem támadt otthagyni a kocsit, és futva menekülni a mezőkön át. A végén rájöttem, hogy elfelejtettem elfordítani a slusszkulcsot. Fejemet a kormánykerékre helyeztem, és így vártam be, míg bolondul verő szívem kissé lecsendesedik. Ursula, aki megőrizte hidegvérét, édes hangján biztató szavakkal bátorított. Nem kell félni, mondta. Minden rendben van. A teherautó vezetője biztos tréfának fogta fel a meztelen lábat. Vagy pedig olyan valakinek tarthatta, aki hátul elbóbiskolt.

Hirtelen elszégyelltem magam, amiért ilyen gyengének mutatkoztam Ursula előtt. Indítottam. Balfelől megláttam az utat. Arra kormányoztam. Harmadrendű keskeny úton haladtunk, amelyen nagyokat zötyögött a kocsi. Tíz perc múlva meghallottuk az óceán morajlását, és a tengerpartra értünk. Néhány pillanatig továbbgördültem a homokon, majd leállítottam a járművet. Leoltottam a fényszórókat. Ki akartam szállni, hogy kiszemeljem Rollain leendő sírjának helyét, amikor motorzúgást hallottam. Mozdulatlanul megálltam, hátrapillantottam; kocsi jött az úton. Átöleltem Ursulát, és magamhoz szorítottam, hadd higgyék, hogy szerelmespárt látnak. Halálos rettegés fogott el.

A kocsi utasai azonban nem törődtek velünk, és vagy száz méternyire álltak meg tőlünk. Egy férfi és egy nő szállt ki a kocsiból. A hold áttört a fellegeken, és a háborgó hullámokra, a parti homokra, a fenyőkre vetette fehéres fényét. Az emberpár levetkőzött, és vízbe vetette magát. Sikoltoztak a gyönyörűségtől. Nem tudtam, mitévő legyek. Várjuk meg, amíg elmennek, vagy lássunk most mindjárt a dolgunkhoz? Az utóbbi megoldás mellett döntöttem, és kétméteres árkot kezdtem ásni a kiskocsi mellett. Ez mintegy spanyolfalul szolgált, és eltakart a fürdőzők tekintete elől. Lecsavartam egyik kerékről a küllővédőt, és azt használtam ásónak.

Negyedóra alatt eléggé nagy és mély árkot ástam ahhoz, hogy befogadja annak porhüvelyét, akit magamban változatlanul „a sálas ember”-nek neveztem. Kinyitottam a kocsiajtót, és kivonszoltam a hullát. Már-már belöktem az árokba, amikor hirtelen eszembe jutott, hogy nem távolítottam el a takaróból a címkét. Kitapogattam, hogy hol van, megtaláltam, letéptem, és zsebembe süllyesztettem. Reszketett a kezem. Kénytelen voltam hozzáérni a holttest meztelen bőréhez, hideg, szőrös, puha bőréhez, hüllő-bőréhez. Lábamat nekitámasztottam, és begörgettem homoksírjába. A mozdulattól lecsúszott róla a pokróc, és a holdfényben felbukkant a halott arca. Szája nyitva volt, és mintha valami szörnyű üzenetet akart volna velem közölni.

Letérdeltem, és még egyszer, utoljára szemügyre vettem a nyaksálas embert. Valóban megölte három családtagomat? Nem voltam róla meggyőződve. Nemigen hittem a saját számlájára gyilkoló magándetektív gondolatában. Amikor követtem, egyszerűen középszerű ember benyomását keltette bennem, közönséges lényét, de nem olyanét, aki bűnöző. Fogtam egy marék homokot, és az arcára szórtam. A homok egy része nyitott szájába hullott. Halk hangon elmormoltam a halotti imát. Majd tervszerűen, gondosan elegyengettem a sírt.

Temetés közben a fürdő nő elragadtatott sikoltását hallottam. A férfi nyomon követte a hullámok között, a nő pedig szünet nélkül azt hangoztatta, hogy milyen jó érzés a tenger hullámaiban hűsölni. Gérard Rollain eltávozott, és távozását a föld színéről egy boldog és kellemes izgalmat érző nő himnusza kísérte.

Ursula végképp kimerülten a kocsiban maradt. Odamentem hozzá. Fénytelen tekintet vetett rám, majd megszólalt: Muszáj… muszáj valamit tennem. Kiszállt a kocsiból, és az óceán partjáig ment. Láttam, amint kigombolja hosszú ruháját, és vállai fölött lehúzza magáról. A holdfény gyönyörűen megvilágította. A hullámokhoz lépett. Tajtékfelhő vette körül. Lehajolt, vizet merített a markába, benedvesítette vele testét, és dörzsölni kezdte a mellét. Az lepett meg, hogy úgy hatott, mint aki valami letörölhetetlen szennytől akar megszabadulni. Olyan hevesen dörzsölte le magát, amilyen hevesen nemrégiben a Rollain szobájának padlóját súrolta. Szenvedélyes dühvel, hideg elszántsággal. Jó ideig mosakodott így. Majd visszajött hozzám, ruhájával takarva el mellét. Leszárogatta magát, és ismét felöltözött.

Távoznunk kellett. Amikor el akartam indulni, észrevettem, hogy a kerékabroncsok egy helyben forognak a homokon, és semmit sem haladunk. Hiába nyomkodtam a gázpedált. Kiszálltam, és meg akartam tolni a kocsit. Nem ment. Ekkor megláttam, hogy a fürdőző pár felénk közeledik. Közben felöltözködtek. A férfi, egy széles vállú, viccelődős képű, erőteljes fickó megszólalt:

– Nem megy, cimbora? Várj, majd segítek. Tudom, mi az, mikor belesüpped az ember kocsija a homokba. A Szaharában szolgáltam.

Letérdepelt a hátsó kerekek mellé, és hozzáfűzte:

– Mindenekelőtt az első szabály: akármiféle gallyacskát vagy ágat tenni az abroncsok alá. Utána: megtolni.

Éppen Rollain holtteste fölött állt. Az rémített még, hogy a sírgödörből homokot markolt ki, és azzal támasztotta alá a kerekeket.

– Így kell ezt csinálni, cimborára. Most menj, keríts valahonnét faágakat.

A fenyves széléig rohantam, és jókora halom száraz ággal tértem vissza. Még mindig egyre homokot szórt az abroncsok alá. Ha még egy ideig így folytatja, keze beleakad a pokrócba. A száraz ágak, szerencsére, felvillanyozták.

– Jó fej vagy, cimborám. Nem vagy te olyan buta, amilyennek látszol. Most ülj a volán mellé. Meglátod, úgy megy, mint a karikacsapás.

Első sebességre kapcsoltam, majd jól megnyomtam a gázpedált. És valóban, a kocsi előreszökkent, és kigördült az útig. Köszönetet intettem a segítségért, és elindultam az országút felé.

– Mit csinálunk most? – kérdezte meglehetősen komor hangon Ursula.

– Begurítjuk a kocsit a tengerbe, ez magától értetődik. Nem vihetjük vissza a városba. Ha Rollain elutazott, a tragacsán indult útnak.

A várostól három kilométerre érve, jobbra tértem. Vagy száz méterrel odább lefékeztem. Előttem meredek ereszkedő terült el. Kiengedtem a kéziféket, és rátoltam a kocsit a lejtőre. Láttuk, hogy egyre gyorsabban gördül, azután a parti sziklafal szélére ér, és a mélységbe zuhan.

Gyalogszerrel érkeztünk haza. Teljesen kimerülten. Mégis nehezen tudtam elaludni. Rollain arcát láttam magam előtt. És száját, amelyet teleszórtam homokkal, hogy ne tudjon beszélni.

Hallgatagon ették sajtjukat. Concepcion vastag lábán sürgött-forgott, csak úgy remegett alatta a kőburkolat. Megint eltelt egy nap. Robert két markával tömte szájába a rokfort. Teljesen összekente vele az ábrázatát. Senki se törődött vele, pedig még a szempilláját is ellepte.

Madame Berger egyszer csak felpattant, és kirohant az előcsarnokba, nagy kínai vázájához. Hallatszott, hogy fülsértő hangon felnevet, kacagása éppen úgy csikorgott, mint mikor kést húznak végig a tányéron.

– Azt hiszem, büszke lehetek a művemre – kiáltott. – Látták a dáliáimat? Istenien kinyíltak! Majdnem másfél méteresek! És a jancsivirágaim! gaillardiáim! És a Rudbeckiáim! És az erdei arany vesszőim! És az achilleáim! Juj, de büszke vagyok! És ez a pompás váza! Juj, de boldog vagyok!

És ugyanezen a hangon még sokáig áradozott. Senki sem válaszolt. Jacques Berger túlharsogta:

– A múltkor azt kérdezte tőlem, Ursula, mit szeretek úgy az egyiptomiakon. Most megmondom! Ekhnatont. Barátom lett. 1949-ben, El-Amama közelében, azt hiszem, az ő múmiáját fedeztem fel. Azért nem vagyok benne teljesen bizonyos, mert a balzsamozók, sajnos, rosszul végezték munkájukat, és a holttest eléggé felismerhetetlenné vált. De a méretekből és a sírbarlang falán talált bizonyos feliratokból ítélve egyáltalán nem valószínűtlen, hogy ő az. Tudja, rendkívüli férfiú volt. Szenvedélyesen szembe helyezkedett az oligarchiával. Az oligarchák ezt sohasem bocsátották meg neki. Papjaik gyűlölete még halála után is üldözte.

– Hogyan? – kérdezte a német lány.

– Úgy, hogy kalapácsütésekkel dühödten szétrombolták a szobrait és az őt ábrázoló domborműveket. Képmásain álltak bosszút. Akárcsak…

– Akárcsak Kari zászlóson – vetette közbe hevesen Ursula.

– Kari zászlós? – A név valami távoli húrt rezegtetett meg Jacques Berger-ben.

– Igen – folytatta a lány –, egyik ősöm volt. A napóleoni hadsereg soraiban harcolt. Családom ezt sohasem bocsátotta meg neki. Árulónak tekintik. Arcképét megfordították, mintha lábánál fogva akasztották volna fel.

Jacques Berger elsápadt. Olyan krétaszínűvé vált az arca, mint a tányérján lévő juhsajt, melyet tízezer darabra morzsolt szét.

– Őrültje vagyok ezeknek a dáliáknak, teljesen megőrjítenek – kiáltott fel madame Berger az előcsarnokban. És újból kitört belőle a förtelmes, eszelős kacagás.

Madame Berger még ugyanaznap este kopogtatás nélkül berontott fia szobájába. Ez becsukta könyvét, és unottan nézett anyjára.

– Jean-Claude, muszáj már valamit tenned ezekkel az öregekkel. Oda kell menned, és beszélned kell velük. Apád hallani sem akar a dologról. Könyörgök, menj le hozzájuk. Fenyegesd meg őket.

– De hiszen semmit sem tettek ellened. Hagyd őket békében. Egyszerű vénemberek és semmi több. Itt nyaralnak. És minthogy nehezükre esik a járás, sokáig elüldögélnek a sétányon. Ennyi az egész. Mit képzelődsz?

– Hidd el nekem, Jean-Claude, valami rosszban törik a fejüket. Ha tudnád, milyen pillantásokat vetnek a házra és a virágaimra. Attól tartok, hogy a dáliáim nincsenek biztonságban. Észrevettem, hogy fülbemászóbogarak lepték el a kertet. Azon töprengek, vajon nem ezek a förtelmes vénemberek…

– Anyám! Hogyan, gondolhatsz ilyeneket. Nem is törődnek a virágaiddal. Vagy ha igen, akkor gyönyörködnek bennük. Talán éppen azért telepedtek ide, a ház elé, hogy megcsodálják őket. A vének imádják a virágokat.

– És az éjszaka beállta után is imádják? Gyere, nézd meg. – Az asszony odalépett az ablakhoz, és kinyitotta. Jean-Claude felkelt. Valóban ott látta a félhomályban a tíz szürke, mozdulatlan és elmozdíthatatlan alak körvonalait.

– Na és aztán? – mondotta. – Egyszerűen kijöttek friss levegőt szívni. Nagyon természetes. Ezt aztán igazán nem lehet kifogásolni. Egész nap melegük volt. Tehát most friss levegőt szívnak.

– Te javíthatatlanul együgyű vagy. Én azonban figyelem őket. Minden reggel, mialatt a virágaimat öntözöm. Minden rossz szokásukat ismerem. Egyikük például, az a zsirardikalapos, örökké nyitva tartja a száját. Sőt, még azt is megfigyeltem, hogy elöl egyetlenegy foga van csak. Egy másik viszont szünet nélkül tubákot szív. Van közöttük egy öregasszony, aki minden öt percben toppant egyet a lábával. Telve vannak gyűlölettel és gonoszsággal. Szüntelenül ezt ismétlem apádnak. De ő olyan, mint te. Nem akarja meglátni az igazságot. Apád egyébként – folytatta elmélázó hangon –, apád…

– Mi van apámmal?

Madame Berger nagy szemeket meresztve nézett fiára, és érdes hangon így szólt:

– Hogyhogy? Hát te nem veszed észre, hogy az őrület küszöbén áll? Azt hiszem, beszélnünk kell róla Comolli doktorral. Állandóan a fáraói járnak az eszében. Mintha nem volna más érdekesség ezen a földkerekségen! Például a virágaim. Csodálatosak! Nem állíthatod az ellenkezőjét. Nahát! Mintha nem léteznének. A váza sem érdekli, amelyet az előcsarnokban helyeztem el… Minden áldott nap ott megy el előtte. Biztos vagyok benne, hogy még egyetlen pillantásra sem méltatta. Ez már kezd kétségbeejtő lenni. És azután itt az a német nő!

– Nagyon szeretem Ursulát, mama.

– Apád is… de én, én nem szeretem. Összetörte a vázámat, és ellopta egy fényképemet.

– Nem lopta el. Kölcsönvette. És, sajnos, elvesztette.

Madame Berger összecsapta kezét, és égnek emelte szemét. Néhány kivehetetlen panaszszó tört ki belőle, és elhagyta a szobát.

Ekkor láttam utoljára az anyámat, főfelügyelő úr. Másnap már nem foglalta el megszokott helyét reggeli terítéke előtt. A tejeskávé kihűlt csészéjében. Minthogy nem láttam lejönni, felsiettem szobájába. Szörnyű előérzet szorongatta szívemet. Reszkettem, miközben kinyitottam ajtaját. Szobája üres volt. Szét sem volt bontva az ágya. Az volt a benyomásom, hogy a virágok a vázákban aggódva néznek rám. Mindenütt kerestem. Kinyitottam a szekrényeket. Minden zugot átkutattam. Hasra feküdtem, hogy az ágy alá is benézzek. A teraszt is megnéztem. Sehol sem volt.

Lementem a kertbe. Végigfürkésztem. Sehol semmi. Végül is szóltam apámnak. Amikor megmondtam néki, hogy anyám eltűnt, tökéletesen közönyös mozdulattal egyszerűen vállat vont. Majd addig unszoltam, míg rászánta magát, és kegyeskedett felkelni. Kissé gorombán beszéltem vele. Egészen különös, de már egyáltalán nem féltem tőle. Szerinte anyám valószínűleg elment hazulról. Erre figyelmeztettem, hogy retikülje, minden kulcsával a szobájában maradt, és nem nyithatta ki a kertkaput. A pincétől a padlásig átkutattuk a házat. Ursula segített feladatunkban. Ő is teljesen fejvesztettnek látszott, mintha ugyanaz az előérzet gyötörné, ami engem.

Hamarosan nem maradt a villában egyetlen négyzetméternyi hely sem, amit figyelmesen meg ne vizsgáltunk volna. Anyám mintha elpárolgott volna. Minthogy sem bent a házban, sem a kertben nem akadtunk a nyomára, szükségképpen kint kellett valahol lennie. Márpedig nehezen tudtam elképzelni, hogy átmászott a kerítésen. Erős ízületi bántalmakban szenvedett, olyannyira, hogy a kínok kínját állta ki, mialatt virágágyaiból a gyomot kitépdeste. Vagy egy lehetőség: éjszaka kinyitotta a kaput, és mielőtt elment hazulról, visszavitte szobájába a kulcsot. De mi lehetett az oka? Ebben az esetben azt kell feltételezni, hogy valaki bezárta mögötte a kaput. Ez teljesen érthetetlen lett volna! Ruhatárát átvizsgálva (folyton Gérard Rollainra gondoltam) megállapítottam, hogy egyetlen ruhája sem hiányzik. Eléggé jól ismertem a ruháit ahhoz, hogy ezt állítsam. Ruhatára egyébként, ezt be kell vallanom, nem volt valami gazdag. Csupa viseltes, régi holmi. Ha elment hazulról, könnyű pongyolában és hálóingben mehetett csak el. Erre a végső következtetésre jutottunk. Apám szerint az egyetlen lehetséges megoldás az, hogy várjunk. Benne a legcsekélyebb kétség sem merült fel: felesége még aznap este hazajön. Azt állította, hogy valami hóbortjáról lehet szó, „ártalmatlan bolondériáinak” újabb megnyilvánulásáról. Eddig a világai, az öregek voltak a rögeszméi, most valami újabb dolog. Emiatt ne főjön a fejünk. És délután bement szobájába, és tovább tanulmányozta az egyiptomijait.

Részemről tovább szaglásztam ide-oda a házban. Az első nyomot az ebédlőasztal alatt fedeztem fel. Kis virágmintás, vékony szövetöv volt. Anyám pongyolájának az öve. A második nyomra az előcsarnokban levő pohárszék alatt akadtam; egy papucsra. Plisszírozott anyagból készült rózsaszerű dísz volt rátűzve. Tulajdonosa felől nem lehetett kétség.

Anyám sem aznap este, sem másnap nem jött haza. Később sem. Soha többé. Főfelügyelő úr elődjéhez fordultunk. Szerinte megszökött otthonról. Apám egyébként csatlakozott nézetéhez. Hangsúlyozta, hogy anyámon egy idő óta határozottan a zavarodottság jelei mutatkoztak. Nagyon egyszerű a magyarázat: a gyermekei halála által meggyötört anya elszökik hazulról. Tehát az elmebaj egyszerű esete. Ami a bezárt kapu problémáját illeti, a rendőrség ezt úgy magyarázta meg, hogy anyámnak bizonyára volt egy másik kulcsa is. A papucs, az öv és a ruhatár egyáltalán nem befolyásolták a rendőrség nézetét.

Körözést bocsátottak ki. Eredménytelenül.

Anyámat élve soha többé nem láttuk.

4.

Mint az előrelátható volt, az újságok rávetették magukat az ügyre. Ostobaságok özönét zúdították az olvasókra. Felelevenítették természetesen „a fáraó átkát”, hogy ezzel próbálják magyarázni a két hónap alatt egymás után bekövetkezett négy haláleset és eltűnés különös jellegét. Amenophis-Ekhnaton bosszút állt azon, aki – noha évekkel azelőtt – feldúlta utolsó menedékét. Szívós kitartással, lassanként felmorzsolta a kutató családját. Aztán az újságírók, akik természetüknél fogva állhatatlan emberek, nem törődtek többé esetünkkel, és újból csend vett körül bennünket.

Főfelügyelő úr elődje többször is ellátogatott hozzánk, és nyomozást folytatott anyám eltűnése után. Detektívek forgatták fel újból és újból a házat, az utolsó sarokig. De semmit sem találtak. Anyámnak nem akadtak nyomára. Állandóan ez gyötört. Arra a meggyőződésre jutottam, hogy nem hagyhatta él a villát, hogy valahol a villán belül kell lennie. Visszaemlékezve rá, hogy mit műveltem Gérard Rollain holttestével, az egész kertet átkutattam, hátha rátalálok. Sikertelenül. Éjszaka nehezen aludtam el. Biztos voltam felőle, hogy földi maradványai nem lehetnek tőlem nagyon messze, és hogy talán nap nap után elmegyek mellette, anélkül hogy tudnék róla.

