Date: 1974-11-14T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; regény; magyar nyelvű
Description: Vigyázat! Cselekményleírást tartalmaz. Tóparti villájában holtan találják Kalinowskit, a híres sebészt, a klasszikus zenéért rajongó, szép lelkű „idealistát”, aki a második világháború idején ártatlan emberek százain végzett halálos kimenetelű tudományos kísérleteket. Minden jel szerint gyilkosság történt, s a sebész környezetének több tagja is gyanúsítható a tett elkövetésével. Az első számú gyanúsított Ben, az orvos fia, aki fennen hangoztatja, hogy régóta kívánta már apja halálát. Az izgalmas fordulatokban bővelkedő bírósági tárgyalás már napok óta tart, de döntő erejű bizonyítékot sem Ben,
Publisher: L:J:

GENO HARTLAUB – HELYSZÍNI SZEMLE

Tóparti villájában holtan találják Kalinowskit, a híres sebészt, a klasszikus zenéért rajongó, szép lelkű „idealistát”, aki a második világháború idején ártatlan emberek százain végzett halálos kimenetelű tudományos kísérleteket. Minden jel szerint gyilkosság történt, s a sebész környezetének több tagja is gyanúsítható a tett elkövetésével. Az első számú gyanúsított Ben, az orvos fia, aki fennen hangoztatja, hogy régóta kívánta már apja halálát.

Az izgalmas fordulatokban bővelkedő bírósági tárgyalás már napok óta tart, de döntő erejű bizonyítékot sem Ben, sem a többi gyanúsított ellen nem találnak. A bíróság elnöke ekkor helyszíni szemlét rendel el, s a titokzatos ügy valamennyi szereplője megjelenik a tóparti villába. Itt, a tett színhelyén, egy meglepő fordulat következtében kapnak feleletet az érdekeltek – s a regény olvasói is – arra a kérdésre, hogy ki és milyen körülmények között okozta Kalinowski doktor halálát.

GENO HARTLAUB

HELYSZÍNI SZEMLE

Fordította: Imre Katalin

Ennek a regénynek a szereplői költött személyek, cselekménye az írói képzelet műve. Mindennemű hasonlóság élőkkel vagy holtakkal véletlen.

Hármasban robogtak a tengerparti aszfalt-úton a látóhatár felé. Semmi mozgás a síkságon, a legelőkön, a sövények között. Ben ült a kormánynál, mellette Ben, a hátsó ülésen Mirjam. Csomagot alig vittek magukkal, mintha csak hétvégi kirándulásra indultak volna. Sten mellett a fényképezőgépe. Körökre és négyzetekre bontva észlelte a tájat, mint egy fényképezőgép keresőjén át. Bármerre nézett, pillanatfelvételek motívumai villantak fel előtte: Ben arcéle az ellenfényben, előreugró orr, csapott homlok, keskeny száj. Mirjam, aki szemhéját leeresztve gubbasztott a hátsó ülésen – így, ha a szeme nem látszott, alig hasonlított a fivérére. Sten a nyitott kocsiból az eget fürkészte: sehol egy felhő, mezítelenül sugárzott a kék nyár. Sohasem volna szabad megtelepedni – gondolta –, hogy mindig ott legyen felettünk a tágas ég, körülöttünk a szénaillat, a csipkebokrok és a tengervíz szaga. A több mint száz kilométeres sebesség mellett szinte nem is érezte saját súlyát, amely egyébként a földhöz szögezte. Kinyújtózott, vakította a fény. Ben felnevetett, kissé görcsösen. Fél kezét levette a kormányról, és a szája elé tartotta. Félrenyelt? Mirjam felhúzta á lábát az ülésre.

– Valami bajod van? – kérdezte.

– Ellenkezőleg – kiáltotta Ben.

Néhány percig hallgattak. Mirjam a karjára hajtotta fejét, mélyen, egyenletesen lélegzett.

– Mi a fenétől ilyen fáradt ez mindig – kérdezte Ben –, meg tudnád mondani?

Tudja-e vajon, hogyan töltöttük, Mirjam meg én, az elmúlt éjszakát a kis tengeri fürdőhelyen? – tűnődött Sten. Ben visszakapcsolt a második sebességre, mert egy szénával megrakott pótkocsis vontató jött velük szembe. A vontatót vezető ember nem olyannak látszott, mint aki később tanúskodni tudna a találkozásról.

– Csöppet sem vagyok álmos – mondta Ben –, akár tíz órát is vezetnék egyhuzamban. Pedig alig aludtam az éjjel. Túlságosan boldog voltam. Eddig nem is sejtettem, mi a boldogság.

– Örülsz, hogy meghalt? – kérdezte Sten.

– Neked sose volt apád – jelentette ki Ben –, te szabad ember vagy. Te vagy az egyetlen szabad ember, akit ismerek.

Stennek önkéntelenül eszébe jutott, hogyan került árvagyerekként Kalinowskiékhoz nyolcéves korában. Még mindig emlékezett a feenteichi villa lépcsőházának szagára, annak a futószőnyegnek mintázatára, amelyen Ben apja kézen fogva felvezette az emeletre. Kalinowski enyhén éneklő hangját is, megőrizte emlékezetében. A legelső naptól fogva minden ellenszenves volt neki abban a házban, mindig a friss levegőre vágyott, arra, hogy Bennel és Mirjammal játszhasson a kertben. Később húzódott attól, hogy örökbe fogadják, nem akarta ugyanazt a nevet viselni, mint Ben és Mirjam.

Ben egy macskaköves falusi utcán hajtott végig, a sebességet nem csökkentette.

– Ilyen jól még sose éreztem magam – harsogta –, prímán érzem magam.

Mirjam felébredt a rázkódástól. Ben felnevetett, amikor a visszapillantó tükörben megjelent húgának álmos ábrázata. Köhögési rohamot kapott, belekapaszkodott a kormányba.

– Ha rosszul érzi magát az ember, tenni kell valamit – jegyezte meg –, mindjárt nem lesz olyan kutyául.

Újra elterpeszkedett közöttük a csend. Ben Mirjam felé fordult ahelyett, hogy az utat figyelte volna, Fokozta a sebességet, a kocsi csaknem levágódott az útról.

Sten elkapta a kormányt.

– Elmondjam nektek, mit érez egy gyilkos? – kérdezte Ben halkan.

– Ne hőzöngj – vetette oda Sten.

– Azt érzi, amit bárki más – folytatta Ben –, nincs rajta Káin-bélyeg, nem érzi magát sem kiválasztottnak, sem elkárhozottnak.

– Tetszelegsz ebben a szerepben – állapította meg Mirjam.

– Nyoma sincs bennem se félelemnek, se nyugtalanságnak vagy rossz lelkiismeretnek – szögezte le Ben –, ezt az olyan embereknek találták ki, akik borzasztó fontosnak tartják az életet. A gyilkosnak ugyanolyan rossz az emlékezete, mint bárki másnak. Sokat zabál, jó mélyen alszik. Ha felébred, fáradságosan kell emlékezetében felidéznie a történteket. Csodálkozik magán, nem tudja felfogni, mit is követett el. Különösnek találja, hogy a nevétől most már retteg a világ.

– Megint hazudós hangulatban vagy – szólt közbe Mirjam. – Ez így túl világos, túl rikító.

– Az apagyilkosságnál nincs aljasabb bűncselekmény – okoskodott Ben. Rálépett a gázpedálra, igyekezett a legtöbbet kihozni az Öreg kocsiból. – Ben Kalinowski állítólag eltette láb alól a papuskáját, azt a zsírpacnit, azt a holdnyalót, azt az árnyékbokszolót, hasfelmetszőt, műkedvelő énekest, hullacsinálót, és így tovább. A leggyávább és a legkevésbé feltűnő módon takarította el az útból.

Ez megrészegült a saját szavaitól, gondolta Sten, amit mond, úgy hangzik, mintha olvasta volna valahol. Ha én volnék a vizsgálóbíró, egy szavát sem hinném.

– Úgy kellene, hogy nehezebb legyen – mormolta Ben –, izzadságos munka, amire örökké emlékszik az ember.

– Hallgass el végre – ordított rá Mirjam –, elegem volt ebből. Aki erről még egy szót szól, az büntetést fizet.

– Mennyit? – Ben elővette a pénztárcáját, és vagy fél tucat nagy címletű bankjegyet lobogtatott meg a húga előtt.

Honnan van ennyi pénze, töprengett Sten, talán az öreg dolgozószobájának az íróasztalából? Ben néhány percre csökkentette a sebességet, valamin törte a fejét.

– Ki az isten találta ki ezt a töméntelen hazugságot? – kezdte újra.

– Miféle hazugságot? – kérdezte Mirjam.

– Azt, hogy a gyilkos visszatér a tett színhelyére, hogy bírót keres, mert megbánást meg lelkifurdalást érez, hogy elkeseredésében bepiál, vagy elmegy a legközelebbi templomba gyónni.

– És a menekülési ösztön is hazugság? – kérdezte Sten.

Ben ekkor éppen azzal volt elfoglalva, hogy kitérjen egy szembe jövő, svéd rendszámú kocsi elől.

– Kirándulunk, kíváncsiak vagyunk rá, mi van a hátár túloldalán – mondta.

Mindhárman nevettek. Vakítóan ragyogott a déli nap.

– Hol a pótszemüvegem? – kérdezte Ben.

Mióta a rendőrség megtalálta, és bűnjelként lefoglalta a szemüvegét, mindig pótszemüvegről beszélt, mintha a valódi pápaszemet törvénytelenül kobozták volna el tőle.

Kevéssel a határ előtt útépítés folyt, az utat elzárták, rá kellett kanyarodniuk egy terelőútra. Most déli irányban haladtak, a nap az arcukba sütött. A kerülő tíz perccel meghosszabbította az útjukat. A dániai déli járatot lekésték.

– Hány óra? – Ben megszokta, hogy másoktól kérdezze az időt, amióta apjától örökölt arany zsebóráját, amelyet a Kalinowskiak családi címere díszített, felfedezték és lefoglalták a halott íróasztalán.

– Tizenegy ötven – válaszolta Sten –, a kompot már nem érjük el. Nem érdemes sietni.

Behajtottak egy faluba, a házak homlokzata kulisszára emlékeztetett. Lángvirág, mályva és rózsa virított a kertekben. Itt sem mutatkoztak emberek az utcán.

Galagonyabokrok között vezetett az útjuk, mindig szemben a nappal. Fülledt volt a levegő. Rovarok csapódtak a szélvédőnek.

– Mi volna, ha a szabadban reggeliznénk? – kérdezte Mirjam.

– Utoljára a hazai földön! – kiáltotta Ben, utánozva apja patetikus beszédmódját.

Egymás mellett heverésztek a napon. Ben levetette az ingét, le akart bámulni.

– Ki tudja, mire lesz jó ez – mondta.

Sten rápillantott Ben sárgás, beesett mellére. Túl sovány, gondolta, többet kellene ennie és aludnia. Ben arcát félig eltakarta a napszemüveg túlméretezett üvege. Mirjam a fivére mellett feküdt. A testvérek egyforma magasak voltak. Sten arra gondolt, hogy akár el is cserélhetnék egymással a ruhájukat, szemüvegüket, övüket, cipőjüket. Bogarak zümmögtek, a bokrok piros és fehér virágai közül tüskék meredtek elő. Sten nem vetette le a ruháját, nem szívesen vált meg piszkos ingétől, amely összement a mosásban, és olyan szorosan tapadt a bőrére, hogy látni engedte kidomborodó izmait.

– Tovább – csattant fel Ben hangja –, mozgásra van szükségem. Túl meleg van itt.

Fölegyenesedett. Karjának kipirult bőrén nyomokat hagytak a fűszálak. Rosszul volt megborotválva. Arca és álla kékesen fénylett.

Mielőtt felkerekedtek volna, Ben kívánságára Sten fényképet készített róluk. Eszébe ötlött: ez a kép jó tárgyi bizonyíték lehet a rendőrség kezében. Ha megtalálják a filmet, vagy egy másolatot, nyomunkra bukkanhatnak, megállapíthatják a helyszínt és a napszakot.

– Vedd, le a szemüveged – mondta Bennek –, ha nem látszik a szemed, alig lehet rád ismerni.

Kiadták-e már ellene az elfogatóparancsot, tűnődött, valami halvány, semmitmondó fényképpel? Még egy csoportképet készítettek mindhármukról, önkioldóval. Aztán továbbhajtottak. Ezúttal Sten ült a kormánynál, mellette Mirjam.

Ben lefeküdt a hátsó ülésen, aludni akart.

– Túl sok helyre van szükséged – mondta Mirjam Stennek –, fogyókúrát kellene tartanod.