Apám ismét közömbösségébe menekült, saját szféráiba, ahol állandóan Felső-Egyiptom homokos szelei fújnak. Onnan csak azért szállt alá, hogy Ursulával beszéljen, akihez mind hevesebben és betegesebben vonzódott. Egyébként egyre nevetségesebbé tette magát, és az a buzgó udvarlás, amelyet kifejtett körülötte, botrányosan dohos ízű volt. Nagyon szerencsétlennek éreztem magam a lány viselkedése miatt. Azt hittem, hogy szerencsétlen kalandunk Gérard Rollainnel jobban összeköt majd bennünket. Az ellenkezője következett be, eltávolította tőlem. Menekült előlem, mint akit jelenlétem valami elviselhetetlen múltbeli eseményre emlékeztet. Nemrégiben, mialatt a többiek a házban, délután lepihentek, elkísért a kertbe, és engedte, hogy a kezét fogjam, és olykor megcsókoljam. Ennek szükségét éreztem. Szükségét éreztem, hogy élhessek, hogy el bírjam viselni családom látványát, és hogy ne gondoljak túl sokat húgom és öcséim halálára. Amióta szándékosan elkerült, visszazuhantam magányomba.

Az éjszaka beálltával nap mint nap szorongó félelem fogott el. Megpróbáltam dolgozni, de nem sikerült. Amint besötétedett, és szobámba vonultam vissza, rettentő látomások kerítettek hatalmukba, és a halál sötét tornácai felé sodortak. Rollain vérző holttestét láttam, a sebet, elvágott torka ugyanarra a szörnyű mosolyra torzult, amelyet akkor pillantottam meg, amidőn hátára fordítottam. Azután pedig Juliette-et, Raymond-t és Antoine-t láttam magam előtt olyannak, amilyennek végső perceikben elképzeltem őket. Ekkor azon töprengtem, hogy nem én leszek-e a legközelebbi áldozat. Féltem. Előszedtem matracom alá rejtett revolveremet, és rendbe szedtem. Bezsíroztam: működőképes lett.

Az volt a borzalmas, hogy tudtam: egyikük sem halt meg természetes halállal vagy baleset következtében, de nem tudtam, merről jöttek a csapások. Ursulát gyanúsítottam, mert az a történet, amelyet Gérard Rollainnel kapcsolatosan elmesélt, nem győzött meg. De eszembe jutott, hogy abban az időpontban, amikor az ikreket meggyilkolták, ő velem együtt Robert ágyánál tartózkodott. Egyszóval, teljes homályban leledztem. És ezért féltem. Ha egy veszedelmes határozott arculatot ölt, védekezni lehet ellene. De ez a ködös fenyegetés…

Robert is rémültnek látszott. Általában csendben és nyugodtan, szinte bárgyún viselkedett. Ő, aki nemrég szünet nélkül zajongott és mozgolódott, meg sem moccant, és a száját sem nyitotta ki. Ki nem mozdult többé. Megpróbáltam kituszkolni az előcsarnokba, az ajtóig. De akkora üvöltözést csapott, oly makacsul ellenkezett, hogy lemondtam az egészről. Éppígy, következetesen nem volt hajlandó belépni Ursula szobájába, sem, mintha attól tartana, hogy újból meglátja azt a valamit, amitől oly rettenetesen megrémült. Piszkos lett, lompos. Ursula szerint alapos fürdőre volna szüksége. Azt hiszem, Robert is alig aludt valamit. Reggelenként szörnyen karikás volt a szeme. Egyik éjjel hallottam, hogy nagyon kiabál. A sötét folyosón át szobájához siettem. Az ajtón keresztül hallottam szuszogását, és visszafeküdtem ágyamba.

Éjszakánként a villában megmagyarázhatatlan zajokat lehetett hallani. Recsegtek a lépcsők. Suttogások hangzottak a folyosókon. Ajtók nyíltak ki nyikorogva. Nem mertem kimenni, hogy meggyőződjem, mi lehet az, és bebújtam a takaróm alá, közben pedig időnként megtapogattam revolveremet, ily módon növelve önbizalmamat.

A házban és a kertben hervadni kezdtek a virágok. Senki sem foglalkozott velük. Csupán az előcsarnokban elhelyezett kínai váza maradt meg olyannak, amilyen anyám eltűnése előtt volt. A dáliák különös módon tovább virágoztak. A többi vázában a virágok lehorgasztották fejüket, elvesztették színüket, és meggörnyedtek, mint az aggastyánok. Úgyszólván mindenfelé lehullott szirmok hevertek a padlón. A nagy mű, amire anyám oly büszke volt, szétesett. A villában elszáradt és rothadó virágok szaga terjengett. Többször elhatároztam, hogy kihajítom a szemétbe az egészet, és mindig másnapra halasztottam ezt az elkerülhetetlen feladatot. Valahogy úgy éreztem, hogy a virágok eltávolításával végleg száműzöm árnyaimat is.

Az asztalnál étkezés közben csak unalmas mondatokat váltottunk, azt is ritkán. A kínos feszültséget állandóan ébren tartotta az, hogy Concepcion megrögzött szórakozottságában egy vagy két személlyel mindig többre terített, mintha megfeledkezett volna a történtekről. Sőt, egyszer pontosan úgy, mintha egy hónappal azelőtt terítene, vagyis Juliette halála előtt. Kínos légkört teremtett. Sóhajtva felálltam, és betettem a pohárszékbe a fölösleges tányérokat és evőeszközöket.

Szemben ültem Ursulával, és folyvást csak őt néztem. Ő azonban kikerülte tekintetemet. Odáig merészkedtem, hogy lábammal megpróbáltam az asztal alatt a lábához érni. Sebtében behúzta a lábát a széke alá. Egyik reggel sikerült útját állnom a folyosón. Megkérdeztem, mi van vele, miért bánik velem oly hidegen. Láttam, hogy néhány pillanatig révetegen maga elé néz. Már-már azt hittem, hogy ismét nyakamba borul. De nem, megmerevedett, és kijelentette, hogy nem tartozik nekem számot adni. Dühös lettem. Jól megráztam, és megfenyegettem, ha továbbra is így viselkedik, a rendőrségre megyék, és őszintén elmondom, hogy ő ölte meg Gérard Rollaint.

Fenyegetésemnek szemmel láthatólag semmi hatása sem volt rá. Gorombán azt válaszolta, hogy tétovázás nélkül engem vádol majd meg a gyilkossággal. Beszéd közben teljesen elváltozott az arca. Megdermedt, olyan lett, mint a színtelen kő. Állkapcsának vonala keményebb, szegletesebb lett. Tekintete annyira kimeredt, hogy szemhéjai majdnem teljesen eltűntek. Elengedtem karját, és egy lépéssel hátráltam. Kihasználta az alkalmat, gyorsan szobájába futott, és kétszer ráfordította belülről a kulcsot.

Hosszú ideig álltam kábultan, kiszáradt ajakkal, remegő nyakszirttel. Valóban ő lett volna, aki így beszélt? Valóban övé lett volna az a haragtól eltorzult, kegyetlen, gyűlölködően vicsorgó arckifejezés? Pedig határozottan éreztem, hogy fenyegetését képes beváltani. Azt mondta, hogy senki sem látta őt Rollainhoz bemenni. Engem viszont látott az az öregasszony, aki a folyosón szatyrával belém ütközött. Meg az a férfi a tengerparton, aki a Szaharában szolgált, és a száraz ágakat tanácsolta. Ez nem látta Ursula arcát, tehát fel sem ismerhetné. De engem jól megnézett. Tanúskodhatna ellenem. Teljesen ki voltam szolgáltatva a német lánynak.

Ha most visszagondolok rá, főfelügyelő úr, úgy érzem, hogy ez az egész időszak valami megnevezhetetlen, rossz álom volt. Semmi sem volt azonban ahhoz képest, ami még ezután következett, azokhoz a borzalmakhoz képest. Majd azt is elmesélem. Térjünk azonban vissza a borzalmak elszabadulása előtti napokra. Akkoriban egyre idegesebb lettem. Odáig jutottam, hogy a körmömet rágtam. Valahányszor egyedül maradtam, és töprengtem, képtelen voltam ellenállni, ujjaimat szájamhoz emeltem, és a végüket ropogtattam, de olyan erővel, hogy néha kicsordult harapásomtól a vér.

Megpróbáltam ésszerűen gondolkozni, megpróbáltam magamat meggyőzni, hogy nem kell félnem, és mennél jobban félek, annál gyengébb és kiszolgáltatottabb leszek. De mindezek az okoskodások semmit sem használtak. A rémület már túlságosan belém fészkelte magát. Többször előfordult, hogy már-már elmentem, szinte elmenekültem abból a házból, ahol az őrület és a bűn adtak találkát egymásnak. Ami mégis visszatartott, az Ursula nevet viselte, amelyet a napnak minden percében hajtogattam magamban. Szerelmes voltam bele, főfelügyelő úr. Abban reménykedtem, hogy visszahódítom. Tehát helyemen maradtam. Higgye el, hogy hősiesség kellett hozzá. Hősiesség volt. Vagy talán elvakultság. Mert az után a nevezetes este után, amikor mind a négyen az asztalnál ültünk, és meghallottuk a…

– Egyszer mégiscsak ki kell már dobni ezeket a virágokat – mondotta Jacques Berger. És hozzáfűzte: Értelmetlenség itt őrizgetni őket. Az egész ház bűzlik a rothadó virágcsokroktól.

– De ha mama visszajönne, nem örülne neki – mondta Jean-Claude. – Hagyjuk még meg őket néhány napig. Látták különben az előcsarnokban a dáliákat? Nem szabad hozzájuk nyúlni. Mintha ma reggel szedték volna őket. Rendkívül szívósak.

– Az már igaz – kiáltott fel Ursula. – Még nagyon szépek. A múltkor a főfelügyelő úr is nagyban lelkesedett értük. Hagyjuk még meg őket a vázában.

– Az lep meg – vetette közbe Jean-Claude –, hogy nem hervadtak el. Hiszen egy hete már, hogy a mama… elment. És még mindig ugyanolyan pompásak. Azok a dáliák, amik fenn vannak a folyosón, teljesen elhervadtak. Jó ideje széthullottak. Concepcion egyébként összeseperhetne egy kicsit. Csupa lehullott szirommal van tele a plüss-szőnyeg.

– Úgy van, Concepcion napról napra lustább – helyeselt Jacques Berger. – De nem fontos.

Megint csend lett. Jean-Claude befejezte vacsoráját. Karba fonta kezét, és Ursulát nézte. Divatjamúlt, hosszú, fehér ruhát viselt, kissé megsárgult csipkegallérral. Szőke haja vállára hullott. A német lány feje egy idő óta idegesen meg-megrándult. Gépiesen dörzsölte egymáshoz kezeit, tekintete közben folyton a messzeségbe révedt. Robert barackot evett. Jobban mondva zabált. A baracklé állára és ingnyílásába csurgott. Jacques Berger szivarját harapdálta idegesen. Concepcion otromba facipőivel a konyhát rótta.

Ekkor hangzott fel a muzsika. Eleinte csak néhány tétovázó hang, úgy hallatszott, mintha ellensúlyozni akarná a csendet. Majd kellemes harmóniában egymás után csendültek fel, és dallammá álltak össze. Jean-Claude halálra rémülten ismerte fel a Les Barricades mystérieuses melódiáját.

– Hallgassák csak! – kiáltott fel – hallgassák! Mama zongoráján játszik valaki!

Jacques Berger elengedte szivarját, s az tányérjába esett. Érthetetlen szavakat mormogott. Olyan volt, mint az űzött vad. Körülnézett, mint aki a vészkijáratot keresi. Ursula tekintete elhomályosult. Kinyújtotta mutatóujját, és gépiesen ütötte a taktust.

– Csodálatos – szólt –, hallgassák, milyen gyönyörű. Francois Couperintől van…

Robert abbahagyta a barackmajszolást. Baracklével összevisszakent száját kitátva hallgatta a zenét. Még Concepcion is megjelent a konyha küszöbén, lábassal a kezében. Kövér arcán látszott, hogy meghatotta a muzsika. Távoli muzsika volt és mégis hihetetlenül közeli. Diadalmas és sóvárgó. Álom, romantikus álom a nyári holdfényben. Majd lassan szertefoszlott, mintha beleolvadt volna a légbe. Néhány bizonytalan hang még megkapaszkodott valahol a messzeségben, és azután ez is eltűnt.

– Jean-Claude, menj, nézd meg, mi az – szólalt meg idegességtől remegő hangon Jacques Berger.

Jean-Claude felállt, majd minden sietség nélkül a lépcsők felé indult, és felment a szobájába, hogy magához vegye a revolvert. Azután visszament a folyosóra. Mozdulatlanul megállt anyja szobája előtt. Az ajtó félig nyitva állt. Benyomta. Az éjjelilámpa égett a szobában. Tele volt hervadt virággal. A zongorához lépett. A komor billentyűkre hanyagul ledobva meglátott valamit. Érezte, hogy koponyáján égnek mered a haja. Egy kéz, levágott kéz volt! Arca teljesen eltorzult. Zihált.

Azután jobban megnézte azt a valamit. Kesztyű volt, női kesztyű. Felemelte. Az a fajta patentgombos kesztyű, amit harminc-negyven évvel ezelőtt viseltek a nők, réssel a belső oldalán, amelyen át kilátszott a tenyér. Orrlyukához emelte, és megszagolta. Száraz por szaga, dohos szag. Azoknak az ósdi szekrényeknek illatát juttatta eszébe, amelyeket évtizedekig zárva tartottak és – egyszer csak hirtelen kinyitnak. A kesztyű belsejére varrva a készítő címkéje: „Benzing. – Handschuhmacher. – Trossingen.” Eloltotta a lámpát, és visszament az ebédlőbe. Átnyújtotta Ursulának a kesztyűt.

– Tessék – mondta. – A magáé. Ott felejtette mama szobájában.

– Dehogyis! Ez nem az eny… Ja! de, az enyém. Köszönöm.

És gombóccá gyűrve tenyerébe szorította.

Jacques Berger szobájában egy Ekhnaton-szobormásolat előtt ábrándozott. Képtelennek érezte most magát arra, hogy ésszerűen gondolkozzék, dolgozzék. Mindazt, ami eddig úgy érdekelte, az egyiptológiát, a civilizációk történetét jelenleg érdektelennek, színtelennek látta. Reggel, miután felkelt, megpróbált néhány sort leírni. De fennakadt olyan szavakon, amelyeknek nem volt többé biztos az értelmében, és kiesett kezéből a töltőtoll. Hosszú órákon át ült mozdulatlanul, miközben elméjét ködös képek torlaszolták el. Öntudatának felszínére ekkor szavak, dolgok, arcok bukkantak, olyanok voltak, mint az emlékek, amelyeket azonban mégsem ismert fel. Hol hallotta? Hol látta őket? Nem tudott választ adni.

Annyit tudott, hogy ezek a szavak, ezek a dolgok, ezek az arcok hosszú idő óta benne lappangtak, és egy elfelejtett múltból, valamilyen homályos rétegből kerültek felszínre, mintegy valamelyik előző életéből. Egy áldott állapotban levő asszony a zongoránál ül, egy nagy park nyáron, kis tó, melyet vérbe borít az alkonyi napsugár. Meg azután: egy kesztyűs kis kéz a kezében, szőke hajfürtök a vállán, négy férfi, palackzöld színű, vízhatlan köpenyben, pisztolylövésektől visszhangzó erdő. Hiába igyekezett ezeknek a képeknek rejtett valóságát kivenni, értelmük elenyészett. Olykor az a benyomása támadt, hogy a nagy felfedezés partjaira érkezett, és néhány lépést kell tennie csupán ahhoz, hogy felismerje azt, ami kiesett emlékezetéből.

Ekkor azonban újra beállt a sötétség, és elszakadt a fonál, amely az összefüggéstelen látomásokat egymáshoz kötötte, úgy valahogy, hogy egy belsejében levő valami hátraarcot vezényelt neki, éppen abban a pillanatban, amikor félszemmel már-már megpillantotta a magyarázatot, mintha ez a magyarázat olyannyira ijesztő lenne, hogy helyesebb, ha homályban marad.

De állandóan egy másik rögeszme gyötörte: Ursula. A német lány annyira foglalkoztatta, hogy ezen ő maga csodálkozott legjobban. Azt hitte, hogy már réges-rég kinőtt az ilyen ifjúi érzelmi viharokból. És most meglett korára őrülten szerelmes ebbe a majdhogynem süldőlányba, aki maga mondta egyszer, hogy a lánya lehetne. Igen bizony, szerette, és ami még rosszabb, megkívánta.

A múlt napon nyilvánvalóan sekélyes kifogással jött be szobájába a lány: megdicsérte az előcsarnokban álló dáliák szépségét. Közvetlenül zuhanyozás után jött; és mindössze egy frottírvászon fürdőköpeny volt rajta. Valósággal ingerelte. A kissé még nedves bőr, az egészségtől duzzadó test és húsának könnyen elképzelhető keménysége, az enyhén gúnyos kihívás, amelyet tekintetéből kiolvasott, mindez őszintén zavarba hozta. Merész lett, igen, meg merte simogatni a vállát. A lány egyáltalában nem tiltakozott. Azt kellett hinnie; hogy jólesik neki a simogatás. Olyan mosollyal nézett rá, amely azt jelentette: nyugodtan folytathatod, egészen a tied vagyok. Jacques Berger nem ment tovább. Kissé félt. Hogy mitől, maga sem tudta. Elhúzódott az ágyán ülő lánytól, és idegességében karba tett kézzel megállt a szoba közepén. És megmondta neki, hogy szerinte jobb, ha kimegy a szobájából, különben képtelen magáért felelni. Ursula sóhajtott (sóhaja valószínűleg csalódását fejezte ki), és távozott.

Így tehát ellenállt, de nagyon jól tudta, hogy előbb vagy utóbb enged a kísértésnek, és leszakítja ezt a frissen kinyílt virágot. Miközben gondolatban kimondta ezeket a szavakat, elmosolyodott, és felesége jutott eszébe, amint öntözőkannával kezében a virágok között tipeg-topog. Hol lehet jelenleg? Ehh! Bánja is ő. Tökéletesen kiesett érdeklődési köréből. Ezentúl nem törődik vele. De vajon ki zongorázott akkor este?…

Ki zongorázhatott akkor este? Szünet nélkül ez a kérdés járt az eszemben, főfelügyelő úr. Anyám?! Ő pocsékul zongorázott. Azután meg biztos voltam benne, hogy nincs már az élők sorában, és hogy meggyilkolták. Tehát? Feltétlenül azt kellett hinnem tehát, hogy egy ismeretlen személy van jelen házunkban. Eszembe jutott az a látomás, mely annyira felkavarta apámat a nyár elején, az eltorzult arc, amelyről beszélt. A villa tágas volt, és ez a… ez az… izé könnyen elrejtőzködhetett benne. Az éjszaka leszállta után is behatolhatott a házba. Persze kulcsa kellett legyen, mert a kerítésajtót állandóan zárva tartották, de közben elbújhatott a padláson vagy a pincében. Az éjszaka hallott különös zajokra, recsegésekre gondoltam. Meg arra is, ami Robert-t úgy megijesztette.

És azután egy éjszaka, igen, egy éjszaka megláttam azt a… azt a valamit. Kitört a vihar. Dörgött az ég. Mintha irtózatos háború folyt volna odafent. Ömlött az eső. A hatalmas felhőszakadás tönkreverhette a szegény virágokat, amelyek a kertben megpróbáltak még továbbélni. Szeretem az esőt, szeretem a vihart, főfelügyelő úr. Ilyenkor elememben érzem magam. Szeretek például a szakadó esőben sétálni, és érezni, amint arcomra csordogál a víz, vöröses anyajegyemre, az ábrázatomat elcsúfító, piros virágra. Egyszóval, akkor este rákönyököltem az ablakdeszkára, és gyönyörködtem a látványban, a lángba boruló felhőkben, a kíméletlen, fehér fényben, amelybe a villámlás borította a földet. Házunk mellett egy fészerféle áll, ebben tartotta anyám a kertészszerszámait. Az égből lezúduló zápor ördögi zenebonát csapott a szerszámkamra bádogtetején. Kellemesnek éreztem ezt a zajt. Gyermekkorom álmaiba ringatott. Egykori álmaimra, reményeimre emlékeztetett. Eszembe jutottak első szomorúságaim is, amikor sírva jöttem haza az iskolából, mert kigúnyolták az anyajegyeimet.

Egyszóval itt bolyongtak gondolataim, amidőn egy fehér alakot láttam meg, ahogy a kerten apró léptekkel áthaladt. A villámok csupán időnként világítottak rá, hosszabb-rövidebb félbeszakításokkal. De rögtön megérlelődött bennem a meggyőződés, hogy az a… az az… izé, az a személy az. Hátulról láttam durva, szürkés, csapzott hajzatát. Görnyedten járt, mint… mint egy vénasszony. Kinyitotta a kerítéskaput. Mielőtt kiment, hátrafordult.

Ebben a pillanatban villám hasított át az égen, és megláttam az arcát. Ijesztő volt. A gyűlölettől teljesen eltorzult, ráncos. Szörnyű látomás! Homlokát keresztül-kasul redők barázdálták. Sovány és mégis püffedt arc. A szemüregekben mélyen ülő szempár. Tekintetét, melyet eltűnése előtt a ház homlokzatára vetett, szinte magamon éreztem, égő sebnek, mellembe döfött tőrnek. Egészen biztos, hogy észrevett. Emlékszem, hogy hátraugrottam, és közben megbotlottam a zeneszekrényemben. Elestem.

Amikor káromkodva felkeltem, és újból kinéztem a kertre, senki sem volt már ott. A kerítéskaput ismét becsukták. Mennydörgött. Ijesztően cikáztak a villámok. Egy pillanatra megjárta az eszemet, vajon nem hallucináció volt-e az egész. De nem az volt, nagyon is valóságos személyt láttam, erről meg voltam győződve.

Mindenesetre hallgattam a dologról, senkinek sem szóltam. Egyébként el kell mondanom, hogy olyan hallgatag lettem, mint a sír. Úgyszólván állandóan bezárkóztam a szobámba. Éppen csak az étkezésekhez jártam le. Olykor-olykor kicsentem valami harapnivalót a konyhai hűtőszekrényből, és ezzel magamra vontam Concepcion néma haragját. Ursulát elkerültem. Azt hiszem, utolsó találkozásunk sebezett meg oly mélyen, hogy a hatása alatt maradtam. Kétségtelen, hogy még akkor is szerelmes voltam belé, de amolyan sóvárgó és távoli szerelemmel, amelynek nincs szüksége arra, hogy szemtől szembe álljon érzelme tárgyával. Hogy úgy fejezzem ki, plátói szerelem volt.

Megszereztem azt a gyorsfényképet, amelyet a jugoszláv utcai fotográfus vett fel. Rémült Ursulát ábrázolt. Ezt az Ursulát szerettem, mert vágyat ébresztett, hogy segítségére siessek, hogy megvédjem, hogy karomba zárjam. De nem szerettem legutóbbi találkozásunk ingerült Ursuláját, sem az ebédlőből, az egyhangú étkezések elől menekülő Ursulát. Az a kacér Ursula pedig, aki apám előtt oly érthetetlen komédiát játszott, valósággal visszataszított. Kedvem lett volna felpofozni, és jó gorombán leszidni. Inkább elkerültem. De, furcsa jelenség, minél inkább elkerültem, ő láthatólag annál inkább fel akarta újítani kapcsolatainkat.

Hát úgy látszik, ilyenek a nők, főfelügyelő úr: ha mi hajszoljuk őket, futnak előlünk, ha futunk előlük, ők vetik magukat utánunk. Amikor egyszer a konyhában egyedül ülve, bayonne-i sonkát ettem – mert tele van a pincénk bayonne-i sonkával –, hirtelen ott termett, és úgy tett, mintha valami dolga akadt volna.

Különben általában kezet mosni járt le a konyhai mosdóhoz. Szótlanul néztem. Oly igyekezettel, oly feszült figyelemmel mosott kezet, hogy az már bosszantott. Mintha gépet vagy hasonló valamit kezelt volna. Mintha ujjai közé ragadt kulimásztól akart volna megszabadulni. Egyszerűen ijesztő volt az a düh, amivel a kezét mosta. A csap alatt egymáshoz dörzsölte, agyonsúrolta őket a fehérneműmosáshoz használt marseille-i szappannal, hatalmas sugárban csurgatta rájuk a vizet. Nem tudom, miért, de a látvány ingerelt és undorított, szomorú és mégis bosszantó érzést keltett bennem. Poncius Pilátus jutott eszembe. Meg azok az ápolónők, akik véres műtétek meg mindenféle egyéb ténykedések után mosnak kezet…

Elfordítottam tekintetemet. Erre megtörölközött, és elkezdett körülöttem sürgölődni, úgy tett, mintha a szekrénypolcokat rendezgetné, mintha valami rendkívül fontos, késedelmet nem tűrő feladatot teljesítene az asztalfiókban. Higgye el, főfelügyelő úr, átláttam a módszerén. Egyetlen szót sem intéztem hozzá. Úgy ettem tovább, mintha ott sem volna. Nem akar még egy kis sonkát? Hozhatok fel a pincéből, ajánlotta fel. Nem válaszoltam, és tovább játszottam előtte a közömbösség komédiáját. Rájöttem, hogy csakis ily módon hódíthatom vissza. Furcsa pillantásokat vetett rám, szelídséget és könyörgést sugárzott tekintete. Szinte… égetett. Nagy lelki erő kellett hozzá, hogy ellenálljak a vágynak, és ne csókoljam meg. De az előző héten tanúsított viselkedésére és apámmal folytatott kacérkodására gondoltam, így sikerült. Felálltam, és kimentem a konyhából, közben pedig úgy tettem, mintha észre sem venném. Hallottam, hogy még utánam szólt: Jean-Claude, kérem… Nem fordultam meg, és felmenekültem szobámba.

Egy reggel azután képtelen voltam tovább ellenállni. Ablakomon kikönyökölve ábrándoztam, és egy olyan Ursula káprázatába ringattam magam, aki teljesen hozzám tartozik. Lepillantva láttam, hogy ott áll a kertben, és reám néz. Gyönyörű volt, ráadásul még valami volt benne, amit eddig nem vettem észre; árnyalatnyi törékenység. Így szólt hozzám: Jean-Claude, kérem, nagyon kérem, jöjjön le. Beszélnem kell magával. Nagyon fontosat. És miközben ezt mondta, szeméből annyi lesújtottságot, oly kétségbeesettséget olvastam ki, hogy képtelen voltam tovább ellenállni.

Négyesével véve a lépcsőket, lerohantam. De az előcsarnokba érve úgy döntöttem magamban, hogy nem szabad elárulnom előtte, milyen fontos és sietős a vele való találkozás. Jó percig álldogáltam a kínai váza mellett, és a teljesen kivirágzott piros dáliákban gyönyörködtem. Minthogyha ezek a virágok szerződést kötöttek volna az örökkévalósággal. Kezdtem megszeretni őket, kezdtem ragaszkodni hozzájuk. Ugyanakkor elszomorított a kert pompás gladióluszainak látványa: teljesen elfonnyadtak. Odamentem Ursulához. A lépcsőfeljáró alján várt rám, letört arckifejezéssel, kezét tördelve.

– Csakhogy itt van! – fogadta a fiút Ursula, s közben levert arckifejezéssel kezét tördelte. – Miért fut előlem?

– Miket beszél! Nem futok én maga elől. Ez már aztán túlzás! Hiszen legutóbb maga adta tudtomra, hogy legjobb, ha békén hagyom.

– Hagyjuk abba a veszekedést. Jean-Claude. Rosszul tettem, hogy utoljára olyanokat mondtam magának. Egyébként megvolt rá az okom. De maga, maga teljesen érzéketlen. Szeretném tudni, hogy elfelejtette-e, mi volt közöttünk.

– Nem, nem felejtettem el. Én… sőt, gyakran gondolok rá, higgye el. De néha határozottan megrémít. Miért mossa például örökösen a kezét?

– Azért, mert a ház nagyon piszkos. Concepcion nem végzi rendesen a munkáját. Minden poros. Azért csak nem tesz szemrehányást, amiért tiszta vagyok?!

– Dehogy teszek. Egyébként biztos voltam benne, hogy ezt fogja válaszolni.

Jean-Claude a kavicsos sétányon Ursula előtt lépkedett. Elgondolkodó hangon így folytatta:

– Ursula, mondja meg az igazat. Biztos, hogy olyasmiről tud, amikről én nem tudok, olyan dolgokat, amik még magát is megrémítik. Például mondja meg, ki zongorázott a múltkor este.

– Tudom, de nem mondom meg. Mert… mert nem mondhatom meg.

– Miért hallgat? Mennyivel egyszerűbb volna, ha rám bízná magát. Hát azt hiszi, nem veszem észre, hogy boldogtalan?

– Igaza van, boldogtalan vagyok. De nem mondom meg, hogy miért. Két hónappal ezelőtt talán megmondhattam volna, de most már lehetetlen.

– Tudja, Ursula, valamelyik este azon gondolkoztam, hogy nem maga áll-e a családomra zúdult minden tragédia forrásánál…

A lány odalépett hozzá, és halk, fojtott hangon így szólt:

– Bármit is tudna meg később, Jean-Claude, higgye el, hogy én nem vagyok vétkes. Mindez túlnő magán és rajtam.

– Ursula, mi van magával, miért sír? Ne sírjon. Rám számíthat. Segíteni akarok magán.

– Nem, rajtam nem segíthet. És most hallgasson rám: muszáj innen elmennie, hagyja el ezt a házat. Mert még nincs vége a borzalmaknak. Fusson, meneküljön innen minél messzebbre…

– Nem, nem megyek el. Tudja nagyon jól, hogy nem hagynám el magát.

– Ó! Könyörgök, Jean-Claude! Meneküljön innen, meneküljön, különben… ha nem… meghal.

– Miattam ne izguljon. Meg tudom én magamat védeni. Nem vagyok bárány, amelyet csak úgy le lehet mészárolni.

– Jean Claude… Jean-Claude…

Kezébe temette arcát, és zokogásban tört ki. Le kellett ülnie egy padra. Remegett a háta. Aztán lecsillapodott, zsebkendőt vett elő, és letörölte könnyeit.

És ekkor hirtelen, minden átmenet nélkül, anélkül hogy bármi jelezte volna a változást, a leány arca megkeményedett, konokságot fejezett ki. Orcájának és állának finom vonalát egyszerre csak megtörte kiugró állkapcsa. Tekintete jegessé vált. Szeme kitágult. Az előbb még a legtisztább megindultságtól remegő hangja ércessé vált.

– Rendben van – mondta –, maga akarta így. Később azonban ne panaszkodjék. Igaz ugyan, hogy valószínűleg nem lesz fizikai lehetősége a panaszkodásra.

Kellemetlenül felkacagott, kissé eszelős kacajjal, Jean-Claude megborzongott tőle. A lány a lépcsőfeljáróhoz sietett, és eltűnt az előcsarnokban.

Egy nappal beszélgetésünk után fedeztem fel szegény Robert holttestét, főfelügyelő úr. Elmeséltem, hogy szerencsétlen kis életének utolsó napjaiban mennyire megváltozott a viselkedése. Ő, aki örökké lármázott és mozgolódott, csendessé és fásulttá vált. Sokat gondoltam arra, hogy megsejthette, mi történik vele, és valamiképpen beletörődött sorsába. Igen, állandóan levert volt. Szomorú volt a tekintete. Nem akart kimenni a kertbe, mert ahhoz, hogy ki lehessen jutni az épületből, feltétlenül át kellett haladni az előcsarnokon, tehát el kellett haladni a kínai váza előtt is. Tehát inkább a villában maradt, ahol úgy bolyongott, mint a hazajáró lélek.

Sokszor gondolkoztam rajta, hogy vajon az a… az az… izé, amelyet a vihar alatt a kertben láttam, nem hatol-e be éjjel a szobájába, hogy rémítgesse. Megmagyarázom, hogy miért merült fel bennem ez a feltevés. Többször hallottam, különösen az utóbbi időben, Robert üvöltését. Egy alkalommal éjszaka, mindjárt azután, hogy az első kiáltást hallottam, tétovázás nélkül, bátran berontottam a szobájába. Meggyújtottam a villanyt.

Robert összezsugorodva feküdt ágyán. Szemében valami szavakkal kifejezhetetlen rémület. Vadul reszketett. A teraszra nyíló ablak félig nyitva volt. Ami pedig a fő dolog, a szobában egészen sajátságos szag terjengett, az a bizonyos szag, amelyet a zongora billentyűin talált kesztyű redőin éreztem. Nem tudom, érezte-e már főfelügyelő úr a vidéki múzeumok régi falikárpitjából áradó szagot? Nos, pontosan ugyanaz: dohos, poros szag, öreg bútorokban elhelyezett, régi könyvek szaga, tudja, olyan könyveké, amelyekben bepréselve néha szegény, elszáradt, öreg virágokat találni, szomorú módon elfelejtett, szegény, öreg virágokat…

Na, de elkalandoztam. Térjünk vissza az ágyában reszkető Robert-hez. Odamentem hozzá. Arcomat föléje hajtottam. Hevesen megragadta karomat. Mondani akart valamit. Persze nem tudott. És ekkor ugyanúgy vonított, mint aznap, amikor a két iker meghalt. A megriasztott állat üvöltésével. Hirtelen úgy éreztem, hogy leírhatatlan rémület fog el. Kezemet szájára tettem, hogy elhallgattassam, hogy ne tudjon tovább üvölteni. Teljesen nedves, lettem tajtékzó nyálától. Felálltam, hogy kimenjek, de olyan irtózatosan üvöltözött, hogy nem mertem magára hagyni. Fogtam az egyik takarót, és lefeküdtem a szőnyegre. Lassan-lassan, de nagyon lassan elcsendesedett, és végül elaludt. Álma azonban nem lehetett valami nagyon nyugodt, mert folyton úgy hánykolódott, hogy nyikorogtak a sodronymatrac rugói. És időnként nyögdécselt.

Ami engem illet, aznap éjjel nem aludtam. Azt képzeltem, hogy az az… izé még a szobában van. Szemben velem egy nagy, tömör szekrény állt. Nem tudom, miért, de egyre az járt az eszemben, hogy benne rejtőzködik, és egyszer csak nagyot üvöltve felbukkan, görcsösen rángatódzó arcával, szemüregeiben, mint két katlan mélyén ülő, a kút fenekén poshadó, fekete vízhez hasonlatos, gyűlöletet lövellő két szemével. Egész éjjel félelemtől remegő gyomorral hevertem a szőnyegen. Másnap reggel összetört, elcsigázott voltam.

Mindez azonban semmiség ahhoz a délutánhoz képest, amikor felfedeztem öcsém holttestét. Emlékszem, hogy meleg volt, szörnyű meleg. Mintha a nyár, mielőtt elbúcsúzik, még egyszer, utoljára be akarná bizonyítani hatalmát. A kertben szegény halódó virágok fölött remegett, hullámzott a levegő. Szomjas voltam. A konyhai hűtőszekrényben nem találtam semmiféle innivalót. Az már igaz, hogy Concepcion nem sokat törődött a háztartás dolgaival. Örökösen álmodozott, és rózsafüzérjét morzsolgatta.

Ezért lementem a pincébe, tudtam, hogy ott sörösüvegeket tartunk. Először át kellett haladnom a mosókonyhán, mely tele volt vödrökkel meg régi felmosórongyokkal, és ahol kezdett túlságosan felhalmozódni a szennyes fehérnemű. Azután abba a helyiségbe léptem, amelyben a konzervdobozok és az üvegek állnak. Ebben a helyiségben vagy harminc sonka lógott le a mennyezetről. Ez is egyike volt anyám bolondériáinak. Egyszerre rendelte az egész tömeg sonkát egy bayonne-i hentestől. Azt hitte, hogy így teljesen leegyszerűsödik élelmezésünk problémája, és annál nagyobb figyelemmel szentelheti magát kertjének. Tessék elhinni, nem vetek rá követ. Szüksége volt a kertjére, hogy valami elfoglalja. De minden áldott nap sonkát enni; hát ez már kissé kegyetlenség… És azért függesztette fel őket, hogy a patkányok ne férjenek hozzá, és ne falják fel. Mintha sötét combok erdejében járna az ember.

Ahogy beléptem, rögtön megláttam a cementpadlón fekvő, felborított zsámolyt. Törtem rajta a fejem, vajon ez mit jelenthet. Néztem a sonkákat, a zsámolyt, a zsámolyt, a sonkákat. És ekkor rájöttem. Hirtelen dermesztő rémület fogott el. A füstölt húsok sorfala mögül két cipő kandikált ki. Meg két zokni és két meztelen lábikra. Térdre hulltam, és kiabáltam, kiabáltam, amíg kifogyott a lélegzetem. Robert volt, felakasztva. A cementre hánytam. Concepcion jött le, és ő is rettenetesen ordítozott, de úgy, hogy még sokáig visszhangzott a ház.

Másnap reggelig olyan voltam, mint akit agyonütöttek. Comolli doktor be akart szállíttatni a kórházba. De sikerült magamon erőt vennem. Jó ideje már, hogy bekövetkeztek ezek az események, főfelügyelő úr, de valahányszor emlékezetemben újra átélem ezt a jelenetet, ugyanaz a borzadály fut végig rajtam, ugyanaz a borzadály…

– Jean-Claude – mondotta Ursula, miután kopogtatás nélkül belépett a fiatalember szobájába –, muszáj egy kicsit elmennie hazulról. Nem ülhet itt örökösen bezárkózva. Tudom, hogy amióta Robert öngyilkos lett, maga…

– Öngyilkos lett! Hát ezt meg ki találta ki? Talán azt akarta mondani, hogy meggyilkolták. Akárcsak Juliette-et, akárcsak Raymond-t, akárcsak Antoine-t és valószínűleg anyámat is.

– Megőrült? Ha meggyilkolták volna, tudnák. Meg azután mindenki azt állítja, hogy öngyilkos lett. Comolli doktor alaposan megvizsgálta. Semmiféle erőszak nyomai sem látszottak a testén. Maga sem állíthatja az ellenkezőjét. A doktor egyébként elmondta apjának, hogy hallott teljesen hasonló esetről. Úgy van, egy másik, mongolizmusban szenvedő gyerekről, aki rohama közben véget vetett életének. Ilyen dolgok megtörténnek. Különben, bizonyára észrevette, hogy egy idő óta furcsán megváltozott a viselkedése…

– Igaz, de nagyon jól tudja, hogy miért. Éppen olyan jól tudja, mint én, hogy mit látott akkor éjjel…

Ursula lesütötte szemét, és egy nylonzsineggel kezdett babrálni, amelyet zsebéből húzott ki. Minden egyes szónál habozva, így szólt:

– Nem… én… nem tudom…

– Ugyan, Ursula, hazudik. Nagyon jól tudja, hogy minden éjjel egy ismeretlen valaki járkál a házban. Apám biztosan őt látta. Emlékezzék csak vissza arra a látomásra, amelyről magának is szólt. De, úgy látszik, végül is azt hitte, hogy hallucinált. Ettől valószínűleg megnyugodott. A magam részéről mindenesetre tisztán láttam azt az… izét. Láttam, életnagyságban, a kertben.

– Szólt róla a főfelügyelőnek?

– Nem szóltam, de helytelenül tettem. Azt hiszem, most már szólok.

– Nem tanácsolom. Megbánhatja. Jó, hogy eszembe jut, tudja-e, hogy megtalálták Gérard Rollain hulláját? Olvastam az újságban. Bizony… Egy kisfiú akadt rá, aki a homokban játszadozott. Nem temette elég mélyre. Hibát követett el.

– Ez igaz, Ursula? – Jean-Claude rémültnek látszott. Majd hangját lehalkítva, hozzátette:

– Akkor elvesztünk.

– Na, na, nem kell a dolgot olyan tragikusan felfogni. Még nem állapították meg a személyazonosságát. Ebbe pedig jó idő beletelik. Meg azután, abban az esetben, ha sikerül megállapítani, hogy kié a hulla, ott van az a nő, aki az ajtón át azzal fenyegette, hogy megöli. Emlékszik? Biztos, hogy ráhárul majd a gyanú. Sőt, tanú is van. Tehát kár megijedni. Kivéve természetesen azt az esetet, ha valaki értesíti a rendőrséget.

– Hogyan? Mit akar ezzel mondani? Ki értesíthetné a rendőrséget?

– Azt már nem tudom. Tegyük fel, hogy maga megmondja a főfelügyelőnek, mit látott azon a viharos éjszakán, akkor a főfelügyelő még ugyanaznap megtud egyet s mást a Rollain-üggyel kapcsolatban.