Negyedórányi út volt még hátra a határig. Pár lépésre a vámsorompótól egy szálloda várta a kései vendégeket. A zenegépekkel és játékautomatákkal felszerelt bárban fiatalok tolongtak a bárpult előtt: határmentiek, utasok, csempészek, turisták. Kerek egy óra hiányzott a következő járat indulásáig. Mindig vagy túl későn, vagy túl korán érkezünk, gondolta Sten. Ben whiskyt ivott. Utána ismét kimentek a szabadba, elolvasták az újságcímeket a kioszknál. A part köves és kietlen volt errefelé, nem épült ki a fürdővendégek számára, nem tartozott semmiféle üdülőhöz. Szél támadt, Mirjam haja az arcába csapódott. Ben körvonalai árnyképként rajzolódtak ki a távoli horizont elé. Sten úgy érezte, mintha a hotel ablakaiból figyelnék. Megborzongott, Északról fújt a szél, a júniusi hőség és a csipkebokrok illata keveredett benne. Ben hangosan beszélt, nappal nem bírta a szeszt. Mihelyt a komp felbukkant a látóhatáron, Sten a kocsi kormányához ült. Átnyújtották az útleveleket a fiatal vámhivatalnoknak. Ez csak futólag pillantott az iratokba, majd az autó okmányait kérte, és megvizsgálta Sten jogosítványát. Továbbot intett. A motor nem indult be azonnal, fél percet veszítettek. Egy idősebb hivatalnok lépett a fiatal vámtiszthez: puffadt arc, golyvás nyak, szimatoló orrcimpák.

Talán csak a friss levegőre kívánkozott, mert a barakkban, ahol az íróasztal mellett ült, zavarta a hideg cigarettafüst szaga. Felfigyelt a kocsi három utasára, és odaszólt kollégájának:

– Az útleveleket!

Megnézte a fényképeket, felszólította Mirjamot, hogy vegye le a fejkendőjét. Aztán Benhez fordult:

– Le a szemüveggel!

– A kocsi az enyém – közölte Sten –, mind a kettő az én utasom.

– Nem magához szóltam – mondta durván a vámtiszt. Megparancsolta, hogy szánjanak ki, és kövessék őt a barakkba. Mirjam és Ben egyformán rossz tartással álltak az íróasztal előtt.

– Kétszer Kalinowski – mondta a felügyelő –, fiatal pár nászúton?

Amikor megvizsgálta Mirjam személyi adatait, rájött, hogy tévedett.

– Testvérek? – kérdezte. Szájából kétértelműen hangzott a szó. – Na, lépjünk csak közelebb.

Lépjünk? Most már a tegezés következik, gondolta Sten.

A felügyelő kiküldte őt az irodából.

– Maga várjon kinn!

Sten a parkolóhelyre vezette a kocsit, a vámsorompó előtt kígyózó autósor megmozdult. A fiatal vámhivatalnok visszaadta az útleveleket anélkül, hogy igazán odafigyelt volna, minden kocsit átengedett. Aztán szemügyre vette Sten fényképezőgépét.

– El akarja adni odaát?

Miután az utolsó kocsival is végzett, beszélgetni kezdett a lencséről és a fénymérőről. A barakk porlepte ablakán át Sten megpillantotta Mirjamot és Bent. Még mindig a felügyelő asztala előtt álltak. Kopogtatás nélkül belépett. Amikor kinyitotta az ajtót, kicsapódott az ablak, amely csak be volt támasztva. A huzat felkapott egy papírdarabot az íróasztalról. A felügyelő megfordult, arca paradicsomvörössé vált, szeme felvillant. Sten rátekintett Benre és Mirjamra. Tudta: későn érkezett. Mialatt a fiatal vámossal a fényképezőgépről beszélgetett, a felügyelő felfedezte a Kalinowski nevet a körözöttek listáján. Csurgott róla a veríték, levette a sapkáját, megtörölte a belső bőrkarimát. Felszólította a testvérpárt, hogy üljenek le. Ben kerülte Sten tekintetét. Kíváncsian figyelte a jelenetet, olyan hűvösen, mintha nem is ő volna a főszereplő. Hibázott, a menekülési kísérlet nem sikerült, itt ül a csapdában. A felügyelő egy üvegrekeszbe lépett és onnan telefonált. Sten egyetlen szót sem értett. Egy idősebb, görnyedt hátú hivatalnok lépett a barakkba. Megállt az ajtóban, mintha elöljárója intésére vár. Láthatóan nem volt nála fegyver. A felügyelő egy nagy és formátlan pisztolytáskát viselt. Egyszerre csak a fiatal hivatalnok is Mirjam mellett termett.

– Rosszul van, kisasszony? – kérdezte. – Kér egy pohár vizet?

A komp szirénája háromszor jelzett. A barakk nyitott ablakán át Sten lánccsörgést hallott és az induló komp matrózainak kiáltásait. A felügyelő háttal ült nekik. Sten hiába próbált jelt adni a testvéreknek: nyitva az ajtó kifelé. Sem a fiatal, sem az idősebbik hivatalnok nem avatkozna be, ha Ben és Mirjam megkísérelnék elhagyni az irodát, és elérni a kocsit, mielőtt a felügyelő befejezi a telefonbeszélgetést. Ben föl se emelte a fejét, cipőjével a fapadlót kaparta, egy légy után kapott, amely erre-arra zümmögött a helyiségben. Ekkor tért vissza a felügyelő. Mirjam engedélyt kért, hogy Stennel visszamehessen a kocsihoz, és összecsomagoljon a testvére számára néhány holmit.

– Nincs kifogásom ellene – mondta a felügyelő.

Sten és Mirjam elhagyták a barakkot. Együtt nyitották fel a kocsi csomagtartóját, Mirjam egy pulóvert, fehérneműt, toalettcikkeket és könyveket gyömöszölt egy hátizsákba. Sten a kormányhoz ült, és kipróbálta a motort. Senki sem akadályozta meg abban, hogy bekanyarodjon a parkolóhelyre.

– Menj vissza a barakkba – mondta Mirjamnak –, adj jelt Bennek. Talán el tudod terelni a felügyelő figyelmét. Pár perc elég volna.

Mirjam eltávolodott a parkolóhelyről, megállt a barakk előtt, benézett az ablakon, majd visszatért a kocsihoz.

– Ügyet sem vetett rám – mondta –, locsog a felügyelővel, úgy látszik, egyáltalán nincs tisztában a helyzetével.

Amikor Sten és Mirjam visszatért a barakkba, a felügyelő az íróasztal szélén üldögélt, a házigazdát játszotta, kávét töltött egy pohárba, és erősködött, hogy Ben is igyék valami forrót.

– Ki tudja, mikor lesz rá módja legközelebb.

Ben lassan kortyolta a kávét, ahogy a foglyok szokták, akik a táplálkozást a rabság mindennapos szürkeségében a legfőbb törvénynek tekintik. A felügyelő kolbászos kenyeret göngyölt ki zsírpapírból, megkínálta vele Bent. A fiú a fejét rázta, felhörpölte a kávé maradékát, és elfogadott még egy pohárral. Stennek kiszáradt a torka, nehezére esett a nyelés, ahogy végignézte, milyen mohón issza Ben a felügyelő kávéját.

– Vidd be neki a cuccot – szólt Mirjamhoz –, most már úgyis hiába. Megadta magát, ezt már elviszik.

Mirjam letette a padlóra a hátizsákot.

– Hát ez meg micsoda? – kérdezte Ben, s közben megtörölte a-szája szélét

– A csomagod – válaszolta Mirjam –, szükséged lehet rá.

Ben bólintott, anélkül hogy nővérére pillantott volna.

Rendőrkocsi kanyarodott a barakk elé, csöppet sem feltűnő szolgálati kocsi, kék fény és sziréna nélkül.

– Hát akkor… – A felügyelő leszállt az asztal széléről, lepöckölt egy hajszálat az egyenruhájáról. – Gyerünk, és ne csináljon jelenetet.

Ben elsőnek lépett ki a szabadba, görnyedten, kissé bicegve. Egy rendőr és egy civil ruhás férfi ment elébe a barakk ajtajáig. A felügyelő egy kézmozdulattal üdvözölte őket.

– Itt van – mondta, és búcsúzóul Ben vállára tette a kezét. – Fel a fejjel, fiú, ne hagyjuk el magunkat.

Ben lassan, szinte álmosan haladt a rendőrkocsi felé, amelynek nyitva állt az ajtaja. El sem köszönt Stentől és Mirjamtól. A felügyelő hívta fel a figyelmét jelenlétükre.

– Most elválnak az útjaik – mondta.

Ben felnézett, hunyorgott a napfényben, futó csókot adott Mirjamnak, és hagyta, hogy Sten megszorítsa kemény, szinte gyerekesen kis kezét.

– Á közeli viszontlátásra – mondta, és még egyszer mereven bólintott.

Mirjam elfordult, amikor a rendőrkocsi elindult.

– Nem bilincselték meg – szólt a felügyelő –, pedig főbenjáró bűnnél úgy szokták.

Sten és Mirjam visszament a parkolóhelyre.

– Most mit csináljunk? – kérdezte a lány.

– Visszamegyünk – felelte Sten, és beült a kormányhoz.

– Mit gondolsz, átjutunk egyszer a határon? – sóhajtott Mirjam a vámsorompóra tekintve.

– Csakis Bennel, nélküle nem.

Amikor begyújtotta a motort, megjelent a felügyelő a hátizsákkal, amelyet Ben az irodában felejtett. Átadta Mirjamnak.

– Ne izguljanak – mondta vigasztalóan. – Már holnap eljuttathatják hozzá a vizsgálati fogházba.

1

Justitiának nevezték, mert hasonlított a bírósági épület főbejárata előtt álló szoborra: enyhén dülledt szem, kissé nyitott ajkak, széles csípő, anyásán telt keblek. Maria S., a Kalinowski-bűnper esküdtje, jegyzeteket készített a bírósági asztalnál a főtárgyaláson, de emlékezete állandóan cserbenhagyta. Felvázolta a bírósági épület alaprajzát folyosóival, lépcsőházaival, világítóudvaraival. Felrajzolta az esküdtek termének emelvényét a dekorációval: faburkolatú falak, kígyóvonalas gipsz ornamentika, a bírói pulpitus mögött a salamoni ítéletet ábrázoló freskó. Simára koptatott bőrszék az elnök számára, karosszékek az ülnököknek, jobbra az ügyész helye, balra a védőé, előtte a vádlottak padja.

– Ebben a perben – mondta annak idején az elnök – egy asszonyra van szükségünk, mert a vádlott fiatalkorú. A nők nem ismerik a jogszabályokat, nem gondolkodnak logikusan, nem látják az összefüggéseket. De van szemük a lényeg felismerésére. Ha nyitva a szemük, észreveszik a részleteket. Ne jegyzeteljen.

Maria S. összekulcsolta kezét az asztalon, és rákényszerítette magát, hogy szótlanul figyelje a tárgyalás menetét. Csak külsőségek ötlöttek a szemébe, olyan dolgok, amelyeknek nem volt közük az ügyhöz. Az elnök láthatóan az elődjétől örökölte a talárját, túlságosan bő volt neki, rendetlenül lógott a válláról, ráncot vetett a mellén. Az elnök a reggeli órákban gyakran rekedt volt, torkát köszörülte, időnként tablettákat vett elő egy ezüstszelencéből, és kiszáradt ajkai közé helyezte őket. A védő legszívesebben profilból mutatkozott, tiszta homloka szinte egyvonalban volt az orrával, tekintete éles és szúrós, vékony szemöldökét csodálkozva vonta fel. Az ügyész vagy túl hangosan beszélt, vagy szinte hangtalanul, skálájából hiányoztak a középfekvésű hangok. Soha nem nevetett, soha nem villant elő a foga, amikor kinyitotta a száját.

Maria S. az „alibi” szót hallotta a leggyakrabban az esküdtszék termében. Mindenki másképp ejtette ki, az ügyész trombitáló hangon, a védő halkan, némiképp sértődötten.

Alibi, milyen komikus szó, a latinból származik, azt jelenti: másutt. Utánanézett a lexikonban. Aki bizonyítani kívánja, hogy máshol volt, annak tanúkra van szüksége, főleg olyanokra, akik nem közeli ismerősei: pincérek, kalauzok, taxisofőrök. Maria S. elképzelte, milyen időbeosztást óhajtana valakitől a bíróság: számos megfigyelő az utcán, gondosan szemügyre vesznek mindenkit, aki az útjukba vetődik. Szüntelenül arra kellene gondolni mindenkinek, hogy valamilyen bűncselekmény elkövetésével gyanúsítják. Óvatosságból minden szomszédot ismerni és köszönteni kellene, megszólítani a járókelőket, hogy később tanúvallomást tehessenek a bíróság előtt. Ajánlatos volna ötpercenként bemenni egy-egy üzletbe, valami fölöslegeset vásárolni. Az elárusítók felfigyelnek, valaki emlékezik az illető ruhájának színére. Egy tanonc, akinek még friss az emlékezete, még a számla tételeit is az eszében tartja.

Kik azok, akiknek nincs alibijük? Alvók, akik egyedül tartózkodtak négy fal között. Szerelmesek, akik kettesben voltak, csak egymásról tehetnének tanúvallomást. Magányosak, akik sétára indulnak az éjszakában, mert nem tudnak aludni. Betegek, akikkel senki sem törődik. Utazók, naplopók, kószálok. A bíróság ilyeneket nem ismer. A bíróság véleménye szerint az ember nem tartózkodhat egyszerűen valahol.

Benjamin Kalinowski vádlottnak nincs alibije, nem tartózkodott „másutt”, ki tudja megmérni kábultságának fokát, hogy megállapítsa, hol tartózkodott álmában. Ágyban feküdt, felöltözve. Valami, oknál fogva, amit ő maga sem tud megmagyarázni, nem vetkőzött le áldozócsütörtök estéjén. Röviddel éjfél után elnyomta az álom a kimerültségtől, ahogy keresztben feküdt az ágyán.