Jean-Claude felpattant.

– Úgy, tehát zsarolás? Nagyon helyes. Mindenesetre nagyon köszönöm, hogy felvilágosított valódi természetéről.

Közelebb lépett a lányhoz, míg majdnem hozzáért, és hozzáfűzte:

– Különben, honnan tudja, Ursula, hogy viharos éjszakán történt?

– De hiszen… éppen maga mondta.

– Hazugság, undorító hazugság. Most aztán elárulta magát. Így tehát maga beszélgetni szokott azzal az… izével. Nagyon érdekes. Hagyja abba a játszadozást azzal a zsineggel, és nézzen a szemembe. Nem ijedek meg a Gérard Rollain halálára vonatkozó fenyegetéseitől. Azon egyszerű okból nem félek, mert maga ölte meg. És ezt igen jól tudja. Különben pedig bevallom, hogy nem bíztam magában. Ezért megőriztem annak megcáfolhatatlan bizonyítékát, hogy maga volt a gyilkos.

Ursulán látszott, hogy halálosan megrémült. Elvesztette magabiztosságát.

– Miféle bizonyítékot? Mondja meg, Jean-Claude, máskülönben… Nagyon kérem, mondja meg…

– Nem, nem mondom meg. És hagyja el a szobámat. Nem adtam rá engedélyt, hogy bejöjjön. Hagyjon engem békében.

– Jean-Claude, kérem, mondja meg, mi az a bizonyíték, amit megtartott. Mondja meg. Maga nem tudja, hogy én milyen vagyok… Ó! Meg azután biztos vagyok benne, hogy hazudik, és csak kiagyalta, hogy ilyen bizonyíték létezik.

– Tőlem azt hiheti, amit akar. Most pedig komolyan kérem, hagyjon békében. Inkább apámhoz menjen be, nagyon fogékony a maga bájai iránt.

És Jean-Claude, hátat fordítva Ursulának, íróasztalához ült. Úgy tett, mintha teljesen belemerülne egy differenciálszámítással foglalkozó könyvbe. A német lány leült az ágyra. A fiú hallotta háta mögött lihegését. Majd semmit sem hallott többé. Valami mozgást érzett hirtelen a tarkója mögött, olyanszerűt, mint a szél suhogása. Zsineg tekeredett a nyaka köré. Éppen csak annyi ideje volt, hogy egyik ujját a zsineg és bőre közé dugja. A hurok már húsába vésődött. Minden erejéből húzni kezdte. Mögötte azonban ugyanakkora erővel meghúzták a hurokkötést. Nyilalló fájdalmat kezdett érezni halántéka körül. A szék egyszer csak felborult, és a fiú térdre zuhant az ágy mellett. Úgy érezte, hogy elveszíti eszméletét. Egy árnyékot látott maga előtt mozgolódni. Derekán egy láb nyomását érezte.

Jean-Claude a matrac alá dugta kezét, és megragadta a revolvert. A hurkot azon nyomban elengedték. A fiatalember felegyenesedett. Ursula mély megdöbbenéssel nézett a revolverre.

– Most megölöm, Ursula – kiáltott rá rekedten a fiú.

A lány az ajtóig hátrált. Amikor hátával az ajtószárnyhoz ért, két kezét nevetségesén ható védekező mozdulattal keresztbe tette melle előtt. Szája szöglete idegesen rángatózott. Haja a rövid dulakodás alatt rendetlen lett. Egy szőke hajtincse kibomlott, és szemébe hullott. Hangosan zihált.

– Ne, ne, Jean-Claude, ne lőjön! Nem akartam megölni, egyszerűen csak meg akartam ijeszteni. Higgyen nekem, higgyen nekem! Szeretem! Nem akartam megölni…

A leány arca egyszerre megenyhült, vonásai ellankadtak. Kezét leengedte maga mellett. Szempillái végén két könnycsepp rezzent meg, és arcára pergett.

– Öljön meg – mondotta elfulladó hangon. – Öljön meg. Jobb lesz így.

Jean-Claude fölemelte fegyverét. Alsó karjának izmai, mint a szobrokon, megfeszültek. Mélyet lélegzett, és mutatóujjával meghúzta a pisztoly ravaszát…

Jacques Berger folyton fészkelődött. Amint felébredt, rögtön meglátta az ajtaja alá csúsztatott borítékot. Azt hitte, hogy valami kellemetlen üzenetet tartalmaz. Nem merte mindjárt felemelni. A boríték ott hevert fehéren, sugárzó fehéren a sötét színű parkettapadlón. Óvatosan közelebb ment, mint ahogyan a tűzszerész közeledik egy időzített bombához. Végül aztán heves mozdulattal megkaparintotta, és kibontotta.

Az az illat ütötte meg orrát, amelyre rögtön ráismert: Ursula parfümje. A levél rövid volt, és izgalomtól remegve olvasta. Valóságos szerelmi vallomás. Azt írta benne a német lány, hogy rövidesen végleg visszatér hazájába, és elutazása előtt feltétlenül szeretkezni akar vele (nem ilyen durván fejezte ki magát, de félreérthetetlenül erre célzott). Ezért arra kérte, jöjjön be hozzá még aznap este, este tizenegy óra és éjfél között várja a szobájában, de vigyázzon, ne keltsen zajt, hogy ne hívja fel Jean-Claude figyelmét.

Ez volt tehát az oka, hogy egész nap izgett-mozgott. Elindult hazulról, és hosszú sétát tett, egészen az Oroszlánszikláig. Nehéz, szürke, haragtól duzzadó felhők vonultak át az égen. A fenyőerdők odalent, a völgy kanyarulatánál, menekülő hadseregre emlékeztettek. A szirtfokra érve, Jacques Berger-nek eszébe sem jutott Juliette. Gondolatait kizárólag Ursula és az elkövetkezendő éjszaka foglalkoztatta. Kívánta a német lányt, mint ahogyan ritkán kívánt még nőt, de rettenetesen félt attól, hogy gyönge lesz, hogy kudarcot vall.

Jó néhány éve már, hogy utoljára akadt kalandja nővel. Archeológusnő volt az illető, egyébként meglehetősen fonnyadt teremtés, keveset mond, ha egy méter nyolcvanöt centiméterre becsüli. Párizsban találkozott vele egy egyiptológiai kongresszuson. Oly sovány volt, hogy amikor levetkőzött, Jacques Berger-nek az a benyomása támadt, mintha egy múmia tekerné le magáról pólyáit. Egyszóval, nem valami ragyogó kalandba bocsátkozott.

Azóta teljes szélcsend. Hosszú ideje nem nyúlt feleségéhez. És attól a naptól kezdve, hogy megszakította vele a házastársi kapcsolatot, valami különös, kárpótlásra törekvő folyamat következményeként, felesége szinte észrevétlenül a virágkultuszra vetette magát.

Így járkált egész nap Ursulára gondolva, és közben attól tartott, hogy képtelen lesz majd kielégíteni. Néhány éjszaka ugyanazt a nyilvánvalóan szexualitást jelképező álmot látta. Zöldellő, hepehupás mezőn állt. Előtte egy bizonytalan arcú asszony. Tudta, hogy okvetlenül meg kell ölnie. A nő különben úgy viselkedett, mint aki tudja, mi vár rá, és egyáltalán nem próbált menekülni. Fegyverét a nőnek szegezte. Puskát tartott a kezében, és ekkor rémülten vette észre, hogy a puska kicsi, nagyon kicsi, igazán nevetségesen kisméretű, teljesen alkalmatlan feladatának végrehajtására. Az asszony türelmetlenül várta, hogy megöljék. Ekkor többször rásütötte a puskát. De a golyók oly könnyűek voltak, hogy egy röpke kis szellő messzire eltérítette őket céljuktól.

Azután egy vendéglőben, első látásra amolyan önkiszolgálófélében tartózkodott. Joghurtot vett, és leült vele egyik asztalhoz. Levette a joghurtos üveg fedelét, és mohó étvággyal nézte az üveg tartalmát. Abban a pillanatban, amidőn kanalát bele akarta mártani, észrevette, hogy az üveg mikroszkopikusan, nevetségesen parányi. És kénytelen volt fájdalmas szívvel lemondani kedvenc csemegéjéről.

Lelkében tompa szorongással ébredt fel ezekből az álmokból. Egész nap ingadozott, azon töprengve, nem helyesebb-e kitérni egy megalázó kudarc elől. Másfelől maga elé képzelte Ursula testét, fejlett mellét, két hosszú combját, a pompás női húst, amit úgy megcsodált a tengerparton. És eldöntötte magában, hogy nagy ostobaság volna ki nem használni az alkalmat.

Régen leszállt az éj, mire hazaért. A rácsos kapu nyitva állt. Nem is törődött vele, és szobájába sietett. Rendkívül izgatott volt.

Nem volt bátorságom megölni, főfelügyelő úr. Azért húztam meg a ravaszt, hogy megijesszem. A revolver biztonsági zárja előre volt tolva, tehát nem volt mitől tartani. Amit tekintetéből abban a pillanatban kiolvastam, határtalan megnyugvás volt. Beletörődött halálába. Még csak meg sem kísérelt lázadni ellene. Tetszik tudni, az volt a benyomásom, hogy alapjában véve nem ragaszkodik az életéhez, szinte örül, hogy megszabadul tőle. Karját leengedve állt előttem. És sírt.

Ekkor eszembe jutott az a megjegyzése, amelyet Robert halála előtt egy nappal tett. Azt mondta, bármit is tudnék meg később, higgyem el, hogy ő nem vétkes, és hogy mindez túlnő rajta és rajtam. Nem, nem volt bátorságom megölni. Leengedtem a revolveremet, és leszegtem a fejemet. Ő kihasználta az alkalmat, kinyitotta az ajtót – és eltűnt.

Távozása után sokáig a szobában maradtam. Végképp kimerülten ültem ágyamon. Nyakam még mindig fájt, és állandóan arra emlékeztetett, hogy Ursula meg akar gyilkolni. Képtelen voltam elhinni. Mintha mindez az őrület birodalmába tartoznék. Amikor megcsókolt, őszintének éreztem, megéreztem, hogy szeret. Ráadásul szelíd természetű. Hogyan lehet képes…?

Addig forgattam ezt a kérdést fejemben, míg arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy Ursulát irányítják, és egy sokkal nyugtalanítóbb alak körvonalai rajzolódnak ki mögötte. Átélt tragédiánk hátterében valami gonosz akarat bújt meg, ez határozhatta el az egészet. És ez az akarat nem Ursula akarata, ezt biztosan éreztem. A német lány csupán eszköz, majdnem áldozat. Ellenállhatatlan kedvem támadt arra, hogy magam bogozzam ki a cselszövényt, hogy rájöjjek mindennek a jelentésére, és megszabadítsam Ursulát az őt mozgató ördögi befolyástól.

Közben felálltam, és az ablakhoz mentem. Elgondolkozva néztem az elhagyott kertet, szegény öreg, fonnyadt virágokat s a szürke és szomorú égboltot. A kibontakozó képből oly szívfacsaró búskomorság áradt, hogy szinte zokogásra késztetett. Ebben a pillanatban meghallottam, hogy becsapódik az előcsarnok ajtaja, majd léptek zaját hallottam a kavicson. Odanéztem: Ursula tartott a kerítéskapu felé. Gesztenyebarna ruhája volt rajta, kezében nagy bőrkoffer. Hosszú, szőke haja lobogott a szélben. A fasorba kiérve eltűnt látóteremből.

Elment, elhagyott. Magamra hagyott ebben a halottasházban. Itthagyott. És én most is szerettem. Egy jó óra hosszat álltam ott elgondolkozva. Végül elhatározásra jutottam. Nem maradhatok itt tovább.

Fogtam egy bőröndöt, és mindazt beleraktam, ami hirtelenében a kezem ügyébe esett. Amikor elkészültem a csomagolással, bementem anyám szobájába. Tudtam, hogy ott rejtegette valahol megtakarított pénzecskéjét. Mindenfelé keresgélni kezdtem. A szekrényben, egy fehérneműhalmaz alatt egy régi krokodilbőrtáskát találtam. Ötezer frank volt benne, ötszázas bankjegyekben. Még sohasem láttam ennyi pénzt. Hátsó zsebembe csúsztattam a tárcát. Majd magamhoz vettem bőröndömet, és lementem a lépcsőkön. Közben arra gondoltam, hogy ha anyám elszökött volna hazulról, mint apám állította, bizonyára magával vitte volna pénzét. Áthaladtam az előcsarnokon, és kinyitottam az ajtót. Már-már kiléptem, amikor különös gondolatom támadt.

Visszamentem, és a kínai váza elé, a virágzó dáliák elé álltam. És ekkor… olyan volt, mint egy váratlan robbanás, mintha szörnyű erővel a föld méhéből tört volna ki. A borzadály örvénylő, morajló tömege úgy zúdult rám, mint a feldühödött bögölyraj. Elengedtem bőröndömet, s ez a földre esett.

A virágszárak, porzószálak, szirmok, párták mögött anyám arcát pillantottam meg. Feje, vörös hajával, kiemelkedett a vízből, és elvegyült a virágzó, piros dáliák között. Tehát nem hagyta el a házat. Itt gyilkolták meg, és a vázába rejtették holttestét, a virágok közé, amelyekhez külsőre úgy hasonlított. Mindennap ott mentünk el előtte, és nem vettük észre. De nem vettük észre a rothadás szörnyű szagát sem, amely az oszló hullából áradt. Azt hittük, hogy az elhervadt virágok szaga.

Felkaptam bőröndömet, és kirohantam a kapun. Leszállt az éj. Rohantam, futottam lélekszakadva a fasoron át. Az emberek félrehúzódtak előlem. Mellettem tompán zúgott az óceán.

Jacques Berger órájára nézett. Huszonhárom óra harminc perc. Itt az ideje bemenni hozzá. Könnyű selyem háziköntöst ölt magára, amelyet annak idején Egyiptomban vásárolt. A fürdőszobában kölnivízzel nedvesíti be arcát és nyakát. Ritkás, szürke haját átfésüli. Nézegeti a tükörben sovány arcát, kissé zavaros tekintetű szemét. Kilép a folyosóra. Mezítláb van, és igyekszik a lehető legkisebb zajt ütni. A ház csendes, és úgyszólván megszállta az éjszaka, Jean-Claude bizonyára alszik, és alszik Robert is… Á, dehogy! Robert meghalt. Annyira fel van zaklatva, hogy erről teljesen megfeledkezett.

Képzelete szabadjára engedve csapong. Ursula, Ursula. Az övé lesz. Olyan régen nem öleli már nőt, sikerülni fog-e? Főleg a lány szeméremérzetét nem szabad megbántani. Például nem kell arra kérni, hogy hagyja égve a villanyt. Általában, legalábbis úgy hiszi, fiatal lányok ezt nem szeretik. Meg azután legyünk őszinték: a sötétségnek legalább az az előnye, hogy elrejti Ursula elől kivénhedt szeretőjének sovány vállát, kiálló bordáit, ráncos bőrét.

Lehet, hogy hibát követett el, amikor teljesen levetkőzött, és úgy érkezik a lányhoz, hogy minden öltözete ez a selyem háziköntös, mintha már százszázalékos volna az ügy. De a levélre gondol, amelynek teljesen egyértelmű a tartalma. Minden tévedés kizárva.

Most már ajtaja elé ért. Úgy remeg minden ízében, mint egy… kamaszkölyök. Tétovázik. Még visszafordulhat szobájába. Holnap azután kimentheti magát, és ürügyül kegyetlen fejfájását vagy Ursula zsenge életkorát hozhatja fel. Nem, nem kell habozni, és nem kell gyávának lenni. A kilincsre teszi kezét, és halkan kinyitja az ajtót.

A szobában sötét van. Miután becsukta maga mögött az ajtót, mozdulatlanul megáll. Rettenetesen ver a szíve, gerincoszlopa mentén ideges rángásokat érez. Szuszogást hall, nem a sajátját. Tehát itt van. Tekintete fürkész az éjszakában. Lassan-lassan a fehér lepedőn végignyúló test alakját veszi ki. Nyilvánvalóan nincs rajta takaró.

Halkan megszólítja: Ursula? Ez visszaszól: Igen, jöjjön. Néhány lépést tesz a sötétben, és oldalát beleveri a komód sarkába. Egy állólámpa felborul. Ursula rászól: Pszt! Jacques Berger azt gondolja magában: jól kezdődik! Megfájdult az oldala, ahogyan beleverte a bútordarabba. De azért egyre jobban felgerjed. Micsoda képtelenség is volt félnie.

Leveti háziköntösét, s egy székre teszi, amelynek helyét inkább sejti, mint látja. Eszébe jut, hogy cigarettatárcája zsebében maradt. Kiveszi, és az éjjeliszekrényre helyezi, közben arra gondolva, hogy milyen kellemes lesz majd elszívni egyet, utána… Ezalatt hallja, hogy Ursula hangosan lélegzik. Tudni szeretné, vajon ő is éppen olyan izgatott-e…

Hát itt van az ágy. A lány mellé fekszik. A sodronymatrac kissé nyikorog, Bosszantó. Reméli, hogy Jean-Claude jó mélyen alszik, különben, amennyire ismeri, képes lesz féltékenységében… Két kar öleli át a vállát. Két kéz simogatja hátul a nyakát. Egy száj nedves csókot nyom ajkára. Jacques Berger magához szorítja az annyira megkívánt női testet. Furcsa, érdesen ropogó anyagból készült hálóing van a lányon, kemény csipkegallérral.

Az is furcsa, hogy olyan idegen az illata. Orrlyukaival nyakához érve olyan… száraz… olyan poros, dohos illatot érez, amilyent a vitrinekben felejtett, régi nippek árasztanak. Különös, ez is különös.

De még különösebb, hogy az a női hús, amelyet most tétovázó kézzel becézget, nem olyan tömör, mint ahogyan elképzelte. Mondjuk ki: határozottan petyhüdt és megereszkedett. Jacques Berger keze furcsán érdes hajzatba téved. Olyan, mint a közönséges kóc. Hirtelen elhúzódik a nő mellől, kiugrik az ágyból, három lépéssel az ajtó mellett levő villanykapcsolónál terem.

Váratlan fény árasztja el a szobát. Egy szörnyen eltorzult arcú vénasszony fekszik előtte, egy ráncos, gyűlöletet lövellő, sötét tekintetű, elfintorított szájú vénasszony. Kimondhatatlan irtózat veszi tűz alá. Felkiált. Valami összeroppan benne. Üvöltözni kezd.

Ekkor, mintha elborzadt lelkéről felemelkedne a sírfedőkő, elfelejtett emlékek egész özöne, egy egész elpusztult világ fakad fel benne.

5.

Ezerkilencszáznegyvennégy július huszonegyedikén hajnalban gróf Klaus von Herrental főhadnagy, mint a szélvész rontott be barátja, Linstow szobájába, aki úgy aludt, mint a bunda. Hevesen rázni kezdte, és miután az végre kinyitotta szemét, megszólalt:

– A terv kudarcot vallott. A fenevad él. A bomba csak karcolásokat ejtett rajta. Most hallottam rádión.

– Mi van Berlinben? – kérdezte Linstow.

– Witzlebent és Becket letartóztatták, valamint Stauffenberget is. Minden összeomlott.

– Menekülnünk kell. Figyelj ide: tudok egy lehetőséget. Megfelelő intézkedéseket tettem, mielőtt Franciaországból idejöttem. Megbízhatsz bennem. Elég, ha a La Roche-Guyon-i csapattesthez vonulunk be. Hatvan kilométernyire van Párizstól. Ott van a B. hadsereg főhadiszállása. Ha sikerül odáig eljutnunk, meg vagyunk mentve.

– De hogyan jutunk odáig? Két katonatiszt egy autóban a merénylet után egy nappal elkerülhetetlenül magára tereli a figyelmet. Biztos, hogy szemmel tartják az országutakat. Meg azután át kell lépnünk a határon. Ellenőrzik az iratainkat.

– Igazad van, teljesen igazad van – hagyta rá Herrental. – Nem is gépkocsin kell utazni, hanem vonaton, mégpedig egy ezreddel,

– Melyik ezreddel?

– Figyelj ide: Tuttlingenben, innen húsz kilométerre állomásozik egy ezred, amely ma este indul a normandiai frontra. Két kitűnő barátom van a tisztek között. Velük utazunk. A csapatban elvegyülve nem vesznek majd észre.

– Elsőrendű ötlet, de ki biztosít róla, hogy barátaid hajlandóak belemenni a játékba?

– Ők is Hitler-ellenesek. Még ma reggel meglátogatom őket, és közlöm velük tervünket.

– És a feleséged? Itt tudod hagyni? Hiszen azt mondtad, másállapotban van.

– Várj, amíg megismered – válaszolta Herrental. – És majd megérted, miért hagyom itt szívesen.

A két férfi egy óra múlva a hatalmas földszinti teremben volt. Az üvegajtón át nagy, zöldellő fás parkra lehetett kilátni. A terem végében hosszú zongora állt. A baloldali falon családi arcképek egész sora. Az egyik kép fejjel lefelé fordítva.

– Ki ez? – kérdezte Linstow homlokát ráncolva.

– Egyik ősöm, Kari zászlós. Napóleon császárt szolgálta. A feleségem akasztotta fel a képet fejjel lefelé. Mint hazaárulóét. Ez is egyike a bolondériáinak…

– Mondd, Klaus, lebonyolíthatnék nálad egy bizalmas telefont? Nem elővigyázatlanság?

– Szerintem nem jár veszéllyel. Az biztos, hogy nem figyelik a vonalamat. De most hallgass, mert jön a feleségem.

Brunhilde von Herrental királynői léptekkel jött le a lépcsőn. Linstow figyelmesen megnézte. Szőke haja vállára omlott. Arca szép volt, noha szigorú tekintetű, sötét szeme gonoszságot fejezett ki. Homlokán néhány ránc jelent már meg, és erről Linstownak eszébe jutott, amit hallott, hogy Herrentalné sokkal idősebb, mint a férje. Hosszú, gesztenyeszínű ruhát viselt, gyöngyház gombokkal.

– Drága Hildém – szólt Herrental könnyed hangon –, megengeded, hogy bemutassam régi-régi barátomat, von Linstow kapitányt. Tegnap késő este érkezett Trossingenbe. Ma este együtt utazunk el…

– Te is? De hiszen úgy volt, hogy sokkal hosszabb ideig maradhatsz!

– Igen, de von Linstow kapitány rossz híreket hozott. A vezérkari tisztek összes szabadságolásait visszavonták. Vissza kell térnem Párizsba. A front helyzete határozottan aggodalomra ad okot.

– Nos, megengedem; a hadászati kényszerűségek előtt fejet kell hajtanom. Ennek ellenére nem hinném, hogy a helyzet annyira súlyos. Válogatott hadosztályaink hamarosan a tengerbe kergetik az ellenséget. Ugye tudják, hogy merényletet követtek el a Führer ellen? Szerencsére, csak könnyebben sebesült meg. A hazaárulókat letartóztatták. Katonatisztek voltak…

Herrentalné Linstow-ra nézett. Ez kissé zavarba jött, és elfordította fejét. Majd az asszony tovább folytatta:

– …Ostoba, hiú, lelkiismeretlen tisztek, gonosztevők. Valóságos hátbadöfés, ugyanolyan alattomban követték el, mint 1918-ban. Remélem, hogy rövidesen akasztófa alá állítják őket.

Együtt reggeliztek; reggelijük pótkávéból, kukoricakenyérből és margarinból állt. Mialatt ették, Brunhilde szünet nélkül a háborúról és a Wehrmacht offenzívájáról fecsegett, amely, szerinte, most már minden pillanatban megindulhat. Linstow némi kételyét fejezte ki. Herrentalné lesújtó pillantást vetett rá, és tovább zengte dicshimnuszait.

Linstow arra gondolt, hogy ritkán látott ennyire össze nem illő házaspárt. Klaus arca finom vonású, valami gyerekes makacssággal, határozottan vonzó. De feleségén meglátszik, hogy gonosz. Vékony ajkai például kegyetlen természetre vallottak. Linstow a tübingai egyetemen ismerkedett meg Klaus von Herrentallal, aki szenvedélyes archeológus volt. A XVIII. egyiptomi dinasztiával foglalkozó doktori értekezése tudományos hírnevet szerzett neki. A nőket azonban a lehető legszerencsétlenebbül választotta ki. Mindig a legcsúnyábbaknak és legvisszataszítóbbaknak udvarolt. Teljesen érthetetlen módon, halálosan beleszeretett egy lányba, akinek annyira pattanásos volt az arca, hogy „bibircsóknak” nevezték el. Máskor hosszú viszonyt folytatott egy sánta nővel. Végül feleségül vette ezt a Brunhildét, akinek egyéniségében még keresve sem lehet a legkisebb bájt sem felfedezni, és aki határozottan rosszindulatú.

Miután befejezték reggelijüket, Herrental elillant. Linstow barátja szobájába ment, és felvette a telefonkagylót, kapcsolást kért. Körülbelül tíz percet kellett várnia, s ez idő közben alaposan szemügyre vette a szobát. Mindenütt kissé rendetlenül elhelyezett egyiptomi műtárgyak díszítették.

Jelentkezett a hívott szám. A Wehrmacht egyik ezredesével beszélt, egy beavatottal. Linstow utasításokat kért tőle. Virágnyelven azt a választ kapta, hogy „az üzlet nem jött létre”, tehát egyetlen teendője: menekülni – vagy pedig belenyugodni abba, hogy elkerülhetetlenül letartóztatják. Az ezredes a maga részéről belenyugodott. Minden pillanatban várja, hogy „meglátogatják”. Miután az összeesküvés szálait hamarosan kibogozzák, Linstow visszanyerte cselekvési szabadságát. Tegyen legjobb belátása szerint. Elgondolkozva letette a kagylót.

Ugyane pillanatban szobájában, ágyán végignyúlva, Brunhilde is letette halkan a kagylót. Az egész beszélgetést kihallgatta. Nagyon gyanúsnak találta. Tehát igaza van, hogy nem bízik Linstow-ban. Egy percig elgondolkozott, majd ismét felvette a hallgatót, és arra kérte a telefonközpontot, kapcsolja a tuttlingeni Gestapót.

Linstow két levelet írt, egyiket feleségének, a másikat apjának. Gondosan lepecsételte őket. Majd grófi koronával díszített bőrkötésű könyvet vett fel az asztalról. Hölderlin költeményeit. Szétáradtak benne a szavak. „Mi késztet rá, hogy ifjúságod teljében aludj és álmodj…” Linstow úgy érezte, hogy hirtelen rendkívüli sóvárgás fogja el, vágy gyermekkora ködös reggelei, a nyírfaerdők lombjai, a Mazuri-tavak vidéke után.

Ajtócsapkodást hallott. Kinézett az ablakon. Fekete Mercedes állt meg a kastély előtt. Négy zöld esőköpenyes férfi indult a kapu felé. Rögtön megértett mindent. Kivette pisztolytáskájából revolverét, az asztalhoz ült, és a fegyver csövét halántékához nyomta. Léptek közeledték a lépcsőház felől. Egy pillanatig Herrentalra gondolt. Ő meg fogja érteni. Meg fogja érteni, hogy jobb így, mint élve a Gestapo karmai közé kerülni. Senki sem állja ki a kínzásokat.

Nyílik az ajtó. Kövér alak körvonalai jelennek meg az ajtónyílásban. A két szempár, szembenéz egymással. A másik felhördül: Teufel! Nein! Linstow elmosolyodik, a mosolya azt jelenti: Nagyon sajnálom, hogy itt kell hagynom, intézze csak el nélkülem! Megnyomja a ravaszt. Olyan a hangja, mint a mennykőcsapás. Feje a nyitott könyvre hull, vére elönti Hölderlin verssorait. A másik férfi odalép, és ezt olvassa a vérrel befröcskölt lap tetején:

Elég volt abból hogy gyermekként vagy rabként

Örökkön örökké tipegnem kelljen, ahogy parancsolják,

Elég volt, nem tűröm tovább!

Hajánál fogva felemeli Linstow fejét, és becsukja a könyvet.

Klaus vidáman tartott hazafelé, mert jó hírt közölhet Linstow-val. Ma este utaznak. Ahogy remélte, két barátja semmiféle nehézséget nem támasztott. Este hét órakor találkoznak a tuttlingeni állomásépület előtt. A kastély rácsos kapujához érve hirtelen fékeznie kellett. Egy fekete Mercedes száguldott teljes sebességgel a középső fasor felől. Vezetője éles kanyart véve robogott el mellette. Herrentalnak csak annyi ideje maradt, hogy megfigyelje: négy palackzöld esőkabátos, rosszarcú férfi ült az autóban. Kínos érzése támadt. Bevitte kocsiját a garázsba, majd négyesével ugorva a lépcsőket, a földszinti nagyterembe rohant.

Felesége a zongora előtt ült, és szomorkás, kellemes darabot játszott. Közben átöltözött. Most hosszú, fehér ruha volt rajta, amelyből kilátszott szép meztelen válla. Klaus odament hozzá, és azt gondolta, semmi sem történt, minden a legnagyobb rendben van, és gyönyörű ez a muzsika. Elfeledkezett a reá váró veszélyekről, a kemény időkről, a háborúról. Brunhildére nézett, nézte az asszony most már alaposan kidomborodó hasát. Felhőtlen boldogságot érzett. Az asszony abbahagyta a játékot, és mosolyogva nézett fel férjére.

– Mi a címe? Gyönyörű – mondta Klaus.

– Les Barricades mystérieuses. Frangois Couperin a szerzője, egy francia, aki megérdemelte volna, hogy németnek szülessen.

– Ki volt az a négy férfi, akivel az előbb szembetalálkoztam?

– Ja, igaz! Na, mit gondolsz? A Gestapo!

– Tessék? A Gestapo? És eddig egy szót sem szóltál! Mit kerestek itten?

– Linstow-t jöttek letartóztatni – felelte ártatlan képpel Herrentalné. – De az a hazaáruló, az a hülye inkább öngyilkos lett.

Klaus jóideig sóbálvánnyá meredten állt. Majd sarkon fordult, és barátja szobájába ment. A világosszínű faasztalon nagy, vöröses foltot pillantott meg. Elszorult a torka. Senki sem tudott róla, hogy Linstow Trossingenben van, senki, Brunhildén és saját magán kívül. Eszébe jutott a felesége szobájában elhelyezett második telefonkészülék. Tehát kihallgatta a beszélgetést, és feljelentette. Erre gondolnia kellett volna! Pedig észrevette, hogy reggeli közben Brunhilde gyanakvó pillantásokat vet Linstow-ra. Az asszony lent tovább zongorázott. A szomorkás dallam felhallatszott az emeletre.

Herrental hat óra felé hagyta el a kastélyt. A bejárat előtt feleségével találkozott.

– Elmégy? – kérdezte az.

– Megmondtam már. Miért jelentetted fel Linstow-t?

– Mert hazaáruló volt.

– De a barátom. Nem lett volna szabad ilyet tenned. Egyébként vedd tudomásul, hogy…

Az asszony elsápadt. Sötét tekintete remegett. Sebtében megkérdezte:

– Visszajössz, Klaus?

A férfi nem válaszolt, a kapu felé indult. Felesége kiabálni kezdett mögötte:

– Ne felejtsd el, hogy gyermeket várok! Klaus, hallod? Ne hagyd el a gyermekedet!

Herrental a garázsba ment, bőröndjét a csomagtartóba tette, és indított. A lépcsőfeljárat előtt elhaladva látta, hogy felesége ott áll a lépcsőkön. Fehér ruhája lebegett a szélben. Valamit kiáltott, de ő nem értette. Beletaposott a gázpedálba. A kocsi teljes sebességgel haladt. A visszapillantó tükörben utoljára látta meg Brunhilde alakjának körvonalait. Aztán már nem látta, és arra gondolt, soha többé nem fogja látni. Véglegesen eltűnt életéből.

Elhaladt a kis tó csendes, sötét vize mellett, kirobogott a rácsos kapun, és végigszáguldott a fákkal szegélyezett kis úton. Életének most új szakasza kezdődött. Nyár volt. A leeresztett üvegek fölött frissen kaszált széna és a termékeny természet kellemes illata áradt be. Dudorászott. Majdnem elfelejtette Linstow-t. Halvány remény élt benne. Azt remélte, hogy Jacques Berger még mindig él, hogy nem végezték ki, mert ettől függ a jövője.

A tuttlingeni állomás előtt megállította kocsiját. Két barátja már várt rá, és fülkéjükbe kísérték. Jó óra hosszáig kellett várakozniuk, amíg a vonat elindult. Megkezdődött a hosszas utazás. Éjszaka jutottak át a határon, és Klaus iratait meg sem vizsgálták. Egész nap Mulhouse-ban rostokoltak. Az ellenállók felrobbantották a síneket. A vonatot kénytelenek voltak Belfort és Besançon felé irányítani. Július huszonharmadikán hajnalban, közvetlenül Dijonba érkezésük előtt angol vadászgépek támadták meg őket. Egy Spitfire-repülőraj zuhanórepülésből vette tűz alá oszlopukat. Egy lőszeres vagon felrobbant. A vonat indulását ez újból késleltette, és így Klaus von Herrental csak július 25-én reggel érkezett meg Párizsba. Elbúcsúzott két barátjától, akik sok szerencsét kívántak neki. Tiszteletre méltó diszkrécióval viselkedtek. Egyetlenegyszer sem kérdezősködtek tervei felől.

Párizs szomorú volt egy német tiszt számára. Klaus az állomás étkezőjében felhajtott egy pohár ízetlen sört, és gyalog indult el a Raphael-palotába; itt székelt ugyanis Von Stülpnagel tábornok vezérkara, amelyhez tartozott. Teljes zűrzavarral találta magát szemben. Egy századostól azt a tanácsot kapta, hogy minél gyorsabban tűnjön el. A július huszadiki puccskísérlet kudarca után nagyarányú letartóztatási hullámra kell felkészülni. Stülpnagelt biztosan leváltják. Herrental áthelyezési parancsot állíttatott ki, amely von Kluge tábornagy La Roche-Guyonban székelő vezérkarát jelölte meg új beosztási helyéül. Azonnal elutazott.

Délután érkezett meg új állomáshelyére. A távolból ágyúdörgés hallatszott. Nagy magasságban bombavetőkötelékek vonultak az ég alatt. Közölték vele, hogy az amerikaiak Avranches-nál támadnak, és biztos, hogy rövidesen áttörik a frontot. A La Rochefoucauld-k ősi kastélyában, amelyben Kluge felütötte vezérkarának tanyáját, Klausnak sikerült Remer orvoshadnaggyal találkoznia.

– Halló! – szólította meg belekarolva.

Remer megállt. Mosolyogva nézett rá.

– Örülök, hogy életben van – mondotta. – Amilyen időket élünk, ez csodának számít. – Félrevonta a helyiség egyik sarkába, és hozzáfűzte: A Gestapo errefelé is szaglászik. Már több letartóztatás történt. Azt mondják, hogy a tábornagyot sem fogják kímélni. Állítólag tudott az összeesküvésről, és nem jelentette Berlinnek. Model tábornok lesz az utóda. És magával mi van? Kitart a terve mellett?

– Természetesen. Milyen más megoldás maradhat számomra? A legcsekélyebb kedvem sincs ahhoz, hogy felakasszanak.

– Bölcs ember maga, főhadnagy. És elővigyázatos is: mindennel előre számolt.

– Ragaszkodom az élethez. Szembe kellett nézni a kudarc lehetőségével. Mi van Jacques Berger-vel?

– Kegyetlenül elbántak vele. Majdnem agyonverték. Pillanatnyilag azonban nincsen nagyon rosszul. Akarja látni?

– Szeretném, éspedig minél előbb. Tulajdonképpen már holnap odább akarok állni.

– Tehát holnap reggel kell az egészet lebonyolítani – közölte Remer. – Maga eléggé gyors ember.

– A Gestapo is. Átkísérhetne a börtönbe most rögtön?

Remer karórájára nézett, és fejét csóválta.

– Megtehetem – szólt néhány pillanatnyi gondolkozás után –, igen, átkísérem. Remélem, nem találják majd feltűnőnek a látogatását.

– Tehát most is, mint legutóbb, a katonai parancsnokság megbízásából tartok szemlét. Nem kell semmitől sem tartani. Szerencsére az SS-ek fajankók. Nem vette észre?

– Nekem mondja! Naponként van velük dolgom. Nem kerülte el figyelmemet ez az apróság.

Jacques Berger silány fekhelyen hevert zárkájában, mely nem volt nagyobb négyszer négy méternél. Halvány fény világított be egy kis rácsos nyíláson át. Egyik sarokban lavór állt, mely egyaránt szolgált vécéül és mosdóul, ahogyan azt a szükség diktálta. A végsőkig kimerültnek érezte magát. Tizenöt nap alatt tízszer ment át kihallgatásnak nevezett „kezelésen”. Egész teste annyira fájt, mintha egyetlen óriási seb volna. Jobb keze mutatóujját eltörték. Egyik körmét kitépték, és három fogát kiütötték.

Heverőjén elnyújtózva, érdeklődéssel figyelt egy pókot, mely pontosan a feje fölött szőtte hálóját. Az volt a benyomása, az állat reá mereszti gömböcskeszerű két szemét, és arra vár, hogy elaludjék, és azután koponyájára vesse magát, és felfalja. Eszébe jutott a véreb két szeme, és megborzongott. Kezét vállához emelte, arra a helyre, ahol összemarta. A kötést leszedték, és a seb behegedt. Fájdalma azonban csak szunnyadhatott, mert ujjai érintésére ismét belenyilallt. Eddig véres, összemarcangolt húsa alatt lapult meg. Lesben áll, mint a pók a hálójában. Most rárontott. Újból végigélte az egész jelenetet.

Öten vártak egy tisztáson arra, hogy ejtőernyővel ledobják számukra azt a ládát. Ott volt közöttük José, a sötétbőrű kis spanyol fiú, aki szünet nélkül egyik amerikai cigarettáról a másikra gyújtott, és szabályos időközökben érthetetlen káromkodásokban tört ki. Ott volt azután Kermadec és Mingam, két hallgatag és szomorú bretagne-i parasztlegény. Meg Bérard, egy marxista diák, aki vastag szarukeretes szemüveget viselt, és lelkendezve tartott előadásokat a forradalomról és a tömegek szerepéről. És végül ő, Jacques Berger gimnáziumi tanár, az ellenállási mozgalom helyi szervezetének vezetője. Mind ott ültek a sötét erdő tisztásának gyepén.

Bérard egyszer csak felpattant. Halljátok? A távolból repülőgépzúgást hallottak. Kermadec és Mingam azon nyomban elrohantak, és meggyújtották a jelző görögtüzeket. A repülőgép a fák koronáját súrolva eresztette le az ejtőernyőt, amely majdnem pontosain a cél kellős közepén ért földet. Gondosan összehajtogatták a szárnyszerkezetet, aztán kibontották a ládát, amely egy adóállomást és néhány fegyvert tartalmazott.

Ebben a percben bukkantak fel a németek. Fényszórók gyulladtak ki. Gépfegyvertűz és éles torokhangú kiáltozás szakította meg a csendet. Kermadecet és Mingamot mindjárt az elején agyonlőtték. Bérard kénytelen volt megadni magát. Ő maga, Jacques Berger, Joséval együtt szerencsésen eljutott az erdőbe. Lélekszakadva futottak egy keskeny ösvényen. A faágak összekarmolták arcukat. Hamarosan kifogyott belőlük a szusz, és képtelenek voltak továbbmenni. Egy erdei gödörféle fenekére gurultak.

Mire magukhoz tértek, hajnalodott. Szürke fény szüremlett át a fák között. Nem tudtak tájékozódni. Nem tudták, merre menjenek. Végül is keletnek indultak, abban a reményben, hogy sikerül valamelyik kis faluba eljutniuk, ahol menedéket találnak. Ekkor éles és heves kutyaugatást hallottak. A vérebek, állapította meg José, miután egy cifrát káromkodott.

Szorosan egymás mellett ismét futni kezdtek. Az ugatások veszélyesen közeledtek. A vérebek nem lehettek mögöttük messzebb száz méternél. José grimaszokat vágott, és átkozta az eget. Egy szűk kis mezei ösvényre értek. Ebben a pillanatban hatalmas, fekete szelindek ugrott ki a sűrűből, és a spanyolra rontott. Berger nyögések, üvöltés és fogcsattogtatás szörnyű hangorkánját hallotta.