Mirjamnak, a húgának sincs alibije. Csak a barátja, Sten Degenhardt tanúsítja, hogy éjfél körül hazavitte feenteichi otthonába. Mindketten egybehangzóan állítják, hogy Bennek a kertre nyíló szobájában világosságot láttak. Ben megszokta, hogy egy lámpát égve hagyjon, ha elmegy hazulról. Nem szeret a sötét szobába visszatérni. Már gyermekkorában is csak lámpafénynél tudott elaludni.

Nem volt alibije Stennek, a testvérek barátjának, aki éveken át lakott Kalinowskiék feenteichi házában. Csak Mirjam tanúsíthatta, hogy együtt volt vele.

Nem volt alibije Archie-nak, aki Kalinowskiéknál a kertész, a sofőr és a háziszolga szerepét töltötte be. Áldozócsütörtök éjszakáját Archie a waldseei csónakházban töltötte, és csak kora reggel tért haza. Egyedül volt, amikor a gazdája dolgozószobájához vezető lépcsőkön felfelé haladt.

Nem volt alibije Eugen Grischinnek, a gyógyszerésznek, Kalinowski barátjának és frontbajtársának, akinek a kutyáját a kérdéses éjszakán, több tanú állítása szerint, a tó körül látták.

Nem volt alibijük azoknak az ismeretleneknek és meg nem nevezetteknek, akik éjfél és hajnali három óra között a tett színhelye közelében tartózkodtak.

Öt esküdttársa közül Maria S. csak háromnak ismerte a nevét. Az általános iskolai tanítóét, aki a per kezdete óta még nem váltott inget; nyakkendőtűje, egy aranyba foglalt vaddisznófog, vadászemlék volt. Jegygyűrűjét és pecsétgyűrűjét ugyanazon az ujján hordta. Ujjas mellényéből savanykás szag áradt. Állandóan mozgott a keze, a tárgyalás alatt folyton emberi alakokat és kígyóvonalakat rajzolt.

Egy nyugdíjas agglegény ült mellette, aki egykor a bankszakmában dolgozott. Civilben lepkéket és rovarokat gyűjtött. Ápolt keze volt, keskeny körmökkel, duzzadt csuklóján kidagadtak az erek. Maria S. egyszer megivott vele egy csésze kávét az igazságügyi palota bisztrójában, A Kalinowski-ügyről egy szót sem beszéltek. A nyugdíjas a gyűjteményéről beszélt: hogyan helyezte el lakásának falára az üvegszekrénykéket, amelyekben a lepkéket tartja, és hogyan gondoskodott a megvilágításukról. Most olyan a lakása, mint egy vitrinekkel teli múzeum. Látogató azonban ritkán érkezik kincseinek megtekintésére.

A harmadik esküdtnek, aki foglalkozására nézve darukezelő volt, egy baleset során szétzúzódtak a fülei. Homloka csupa ránc. Rajnai tájszólásban beszélt, valaha bányában dolgozott. Ítéletét eleve kialakította. Egy barakktáborban lakott a kikötőnegyedben. Ha a környéken hullát találtak vagy halottat az ágyban, mindig kiderült, hogy az a tettes, aki legközelebb állt hozzá, rendszerint rokon, akinek még az orrában van a hullaszag. Két ember az egyik pillanatban átöleli egymást, a következőben valamelyikük halott. Ez néha az időjáráson múlik. Azokban a barakkokban, ahol a darukezelő lakott, nem lehetett rendet tartani: óriási összevisszaság volt. Az özvegyember saját lányának a mellét tapogatta, a fivér teherbe ejtette a nővérét. A darukezelőnek még sohasem voltak olyan nyugalmas napjai, mint itt, a bíróságon. A semmittevés egyáltalán nem zavarta. Néha megvakarta a csuklóját, ahogyan a rabok szokták, ha leveszik róluk a bilincset.

A tanúk egyenként léptek az emelvény elé, szólították őket, nevük visszhangzott a folyosón, odakinn várakoztak a fapadokon, ritkán szóltak egymáshoz. Némelyikük nem tudta, mit kezdjen a kezével, el akarta dugni, összefonta á háta mögött. Kabátban és kalapban jöttek, ruhatár nem volt. A férfiak levették a kalapjukat, a nők hiába kerestek helyet, ahová letehetnék táskájukat és ernyőjüket.

Mirjam Kalinowski, a vádlott húga, nem hordott harisnyát, bal térde fel volt horzsolódva, tengerészkék ruháján egy madzag töltötte be az öv szerepét. Amikor az elnök kérdést intézett hozzá, alig emelte fel a fejét. És ahogy mozgott: matrózléptekkel, fiúsán. Lusta volt kinyitni a száját, minden mondatot úgy kellett kihúzni belőle. Nem volt olyan gyakorlott a beszédben, mint a fivére, Benjamin. A testvérek megpróbáltak néha jelt adni egymásnak. Szájuk sarkának és szemhéjuknak a mozgásával igyekeztek megértetni magukat egymással. Volt talán valamilyen közös titkos nyelvük? Ha Ben a lányra tekintett, mintha elektromos sokkütés érte volna, szempillái megrebbentek, keze reszketett.

Mirjam alig volt huszonegy éves, és máris ennyire ideges! Maria S. nem is sejtette, mi ment végbe a sima homloka mögött. Ha legalább néhány ránc lett volna a szeme és a szája körül! A lány arcán megfeszült a sápadt, áttetsző bőr. Rossz volt a tartása: a hasa kiállt, a válla meggörnyedt. Ha legalább harisnyát hordana. De nem, viszont magas sarkú cipőt visel; közönséges összhatás, noha megengedhette magának, mert jó alakja volt. Rövid szoknya, nemcsak a térde villant ki alóla, hanem a combja is. Vajon a férfiaknak szólt ez? Ahhoz jobban kellene tudni, hogy mi a legvonzóbb rajta, talán a szeme, amely világított, ha a gondolataiba mélyedt.

Benjamin Kalinowskin látszott, hogy már hónapok óta vizsgálati fogságban van. Senki sem törődött a külsejével. Foltos öltönye vállban és csípőben szűk volt, rikító, virágos mintájú nyakkendőt viselt hozzá. A tanúk vallomásaik során mindig rá tértek vissza; „Ben azt mondja, Ben véleménye szerint, ha megkérdezzük Bent.” A bíróság idegenkedett a fiú kifejezésmódjától. Apjáról így nyilatkozott: „Csak úgy szórta a pénzt, a bölcsességet és az aranyat.” Amikor pedig az elnök figyelmeztette, hogy halottról van szó, arról az emberről, akinek erőszakos haláláért őt vádolják, olyan hangon mentegetőzött, amely az egész bíróságot felháborította.

– Képtelen vagyok mindig erre gondolni.

A Stennek nevezett Stefan Degenhardt, a testvérpár barátja, tanúként jelent meg. Az elnök azt kérdezte tőle a kihallgatás kezdeten, hogy az olyan fiatalemberek, mint ő, miről beszélgetnek szabad idejükben.

– Semmiről, bíró úr – felelte.

– Akkor mit csináltak az együtt töltött estéiken? – Sten felhúzta á vállát, a balt valamivel magasabbra a jobbnál.

– Kockáztunk.

– Szánalmas ifjúság – jegyezte meg az elnök. Aztán megkérdezte: Hogyan viszonyulnak a másik nemhez?

Arra utalt, amit „a nemek közötti riasztó és megdöbbentő idegenségnek” nevezett, míg régebben a különneműek „merő áhítattal fedezték fel egymást”. Sten olyan hangon szakította félbe, amelyet a bal oldalon ülő esküdt szégyentelennek talált.

– Mirjam idegen? Ez aztán eszembe sem jutott!

Mirjam hangja akadozó volt, mély és rekedt, néha elvékonyodott az izgalomtól. Ritkán fejezte be a mondatot, rosszkor vett lélegzetet, úgy szívta be a levegőt, mint a cigarettafüstöt. Sohasem mondott igent, nemet is ritkán, inkább azt ismételgette: „nem tudom” vagy „nem emlékszem”. Néhányszor félbeszakította a fivére, noha erre nem volt joga. Felugrott, és így kiáltott:

– Nem így történt, hazudik!,

Az elnök:

– Kérem, gondoljon rá, hogy volt gyerekszobája!

Ben belekapaszkodott az elnök szavába:

– Magam előtt látom ezt a gyerekszobát. Egy nagy kocka, nyomott tapétával a falán. A szüleink hálószobájába nyíló ajtót játékpolccal zárták el. Rosszul szellőző gyerekszoba, az udvarra nyílt az ablaka. Amikor kicsik voltunk, apánk egy külvárosban rendelt a szegény betegeknek. Néha bejött hozzánk a gyerekszobába. Foltos orvosi köpenyt hordott, akkoriban takarékoskodnunk kellett a mosószerrel. Pont olyan volt, mint egy patikus, aki savakkal pepecsel.

– Ez nem tartozik a tárgyhoz. – Az elnök megkopogtatta ceruzájával az asztalt.

Azon az estén, amelyet a bíróság „kérdésesnek” nevezett, Sten röviddel éjfél előtt kísérte haza Mirjamot, Ben azt állította, hogy ebben az időben a kertre néző, külön bejáratú feenteichi szobájában, csukott zsaluk mögött aludt, de a villanyt nem oltotta le.

– Igazán aludtam – mondta nevetve.

– Ez az idegesség jele – mondta az ügyvéd, hogy tompítsa a nevetés okozta kellemetlen benyomást.

– Nem voltam jelen – jelentette ki Ben –, semmit sem hallottam, nem láttam, nem észleltem, nem szagoltam semmit. Átaludtam apám halálát.

Bennek tetszett a bíróság aprólékos munkája. Amikor az elnök beszámolt a feenteichi lakásban és kertben lefolytatott nyomozásról, összehúzta a szemét, és így szólt:

– Elismerésem. Tiszta, pontos munka.

Ha nem ő lett volna a vádlott, segített volna a rendőrségnek és a vizsgálóbírónak. Az iskolában leginkább a latint, a matematikát és a filozófiát kedvelte.

Néhány nappal korábban az elnök megkérdezte Mirjamot, miért idegenkedett annyira az iskolai dolgozatoktól.

– Azoknak aztán sok hasznuk van.

Sohasem értette a hiperbola egyenletét. És mi szükség van egy holt nyelv rendhagyó igéinek ismeretére? És miért kell megtanulnia a történelmi dátumokat?

Az ügyész megtörölte szeme sarkát a zsebkendője csücskével, nyakán kidagadtak az erek, fátyolos hangon tört ki belőle a düh:

– Bizalmas kapcsolatban van Degenhardt tanúval?

– Persze, persze – kiáltotta Mirjam –, hányszor akarja ezt még hallani?

– Gyakran voltak együtt?

– Nem számoltam.

– A kérdéses estét együtt töltötte a tanúval?

– Ezt már mondtam.

– Bizalmas kapcsolatra gondolok.

– Nem emlékszem.

– Erre többnyire emlékezni szoktak.

– Veszekedtünk.

– Es mi volt a veszekedés tárgya?

– Egy fénykép. Rossznak találtam, Sten orra előtt széttéptem. Azt mondta, erre nincs jogom.

– A maga fényképe volt?

Mirjam bólintott.

– Mi volt magán? Milyen ruhát viselt a képen? Utcai ruhát, fürdőruhát, nadrágot, pulóvert?

– Nem emlékszem.

– A széttépett fényképet megtalálták a papírkosárban. Azután újra összerakták. Magán nem volt ruha. Maga meztelen volt. Van valami mondanivalója?

– Nincs.

– Gyakran készített magáról a tanú aktfotókat?

Vállrándítás, hallgatás.

– Maga, aki olyan fiatal, semmi rosszat nem talál abban, hogy aktfényképeket készítsenek magáról?

– Szeretném tudni, mi köze ennek a koromhoz?

– Nincs több kérdésem.

Az elnök és az ülnökök az előttük fekvő aktákat olvasgatták. Összevetették a jegyzőkönyv szövegét azzal, amit a tanúk a főtárgyaláson vallottak. Amikor az érintettek elakadtak, kisegítő kérdéseket tettek fel nekik. A bírói emelvényen suttogva beszélgettek, és közben a tárgyalóteremben váratlan csend támadt, a jelenlevőkön zavar lett úrrá. Valahányszor az elnök nem tudta, mitévő legyen, összecsapta az aktákat, és felemelkedett a helyéről:

– A tárgyalást felfüggesztem.

A színészek, a statiszták és a nézők kivonultak a teremből.

A tanúk egyike Archie volt, a Kalinowski-ház mindenese, aki Keletről disszidált, és a háború utáni években egykori elöljárója alkalmazta. Amolyan testőrféle, nagy csontú, forradásos arcú, férfi, mélyen ülő, tatár vágású szemmel, széles, remegő orrcimpákkal, szétlapuló ajkakkal. Amíg a „főnök” élt – így nevezete Kalinowskit –, nem kellett tartania az elbocsátástól. Többet tudott Kalinowski múltjáról, mint a főnök néhány éve elhunyt felesége és a gyermekei, ő volt az első, aki a kérdéses hajnalon belépett a hálószobába. Félig lehúzott redőnyök, égő lámpa. Archie az erdőből jött, ahol szétszórtan hevertek a vajas papírok, a kiégett tűzrakások, az üres flaskák és konzervdobozok, amelyeket a húsvéti kirándulók hagytak maguk után. Állítása szerint az éjszakát Kalinowskiék csónakházában töltötte a Waldseen, miután ott nagytakarítást rendezett. Amikor reggel visszatért, nyitva találta Ben kertre nyíló szobájának ajtaját, feldúltan és üresen az ágyat.