Fejvesztetten, teljes erejéből rohant az ösvényen. Rémítő hangot hallott maga mögött, és azt hitte, hogy elérkezett utolsó órája: állati körmök csattogtak a köves úton. Megállt, és hátrafordult. Egy tajtékzó dog futott kilógó nyelvvel egyenest feléje. Amikor már csak néhány méter választotta el tőle, a kutya hirtelen megtorpant és leült. Jacques Berger, akinek úgy vert a szíve, hogy majd kiugrott, megpillantotta a rémítő, vörös torkot és a csillogó szempárt. Kivette zsebéből nyomorult kis cserkészkését, és a háta mögé dugta. A kutya felállt, és gerincét meggörbítve, hosszú, lelógó fülekkel közeledett hozzá.

Aztán egyetlen ugrással rárontott. A lökéstől Jacques Berger elveszítette egyensúlyát, és hanyatt vágódott. Metsző fájdalmat érzett vállában, ott, ahová a nagy dög metszőfogai bemélyedtek. Minden erejéből az állat hasába döfte kését; a kutya felágaskodott, néhányat vonaglott, majd egy ugrással kikerült a keze ügyéből. Hallotta, hogy hörög. Még mindig a kavicsos földön fekve meglátta, hogy a félhomályban egy csomó fekete csizma rohan feléje, és körülkerítik. Hangos kiáltozást hallott, majd elvesztette eszméletét.

Aztán ebben a zárkában ébredt fel, és jó néhány percig gondolkoznia kellett, amíg vissza tudott emlékezni, hogy mi történt vele. Durván bántalmazták. Úgy érezte magát, mint akit összeroncsoltak, és darabokra szaggattak. Néha olyan rettenetes fájdalmat érzett, hogy kénytelen volt ajkába harapni, nehogy felordítson.

Első este egy rozoga íróasztallal bebútorozott, piszkos helyiségbe vitték. Nagy darab, szőke, henteslegényforma német hallgatta ki. Többször felpofozta. De olyan nyomorúságos állapotban volt, hogy csak a nevét tudta elrebegni. Azután megint elájult. Visszavitték cellájába.

Másnap (másnap volt-e? Ezt sem tudta biztosan) kiabálást hallott a folyosón. Megismerte Bérard hangját. Ezt ordította: Nem, ne! Nem akarok meghalni! Hagyjanak élni! Úgy üvöltött, mintha az ördög szállta volna meg. Ütlegelések zaja következett. Bérard feljajdult: Leesett a szemüvegem. Adják ide a szemüvegemet! Nem akarok a szemüvegem nélkül meghalni! Berger puskatussal mért csapások jellegzetes hangját, utána tompa visszhangját hallotta. Bérard-t a szó szórós értelmében odavonszolták a kivégzőoszlophoz. Valamivel később sortűz dördült el az udvaron. Az első napokban, valahányszor léptek közeledtek zárkájához Jacques Berger mindannyiszor összerezzent. A kivégzések sortüze eléggé gyakori volt. Különös dolog: szabályos időközökben követték egymást. Mintha egy vészjósló óraszerkezet szabályozná az élet és a halál ütemét.

Egy reggel, nem sokkal azután, hogy elfogták, hirtelen kinyílt az ajtó, és egy csapat egyenruhás rontott be hozzá. Berger azt hitte, hogy a halál jött el érte. De hamarosan megnyugodott. Csupán szemlét tartottak. Egyik tiszt – egy főhadnagy – leült priccsére, és kérdéseket intézett hozzá. Kitűnően beszélt franciául. Berger érezte, hogy ez a férfi más, mint a többi. Volt benne valami egyenesség. Kikérdezte polgári foglalkozásáról is.

Egy másik tiszt elhúzódott a csoporttól, és néhány szót mormogott a főhadnagy fülébe. Erre ez figyelmesen megnézte Berger-t és elmosolyodott. Felállt, és odament hozzá. Azt mondta a másik tisztnek, aki – Berger később megtudta – orvos volt: Igazán úgy találja, hogy hasonlít hozzám? Társa bólintott. Valóban hasonlítottak: ugyanaz a termet, ugyanaz a hajzat, ugyanaz a szem, ugyanaz az arcforma. Mintha testvérek volnának. Később a csoport az ajtó felé indult. Mielőtt kimentek, a főhadnagy visszafordult, és barátságos pillantással nézett Jacques Berger-re, aki egészen felvidult ettől.

Délután visszajött, de most csak az orvos társaságában. Ezúttal családjáról, fivéreiről vagy nővéreiről faggatta. Senkije sincs, egyke volt. Szüleit bomba pusztította el. Valójában egyes-egyedül állt a nagyvilágban. Azelőtt külföldön tanárkodott, Afrikában és Dél-Amerikában. Tehát csak a tengerentúl volt néhány barátja. A főhadnagy mindezt komoly ábrázattal hallgatta. Mielőtt elment, egy óvatlan pillanatban, mikor az orvos nem nézett oda, cédulát csúsztatott a kezébe. Mihelyt bezárult mögöttük a súlyos zárkaajtó, Jacques Berger mohón elolvasta: Tartson ki. Bízzék. Ezt írta a főhadnagy. Ki fog tartani. A gondoskodás őszintén meghatotta, felvillanyozta. De egyúttal meglepte. Mit akar tőle ez az ember? Nem értette. Majd vállat vont, és arra gondolt, mégiscsak jó, ha ebben a pokolban van az embernek egy jóakarója.

Sötét napok következtek. A kihallgatások egyre gyakoribbá váltak. Mindent elmondott a henteslegénynek, amit tudott. Ezt annál könnyebben megtehette, mert nem tudott túl sokat. Meg azután teljesen megsemmisítették ellenállási csoportját. Mindenki meghalt, aki hozzá volt beosztva.

Hóhéra azonban konokul továbbra is abban a hitben leledzett, hogy Jacques Berger-vel valami nagy halat fogott. A francia sejteni kezdte, hogy valakivel összetévesztik. Különös kérdéseket intéztek hozzá Londonról és az angol kémszervezetről. Eleinte üvöltözve tiltakozott, kijelentette, hogy tévednek, hogy ő egyszerű ellenálló, és sohasem járt Angliában. De azután rájött, ha a németek megbizonyosodnak, hogy csupán apróhalat fogtak, azon nyomban főbe lövik, Úgy bánnak el vele, mint ahogyan Bérard-ral elbántak. Erre tehát változtatni kezdett viselkedésén. Teljesen képzeletszülte, szaggatott részleteket mondott el olykor-olykor, ál-vallomásokat tett, éspedig úgy, minthogyha kínzással csikarták volna ki belőle. Embertelenül szenvedett, de tudta, csupán komédiázásának köszönheti, hogy még életben van. A németek rendíthetetlenül meg voltak róla győződve, hogy hallatlanul fontos személlyel állnak szemben.

Mindazonáltal egy délután azt hitte, kiderült, hogy csak színházat játszott. Katonák rontottak be cellájába, és kivonszolták az udvarra a kivégzőoszlopig. Odakötözték. Felsorakozott előtte a kivégző osztag. Bekötötték a szemét. A henteslegény ismét faggatni kezdte, ő azonban mélységes hallgatással válaszolt. Végül visszavonták a kivégzési parancsot. Eloldozták kötelékeit, és visszavitték cellájába. Egy jó órára volt szüksége, hogy megszűnjön a reszketése, amely egész testét rázta.

Újabb kihallgatások és kínzások következtek. De tartotta magát. Maga is csodálkozott, hogy még épelméjű. Ám azért tudta, hogy előbb vagy utóbb összeroppan, a végtelenségig nem bírja ezt a bánásmódot. Máris úgy érezte, hogy lelkében parányi repedések  keletkeznek, s ezek lassacskán széles hasadékká nőnek. Hosszabb vagy rövidebb időn belül végrehajtják rajta a halálos ítéletet. Az utóbbi napokban nem jelentkezett a főhadnagy, és ez nagyon nyugtalanította. Benne volt egyetlen reménysége, ő tartotta kezében sorsát.

Aznap tehát, priccsén elnyújtózva, gyászos és szomorú gondolatokat forgatott a fejében, mialatt feje fölött a pók szövögette hálóját. A távolból tompa ágyúdörgést hallott. Nem sok öröme tellett benne. Ha a Szövetségesek túlságosan megközelítik a börtönét, biztosra veheti, hogy agyonlövik. Vagy pedig, és ez sem jobb. Németországba deportálják. Egyszerre meghallotta, hogy kulcs csikordul a zárban. Behunyta szemét. Már megint kihallgatás, már megint…

Kinyitotta szemét. A főhadnagy állt előtte. Mögötte az ajtóban az orvos.

– Hallgasson nagyon figyelmesen rám, Berger – mondotta különös barátja. – Meg akarom magát szöktetni. Holnap, amint megvirradt, nyelje le ezt a tablettát. Tessék. Nagyon heves gyomorfájdalmai lesznek tőle. Azt hiszik majd, hogy megmérgezte magát, és átviszik a betegszobába. Ott közbelépünk.

Jacques Berger átvette a tablettát, és tenyerébe szorította. Egész egyszerűen sóbálvánnyá meredt. Jóformán észre sem vette amikor a két német tiszt elhagyta zárkáját. Azután furcsa gondolata támadt. És ha ez a tabletta valóban méreg? Lenyelné, és azonnal meghalna. De végül is, fűzte tovább gondolatait, ha meg akarnának szabadulni tőlem, egyszerűen főbe lőnének. Tehát? Tehát ez a tabletta képviseli legutolsó lehetőségét. Vakon bíznia kell ebben az emberben, vakon követnie kell, engedelmeskednie kell neki, noha rejtélyesek azok az indítékok, amelyek arra késztették, hogy segítségére siessen.

Lázas reménykedés tölti el. Szabad lesz! Szabad! Újra napsütésben fog sétálni! Párizsban van egy kis nő, újból felkeresheti! Hosszú ideig nézegette a tenyerén fekvő fehér tablettát. Hirtelen belédöbbent az az eshetőség, hogy kikutatják. A vécéül szolgáló edény mellett repedést vett észre a falon. Oda dugta be a pirulát. Majd visszafeküdt a priccsére.

Aznap éjjel alig egy-két órát aludt. Türelmetlenül várta a pirkadást. Amint az első derengő fény beszűrődött cellájába, kivette rejtekhelyéről az orvosságot, és lenyelte. Annyira összeszorult a torka, hogy hosszú időbe telt, amíg lecsúszott. Csak egy óra múlva kezdte érezni a hatást. Fájt a gyomra, és felfúvódott. Később úgy érezte, mintha késsel hasogatnák a belsejét. Rövidesen fájdalmában vacogó hústömeggé vált. Az ajkáról feltörő jajkiáltásokat képtelen volt magába fojtani. Közben egyre ugyanaz a gondolat motoszkált benne: hátha valóban megmérgezte magát. Borzalmas tréfa volna! Hányt. Jajveszékelése végül is felverte az őröket. Káromkodások, ide-oda futkosás. Durván átcipelték az udvaron, egy magányosan álló barakkba: a betegszobába. Az őrök az ajtóban maradtak.

Felfektetik egy hideg asztalra, az orvos sürög-forog körülötte. Feltámasztja a fejét, rettenetesen keserű folyadékot diktál belé. A jéghideg folyadék beléje szűrődik, minden belső sebét égeti, elárasztja. Azután lassan-lassan minden elcsendesedik, megnyugszik, ismét normálisan érzi magát. Egy férfi hajol föléje. A főhadnagy.

– Öltözzék fel. Gyorsan. Húzza fel ezt az egyenruhát. – És ezzel ruhacsomagot nyújt át neki.

Gépiesen felöltözik. A betegszoba sarkában az orvos fekszik megkötözve, felpeckelt szájjal. Tekintetében azonban vidámság bujkál. Berger elkészült. Kabátujján paszomány, őrmesteri rangjelzés. A főhadnagy kinyitja a matt üvegajtót. Majd újabb ajtó következik és a kapu mögött a napsütötte udvar. Szürke oldalkocsis motorkerékpár áll készenlétben. Berger beleül. A főhadnagy a vezetőülésen foglal helyet, egyetlen mozdulattal beindítja a motort. Egy pillanat, és már áthaladtak a nagy kapun. Két katona fegyverével gépiesen tiszteleg. A motor csendes, fáradt arcokra emlékeztető házakkal szegélyezett utcán robog.

És azután a mező és a szabadság siet elébük!

Erdei kunyhó, favágó vagy vadorzó kunyhója, rosszul ácsolt deszkákból és ócska ládákból tákolták össze, utóbbiakon még most is kibetűzhetők mindenféle reklámfelírások. Elrejtett kunyhó az erdő alján. A két férfi két napja tartózkodott benne, szundikáltak, beszélgettek és várakoztak. Különös barátság fejlődött ki közöttük. Jacques Berger megérezte Klaus von Herrentalban a feszültséget, a növekvő rémületet. Mi sem természetesebb, gondolta magában. Megszökött a katonaságtól, és megadja magát az ellenségnek. Megrázó elhatározás. Ettől olyan ideges.

Idegessége azonban nem akadályozta meg abban, hogy fáradhatatlanul faggassa Jacques Berger-t a múltjáról. Szinte azt mondaná az ember, hogy a világon mindent, tudni akar róla. Még a legmeghökkentőbb részletekre is kíváncsi volt. Dátumokra, például arra, hogy milyen ruhákat hordott civilben, vagy szeretőinek nevére. Az Ellenállási Mozgalomban kifejtett tevékenységének apróbb adatai is nagyon érdekelték.

Berger-nek semmi oka sem volt arra, hogy eltitkoljon olyasmit, amit a henteslegénynek bevallott. Tehát mindent elmondott, leírta, milyen volt Kermadec és Mingam, José és Bérard, minden akcióról beszámolt, amiben csoportja részt vett. Felvázolta egész életének képét, főképp a legutóbbi két esztendőét, amióta belépett az ellenállási szervezetbe. Herrental feszülten figyelt mindenre, mintha életbevágóan lényeges dolgokról volna szó. Olyan benyomást keltett, hogy legszívesebbén jegyzeteket készítene, ha papiros és ceruza állna rendelkezésére, és ha nem tartana attól, hogy barátját ezzel megzavarhatja.

Egyébként Berger sem szűkölködött a kérdésekkel. Tudni akarta, miért segített neki megszökni. Herrental azt felelte, hogy már régóta aktív náciellenes, és már a háború kezdete óta vár a megfelelő alkalomra, hogy megszökhessen. Csakhogy nem akart üres kézzel érkezni az ellenfél táborába. Ezért jutott eszébe akkor, amikor megpillantotta zárkájában, hogy őt is magával viszi. Emellett valami rokonszenvfélét érzett iránta. Tudta, hogy elkerülhetetlenül ki fogják végezni. Így rakta össze elméjében a nagy tervet, és hát, istenem, valljuk be, Jacques Berger nem járt rosszul.

A kunyhó előtt beszélgettek, hátukkal a falnak támaszkodva. Olykor elhallgattak, és a háború hangjait figyelték. A robbanások egyre közeledtek. A front legfeljebb húsz kilométerre lehetett. Az ég feketéllett a repülőrajoktól. Sőt, tanúi lehettek egy légi ütközetnek is, amely a német gép lezuhanásával végződött.

Rejtekhelyüktől vagy száz méterrel lejjebb fehéres út húzódott. Másnap reggel fülsiketítő motorzúgást hallottak az út felől. Nagy elővigyázatosan behúzódtak egy földrakás mögé, ahonnan kiláttak, anélkül hogy őket látni lehetett volna. Egy német gépkocsioszlop robogott el. A front felől érkezett. A tehergépkocsik tele voltak sebesültekkel és elcsigázott arcú katonákkal. Megvert, halálra fáradt katonák arckifejezése volt. Majd tankok özönlöttek vissza a frontról. Az ágyúdörgés még közelebbről hallatszott… Visszatértek kunyhójukba. Herrental leült, és késével egy karó végét kezdte faricskálni.

– Mi lenne, ha felülnénk a motorra, és az amerikaiak elé mennénk? – szólalt meg hirtelen Jacques Berger.

– Nem, az túlságosan veszélyes volna. Megkockáztatjuk, hogy német járőrbe ütközünk. Azt hiszem, legjobb, ha itt várunk.

– Hogyhogy ilyen kitűnően tud franciául?

– Ó! Ez a véleménye? Hogy őszinte legyek, talán azért, mert nagyon nagy kedvvel tanultam. Mindig vonzódtam Franciaországhoz. És a hivatásomhoz is szükségem volt a nyelvükre.

– Mi a foglalkozása? Nem katonatiszt?

– Dehogyis. Isten őrizzen meg a katonáktól. Archeológus vagyok. Az egyiptológia a szakterületem. Nagyon békés mesterség.

Herrental felállt, és néhány lépést tett az avaron, amelyből hulló falevelek és rothadó gombák szaga áradt. Majd visszament Jacques Berger-hez, és azt mondta neki:

– Hagyjon magamra, Jacques. Menjen. Higgye el, jobb lesz magának. És nekem is.

Berger azt hitte, nem jól hall. Hebegni kezdett:

– De… de hát miért? Ellenkezőleg, azt hiszem, hogy…

Egyszere teljes erővel megkondultak a harangok. Diadalmas harangzúgás csendült föl.

– A közeli faluból szól. Most szabadultak fel. Most már egészen közel járhatnak hozzánk az amerikaiak. Szabadok lettünk, Klaus!

Ugrándozni, táncolni kezdett a kunyhó előtt. Nem vette észre Herrental mozdulatát, aki lassan kivette tokjából revolverét. Tovább ugrándozott. Felszedte a földre hullott lombokat, amelyek múlt év ősze óta hevertek ott. Feje fölött a levegőbe szórta őket. Újból lehajolt, és megint elkezdte. A falevelek libegtek-lobogtak a levegőben, körülvették. Boldog pillantást vetett Herrentalra. És ekkor meglátta a rászegzett fegyvert. Arca elváltozott. A revolver kétszer egymás után eldördült a főhadnagy kezében. Jacques Berger átlőtt mellel hanyatt vágódott. Hempergett egyet a földön. Az utolsó lomb csendesen arcára szállt.

Klaus von Herrental egy pillanatig állva maradt, majd beszaladt a kunyhóba, és kis bőrkofferrel tért vissza, amelyből civil ruhát vett ki. Ledobta egyenruháját, és felöltötte a polgári öltönyt. Majd levetkőztette a holttestet, és saját tiszti egyenruháját húzta fel rá. A zubbonyt nyitva hagyta, úgyhogy Berger meztelen melle kilátszott. Meggyőződött arról, hogy minden irata a halott zsebeiben van. Aztán összeszedte Berger holmiját, mintegy száz méterrel odább két kezével gödröt ásott, és belehelyezte az őrmesteri egyenruhát, amelyet Jacques Berger hordott. Gondosan betömte, és elegyengette a gödröt, és lesétált az útra. Leült a töltésre, és nyugodtan várta az amerikaiakat.

6.

Nem, nem, téved, főfelügyelő úr, nem a bűntudat gátolt meg, hogy bekopogtassak önhöz, és mindent elmondjak. Meg azután, nagyon kérem, ne szakítson félbe, mert attól félek, hogy elakadok, és nem jutok tovább. Ígérje meg, hogy csendben marad, és figyelmesen végighallgat. Tegyen úgy, mint azok a gladióluszok, amelyek a polcon díszelegnek.

Hogyan? A felesége ajándéka? Mondja meg neki, hogy gratulálok az ízléséhez. Remekül összeválogatta őket. Nézze, milyen szépen kinyíltak. Csodálja meg szirmaik finom színeit. Tessék? Azt óhajtja, hogy folytassam a vallomásomat? Engedje meg, hogy lélegzetet vegyek. Úgy érzem magam, mint aki órák óta beszél egyfolytában. Kiszáradt a torkom, nagyon kiszáradt. Olyan vagyok, mint egy virág, amelynek vízre van szüksége. Megengedi, hogy ajkamat megmártsam abban a pohárban, amelyet az előbb behoztak? Köszönöm szépen.

Hol tartottam? No, igen! Mentem a fasoron át, bőrönddel a kezemben. Borzalom töltött el.

Anyám arcát láttam magam előtt, ahogy a vízből kibukkan, láttam a váza szélén nyugvó nyakszirtjét, láttam vörös haját virulni, mint a dáliákat. Különös gondolat foglalkoztatta elmémet. Azon gondolkoztam, hogy már az eltűnés után következő napon tudtam, ott van, nem lehet máshol. És több napon át ebben a meggyőződésben éltem, amely félig tudatos volt, és amelynek helyességét nem mertem ellenőrizni.

Visszaemlékeztem arra a kellemetlen érzésre, amely olyankor töltött el, amikor a nagy hallban és az ebédlőben beszívtam a rothadás szörnyű szagát. Eszembe jut, szinte borsódzott a hátam attól az elhatározástól, hogy minden virágot a szemétbe dobjak. Eszembe jut, mekkora hévvel védtem a nagy hall dáliáit, magasztaltam színüket, mindezt pedig azért, hogy ne nyúljanak hozzájuk. És eszembe jutott Ursula. Ő is tudta, ő is meg akarta óvni a dáliákat. Rá kell találnom. Hol lehet? Biztosan visszautazott Németországba.

Elindultam az állomás felé. Útközben észrevettem, hogy az emberek furcsán néznek rám. És rájöttem, hogy hangosan beszélek magamban, mint a részegek. A párizsi vonat akkor hagyta el a peront, amikor kiérkeztem az állomásra. Kikérdeztem a jegykezelőt, aki ismert látásból. Megkérdeztem tőle, vajon nem látott-e egy gesztenyeszínű, hosszú, gyöngyházgombos ruhát viselő, szép szőke lányt. Azt válaszolta, csakugyan felszállt a vonatra, de arra már nem emlékszik, hová szólt a jegye. Az a tisztviselő sem tudott többet mondani, aki a jegyet kiadta.

Érdekes dolog, minden félénkségem elmúlt. Ezelőtt, mint a dögvésztől, úgy féltem, hogy valakit megszólítsak, és lám, most az emberek szemébe mertem nézni, és ismeretlenül meg mertem őket szólítani. Az átélt borzalmak, mondhatni, végül is megérleltek. Ahelyett hogy elcsüggesztettek volna, szinte vakmerővé váltam. Elhatároztam valamit, s ez a valami megingathatatlan célom lett: rátalálni Ursulára, és megismerni mindannak mélyen fekvő okát, ami családommal történt. Felfedezni a gyilkos indítékait.

Poggyászomat a pályaudvari ruhatárban hagytam. Csak másnap reggel indult vonat Párizsba. Előttem volt az egész éjszaka. Mit tegyek? Semmi kedvem sem volt hazamenni. Bolyongtam a városban. Észre sem vettem, hogy a kikötőt körülvevő városnegyedbe kerültem. Sötét kis utcáin járkáltam. Esni kezdett. A neoncégtáblák élénk fényt vetettek a nedves járdára. Végül egy piros ajtó elé értem. A Szivárványbár ajtaja volt, azé a báré, amelybe Gérard Rollaint láttam betérni.

Csengettem. A kukucskáló kinyílt, és egy szempár szemügyre vett. Mit akar? kérdezték. Valamit inni, feleltem. Ez zártkörű klub. Van tagsági igazolványa? Nem volt, és erre hevesen becsapták a kukucskálót. Újra becsengettem, és meglobogtattam egy százfrankost. Úgy hatott, mint a „Szézám, nyílj meg!” varázsige.

Néhány pillanat múlva egy bárszéken ültem. Viszkit rendeltem. A pincérnő testes, festett, szőke hajú nő volt. Mialatt a poharamba töltött, előrehajolt, azt hittem, kiesik a melle a ruhájából. Ahogy néztem, nem tudtam nem gondolni tehéntőgyekre. A szó szoros értelmében kedvet támasztott az emberben, hogy megfejje. Észrevette, mennyire bámulom, és ahelyett hogy zokon vette volna, rám mosolygott. Szüntelenül előttem sürgölődött, kivágását mutogatta, és időnként olyan mozdulattal húzta végig kezét a bőrén, mintha láthatatlan porszemeket akarna letörölni. Végül is belefáradtam, és elfordítottam tekintetemet.

Körülnéztem a teremben. Néhány vendég – csupa nyárspolgár, aki kicsípte magát – üldögélt bent, feltűnően öltözött nők társaságában. Egy wurlitzer megszakítás nélkül émelygősen szirupos zenét harsogott. Minden egyes asztalra vázát helyeztek, tarka virágokkal. Észrevettem, hogy művirágok. Undorítottak.

Kiürült a poharam. Újabb viszkit rendeltem. Majd még egyet és később megint egyet. Mindez egyáltalán nem  adta vissza életkedvemet. Ellenkezőleg. Gyászos látomások dúltak fel. Láttam a sonkák között a felakasztott Robert-t, láttam Juliette halovány kis holttestét. Láttam anyámat, holtan a dáliái között. Hogy elűzzem ezeket a képeket, tovább ittam. Nehéz lett a fejem, mintha felhők nehezedtek volna rá.

Éreztem, hogy valaki meglöki a könyökömet. Odafordultam. Furcsa perszóna ült mellettem.

Jó negyvenéves lehetett. A ruhája karácsonyfához hasonlított. Sovány volt. A haja fekete, de azonnal észre lehetett venni, hogy festett. Arca viaszfehér. Két szeme sarkában meg-megrezzentek a szarkalábak. Hívj meg egy pohárra, szivikém, szólított meg. Fejemmel intettem, hogy rendben van. Hozzám simult, és közben hol szétvetette, hol újra keresztberakta a combját. Egyébként valóban még a combja volt a legjobb rajta. Olyan unalmas dolgokat fecsegett, hogy kis idő múlva oda se figyeltem, ismét gondolataimba mélyedtem. Elég homályos, elég elmosódott gondolataimba. Részeg voltam. Fejemet karomra hajtva, kis híján elaludtam. Fél füllel hallottam, hogy a nő így szól hozzám: Gyere velem. Fáradt vagy. Gyere, magammal viszlek.

Fizettem, és odakint csatlakoztam hozzá. Jó erősen karon fogott, mintha attól tartana, megszököm előle. Néhány perccel később ócska, piszkos ház elé érkeztünk. Itt lakom, közölte. Megindultunk a csigalépcsőn, amely kanyargott, egyre kanyargott. Azt hittem, sosem ér véget. Több ízben megálltam, és olyan képet vágtam, mint aki vissza akar fordulni. Ilyenkor megragadta könyökömet, és továbbvonszolt.

Szobája a legfelső emeleten volt Mihelyt beértem, lerogytam az ágyra. Részeg voltam, főfelügyelő úr. Nem tudtam, mit csinálok, Mintha mindez tízezer kilométerre történne. Gondolataim továbbra is Robert-nek a sötét sonkacombok közül kikandikáló eltorzult arca és anyámnak a vázában, a virágok között zsugorodó holtteste körül keringtek. Végül elvesztettem öntudatomat, és elaludtam.

Pitymallatkor felébredtem. A mosdóhoz mentem, és belehánytam. Visszamentem az ágyhoz, és a nőt szemlélgettem. Halálsápadt volt. Mint egy halott. Szuszogott. Fütyülésszerű légzéssel, kellemetlen volt hallgatni. Nyaka virág szárára emlékeztetett… Olyan szárra, amelyet durván elnyestek, és fehéres folyadék szivárog belőle. Egyszer csak rettenetes kedvem támadt megölni, két kezemet a nyaka köré szorítani, addig szorítani, amíg elszáll belőle a lélek. Reszkettem… A szó szoros értelmében rárontottam ruháimra, és nagy sietve felöltözködtem.

Abban a pillanatban, amikor kiléptem a szobából, észrevettem, hogy felébredt. Rekedt hangján nagyot kiáltott. Gyors iramban lerohantam a lépcsőn. Már a földszintre értem, és még mindig hallottam a kiabálását az ötödik emeletről: Nem adtál pénzt! Nem adtál pénzt! Kiáltozása az utcán is üldözött. Elinaltam. Akkor hagytam csak abba a futást, amikor jó száz méterre eltávolodtam a háztól.

A délelőtt szépnek ígérkezett. A felkelő nap sugarai felfrissítették a villák takaros színeit, és fényükben még jobban érvényesült a virágok pompája. Ünneplőbe öltözött a világ. Rám azonban kellemetlen nyomás nehezedett. Olyan mocskosnak éreztem magam, mintha pöcegödörbe estem volna. Ursulára, a tiszta, a szép Ursulára gondoltam, és végtelenül dühös voltam magamra, amiért felmentem ahhoz a nőszemélyhez, dühös voltam, amiért engedtem neki. Kimentem a sétatérre, a tengerpartra. Kék volt, hihetetlenül kék az óceán. Egész nyáron nem volt ilyen gyönyörű idő.

A távolban megpillantottam házunkat, amely fehéren meredezett a kert közepén. Szomorú benyomást keltett, és nyomban rájöttem, hogy miért. Valahányszor meghalt vagy eltűnt nálunk valaki. Concepcion becsukta az elhunyt, vagy eltűnt szobájának ablaktábláit, és ilyenkor mindig becsukódott a ház egyik szeme. Ma valamennyi spaletta zárva volt, és bonyolult oszlopai és rácsai mögött házunk nagyon szerencsétlen képet mutatott. Elérkeztem a rácsos kerítés elé, és a fasorban a tíz üres székbe ütköztem. A vének már nem voltak ott. Ők is megfutamodtak. Akárcsak Ursula, akárcsak én. A kerítéshez támaszkodtam, és néztem a kertet.

És a kertben, főfelügyelő úr, olyan látvány ötlött a szemembe, ami megborzongatott. Apám háziköntösben, meztelen lábszárral anyám locsolókannájával nagyban öntözte a virágokat. Virágágyról virágágyra, bokorról bokorra haladt. Arca elégedettnek látszott. Végül letette a locsolót, gyomkapát fogott a kezébe, és gyomlálni kezdett. Mindezt oly aprólékos gonddal, ami megdermesztett. Mozdulataiból szenvedélyes lelkesedést lehetett kiolvasni. Olykor megállt, odament valamelyik virághoz, és percekig gyönyörködött benne. Szeme kissé kimeredt, keze reszketett. Érthetetlen mondatokat mormogott.

Arra gondoltam, milyen boldog lenne szegény mama, ha így látná, ha volna még szeme, hogy lássa. De múlt az idő. Távoznom kellett. Még kevésbé sajnáltam elhagyni otthonunkat: a kert nem marad elhagyatott. Apám ezután nem hagyja kipusztulni a virágokat.

Az állomásra mentem, kiváltottam bőröndömet a ruhatárból, és másodosztályú vasúti jegyet vettem Párizsba, ahová este érkeztem meg. Az éjszakát egy zugszállodában töltöttem. Jól emlékszem, hogy szobám virágmintás tapétapapírral volt bevonva, amely siralmasan összeszakadozva lógott le a mosdó fölött. Még arra is emlékszem, hogy megpróbáltam visszaragasztani. De akármit csináltam, nem tapadt oda, erre lemondtam az egészről. Valószínűleg a nyirkosság miatt nem ment a dolog. Másnap reggel kimentem a Gare de l’Estre, és Heidelbergbe váltottam jegyet. Ursula gyakran emlegette ezt a várost. Valószínűleg jól ismerte. Lehet, hogy ott lakik.

Mihelyt megérkeztem, megkapott a hely szépsége. A város úgy illett Ursulához, mint egy jól szabott kesztyű. Romantikus volt, mint ő. Egy régi szállodában vettem ki szobát, a Bölcsek utcájának végén. Ablakomból a Neckart és a föléje emelkedő régi kastélyt láttam.

Sokáig kerestem Ursulát. Egész ősszel és egész télen át. Néha már-már azt hittem, őt látom. Odasiettem, odarohantam a szőke hajak mögé, megszólítottam viselőiket: sajnos! sohasem ő volt az. Állandóan lesben álltam. Előfordult, hogy egész délutánokon át álldogáltam egy helyben az utcán, azt remélve, hogy arra halad el, és megrezzentem, valahányszor messziről egy szőke, fiatal lányt láttam felbukkanni.

Kis vagyonkám veszedelmesen apadni kezdett, noha egyáltalában nem költekeztem. Azután elérkezett az a nap, amikor a következő dilemmával álltam szemben: vagy visszatérek Franciaországba, vagy itt maradok, és munkába állok, hogy pénzt keressek. Elhatároztam, hogy Heidelbergben maradok. Valamicskét gagyogtam németül. Beiratkoztam egy idegenek számára szervezett német tanfolyamra. Gyorsan haladtam tanulmányaimban, és kezdtem tűrhetően beszélni németül.

Egy virágkertésznél sikerült állást szereznem. Húsz márkát kaptam tőle naponta. Három, virágokkal zsúfolt melegházzal kellett foglalkoznom. Munkám aránylag egyszerű volt: vigyázni a hőmérsékletre, öntözni, karban tartani a fűtőberendezést, kiszedni a gazt, s a többi… Mondhatom, hogy elememben éreztem magam, és főnököm nagyon gyakran adott kifejezést megelégedésének. Napokon át üldögéltem egy karosszékben, a pompás virágkölteményektől körülvéve. Mozdulatlanul gyönyörködtem a szirmokban és pártákban, és jól éreztem magam. Majdnem boldog voltam. Összebarátkoztunk főnököm fiával, aki akárcsak én, matematikahallgató volt. Gyakran jártunk el együtt hazulról. Sört ittunk, és közben differenciál- és integrálszámításról beszélgettünk, és Gauss és Bourbaki műveiről vitatkoztunk.

Egy este elvitt egy „Tokelkeller” nevű lokálba. Közvetlenül a kis színpad előtt ültünk, amelyen egyensúlyozó artisták, álfakírok és táncosnők léptek fel. Hatalmas kupából kortyolgattam a sört. Ekkor következett a műsor fénypontja. Egy csupasz mellű lány harmonikázott. A lány egyik melle hangszerén nyugodott, közben vidáman pötyögtette a billentyűket. Néztem a lányt, és néztem a harmonikáját, amely pompás darab volt, tetszik tudni, sok-sok aranyozással és nikkellel. Rajta nagybetűs felírással a gyártó cég neve: „HOHNER–TROSSINGEN”. Motoszkált bennem a szó: Trossingen, Trossingen…

Emlékezetemben ekkor hirtelen felötlött a többi hiányzó szó: „Benzing, Handschuhmacher, Trossingen.” Ezt a felírást olvastam a zongoránkon felejtett kesztyűn, azon a kesztyűn, amelyet néhány pillanatra levágott kéznek véltem, azon a kesztyűn, amely valami dohos… porszagot árasztott, régi könyvszekrényekben heverő, régi könyvek szagát. Megkérdeztem barátomtól, hol van Trossingen. Azt felelte, az a városka, ahol a Hohner-harmonikákat és akkordeonokat gyártják, a Hohner-márka nagyon jó nevű és híres. A város Württembergben fekszik, Stuttgart és a Bodeni-tó között. Könnyen megtalálom a térképen.

Két nap múlva Trossingenben voltam. Sokáig mászkáltam a visszhangos utcákon, a gyárfalak mellett, kifelé, egészen a város végéig, ahol fenyvesek és rétek vidéke kezdődik. Szippantottam az éltető levegőt. Lelkem pattanásig megtelt homályos vágyakkal. Mintha minden újjászületett volna bennem. Ő itt van. Bizonyos voltam benne. Itt van, valahol a magas dombok közt.

Ursula! Annyiszor ejtettem ki nevét téli magányomban, hogy valahogyan fogalommá, elvont képzetté, anyagtalan és valószerűtlen eszménnyé vált számomra. Különös jelenség! Arcát már képtelen voltam rekonstruálni. Láttam magam előtt mandulavágású két szép szemét, kékes, porfelhőszerű tekintetét, állát, ajkait, tiszta homlokát, és nem sikerült összeállítanom ennek a türelemjátéknak a kockáit. De azért megmakacsoltam magam! Folytonosan turkáltam emlékezetemben, újabb elemeket bányásztam ki, sorba raktam, rendezgettem őket; mégsem sikerült többet kihoznom belőlük, mint egy ködbe vesző, szertefoszló, áttetsző alak körvonalait. Elmosódó álomképet!

Egész nap kerestem, kutattam. Betértem a kávéházakba és a sivár Gasthausokba, amelyekben kerek asztal mellett ülve egykori frontharcosok idézgették fel háborús fiatalságuk emlékeit. Ellátogattam a protestáns székesegyházba, szomorú és csupasz templom volt, amelynek minden dísze egy feszület a fehér falon és nagy fakeretben a legközelebbi istentiszteletre előre kijelölt zsoltárok számai.

Leszállt az est. Nyugaton arany- és bíborszínű lett az égbolt. Tágas parkba jutottam, amelyet a tavasz az ég izzó színeivel összhangzó piros, vérpiros virágokkal hintett tele. Egy padra roskadtam. Valaki orgonán játszott a székesegyházban, és a muzsika foszlányai eljutottak hozzám.

Az egész világ morajlott, zsongott. Mellettem, körülöttem, fölöttem egyre azt susogták a hangok: Ursula, Ursula. Fájt a fejem. Lüktetett a halántékom. Úgy éreztem, hogy egy kis fekete szörny kuporog a mellemben, és időnként kinyújtja belőlem fogódzó mancsát, álkulccsal kinyitja agyam zárkáit, és ostorral veri agyvelőmet. Sötét folyót láttam magam előtt, amelynek hullámain fehér hullák hömpölyögnek. Röpködésük közben vészjóslóan károgó hollókat láttam, ezt károgták: halál, halál, halál! Ez az ezernyi hóhér rebesgette szó siklott végig a föld felszínén, súrolta a fák koronáját, átröpült az eszeveszetten menekülő falvak fölött, fekete madarak fellegét űzve a látóhatáron túlra.

Térdre estem. Majd szétrobbant az agyam. Csontjaim szinte szétrepedeztek, széthasadtak, hogy belsejükből vörös gőzt lövelljenek ki. Egy virágágyban fetrengtem. Rosszullétem lassanként múlni kezdett, mintha a szelíd porzószálak visszaverték volna az alvilág hadait. Arcom nedves volt: sírtam! Visszaültem padomra, és azon törtem a fejem, mit kellene tennem.

Mellettem egy újság hevert. Gépiesen felvettem, és kinyitottam és ekkor Ursula fényképe szökött a szemembe. Oly váratlanul jött, hogy egy teljes percig úgy maradtam elképedten, mozdulatlanul, dermedten. Űjra becsuktam az újságot, és megpróbáltam elolvasni a vezércikket az első oldalon. Németország külpolitikájának bizonyos megfontolandó érdekeiről szóló elmefuttatást tartalmazott. Szemem előtt elmosódtak a szavak. Megint kinyitottam az újságot, és megint Ursula képét láttam. Hosszú, fehér ruhát viselt, amelyet olyan jól ismertem, és amelyből kilátszott meztelen válla és pompás melle. Arckifejezése kissé riadt volt, és azt a másik fényképet idézte fel bennem, amelyet annak idején a jugoszláv vett fel, és amelyet kincsként őriztem tárcámban. Elolvastam a felvétel mellett álló szöveget: „Trossingen, április 15. Örömmel jelentjük polgártársainknak Ursula von Herrental grófnő eljegyzését Kari von Leibewitz gróffal. Az eljegyzési ünnepséget ma este tartják az ősi családi kastélyban.” Ma van április tizenötödike. Ma este jegyzi el magát Ursula.

Gépiesen felkeltem, kimentem a virágos parkból, és elindultam a városka főutcáján. Egyik járókelőtől megkérdeztem, merre kell mennem, majd, a külvárosba érve, egy másiktól érdeklődtem. Fákkal szegélyezett, kis kavicsos útra mutatott. Miközben tovább és tovább haladtam, a tájra leszállt az este. Többször is be kellett húzódnom az útmenti árokba, hogy kitérjek az arra robogó autók elől. Mire a kastélyhoz érkeztem, teljesen besötétedett. De azért ki tudtam venni a kastélynak az égbolt hátteréből kiemelkedő homályos tömegét.