Ben elment Stennel, ebben az évben először, hogy megfürödjön a Waldseeban. – A víz még hideg volt – mondta Archie –, tizenöt fokos.

Saját kijelentése szerint ő maga mérte meg a víz hőmérsékletét. A kerti kaputól a házhoz vezető homokos úton különböző nyomokat látott: kutyákét, madarakét, szandálok lenyomatát.

Archie kinyitja a ház ajtaját. Felmegy a lépcsőkön. Feltűnik neki a házban uralkodó csend. Én vagyok az első, gondolja, a koránkelő, a tyúkokkal térek nyugovóra, és az első kakasszóra ébredek pirkadatkor. A futószőnyeg poros, egy léc meglazult; meg kell javítanom, gondolja. Más nem tűnik fel neki. Az ég felhőtlen, a napfény a lépcsőház színes ablaküvegéire hullik. Minden rendben, minden a helyén, csak a váza repedt meg a hervadt orgonákkal a zongora mellett.

A zongorát, amelyen a főnök esténként rögtönzött futamokat játszott, az előcsarnokban állították fel, mert ott jobb volt az akusztika, Archie nyitva találta, a húrok kivillantak a belsejéből. A főnök gyakran szándékosan nem csukta le a tetejét. „Csak a nyitott hangszer él igazán – szokta mondani. – Egész nap alig várom, hogy este a zongorához ülhessek.” A hamutartóban félig elszívott cigaretta, mintha Kalinowskit játék közben megzavarta volna egy telefonhívás. Az íróasztalon a szokásos rendetlenség: papírok, könyvek, újságok. A főnök utasítása szerint senki sem nyúlhatott az íróasztalhoz.

Archie belép a dolgozószobába, a hálószobába vezető ajtó tárva-nyitva. Pállott a levegő, ki kell nyitni az ablakot. Felhúzza a redőnyt, kinyitja a balkonajtót. Tavaszi levegő csapja meg, hűvös, de már párás. Arra gondol: tegnap óta ismét zöldebb a kert, sok fiatal ág kivirágzott, fehér, rózsaszín és lila virágok tarkállnak. Nyolc óra öt perc. A főnök hálószobájából semmi nesz nem hallatszik. Archie azt az utasítást kapta, hogy ne ébressze fel Kalinowskit olyan napokon, amikor nem kell bemennie a kórházba. „Ha az ember megöregszik – szokta mondogatni a főnök –, az alvás fontosabb a szerelemnél. Archie lábujjhegyen jár kemény szárú csizmájában, amelyre rátapadt a csónakház kertjének sara. Ismer minden nyikorgó padlódeszkát, elkerüli őket, a gyapjúszőnyegen lépdel. Nem emlékszik már, miért figyelt fel az ágy mellett égő lámpára, talán rossz előérzete volt. Az elsötétített szobában a franciaágyat kereste pillantásával. Az ágy feldúlva, a párnák, takarók, a lepedő a földre lógnak, kilátszik a csíkos matrac. Az ágy üres. Szívbántalmai miatt a főnök szinte ülve szokott aludni, számos párnával felpolcolva. Fázékony volt, éjszaka gyakran didergett, több gyapjútakarót térített magára. Ezt a szokását még a háborús időkből őrizte meg. Előrehaladott kora ellenére, pizsama nélkül aludt.

Archie közelebb lép, és felfedezi a főnököt a földön. Az oldalán fekszik, Összerándulva, teste kicsire zsugorodva, Archie véleménye szerint „rém töpörödött volt, és szánalmasan pucér”. Noha Kalinowski pocakosodásra hajlott, s a gyermekei kövérnek és testesnek tartották, háta a kiálló lapockákkal csontos volt, kiálltak a kulcscsontjai – foglalkozása miatt sokat kellett állnia.

Archie első gondolata: megfázik takaró nélkül, ha így hever a földön. Második gondolata: elvesztette az eszméletét – fel akart állni, és elesett. Csak harmadszorra gondol a halálra. Archie nem mer kiáltani, még kevésbé meri megérinteni a főnököt. Látja a szétnyílt szájat, a bal halántékon sebet fedez fel alvadt vérnyomokkal, amelyek egészen a szája szögletéig húzódnak. Az ágyelőn, a napilap és a széttört vizespohár cserepei között, egy bronzfigurát fedez föl: egy ifjú, aki tüskét húz ki a talpából. Ez a szobor máskor á dolgozószoba íróasztalán állt. Archie eltűnődik: talán leütötték?

Nem nyúlni semmihez, mindent úgy hagyni, ahogy van. Archie egyik pillanatról a másikra éberré válik, hirtelen sok mindent észrevesz: a vizespoharat, a cserepeket, a rossz szagot. A fürdőszobában megtalálja a két gyógyszeres üveget a gyógyszeres szekrénykén. Az éjjeliszekrényen ott állt a kerek borotválkozó tükör, holott máskor nem szokott itt lenni. Archie összeszedi az üvegcserepeket, merő rendszeretetből, hogy senki meg ne vágja a lábát. A kerek mahagóni asztalon felfedezi Ben szemüvegét, amely nélkül nem tud olvasni, mert távollátó; a dolgozószoba íróasztalán pedig megtalálja Ben kulcscsomóját a piros szalagocskán, sőt, a fiatalúr a zsebóráját is ott hagyta.

Az elnöknek arra a kérdésére, hogy valóban semmit nem változtatott-e meg a tett színhelyén, Archie így válaszolt:

– Leporoltam az íróasztalt, mert olyan piszkos volt, hogy szégyenkeztem miatta, de semmit sem mozdítottam el.

Az elnök felszólítottá, hogy jól gondolja át még egyszer ezt a kijelentését. A rendőri vizsgáló bizottság szerint ugyanis nem minden tárgy található abban a rendben vagy rendetlenségben, ahogyan a halott, Archie első vallomása értelmében, az asztalon hagyta őket.

– Általában mi a legelső teendője, amikor belép reggelenként a főnöke hálószobájába? – kérdezte az elnök.

– Felhúzom a redőnyt – felelte Archie.

A hálószoba redőnyének zsinórja össze volt csomózva. Archie igazította be oly módon, hogy a nappali fény beszivárogjon a réseken. Mennyi por száll be, gondolta, mivel éppen az előző napon porszívózott. Ha besüt a nap, minden porszem feltűnik.

Miután felfedezte főnöke hulláját, Archie felrohant a lépcsőn a manzárdszobába. Kopogott, de nem kapott választ. Belépett. Mirjam hason feküdt, fejét a falnak fordította. Mélyen aludt, Archie megrázta a vállát. A lány felriadt, láthatólag nem fogta fel, amit a férfi mond. Meztelen lábával a papucsa után tapogatott. A mosdóhoz lépett, fésűt keresett, ásított. Archie ismertette vele a történteket.

– Nem nyúltam hozzá – mondta –, de azt hiszem, halott.

Mirjam pongyolában rohant le a lépcsőn, első pillantása a dolgozószoba íróasztalára esett.

A hullát a két szobát összekötő ajtó küszöbéről pillantotta meg.

– Kiesett az ágyból, miután bevette a gyógyszereit, ezért sebes a halántéka – Archie emlékezete szerint ilyesfélét mondott.

A bronzfigura – a tövishúzó fiú kicsinyített mása – nem tűnt fel neki az ágy előtt.

– Zavarodottnak látszott? – kérdezte Archie-tól az elnök.

– Zavarodottnak?

– Izgatott volt, kétségbeesett?

– Sírni nem sírt. Azt mondta, ne nyúljunk semmihez.

– Bement a fürdőszobába?

– Nem. Felhívta az orvost, a főnök helyettesét a kórházban. Egy negyedórával később az orvos megjött, megvizsgálta a holtteste Aztán értesítette a hatósági orvost és a rendőrséget.

– Érdeklődött a fivére után?

– Tudta, hogy kirándult Stennel a Waldseera fürödni. Egyébként Mirjam is mindig velük ment. De ezen a reggelen ki akarta aludni magát.

– Nem érezte jól magát?

– Nem tudom, nem emlékszem.

– Nincs több kérdésem.

Amikor Maria S. a tárgyalás után elhagyta a bíróságot, a külső lépcsőn megpillantotta Sten Degenhardtot. Feltűnt neki a járása, a lába fejét kissé befelé hajlította, féloldalasan járt, mint némelyik állat. Maria S. követte őt a rododendronbokrok és a szökőkút irányába. Hogy észrevétlenül megfigyelhesse, leült egy padra a bokrok között. Sten a szökőkút; peremére támaszkodott, összehúzta a szemét, mintha a vízcseppek szóródását figyelné. Most, hogy nem volt mögötte a bírósági terem faburkolata, másnak látszott, nem húzta fel a vállát, mint a tanúk padján, amikor valamire válaszolni kellett. Valóságos óriás ez a Sten, legalább egy méter kilencven. Talán Mirjamra vár, aki ma nem jelent meg a tárgyalóteremben. Leült a szökőkút peremére, és lábát a semmibe lógatta.

Vagy tucatnyi vele egykorú fiú és lány szaladt le a park kőlépcsőjén. Maria S. felismerte néhányukat, a tárgyalás alatt a hallgatóság első soraiban ültek.

– Halló, Sten – mondta az egyik lány.

– Hagyjátok békén – intette le egy fiatalember –, ma bal lábbal kelt fel.

– Hol van Mirjam? – kérdezte egy másik leány. – Kérdezni akartunk tőle valamit.

Sten nem válaszolt, felállt, és a taxusbokrok közt levő pad felé indult. Amikor észrevette, hogy a pad foglalt, megállt, zavartan meredt Maria S.-re. Az asszony nem volt biztos benne, hogy ráismert-e. Sten lassan visszafordult a szökőkút körül csoportosuló fiúk és lányok felé, előbb a vállával, majd a csípőjével, kezét nem vette ki a nadrágja zsebéből.

– Mi van veled, Sten? – kiáltott rá az j egyik lány. – Miért nem szól egy szót sem? – kérdezte a szökőkút peremén mellette napozó fiútól.

– Menjetek a fenébe – kiáltott vissza Sten. Ezek voltak az első szavak, amelyeket Maria S. a tárgyalótermen kívül hallott tőle.

2

Az idős nő a taxussövény és a rododendronbokrok között ismerősnek látszott Sten számára, különösen csúf mintázatú pulóvere miatt. Stennek mindig kitűnő arcmemóriája volt. Ennek; a nőnek az arca egy másik keretbe illett. Az esküdtek termében ült, ő az a hamisan anyás képű tag. Mit akar ezen a padon? Azt hiszi, láthatatlanná tud válni? Nagyon jól látlak, nagyságos asszony, van egy harmadik szemem, a fényképezőgépem lencséje. A szem az egyetlen érzékszerv, amire szükségem van. Minden úgy pereg, mint egy némafilmben. Olykor zajok is hallatszanak: lábdobogás, vízcsobogás, verébcsipogás. Ha ez az öreglány húsz fonttal kevesebbet nyomna, nem is nézne ki olyan rosszul. Ápolt, sima bőrű, mintha negyvenéves korában új bőrrel kárpitozták volna be. A szem nem öregszik, csak eltompul idővel a ragyogása. Az ilyen korú nőket szinte soha nem lehet fotómodellnek alkalmazni. Vagy a fiatal lányok, vagy a matrónák használhatók.

Sten a karórájára nézett. Alig telt el egy perc azóta, hogy Mirjam barátai magára hagyták. Az öreglány felállt a padról, és elindult ellenkező irányba a kavicsos úton, a kőkerítés mentén. Néhány csepp víz a szökőkút medencéjéből, lehűteni a homlokát, megnedvesíteni az arcát, kipróbálni a rugalmasabb, pihentetőbb testtartást, nekitámaszkodni a medence szegélyének, váltogatni a lábát, százig számolni, nem gondolni semmire. Sustorog a vízsugár, egyenetlenül, meg-megbicsakló ütemben. Semmit sem tenni, nem képzelődni. Ülve könnyebb, mindig szigorúan az alvás határán, vagy fekve, miközben a nap simogatja az ember karját és combját. Sten tágra nyitotta a szemét, látott egy darabka zöldet a fűből, pasztellszínűt, a háttérben fekete-fehér figurákat, járműveket, közlekedési lámpákat: kiégett zöldet, ősziest, szénaszínűt, amely még mindig zöldell és a fáktól védett helyeken esőtől friss. Az öreglány eltűnt a túlsó oldalon, a földalatti lejáratánál.

Sten ócska kocsija a szervizben volt. Nem volt pénze elhozni. Már egy hete kerékpáron járta a várost. A kerékpár nyergében ülve, többet látott meg az emberekből és a kirakatokból, mint az autó kormánya mellől. Amikor átkarikázott a Cityn, gondolatban reklámszövegeket gyártott. „Akit meleg otthon, hű feleség vár, annak legjobb az Astra kerékpár”. Az autós bűnözők több nyomot hagynak, mint a kerékpárosok és a gyalogosok. Sten leállította biciklijét a Feenteich és a Fácán-csatorna közti ösvényen.

Apja halála óta Mirjam a kerti házban lakott. Tulajdonképpen inkább csak kunyhó volt. A villa alagsorából ideszállíttatott néhány bútordarabot. Ruhásszekrényre nem volt szüksége, holmiját szögekre akasztotta.