A rácsos kerítés kapuja tárva-nyitva állt. Habozás nélkül bementem a parkba. A földszinten fényesen kivilágított ablakok hosszú sora. Az ablaküvegek mögött alakok körvonalait láttam forgolódni. Halk zene hangjai szivárogtak ki. Közelebb léptem. Óvatosan lépkedtem, mert lépteim csikorogtak a kavicsokon. Felmásztam a monumentális nagy lépcsőfeljáró lépcsőfokain, és egy teraszra jutottam. Egyik ablakhoz lopakodtam, és benéztem.

Nagy tömeg volt bent. Katonai kitüntetésekkel felcicomázott frakkos férfiak táncoltak, hosszú estélyi ruhás nőkkel. Egy emelvényen ősz hajú, öreg zenészekből álló zenekar régi dallamokat játszott. Számos férfivendégnek borotvált koponyája volt, és monoklit viseltek. Megpillantottam Ursulát, és megremegtem. A büfé mellett állt, és egy rendkívül magas, szomorúan komoly képű fiatalemberrel beszélgetett. Nem látszott boldognak. Szinte úgy látszott, rettenetesen unja az ünnepséget. Olykor lopva órájára pillantott. Vagy pedig eltűnődve dörzsölte egymáshoz kezeit.

Figyelmemet olyan látvány vonta magára, amely megborzongatott. A fal mellett, amelyen ősök képei függtek, tíz aggastyán ücsörgött. Arcuknak színe, mint a régi pergamen. Néha egymáshoz hajoltak, és locsogtak. Egyikük örökösen nyitva tartotta a száját, mintha állandósult ásításban szenvedne. Egy másik tubákot szippantott fel az orrába. Végül megláttam közöttük egy talpig feketébe öltözött öregasszonyt, aki szabályos időközökben lábával a padlón toppantott. Felismertem! Az a baljóslatú látomás volt, amely az éjszaka beálltával villánkat kísértette. Szörnyű arc. Szemgödrei mélyén sötét szempár lobogott. Szája ferde, és még olyankor is gyűlölködő vicsorra torzult, amikor mosolygott. Arcvonásainak minden rezdülése, a legkisebb is, szörnyű grimasz volt. Gyermekkorom meséinek boszorkáit juttatta eszembe. Egyszer csak odaintette magához Ursulát. Megragadta csuklóját, és arra kényszerítette, hogy hajoljon le hozzá. Valamit súgott a fülébe, és a magas, szomorú fiatalemberre mutatott. Ursula visszament a fiatalemberhez, és úgy tett, mintha érdekelné a beszélgetésük.

Jó óra hosszat maradtam az ablak előtt, miközben mindezt megfigyeltem. Aztán egy ötletem támadt. Otthagytam a teraszt, és lementem a parkba. Körüljártam a tágas épületet. A garázs mellett mintegy negyven sötétszínű kocsi várakozott. Libériás sofőrök a pázsit egyik részén tüzet raktak. Láttam, amint kinyújtják kezüket a lángok fölött. Azon kaptam magam, hogy mereven nézem a tüzet, a lobogó lángokat. Néhány pillanatra megálltam, hogy nézegessem. Majd tovább folytattam utamat.

A kastély mögött megtaláltam, amit kerestem. Az egyik pinceablak védőrácsát rosszul tették fel. Felemeltem. Az egyik vastag üveglapot betörtem a sarkammal. A cementpadlóra hulló üvegszilánkok rettenetes csörömpölést csaptak. Villámgyorsan elbújtam egy bokor mögé. Hasra fekve vártam a gyepen. Minthogy semmi különös nem történt, visszamentem a pinceablakhoz, kezemet a résen át bedugva, kinyitottam, és egy ugrással bent termettem. Egy szénrakáson értem földet. Tapogatózva keresni kezdtem az ajtót. Gyufát gyújtottam, és felfedeztem: az ajtó mögött lépcsőfeljáróban végződő folyosó húzódott. A lépcsőfokok után újabb ajtó következett. Fülemet a kilincshez tapasztottam. Semmi zaj. Egy másik helyiségbe jutottam, cselédszoba lehetett. Újabb, egyenes lépcsősor vezetett az emeletekre. Felmásztam, igyekezve, hogy a legkisebb neszt se okozzam. Csillárokkal bevilágított, széles folyosón találtam magam. Vastag szőnyeg itta fel lépteim zaját.

Egyszer csak hangos beszédet hallottam, majd szapora léptek kopogását a főlépcsőházban. Egy ajtónyílás mögé bújtam, de azért megkockáztattam, hogy kinézzek a folyosóra. Ursulát láttam. Hangosan szipogva sírt. Bement az egyik szobába. Legalább negyedóra hosszat maradt bent, majd ismét kijött. Mintha lecsillapodott volna. Visszatért az ünneplők közé. A zenekar keringőket játszott.

Besurrantam abba a szobába, amelyből Ursula az imént kijött. Kétségtelenül az ő szobája volt. Felismertem ruháit, könyveit, apróbb tárgyait. Éreztem a levegőben fiatalságának, pompás, életerős testének illatát. Tökéletes rend uralkodott a szobában. Ursulának túlzott érzéke volt a rendhez. Csak meg kellett nézni szekrénye belsejét: kifogástalan rendet tartott! Nyugodtan vártam az estély végét. A muzsika hangjai felhallatszottak hozzám. Hallottam a táncolók ugrándozásának lármáját, és egyszer-egyszer vaskos germán röhögések gurguláztak.

Elhalkult, majd elhallgatott a zene. A kertben kocsiajtókat csapkodtak, begyújtották a motorokat. A teraszon beszélgettek. Eloltottam a villanyt, és besurrantam a fürdőszobába. Leültem a fürdőkád peremére. Nem kellett sokáig várnom. Az estélynek vége szakadt. A fekete gépkocsik egymás után elrobogtak. A pázsiton izzó parázs helyén csak néhány megüszkösödött fatuskó maradt. A folyosóról hangfoszlányok szűrődtek be. Majd kinyílt a szoba ajtaja. Könnyed lépések alatt kissé megreccsent a parkett. Ursula dudorászott. Egy cipő… két cipő hullott a padlóra. Azután: levetett női ruha jellegzetes suhogása. És a szekrényhez ütődő ruhaakasztók. Hát még? Bennem végsőkig fokozódott az izgalom, csak úgy kalimpált a szívem.

Végre kinyílt a fürdőszobaajtó. Egy ujj felkattantotta a kapcsolót. Ott állt előttem Ursula, meztelenül!

Ursula ott állt meztelenül Jean-Claude előtt. Ott állt előtte mozdulatlanul, kővé meredten. Arcán azzal a kifejezéssel, amely azt jelenti: nem hiszek a szememnek. Majd végigsimította kezével a haját. Jean-Claude megragadta a karját.

– Ursula – szólalt meg halkan. – Megtaláltalak. Hónapokig kerestelek. Úgy örülök.

Azt hitte, hogy a lány visszahúzódik érintése elől. Egyáltalában nem. Kezét nyújtotta a fiúnak. Jean-Claude felkelt a kád pereméről, és magához vonta. Karjába szorította a remegő, meleg női testet. Ursula vállára támasztotta fejét. Jean-Claude beszélni akart. A lány szájára tette ujját.

– Ne szólj – kérlelte Ursula. – Nem akarom tudni, hogyan találtál meg. A fő, hogy itt vagy. Én is örülök, gyere.

Jean-Claude követte a lányt szobájába. Ez gyorsan bebújt az ágyba, és eloltotta az éjjeliszekrényen levő lámpát. A fiú sebtében levetkőzött, és ruháit egy csomóban a földre dobálva, csatlakozott hozzá. Ursula hevesen belekapaszkodott. Jean-Claude ölelés közben érezte, hogy a lánynak nedves az arca: sírt. Megsimogatta. A gyönyör tetőfokának pillanataiban Jean-Claude azt hitte, most hal meg. Görcsösen Ursulába csimpaszkodott. Majd úgy érezte, hogy egy kút sötét torkába zuhant. A kút mélyén a fekete vízből nagy kínnal fel-felmerülő fejjel, anyja hívta. Lassanként magához tért. Ursula pihent. Hangja egyszer csak megtörte a csendet:

– Vigyél magaddal, Jean-Claude – szólalt meg. – Bárhová, ahová akarod, csak innen menjünk el. Ugye tudod, hogy vártalak? Biztos voltam, hogy jönni fogsz.

– Ursula, azért jöttem, hogy megtudjam, mi…

– Ne félj semmitől, mindent elmondok.

– Most mondd el.

– Akkor simulj szorosan hozzám. Bátorságot kell merítenem ahhoz, hogy mindent elmeséljek. Gyere még közelebb. Így, most olyan jó! Először is azt kell megtudnod, hogy apám – aki a te apád is – valamikor itt élt. Valódi neve nem Jacques Berger, hanem Klaus von Herrental. Születésem előtt néhány hónappal megszökött ebből a házból és anyámtól. Egy francia ellenálló nevét bitorolta (a háború alatt történt), hogy megszabaduljon anyámtól, akit utált. Én itt születtem, és attól a pillanattól kezdve, hogy megértettem a felnőttek beszédét, ernyedetlenül, hogy úgy mondjam, nap mint nap, bosszúterveket véstek elmémbe.

Egészen kislány voltam. Anyám a karjába vett, és úgy ringatott el, hogy közben apám árulásáról beszélt. Sohasem hagyta el szobáját. Teljes visszavonultságban élt. Mindig ugyanaz a fehér ruha volt rajta, amelyet apám eltűnésének napján viselt. Széles csipkegallérral díszített ruha. Egyesegyedül nagybátyáim és nagynénéim látogatását fogadta, csupa vén bolondét. Különben ismered őket. Az a kilenc aggastyán, akiktől madame Berger úgy rettegett. A tizedik anyám volt. Megfogadták egymásnak, hogy apám nyomára akadnak.

Apám elkövette azt az elővigyázatlanságot, hogy személyazonosságának megváltoztatása után is makacsul kitartott egyiptológusi szenvedélye mellett. Anyám, aki jól ismerte, tudta, hogy a világon mindenről lemondana, csak erről nem. Minden megjelent szaktanulmányt figyeltek. Egy szép napon azután birtokába jutottunk egy bizonyos Jacques Berger neve alatt közzétett és a XVIII. dinasztiáról szóló könyvnek. A mű egyes részletei apám olyan szövegének szó szerinti fordításai voltak, amelyet még sohasem közöltek, és amely itt maradt a fiókba zárva.

Másfelől Ottó nagybátyám, anyám bátyja folytatott nyomozást. Ráakadt arra a Wehrmacht vezérkari tisztre, aki július végén áthelyezési parancsot állított ki apám nevére. Ennek alapján egyszerű volt egy bizonyos Remer nevű volt orvoshadnagyig eljutni, aki annak idején segített apámnak nevet cserélni, abban a meggyőződésben leledzve, hogy csupán a Gestapo karmaiból való menekülés forog kockán. Amikor megtudta, hogy apám sohasem tért vissza Németországba, habozás nélkül, őszintén elmondott mindent. Apám megszökött, és magával vitt egy francia ellenállót. Ezt az ellenállót Jacques Berger-nek hívták…

Rövidesen semmi kétség sem maradt: Klaus von Herrental és Jacques Berger, az egyiptológus egy és ugyanaz a személy. Anyám bosszúvágya nem lankadt, és nekem kellett a bosszútervet végrehajtanom. Két évvel ezelőtt Ottó nagybátyám Franciaországba utazott, hogy tudakozódjék a Berger-család életmódjáról és szokásairól. Megtudtuk, hogy minden nyáron odavesznek teljes ellátásra egy külföldi fiatal lányt. Írtam apámnak, és ajánlkoztam az állásra.

Így történt, hogy egy szép nyári napon megérkeztem hozzátok. Anyám, nagybátyáim és nagynénéim a, legapróbb részletekig kidolgozták végrehajtásra váró feladatomat. Haditörvényszékfélévé alakultak, és kimondták a Berger-családra a halálos ítéletet. Apám életét megkímélték volna, hogy lehetősége nyíljék a vezeklésre. Csakhogy a vezeklés lehetetlenné vált, mert apánk az őrületbe menekült, és most tudtuk meg, hogy kénytelenek voltak elmegyógyintézetbe zárni. Hogyhogy? Meg vagy döbbenve? Nem tudtad?

De hagyd, hogy folytassam. Azt akarom, hogy mindent megtudj. Miután megérkeztem hozzátok, első dolgom volt a kapukulcsról másolatot szerezni. Anyám minden éjjel behatolt a kertbe, és a teraszon át bejött hozzám a szobámba. Egyébként egyszer, hiszen emlékszel, szinte rajtakaptál bennünket.

Juliette lett az első áldozat, akit akkor taszítottam le a szikla tetejéről, amikor te és a két öcséd bújócskát játszottatok. Ezután – úgy tervezték – a két ikernek kell eltűnnie. Meghívattam volna magam a csónakjukra. Amikor már elég messze kerülünk a parttól, a vízbe dobtam volna őket, és balesetnek álcáztam volna az egészet. Kitűnően úszom, és a leghosszabb táv sem okoz nekem nehézséget, tehát én magam úszva menekültem volna ki a partra. A mesébe illő véletlen azonban úgy hozta magával, hogy haláluk valóban baleset következménye volt és nem bűntetté, ahogyan gondoltad. A tíz öreget ez kissé lehangolta.

Eközben jelent meg Gérard Rollain, egy magándetektív, akit anyád, aki nagyon féltékeny volt, kizárólag azért fogadott fel, hogy engem megfigyeljen. Anyád abban a hitben élt, hogy férje és közöttem bűnös viszony folyik. Gérard Rollain állandóan a nyomomban járt. Rajtakapott, amikor a postafióknál éppen poste restante-levelem után érdeklődtem (a vőlegényemtől vártam levelet), és a tisztviselő indiszkréciója folytán rájött, hogy nem Fischer, hanem Herrental a nevem. Vállalkozásunkat lesújtó vég fenyegette. Rollain felhívott telefonon, elárulta, hogy mit tudott meg, és találkozót csikart ki tőlem. Beleegyeztem. Így akadtam vele össze. Megígérte, hogy semmit sem mond el madame Berger-nek. Ellenszolgáltatásképpen kijelentettem, hogy hajlandó vagyok a lakásán meglátogatni. Csak ily módon tudtam tőle megszabadulni. A legjobb pillanatban érkeztél, hogy megoldjuk a hulla eltüntetésének kérdését.

A következő áldozat madame Berger volt, akit a nagy hallban öltem meg azzal a zsineggel, amelyet ismersz. Amikor zajt hallottam a házban, sebtében a vázába rejtettem el a holttestét. Másnap jöttem rá, hogy nem is olyan rossz rejtekhely. Azután Robert-re került a sor. Rávettem, hogy jöjjön le velem a pincébe, mert valami új játékra tanítom meg. Teljesen gyanútlanul ő maga dugta bele fejét a hurokba…

Anyám éjszakáról éjszakára konokul kitartott amellett, hogy neked is el kell tűnnöd. Megtagadtam, mert bármily különös is, megszerettelek. Meg azután megundorodtam attól, amit elkövettem. Lassacskán rájöttem, hogy csak eszköz vagyok anyám kezében, eszköz, amelynek révén kielégíti bosszúvágyát. Belsőmben lázongani kezdtem, lázadoztam anyám ellen, de csak úgy-ahogy.

Ne felejtsd el, hogy egész gyermekkoromban, egész ifjúságom idején anyám elnyomása alatt gyötrődtem. Még azt is megtiltotta, hogy velem egykorú fiúkkal és lányokkal találkozzam, vagy meglátogassam őket. Sohasem járattak iskolába, kollégiumba vagy egyetemre. Mint valamikor régen szokásban volt, egy öreg házitanító tanított meg arra, amit tudnom kellett. Így nőttem fel tehát, ennek a gyűlölettől izzó asszonynak az árnyékában, aki szünet nélkül rögeszmévé vált megaláztatását hajtogatta. Azt hiszem, az ő gondolatvilágában amolyan saját második megtestesülése lehettem. Odáig ment, hogy azokba a ruhákba öltöztetett, amelyeket akkoriban viselt, amikor apánk még vele volt.

Mindezt azért mondtam el, hogy megértsd, milyen leküzdhetetlenül nehéz volt még tavaly fellázadnom a befolyása ellen. Most már könnyebb lesz, hiszen mellettem vagy, és az, ami közöttünk történt, egymáshoz köt bennünket. Ugye, segítesz megszabadulni? De térjünk vissza arra a bizonyos napra, amikor kis híján megöltelek, de csak kis híján, mert őszintén szólva nem húztam meg valami erősen a hurkot. Tulajdonképpen csak meg akartalak ijeszteni. Ne felejtsd el, azzal fenyegettél meg, hogy elmész a főfelügyelőhöz, és mindent elmondasz neki. És ugyanezen az éjszakán sikerült anyámnak, valamilyen fondorlattal, apánkat maga mellé csalogatni az ágyba, és ekkor tört ki apánkon a téboly…

Megvirradt, de én képtelen voltam a szememet lehunyni, főfelügyelő úr. A függönyön keresztül belopakodtak az első napsugarak, és Ursula vállát cirógatták, aki kimerülten elaludt. Akkor kiszálltam az ágyból, és a legnagyobb csendben felöltözködtem. Lementem a nagy hallba. Észrevettem, hogy a családi arcképek egyike, az én családom arcképeinek egyike, fejjel lefelé van felakasztva. Visszafordítottam ősömet a helyére. A teremben a lezajlott ünnepség illatai terjengtek, kialudt szivar és elolvadt viaszgyertyák illata. A nagy tálalóasztal körül néhány légy keringett.

Kinyitottam az egyik szekrényt, amelyet régi papírokkal zsúfoltak tele roskadásig. Kivettem a zsebemből gyufaskatulyámat, és lángra lobbantottam. Hátrább léptem. A bútordarab fölött lógó, nagy kárpitokba egykettőre belekapott a tűz, és villámgyorsan tovább terjedt. Kirohantam a házból, és leültem a pázsitra, egy sötét vizű kis tó mellett, amelynek fenekét elborították a lehullott falevelek. Alig telt bele egy perc, a tűz elérte az első emeletet, és hatalmas lángra lobbantotta. A homlokzat felőli ablakok egymás után kinyíltak. Minden ablakban egy-egy aggastyán jelent meg, kezüket tördelték, és jajveszékeltek, hangjuk azonban nem ért el hozzám. A füst és a lángok körülvették őket. A kastély csakhamar egyetlen hatalmas, lobogó máglyává vált, melynek pirosló fénye a napéval vetekedett. Kiáltásokat hallottam, majd a kiáltozás lassacskán megszűnt, az emberi hangokat nyilván elfojtotta a tűzvész óriási robaja.

A teraszon hirtelen egy fehér ruhás alak körvonalai bontakoztak ki. Tűzbe borult. Lángok sziszegtek körülötte. Lángokból szövődött halotti leple. Mielőtt összerogyott, ráismertem a visszataszító arcra, a szemüregekbe mélyedő szempárra, az eltorzult, fintorgó szájra. Megfordultam, és futva a mezőre menekültem.

Visszatértem Franciaországba, és ön azonnal nyakon csípett, főfelügyelő úr. Most, hogy mindent elmeséltem, egy kegyet kérek öntől. Adja nekem az egyik gladióluszt. Szeretném magammal vinni a börtönbe.

– Nem – válaszolta a főfelügyelő. És felsóhajtott.

Aznap este, amikor hazaért, Fontanel főfelügyelő a fürdőszobatükör előtt találta feleségét, Dorothée-t. Az asszony hatalmas, vörös rózsát tűzött fekete hajába. Fontanel mögötte termett, és heves mozdulattal kitépte felesége hajából a virágot. Nem tudott elfojtani egy halk jajkiáltást Kinyitotta kezét. Mutatóujjából vércsepp csordult ki. A padlóra dobta a rózsát, és sarkával dühösen összetaposta. Majd magához ölelte Dorothée-t, és azt suttogta:

– Addig, ameddig szeretjük egymást…

Felesége feléje fordította szép kis arcát. Fontanel újrakezdte:

– Addig, ameddig szeretjük egymást, egyetlen szál virágot sem akarok látni a házban.

Még jobban magához szorította, és megcsókolta. Dorothée hátrahajlott, mint egy virágszár.

Tartalom

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.