A Mirjam-lakból algák, napfény és penész szaga áradt. Az előtérben Sten egy talicskába botlott. Az ajtó ki volt támasztva, Mirjam az amerikai tábori ágyon aludt. A kerti házban nem működött a villany, Sten meg akarta javítani. Ne kelljen Mirjamnak esténként sötétben lekuporodni, mint állatnak a vackára. Csukott spaletták mögött, hason fekve aludt, hang és moccanás nélkül. Sten lépéseire nem riadt fel, nem vett tudomást róla, ha megrázták a vállát. Természetellenesen mély álomba merült, összevissza álmodott, amint ő maga mondta el, zajokat hallott, üvegcsörömpölést, kalapácsolást, csengettyűszót, és mindezt „trojkázásnak” nevezte., Gyermeki játékról álmodott, szaladtak árkon-bokron át. Sten volt a ló, ő pedig az ostoros kocsis. Sten a haját cibálta, a lány bandzsa pillantással ébredt.

– Hagyj békén, fáj!

Hirtelen magához tért, két lábbal ugrott ki az ágyból. Az ágy mellett egy párnán gyertya állt, amelyet öngyújtóval szokott meggyújtani. Micsoda könnyelműség, így világítani egy kunyhóban, ahol bármelyik pillanatban minden porrá éghet!

– Te vagy az, Sten?

Én vagyok, ki az ördög volna, hozzád jöttem. Ez az én órám. Olyat mondok neked, amitől véresre harapod a szád.

– Levelet hoztam Bentől.

– Hogy került hozzád?

– Ahhoz aztán mi közöd van?

– Add ide.

– Várj egy kicsit.

– Mi a fenére? Nekem szól, nem neked

– Csak később kapod meg.

Sten megcsavarta Mirjam karját, a lány végtagjai elernyedtek. A fiú fölébe térdelt a padlón, lepillantott a lányra, aki ott hevert alatta, kinyúlva, mintha műtétre készítenék elő. Mirjam, miközben a földre zuhant, lerúgta a gyertyát a párnáról. Égésszag támadt, Sten eltaposta a szikrákat. E pillanatban semmi szüksége nem volt rá, hogy kigyulladjon a kunyhó.

Mirjam felnyújtotta a karját.

– Most megkapom?

Megrándult a válla, fázott.

Sten leakasztotta Ben durva szövésű pulóverét a szögről, és odadobta Mirjamnak. A lány belebújt, és lehúzta a combjáig. Újra meggyújtotta a gyertyát. A gyönge fénynél próbálta kibetűzni a pár soros levelet. Mozgott az ajka. Sten elvette tőle a papírt, magasra tartotta, arra várt, hogy a lány utánakapjon. Összegyűrte a levelet.

– El kell égetnünk.

Szótlanul nézték amint a láng felkunkorította a papír szélét. Néhány pillanatra megvilágosodtak a betűk, mintha szellemírás lett volna, fehér nyomok a fekete hamuban, amely tüstént belepte őket.

– Minden szóra emlékezni akarok.

Mirjam leeresztette a szemhéját, homlokán ráncok rajzolódtak ki. Kapaszkodj csak a betűidbe, gondolta Sten, tudok valamit, amivel vakká, süketté és üressé teszlek. Csak idő és türelem kell hozzá. Ez az a hely, ahol senki, sem zavar bennünket.

Eszébe jutott legutóbbi látogatásuk Mirjammal a vizsgálati fogházban, a két testvér beszélgetése és kettejük között a rács. Elhangzottak a bevezető szavak:

– Hogy vagy? Tehetek érted valamit?

Mirjamnak nem jutott eszébe semmi, egyetlen szó sem, ami a jelenlegi foglárt érdekelhette volna. Ben még a látogatási idő lejárta előtt abbahagyta a beszélgetést. Hátat fordított nekik, a búcsúról is megfeledkezett. Haragudott, bosszankodott, mérgelődött, lehangolódott? Amikor a foglár, aki már előzőleg levette egyensapkáját, kikísérte őket a fegyház lépcsőházába, megrántotta Sten kabátujját, jelezve, hogy valamit közölni akar vele, ami nem Mirjamra tartozik.

– Hans a nevem – mondta –, mindenki ismer engem ebben a házban. Tudom, hogy érzik magukat a foglyok, én magam is ültem már a sitten. Ha valamire szükséged van – rátért a tegezésre, mintha nem először találkoztak volna –, ha levelet akarnál becsempészni vagy kivinni…

Sten érdeklődéssel mérte végig a magát Hansnak nevező férfit. Nem úgy néz ki, mintha olyasmire akarna vállalkozni, amiért nem vár ellenszolgáltatást – gondolta.

Hirtelen esőcseppek verődtek a kerti ház ablakához, eső, felhőszakadás. A mennyezeten nedves folt támadt, az első csepp megduzzadt, meghosszabbodott, kihegyesedett; a második a bádogvödörbe hullott, amelyet Mirjam állított a tető alá. A vízcseppek keményen csapódtak a fémhez.

– Ha eláll az eső, megcsinálom a tetőt – mondta Sten.

Új csepp jelent meg a plafonon.

– Mi volt Ben levelében?

Mirjam megrázta a fejét, ajkába harapott. Együtt hallgatták az esőcseppek koppanását, az égből zúduló áradatot. Mirjam fel-alá járkált, á deszkák nyikorogtak a lába alatt.

– Nem bírja tovább a cellában. Megőrül, ha rövidesen nem történik valami.

Sten felrántotta az ablakot. A nedvesség beáramlott a szobába. Kitámasztotta a zsalut, és az ablakpárkányon át kiugrott a szabadba, a nedves fűre. Arcát, karját megmosdatta az esőben, lerántotta testéről az inget. A cseppek csupasz mellén porzottak. A víz eleinte rátapadt, azután lepergett a bőréről. Haja a homlokába hullott, lehunyta a szemét. Hátára feküdt. Mirjam hirtelen ott termett mellette, arca fénylett a nedvességtől. A fején keresztül lehúzta magáról a pulóvert. A pulóver anyagában még érezhető volt Ben szaga, ezt mindketten észlelték. Zöldesszürke katonai pulóver volt.

– Csúnya, rongyos, ócska. Nem kell.

Mirjam felemelte a karját. Nedves békabőr, hegyes kis mellek, meg lehet számolni a bordáit – gondolta Sten. Most mind a ketten meztelenek vagyunk, vissza kell mennünk a kerti házba, az odúnkba, hogy a szomszédok semmit se vegyenek észre. Néhányszor megperdült önmaga körül. A esőcseppek dobolása egyre gyorsabb ütemre ösztönözte, kifogyott a lélegzete, levegő után kapkodott. A pulóver után kapott, széttépte a szálakat, az anyag elhasadt. Mirjam igyekezett lefogni a karját.

– Hagyd abba, mit csinálsz, mi ütött beléd?

– Ez csak egy bűzhödt rongy, még a padlót se lehet felmosni vele.

– Bené.

– Majd veszek neki másikat.

– Csak ezt szereti.

– Úgy csinálsz, mintha a testéből volna egy darab. Nem őt tépem szét.

– Most elégedett vagy? Sikerült tönkretenned?

Sten hidegen nézte a lányt, aki nem ébresztett már vágyat benne, ahogy ott állt soványan, halvány mellekkel és esőcseppektől fénylő szőrzetével.

– Gyere be. Ha meglát minket valaki, cikis lesz.

Átlendült az ablakpárkányon, törülközőt keresett, szárazra dörzsölte magát, aztán Mirjam vállára dobta á rongyot, és addig csutakolta, amíg a lány bőre-ki nem pirosodott.

– Jó így?

Most a hajára került a sor, Sten azt is szárazra dörzsölte.

A lány feléje fordította esőtől nedves arcát, kisebbnek látszott, mint máskor, csak szájból és szemből állt.

– Miért tépted szét a pulóvert? Mit mondjak Bennek, ha visszajön?

– Nem jön vissza. Nem engedik ki.

Elállt az eső, csak néha hullott le egy-egy csepp a szélfútta ágakról.

– De hiszen te fázol – mondta Sten –, feküdj az ágyba. Majd betakarlak.

Becsavarta a lányt a gyapjútakaróba, közben valami ellenállásba, valami rugalmas és puha testbe ütközött. Megtapogatta az anyagot, hajat érintett, karokat és lábakat, ujja egy üvegszemet tapogatott ki.

– Ez még mindig itt van?

A levegőbe akarta hajítani a bábut. De Mirjam szorosan magához ölelte a játékszert, beleharapott Sten kezébe, amikor a fiú újra a baba után nyúlt. Egyszeriben hárman voltak. A baba csecsemő nagyságú volt. Nadrágot és pulóvert viselt, a haját szalag fogta össze a tarkóján. Mirjam vizes hajjal, meztelenül gubbasztott az ágyon, karján a babával, hajából az esőcseppek a baba arcába hulltak.

– El kellene dobnod – mondta Sten.

Csoda, hogy nem találták meg, gondolta.

Maga elé képzelte a babát a bíróság asztalán, számozott címkével a mellén, mint bűnjelet. Az előzetes kihallgatások során senki sem említette a baba színpadi fellépését Kalinowski születésnapján, az áldozócsütörtök előtti napon. Csak Ben, Sten és Mirjam tudott a bábu rongybőrén ejtett sebről. Mirjam sietősen összevarrta piros cérnával. Most egy bőröndbe vágta a babát, és rácsapta a fedelet.

– Nem bírom többé látni.

– Ebben a koporsóban megfullad – mondta Sten. Hallgattak. Odakinn felszakadtak a felhők. Madárcsivitelés hallatszott a bokrok közül. Mirjam megfésülködött, kézitükre előtt kifestette magát, a tükröt az éjjeliszekrényen találta.

– Akarsz sétálni?

– Majd később, – Letette a tükröt, ásított. – Megvárom, amíg besötétül.

Visszafeküdt a párnái közé, álláig húzta a takarót. Néhány lélegzetvétel után elaludt. Sten a padlón ült, kinyitotta a bőröndöt, és kivette a babát. Maga elé fektette, kicsavarta a karjait, szétrántotta a combjait, felhúzta a bábun a pulóvert, és megvizsgálta a sebhelyet. Feltámasztotta a baba felsőtestét, megfigyelte, hogyan nyílik ki az üvegszem, majd visszafektette, és azt tanulmányozta, hogyan csukódnak le a papírmasé szemhéjak a rájuk ragasztott pillákkal. Rosa beszélő baba volt. Ha meghúzták hátán a zsinórt, néhány mondatot pöntyögött: „Szeress engem, anyuka.” „Szép hajam van.”

Sten újra fehér kendők alatt látta a bábut a vasalóasztalon, amelyet Kalinowski születésnapi ünnepségén műtőasztalnak használtak.

A színdarabot, amelyben Rosa játszotta a főszerepet, rögtönözték, előzőleg sem a szöveget, sem a belépőket és a jelenetvégeket nem próbálták. Ben az öregnek egy elhasznált orvosi köpenyében alakítja a sebészt. Rózsaszín gumikesztyűt hord. Szikét helyettesítő konyhakéssel metszi fel a baba hasát. Mirjam, az altatónővér, papír főkötőben éterrel átitatott vattacsomót helyez a baba arcára. Sten, az asszisztens, ellenőrzi a beteg vérnyomását és szívverését. A baba felvágott hasából fűrészpor ömlik. Ben latin szavakat mormol, szervek és betegségek neveit.

– Mi ez a marhaság? – kérdi Kalinowski, még születésnapi hangulatban. – Nem jut jobb az eszetekbe, mint az orvostudományon csúfolódni, amiről fogalmatok sincs?

Mirjam főkötője kibomlik, haja fürtökben hullik az arcába, a fürdőszobába kell mennie, hogy rendbe hozza magát. Ben felsorolja a műszerek nevét, amelyeket Sten nyújt át neki. Gemkapcsok, körömolló, fejsze, zsebkés, biztosítótűk. Mullpólyát gyömköd Rosa sebébe. Az öreg nevet: „Micsoda bábszínház!” Ben, a sebész, felpillant munkájából, lehúzza a gumikesztyűt, lehúzatja arcáról Mirjammal a maszkot, és kijelenti:

– Egzitus.

Az öreg nevetése elnémul. Feláll, el akarja hagyni a szobát.

– Szívmasszázs – mondja Ben, a sebész, és áldozata fölé hajol. Erre a végszóra Sten fellapozza Kalinowski háborús naplóját, amelyet Ben néhány héttel azelőtt a kulcsmásolattal felnyitott mahagóni irodaszekrény titkos fiókjából eltulajdonított. Sten úgy tartja a naplót, hogy az öreg felismerhesse a viaszosvászon borítású füzet címkéjén a Quisisana felírást. A csapda beválik. Kalinowski olyan hevesen ugrik fel ültéből, hogy a szék felborul. Archie állítja föl.

– Elég a tréfából – mondja az öreg –, ki engedte meg, hogy kotorásszatok az irataim között?

Szorosan a pillantásába fogja Mirjamot, Bent és Stent, akik körülállják a vasalóasztalon fekvő bábut, mialatt Sten részleteket olvas fel a háborús jegyzetekből. Foglyokon végzett kísérletekről van szó, amelyeket Kalinowski annak idején mint törzsorvos egy Quisisana nevű intézetben végzett.

– „1944. kilencedik hó huszonegy – olvassa Sten. – A kísérleti személy túlságosan gyönge, alultáplált, akár a többiek. Csak idő kérdése. Húsz perccel a műtét után bekövetkezik az egzitus.”

– Abbahagyni! – kiáltja az öreg.

– „1944. tizedik hó másodika – folytatja Sten. – Női fogoly műtét után felébredt a narkózisból, az operáció utáni sebfájdalmai miatt három óra hosszat szinte megszakítás nélkül üvöltözött a haldoklóknak berendezett fürdőszobában. Úgy hangzott, mintha vágóhídon volnánk. Levetkőztem a manzárdszobában, mert szükségem van az éjszakai pihenőre.”

– Ezt nem hallgatom tovább – ordítja Kalinowski. De ahelyett, hogy a lépcsőházba menne, Stenhez közeledik, és kinyújtja kezét, hogy elvegye tőle a viaszosvászon borítású füzetet. Ben orvosi köpenyben Sten és az apja közé áll.

– Tovább! – adja ki az ukázt.

Mirjam verekedéstől tartva, visszavonul a fürdőszobába.

– „1944. tizenegyedik hó első napja. A B-blokkban aláhűtési kísérleteknél asszisztálok. Az első hidegrázások leküzdésére és a testmeleg fokozására két női kísérleti személyt és melegítő palackokat raktak a szerencsétlen flótás mellé. Hihetetlen, hogy mit bír ki az ember, még ilyen leromlott állapotban is. Fél óra múlva nemi érintkezésre került sor. A rákövetkező éjszaka meghalt a férfi, az elégtelen szívműködés következtében megkísérelt sikertelen műtéti beavatkozás után.”

– Azonnal add ide. Egy szót se halljak többé, vagy… – Kalinowski felemeli a kezét, és közben felborítja a vasalóasztalt. Megragadja a meztelen bábut, odavágja a sarokba, a papírkosár és az irodaszekrény közé, ott találja meg később Archie. Az öreg arca elfehéredik a dühtől. .

– Zsarolók, betörők, tolvajok!

Kitépi a naplót Sten kezéből. Az öreg úgy viselkedik, mintha szívroham kerülgetné. A mellét ütögeti, levegő után kapkod, Archie-nak kell kivezetnie a szobából. Ben, Mirjam és Sten kihordják a kellékeket– a műszereket, a kendőket, a vasalóasztalt – a fürdőszobába. A bábuval senki sem törődik.

Az előcsarnokból hamis akkordok hallatszanak. Az öreg zongorázik, hogy megnyugodjon. Ujjai melléfognak, ismét megpróbálkozik a futammal, nem találja a megfelelő billentyűket. Keze a billentyűkön tapogat. Néhány órája még ugyanez a kéz mellkast és hasüreget nyitott fel, hogy egy-egy szervet kioperáljon. Kalinowski a Rigolettóból játszik valamit, aztán Sarastro áriáját énekli el, s önmagát kíséri. „Itt megtisztul a lélek…” – de hamisan énekli a mély hangokat. Végül a Don Carlosszal próbálkozik: „Majd alszom én, ha véget ér a kín…” Hangja betölti az előcsarnokot. Hirtelen abbahagyja az éneklést, felzokog, talán összeesett a zongoránál?

Valaki lépked az előcsarnokban. Kalinowski feltépi dolgozószobája ajtaját, ahol Mirjam piros cérnával varrja össze a bábu hasán a sebet. A férfi meginog, szédül, egész nap koplalt, csak gyümölcsöt evett, mégis állandóan hízik.

– Öregember vagyok – kiáltja –, a nagyapátok lehetnék. Meg fogok vakulni. Nemsokára képtelen leszek a hivatásomat folytatni. Szükségem van a támogatásotokra. De ti magamra hagytok. Gyűlöltök. Sejtelmetek sincs, hogy érzi magát az, aki… – Az öreg arca fakó, haja zilált. – Köszönöm a születésnapi ajándékot. – Bevágja maga mögött az ajtót.

Sten visszadobta a bábut a bőröndkoporsóba. Leheveredett a kerti ház padlójára, és várta az alkonyt. Miért várat magára az idő? Micsoda kínlódás lesz kibírni a következő órát. Verejtékezett, mintha nagy terheket cipelne. Reggel óta egy falatot sem evett, de nem érzett éhséget, csupán ürességet. Ben egész nap nem alhat a cellájában. Reggel, a zárka kitakarítása után, összecsukja, és a falnak támasztja priccsét. A legsúlyosabb büntetés, gondolta Sten, ha nem alhat az ember akkor, amikor akar. Kilenc órakor leoltják a villanyt, ezután Ben órákig ébren fekszik, szövegeket idéz fel emlékezetből, egyenleteket old meg, önmagával sakkozik. Sten és Mirjam még néhány héttel ezelőtt csúcsteljesítményeket ért el az alvásban. Egyszer, a csónakházban töltött közös éjszakájuk után, huszonnégy órát aludtak egyfolytában. Senki sem vette észre, akár meg is halhattak volna. Miután felébredtek, Mirjam alig hitte el, hogy egy teljes nap kiesett számukra a naptárból. A bíróságon senki sem adott volna hitelt nekik, ha elmondják, hogy egész nap aludtak – ez sehol sem számítana alibinek.

Sten a lenyugvó nap utolsó sugarainak fényében megjavította még a dugós csatlakozót. Csavarhúzóval szétszedte, megerősítette a csavarokat, villanykörtét helyezett a lámpába, munkája nyomán világosság támadt. Mirjam a fal felé fordult, a szeméhez kapott.

– Mitől lett egyszerre ilyen világos? Este van vagy, reggel? – kérdezte. Elfordult, Sten csupán a haját látta és a nyakcsigolyáját. A lány még mindig meztelen volt, Sten régebben néhányszor így fényképezte le, amint az ágyon térdel. Mirjamon semmi sem látszott szemérmetlennek, szőrzete sem a szeméremdombján. A legmerészebb beállítások esetén is úgy hatott, mintha tornagyakorlatokat mutatna be: hidat, kézenállást, spárgát, fekvőtámaszt, törökülést. Kár, hogy strandolás közben mindig bikinit hordott, le nem barnult bőre zavarta a képek összhangját, különösen a fehér feneke. Most összekuporodott, karjával átkulcsolta a felhúzott térdét, ez volt a kedvenc testhelyzete. Semmi sem ártatlanabb a mellbimbóinál, és a látványuk valahogy mégis obszcén, mint a kiskorúak melle általában.

Hirtelen sürgősnek találta a felkelést. Tréningruhájába bújt, összegereblyézte a haját, tornacipőjét kereste.

– Hova akarsz menni? – kérdezte Sten.

– Valamit tennünk kell, amíg nem késő – kiáltotta a lány éles hangon.

Már az ajtónál állt, kezét a kilincsre tette.

Lábujjhegyre állt, kinyújtotta a nyakát, csupa feszültség volt.

– Menjünk a vizsgálati fogházba, látni akarom a cellaablakot, amikor kialszik a fény. Ben közelében akarok lenni.

– Te semmit sem változol – mondta Sten.

– Rád vall, ahogy ezt mondod, álmosan, lustán. – A lány közel állt a síráshoz. – Nem is gondolkozol rajta, hogy mit kellene tenni.

Befúródtak az esti tömegbe, együtt sodródtak vele. Sten lenézett a koponyákra, hajzatokra, kalapokra és sapkákra. Egy méter kilencvenöt volt, aki ennyire fölébe nő a többieknek, nem maradhat észrevétlen.

„Milyen a levegő odafönn?” – kérdezte tőle időnként Ben, üdvözlés helyett.

Nekem extra cellát kellene adniuk a börtönben – gondolta Sten –, hogy biztosítsák a levegőt és az elegendő helyet a járáshoz. A mozgás felélénkítette, szemébe visszatért régi tekintete, amellyel felülről lefelé pillantott az emberekre. A bírósági épület elé értek. Justitia szobra, kőbőre fény lett a nedvességtől. Betértek a zsákutcába, ahol a vizsgálati fogház állt és a híd, amely átvezetett a börtön harmadik emeletéről a bíróság épületébe. Sten fölnézett a homlokzatra, két emelet, csupa barnára égetett kő, mindenütt egyforma, rácsos ablakrések. A középső traktusban üvegfal, mögötte a lépcsőház a folyosókkal, ahol az őrök járkálnak. A cellákból gyenge fény szivárgott. Mirjam megszámolta: a harmadik emeleten balról a negyedik zárka Bené. Ott ül most a priccsén, könyvet olvas vagy naplót ír, hogy kárba ne vesszen a villanyoltás előtti óra.

A híd alatt sötét volt. Mirjam kifulladt a számára szokatlanul hosszú gyaloglástól. Sten jól érezte magát a friss levegőn. Többet kellene sétálni – gondolta –, úgy mozogni, ahogy a kedvem tartja, ez a szabadság. Fölnézett az égre, amely alig határolódott már el a tetőktől, annyira besötétedett. Egyszerre mintha megrándult volna az épület: a villanyok elaludtak. A fogház sötétbe borult, csak a nagy üvegablak mögül világították meg a fényszórók a lépcsőház csigavonalát.

A börtönudvar rácsa előtt tömeg gyülekezett tüntetők, talán ötven vagy száz fiatal: egy diákra vártak, akinek ma esedékes a szabadulása. Egon Maria Grasernek hívták a foglyot, neve ott állt a transzparensen, amelyet barátai vittek. Sten visszaemlékezett: gyújtogatási ügyről volt szó, olyan bűnesetről, amelyet nagyon is megértett. Felégetni magunk mögött a hidakat, mindent felégetni, ami a múltra emlékeztet, és annak ízeit idézi…

Hova lett Mirjam? Sten elvesztette a szeme elől, valahol befurakodott a tömegbe. Egy követ hajítottak a téglafalra, egy második rácson csattant, a harmadik betörte a kapu előtti utcai lámpa üvegét. A szétpattanó üvegcserepek nagy ujjongást váltottak ki a tüntetőkből, Sten behúzódott közéjük, nem akart feltűnni, nem akart egyedül lenni, nem akart magasabb lenni, mint ők. Nem kérdezett semmit, nehogy szomszédja a tömegben azt mondhassa: itt van valaki, aki nem hozzánk tartozik. Még néhány perc, és velük fog kiabálni, lökdösődni, előrenyomulni, köveket hajigálni. Nem beszorítva érezte piagát, hanem szabadnak, mert ott voltak körülötte a többiek. Ők én vagyok – gondolta –, én meg ők.

Mindannyian a rácsos kapura meredtek. Be fogják nyomni, visszaszorítja őket a rendőrség? Senki sem tudott Benről, egy képviselőjükre vártak, aki csak néhány napot töltött a rácsok mögött. Semmit sem tudtak felhozni ellene, a tüzet talán öngyulladás okozta.

– Megmondhatná… megmondhatnád nekem, mi történik itt? – kérdezte Sten, lehajolva egy lányhoz, aki transzparenst tartott. Közelebb jöttek hozzá, ütést érzett a lapockáján, egy ököl eltalálta az állát, valaki el akarta gáncsolni. Keserű ízt érzett a szájában. Mindenfelé vagdalkozott, erősebb volt a többieknél, kitértek előle. Melege lett, hirtelen éberré vált, érezte, hogy milyen magas, kívülről látta magát, karját, vállát, mellkasát. Senki sem közeledett már hozzá, senki földje támadt közte és a többiek között. Egyszerre csak elvonultak a tüntetők, és eltűntek a híd árnyékában. Sten maga maradt a fogház kapuja előtt. Két rendőr lépett hozzá, fehér sisakban, közöttük Mirjam. Megkérdezték Stent, ismeri-e a lányt, ő bólintott. Egyikük fel akarta venni a lány személyi adatait, Mirjam arca csupa korom volt, csak a szeme világított a zseblámpa fényében, amelyet a rendőr ráirányított. Megtagadta a választ. Sten mondta meg helyette a nevét és minden egyebet, amit tudni kívántak. A rendőr följegyezte az adatokat.

– Kalinowski? – kérdezte. – Nem folyik ilyen néven valamilyen per?

– Ő a vádlott testvére – mondta Sten.

– A testvére? – ismételte a rendőr, mintha nehezen felfogható szót hallott volna.

Mirjam a téglafalhoz támaszkodott. Kavargóit a gyomra, hányt. A rendőrök eltűntek a sötétségben.

– Bár tartóztattak volna le – mondta Mirjam–, ugyanazt akarom átélni, amit ő.

Amikor elérték a jól kivilágított főutat, a börtönudvar melletti zsákutcából sok láb dobogása hallatszott. A tüntetők menete. Futólépésben közeledtek, nyolcas sorokban, a transzparenseket és a zászlókat összecsavarták; élükön néhány fiú a vállán vitte a kiszabadult foglyot. Az jobbra-balra himbálózott a magasban.

– Hagyjatok leszállni – kiabálta.

Sten és Mirjam félreállt. A diáknak sikerült lekecmeregnie ünneplői válláról. Most már a többiek között lépkedett az utcán, alacsony volt és cingár.

– Nem magasabb Bennél – mondta Mirjam –, hátulról könnyen össze lehetne vele. téveszteni.

Sten a bírósági épület folyosójának egyik padján ült, és Mirjamra várt, akit újabb tanúkihallgatásra idéztek be. A falióra percmutatóját figyelte. Azon tűnődött, hogy mi köze lehet a Kalinowski-ügyhöz annak a két nőnek, akik mellette ülnek, bevásárlószatyorral az ölükben. Valaki megállt előtte, és megszólította: egy rezes arcú, idős úr, rövidre vágott, fehér hajjal, lódenkabátban. Sújtásos, zerge-tollas kalapját a kezében tartotta. Mellette szűkölt rövid pórázra fogott vadászkutyája. Sten nem először látta ezt a férfit. Ismerte valahonnan, de nem emlékezett a nevére.

– Itt tárgyalják a Kalinowski-ügyet? – kérdezte az öregúr.

Amikor Sten bólintott, leült mellé a pádra. Egy idő múlva újra felállt, ide-oda járkált, csizmája nyikorgott. Szájának egyik sarka legörbült. Jobb szeme világított, a bal élettelennek látszott. A tárgyalóterem ajtaja kinyílt, egy hivatalnok hangja harsant:

– Eugen Grischin.

– Parancs! – jelentkezett az öreg.

Mielőtt gyors, enyhén bicegő léptekkel odasietett volna a tárgyalóterem ajtajához, Sten kezébe nyomta a pórázt, és megkérte, hogy vigyázzon a kutyára.

– Csak néhány perc az egész – mondta.

Sten ott maradt a folyosón, a padon, a szatyros nők társaságában. A kutya a fülét hegyezte és rábámult. A szeme meg se rebbent, fejét is mereven előreszegezte. Láthatóan igyekezett emlékezetébe vésni őrzője arcvonásait. Sten félt, hogy a kutya rosszindulatú lehet, a szeme és az orra között folt feketéllett, egyik füle tépett volt. Farkát gyorsuló ütemben csóválta, majd megcsapkodta vele a kőpadlót. Odaszegezte Stent a padhoz. Mi az ördögnek hozta magával ez a Grischin ezt a dögöt? Senkije sincs, akire otthon, rábízhatta volna? Sten felállt, a szabadba vágyott, ki a parkba, a szökőkúthoz, ott akarta megvárni Mirjamot. A pórázt a pad támlájához kötötte, és a felvonó felé tartott a folyosón. A kutya hangosan felugatott, vonítása visszhangot vert a bírósági épület lépcsőházában. Amikor Sten már beszállt a liftbe, állati lábak lépteit hallotta maga mögött. A kutya letépte magát a pórázról, és a nyomába eredt.

3

Semmit nem elhallgatni, semmit nem hozzátenni! Meg kellene kérdezni egy jogászt, hogyan értelmezendő ez az esküformula – gondolta Grischin, mialatt pórázon vezetett kutyájával a bírósági épület védőberendezésekkel felszerelt labirintusából hazafelé tartott. Hogyan esküdhet meg valaki arra, még ha jó is az emlékezete, hogy nem fog elhallgatni semmit? Mi tartozik a tárgyra, mi fölösleges? Hogyan választható ki az agyban elraktározott emlékképek közül a megfelelő? Mindig jó emlékezőtehetsége volt vegyi képleteket,1 számokat, mennyiségeket és a gyógyszerek neveit illetően. Jobb túl keveset, mint túl sokat mondani. A magunkfajtát gyerekkorától arra idomítják, hogy csak a feltett kérdésekre válaszoljon. A gyermekszoba alapszabálya: evés közben nem beszélni, ha csak egy felnőtt nem intéz kérdést hozzád.

Hány esküt tett már életében? Zászlósként tette az elsőt, 1918-ban, röviddel a csapatok visszavonulása előtt, a másodikat reaktiválásakor, a második világháborúban, ünnepélyes keretek között, a harmadikat,.. Vannak kötelező fogadalmak, amelyeket a magunkfajta még a bíróság előtt sem szeg meg. Emlékszem, hogyan utasított bennünket a titoktartásra a hadsereg-főparancsnokság személyzeti főnöke: akták, titkos dossziék és „titkos birodalmi ügyek”, „csak tiszt nyithatja fel”. Saját kezűleg vezettem a levelek nyilvántartását; keltezés, tárgykör, hivatkozási szám, jelzet. Röviddel a kapuzárás előtt egy cseh kastély udvarán felgyújtottuk az aktákat úgy, ahogy találtuk őket, betűrendben vetettük a tűzbe, különbözőképpen bűzlöttek, a színük, a tinta és az enyv minősége szerint. A megsemmisítést szabályszerű paranccsal rendelték el, és ezt az okmányt a visszavonuló csapatok magukkal vitték. Egy őrmester, aki mindig gyanús volt nekünk, keretestül és üvegestül a tűzre hajította a Führer képét.

Amit előzőleg nem mondtál jegyzőkönyvbe, azt ne mondd el a főtárgyaláson. Ez aranyszabály. Aki sokat beszél, hitelét veszti. A hallgatás mindig szeriőz dolog, érzékelteti, hogy van még valami a tarsolyunkban. Aki hallgat, jelentékenyebb a fecsegőnél. A gyógyszertár kirakatában három gubbasztó majomfigura, az egyik a szemét, a másik a fülét, a harmadik a száját fogja be. Miniatűr bronzfigurák: ne láss, ne hallj, ne szólj! Ez a szoborcsoport állítólag a kelet-ázsiai bírák megvesztegethető voltának jelképe. A figurákon szerzetesi csuha.

– Miért nem mondod soha azt, hogy én? – kérdezte Kalinowski, röviddel a halála előtt. Ez nevelés dolga: nem kezdünk levelet az „én” szóval, mert ez udvariatlanság. A katonaságnál nem használták az első személyű névmást, ha csak nem volt rá feltétlenül szükség. Mind ez ideig Grischin jól elboldogult a hiú „én” nélkül. Az „én” szócskának beismerő jellege van. Ki tudja pontosan, hogy ki is ő valójában? „Az azonosság – mondta egy szakértő egy politikai perben – húsz év múlva kétségessé válik, ebből ered a bűntettek elévülésének követelménye.” Elévülés. Az embernek hétévenként kicserélődik a bőre, a sejtek helyébe mindig újak kerülnek, természetesen nem egyszerre, de mégis…

Ne rángasd a pórázt, Hannibál, ne futkoss a lábam előtt, ne dugd bele az orrod minden vakondtúrásba, igazán nincs okod rosszalkodni. Rossz kutya, nem maradtál a helyeden, a pad alatt, a bíróság folyosóján. Ugattál, egy idegen után szaladtál. Megfogtak. „Magáé ez az állat? – kérdezte a portás. – Az épületbe tilos kutyát bevinni.” Ne légy gyáva, ne lógasd a farkadat, ne szöszmötölj, úgy látszik, megtört a jellemed, ezt nem szeretjük. Ha hazaérünk, megkapod a büntetésed.

Sétálni megyünk, úr és kutya, egy nyugdíjas a kísértjével. Mint nyugdíjasnak, be kell osztanom a napot óra- és percadagokra: reggeli torna, séta két háztömb körül, ebéd a magunk szája íze szerint, pihenő a díványon, látogatás a házmesternél, hogy utánanézzünk, otthon van-e Püppchen, vagy éppen felszolgál a Marcona Vadászban. Estefelé egy kis lazító séta, a programot a hangulat és a szükség szabja meg. Naponta nyolc kilométert gyalogolunk, hogy a kutya kiszaladgálhassa magát. A zöldövezetben nincsenek közlekedési dugók, nem kell másra figyelnünk, csak a botra és a lábainkra, ahogy járás közben váltják egymást. A zöld megnyugtatja az idegeket. A levegő jobb, mint a kipufogógázzal szennyezett utcákon. A gyaloglás az emésztésnek és a gondolkodásnak is javára válik.

Meg kell hívni a védőt – ejnye, hogy is hívják – egy pohár pezsgőre, majd Püppchen felszolgál. Nem is emlékszem már, hogyan kell valakivel összebarátkozni. Ez a hallgatási gyakorlatok hátránya. Egy szép napon semmi sem jut már az ember eszébe. A vendéggel nem ülhetek némán az asztalnál. El kell szórakoztatni, mielőtt a beszélgetés lényegére sor kerül. Megjegyzések az időjárásról és az egészségi állapotról. Érdeklődés a kedves felesége hogy létéről. Vagy lemezeket föltenni. Bach az igazi nagymester. Aki a hadseregben szolgált, szereti Bachot. Géppuskaütem, pozitív, vidám, világos.

Megérkezett a kapu elé. Ahogy felfelé baktatott az első lépcsőfokokon, észrevette, hogy nincs nála a lakáskulcs. Balszerencsés nap, meg kellene jelölni a naptárban. Kizártam magam a saját lakásomból. Megfordult, és becsöngetett a házmesterhez a földszinten. Nem nyitott ajtót senki. Várt egy darabig, aztán elhagyta a kutyával együtt a házat. Átment a szemközti sarki kocsmába. Püppchent a Marcona Vadász előtt találta, nyúlprém bundában, homlokáról egy fürt kifestett babaarcába hullott, lábán ezüstös, áttetsző harisnya. Munkaideje lejárt, hazafelé készült.

– Ennyire kifulladt? Történt valami? Megfeledkezett a lakáskulcsról? Ez még nem olyan nagy szerencsétlenség. Várjon csak, magával megyek.

Püppchen ragaszkodott hozzá, hogy magázza az öreget olyankor is, amikor nem a nyilvánosság előtt, hanem a lakásában találkoztak. Milyen izgató, amint fölfelé megy a lépcsőn, a korlát és a fal között szökell. Grischin a térdhajlását nézte, a nő a következő lépcsőre tette a lábát, és egy leszaladt szemet vizsgált, amelyet nyálával akart rögzíteni. Hannibál körbeszaglászta Püppchen szoknyáját.

– Ide – kiáltotta Grischin –, azonnal ide, hozzám!

Püppchen elbúcsúzott a lakás ajtajánál, miután saját kulcsával beengedte a férfit. Randevúja volt, sietnie kellett. Grischin első útja a korbácshoz vezetett, amely az ágy fölött lógott a falon, keresztben felfüggesztett kardok és egy repedt propeller között. A kutya a folyosón várakozott. Ha Püppchen marad, Hannibálnak szerencséje lett volna. De mivel a lány sietősen elbúcsúzott, a kutyának kétszeresen kellett bűnhődnie. A tíz ostorcsapás helyett húszat kapott. Mialatt az ostor suhogva csapott le Hannibál hátára, Grischin lehunyta a szemét. Püppchent látta maga előtt. A lány felhúzott térddel fekszik a pamlagon, az oldalát fordítja felé. Az ostor hegye csiklandozza a bőrét. S noha az ütések nem okoznak neki fájdalmat, és ő meg se mukkan, néhány vércsepp buggyan ki a bőre alól.

Hannibál üvöltött, az ostor különösen érzékeny helyet érintett a bordái között. Szeme rángatózott a fájdalomtól, az ágy alatti fekvőhelyéhez vonszolta magát; azokban a félórákban is ide szokott húzódni, amelyeket gazdája Püppchennel töltött.

Grischin foltot fedezett fel az öltönyén, hiába kapargatta. „Látszik magán, hogy agglegény – szokta mondogatni Püppchen –, ha ki is vakar egy foltot, ott marad körben a nyoma.” Püppchen szívesen mosott, Grischin megfigyelte egyszer a pincében a mosógép előtt. Klór vagy ammóniák szaga áradt a pincében a lúgtól, amelyet mosószernek használtak. A lány fejkendőt viselt, arca fénylett az izzadságtól, egy francia dalt, énekelt: „Temps des cérises.” „Adja ide az ingeket, kimosom őket. Mi ez – mutatott rá egy foltra –, vörös bor vagy vér?”

Grischin elterpeszkedett a karosszékben, lehorgasztotta a fejét, félig nyitott szájjal horkolt. Hannibál kibújt az ágy alól, gazdája kezét szaglászta, orrával hozzádörgölőzött. Úr és kutya békét kötöttek. Maga előtt látta a fehér házat, oszlopos oromzatával, a rétek között, a díszletszerű, erdőkre nyíló ablakokkal Quisisana régebben udvarház, aztán szanatórium, a tulajdonos ajándékozta az államnak a telket a házzal valahol Lengyelországban. Kalinowski törzsorvosként működött itt, a kísérleti telepen, az egykori tábori kórházban. Grischin a szomszédos táborban volt gyógyszerész, nem önkéntesként, ilyesmi előfordult a Volksdeutschokkal, akik a Balkánról származtak. Quisisana dokumentumokban nyilvántartott, tudományos fontosságú létesítmény. Még mindig fehér, mint annak idején, az orvosi társalgóból a hársfasorra nyíló kilátással; az asztalon friss csokor, mezei virágokból, Archie szedte őket a parkban, reggeli sétája közben. Az egészségügyiek sokat adnak a barátságos és tiszta környezetre. A legtöbb kísérleti személy, valamennyi a tábor foglyai közül, önként jelentkezett, ezt Grischin mindenkor tanúsíthatja. Az az ellenvetés, hogy ezek a kísérleti személyek csak a biztos halál és a kísérletek túlélésének minimális esélye között választhattak, nem különösebben érdekes – Grischin gondolatban hivatalos iratokat diktál, s közben a széken ringatja magát… hiszen a kísérleti személyek nem tudták, milyen sors vár rájuk. Az olyan orvosok, mint Kalinowski, elhárították az effajta kísérletekkel kapcsolatos mocskos elképzeléseket.

Vajon Püppchen jelentkezett volna-e annak idején önként a Quisisanába? Csak még jó erőben levő, nem alultáplált lányokat és asszonyokat választottak ki, többnyire falusiakat, prostituáltakat is és hivatásos betörőket. Előbb forró húslevest adtak nekik, amelytől megégették a nyelvüket. A zsidó nők testében maga a Sátán lakozik, a soványak a legszívósabbak. „Mutassátok meg, mit tudtok” – mondta egy orvos, aki a kísérleti személyek szívverését és vérnyomását ellenőrizte. Aki megnyeri a versenyt, életben marad. Volt egy kicsi, az lett a győztes. Micsoda rafinált dög, nyilván mindenféle típust kipróbált az ágyban. Az istennek se adja föl, dörzsöl, csiklandoz, csipked a megfelelő helyeken. Elhatározta, hogy abból a rakás szerencsétlenségből férfit csinál az ágyban. A kísérleti személy a nő vézna teste köré vonódik. A másik lányt, aki a lábát masszírozza, eltaszítja magától. A lány dühében a kihűlt melegítőpalackokkal vagdalkozik.

Semmit sem elhallgatni, semmit sem hozzátenni. Ma reggel tett esküt életében először a bíróság előtt. Nem rokona és nem haragosa a vádlottnak. Hátizmai összehúzódtak, amikor a tárgyalóterem közönsége felemelkedett a helyéről. „Emelje fel a jobb kezét, mondja utánam,,.” Minek az elévült múltról beszélni; ha a bírósági urak nem akarnak rá emlékezni? Kalinowski naplóját a foglyokkal végzett hűtési kísérletekről nem találták meg a halott hagyatékában: Quisisana, kártyajátszma, a katonabajtársak négylevelű lóhere formára vágott fényképe. Az orvos, a patikus, az egészségügyi önkéntes, Kalinowski, Grischin, Archie. Már annak idején, a játék izgalmában, amikor ki játszották az adukat, hozzászoktak a hallgatáshoz.

A komor nap megünneplésére Grischin esti sétát tervezett. Megveregette a kutya orrát, ami azt jelentette, hogy megbocsát neki. Az ajtóban hűvös őszi levegő csapta meg. Hannibál a pórázt rágta, elragadta a hervadó lombok, a vakondtúrások, a bujkáló egerek szaga. Még mindig nem tanult meg hozzáigazodni Grischin öreguras mozgásához. Ezúttal Grischin elkerülte a park kavicsos útját, inkább az aszfaltos utat választotta. Hannibál ismerte az út célját, ő vezetett, Grischin csak követte, húzatta magát. Az aluljáró csempézett falából húgyszag áradt. Grischin és Hannibál átvágtak a téren, amelynek másik oldalán, az Eldorádó mozi és az ékszerüzlet között, az Egyszarvúhoz címzett gyógyszertár volt. A sárgaréz cégtábla a címerállattal egy erdélyi városkából származott, ahol Grischin apja a legjobb gyógyszer tulajdonosa volt.

Már sötétedett, egy órája zárva voltak az üzletek. Az ajtón tábla függött: „Ügyeletes gyógyszertár.” Grischinnek nem volt kulcsa a patika ajtajához, becsengetett. Az ablaküvegen keresztül látta, amint egy fehér köpenyes fiatal lány, akit nem ismert, kilépett a pult mögül, az ajtóhoz ment, és résnyire kinyitotta. Megkérdezte tőle, hogy mit óhajt, anélkül hogy ránézett volna. Grischin közölte, hogy ő a gyógyszertár tulajdonosa, aki néhány hónapja nyugállományba vonult.

– Bemehetek? –kérdezte.

A gyógyszerésznő kiszólt az ajtón.

– A kutyát nem hozhatja be, ez előírás.

Grischin a kilincshez kötötte a pórázt. Belépett a frissen fölvikszelt linóleumra.

– Hogy megy a bolt? – kérdezte.

– Nem valami jól – mondta a lány –, a per miatt. Kíváncsiak törnek be, mióta tudják az újságokból, hogy a gyógyszer tőlünk való. S ez árt az üzlet tekintélyének.

Grischin megkapaszkodott a pult szélében, a mozsarak és a porcelán edények körvonalai elmosódtak előtte.

– Rosszul van? – kérdezte a lány. –Adjak egy port fejfájás ellen?

A csempézett fali kúthoz lépett, teletöltött egy poharat vízzel, és átnyújtott az öregnek egy tablettát. A gyógyszertár hátsó szobájában égett a villany. Hannibál ugatott az ajtó előtt, az üvegtáblákat kaparászta.

– Nem nézné meg a kutyát, gyermekem?

Grischin a felöltője zsebében kutatott a méregszekrény titkos rekeszének kulcsa után, ebben a rekeszben tartotta ugyanis az értéktárgyait és az iratait. A gyógyszerésznő behozta a kutyát az üzletbe. Amikor megfordult, észrevette, hogy a méregszekrény nyitva áll.

– Sajnálom, utasításom van rá… – Minden mozdulatra figyelt. – Honnan tudjam – folytatta –, hogy ön valóban Grischin úr? Most látom önt először.

Hannibál morgott, a nő keze után kapott. A lány a szekrény elé állt, mintha a testével akarná védelmezni.

– Legjobb, ha holnap, napközben visszajön – ajánlotta.

Grischin kijelentette, hogy szüksége van a saját irattárából egy írásra, amely a méregszekrény titkos rekeszében található, mert ez a legbiztosabb hely a tolvajok ellen. Hannibál a farkát csóválta, ráugrott a lányra, mancsa foltot ejtett a fehér köpenyen. A lány undorodva dörzsölgette a kutya nyomát.

Grischin becsukta a méregszekrény ajtaját anélkül, hogy bármit is kivett volna.

– Elkelne nekünk itt egy kutya – mondta a gyógyszerésznő –, ezen a környéken sok minden megesik.

Mereven nézte Grischint, a férfi az ajtó felé indult. Mielőtt kinyitotta volna, visszafordult:

– Tudja, mi az egyszarvú? – kérdezte.

A lány egy lépést hátrált. Tekintete elárulta, hogy az öreget vagy rablónak, vagy őrültnek tartja.

– Mesebeli állat – folytatta Grischin –, szarvából régebben aphrodisiacumot vontak ki.

– Szerelmi bájitalt?

A lány kinyitotta a gyógyszertár ajtaját, majd ismét bezárta. Grischin és Hannibál kinn álltak a szabadban, az ajtó már csak résnyire volt nyitva.

– A családom címerállata – mondta Grischin –, ezt a gyógyszertárt nemzedékek óta így hívják.

Odakinn már teljesen besötétedett, se hold, se csillagok. Hannibál elnyerte jutalmát a türelmes várakozásért. Tíz percig szabadon fut-kározhatott a parkban.

Grischin egyedül baktatott végig a kavicsos úton: kihasználni az időt, számolni a lépéseiket, a mozgás elősegíti a gondolkodást. Gyakorolni a holnapi tanúvallomás szövegét. Ma is csak arra futotta az időből, hogy felvegyék a személyi adatokat, és megeskessék a tanúkat. Ismételgetni kell. a kérdés-felelet játékot, amelyhez a jegyzőkönyv alapján igazodnia kell.

– Mikor látta utoljára Kalinowskit?

A válasz:

– A klinikán.

– Mikor látogatott el utoljára a feenteichi villába?

– Nem emlékszem pontosan, nem jegyeztem fel a dátumot a naptáramban.

– Mikor találkozott utoljára Benjámin Kalinowskival?

– Azon a májusi délelőttön, amikor apja receptjével fölkeresett a gyógyszertárban.

Grischin visszapergette gondolatban az időt: megint május van, a Schiller-Platz platánjai virágoznak, fülledt a levegő a gyógyszertár szekrényei és polcai között. Ő, Grischin, fejfájás elleni tablettákat ad el a tavaszi fáradtságra panaszkodó vevőknek. Alig ismeri fel Benjámint abban a fiatal férfiban, aki a pulton dobol, idegesen, mert senki sem szolgálja ki. Tartása és tekintete az apjáéra emlékeztet.

– Egészen a papa – mondja Grischin, tréfásnak szánt hangon.

Benjamin hidegen méri végig, és átnyújtja a receptet a régi jó barát sietős kézírásával: 50 tabletta Garunal.

Gondolatban tovább folytatódott a kihallgatás, amelyet Grischin önmagával játszott végig parkbeli sétáján.

– Ismeri Mirjamot, a vádlott húgát?

– Utoljára nyáron láttam a Waldseen, a csónakházban, barátjának, Stennek a társaságában. Benjamin ekkor már vizsgálati fogságban volt. Rövid látogatást tettem náluk egy erdei sétám alkalmából, a kutyával, Mirjam ki nem állhatja a kutyákat. Vizes fürdőruhában volt, Hannibál ráugrott, a lány visszahúzódott a csónakházba.

– Mit beszélt velük?

– Nem emlékszem. Csak annyit tudok, hogy Mirjam valamilyen szünidei kirándulást tervezett egy izraeli kibucba.

– Mikor találkozott utoljára Archie-val Kalinowski halála előtt?

Ezen a ponton a válasznak habozás nélkül kell elhangzania:

– Néhány héttel húsvét előtt. Archie-nak küldöncként kellett a klinikára mennie. Kalinowski magánosztályának társalgójában akadtunk össze, néhány hónappal azelőtt ugyanis Kalinowski megműtötte a combomat egy régi háborús sebesülés miatt.

Grischin elégedett volt magával, jól megtanulta a szöveget, a válaszok pontosan illettek a kérdésekhez. Elfáradt, hazavágyott. Füttyentett a kutyának, de az nem került elő. Többször egymás után kiáltotta a nevét: „Hannibál!” Megállt, várakozott. Hol lehet Hannibál, miért nem ugat? Grischin kiment a parkból, át az úttesten. Bár kora este volt még, egy lélekkel sem találkozott. A házak ablakai mögül halvány fény szűrődött ki. Egyetlen kirakatból világítottak csupán erős lámpák. Szemügyre vette: horgászfelszerelések boltja. Horgok, hálók, régi lőfegyverek. A világítás olyan éles volt, hogy a plakátok betűit is ki tudta böngészni.

Buffalo Bill, ez állt egy kép alatt, amely egy cowboyt ábrázolt, egy támadó bika elől hátrahőkölő lovon.

– Buffalo Bill – mormolta maga elé Grischin.

Amikor kinyitotta a ház kapuját, a kutya mögötte állt. Zihált a rohanástól, kilógott a nyelve.

– Miért nem jössz, ha hívlak? – kérdezte Grischin. – Nem volt elég a büntetés?

Hannibál morogva behúzta a farkát. A lépcsőházban hangosan ugatott. Kinyílt a házmesterlakás ajtaja. Püppchen kigombolt pongyolában jelent meg, alatta rövid, átlátszó hálóinget viselt. Úgy látszik, már lefeküdt.

– Már megint üvöltözik ez. a dög ordította –, a szomszédok naponta panaszkodnak az apámnak. Ha így megy tovább, felmond magának.

– Majd megbékítem – ígérte Grischin.

A lépcsőházban kihunyt az automata világítás. Szemük egymásra villant a sötétben, Hannibál Püppchenre mordult.

– Meg akar harapni – nyafogta a lány –, féltékeny.

Képtelenség – ellenkezett Grischin, és újra megnyomta a villanygombot. – Képzelődés.

– Nőkre van idomítva. – Püppchen összehúzta pongyoláját. – Mindenkiben ellenséget szimatol, aki szoknyát hord.

– Még korán van – jegyezte meg Grischin – nem vacsoráztam. Gyere föl velem egy pillanatra.

– Csak ha pórázon tartja a dögöt. Vagy ő, vagy én. Választhat.

– Hannibál tudja, hol a helye – mondta Grischin.;– Tudja, hol a hálóhelye.

Püppchen sietősen belépett a házmesterlakás előszobájába, vállára kapta nyúlprém bundáját, és követte a férfit a lépcsőházban. Amikor a szobába értek, azonnal ablakot nyitott:

– Kutyaszag van. – Csillogó szemmel pillantott a korbácsra, amely az ágy fölötti falon függött. – Megbünteti Hannibált? –kérdezte.

Grischin megragadta Püppchen karját, lecsúszott a pongyola a lány válláról.

– Amíg itt vagy, semmi esetre sem,

– Eresszen el, fáj – jajgatta Püppchen, csupa kék folt lesz a karom.

– Ülj ide –; Grischin tenyerével a szék támlájára csapott. – Ismételd meg, mit vallottá! az előzetes kihallgatáson. Fel kell készülnünk a főtárgyalásra.

– Nem vagyok iskolás gyerek – duzzogott Püppchen –, nem hagyom magam kikérdezni.

– Most esküdtszéket játszunk – folytatta Grischin, mintha meg se hallotta volna a lány megjegyzését. – Foglaljon helyet. Az elnök szól önhöz.

Püppchen valósággal tornamutatványokat végzett a széken, karját Grischin vállára fonta. Hannibál csendben behúzódott a pamlag alá.

– Végre egyedül vagyunk – suttogta Püppchen, szorosan Grischin füléhez hajolva. – Senki sincs, aki zavarna.

– Halljuk előbb a leckét! – Grischin felállt a székről, es az ablakhoz lépett.

– Áldozócsütörtök éjszakáján – szavalta Püppchen kántáló hangon – a maga lakásán aludtam. Három órakor ébredtem. – Jobbra-balra csúszkált a széken, felhúzta a térdét, könyökével a karfára támaszkodott. – Megőrülök az ékszerekért. A drágakövekért – közölte. – Nekem ajándékozhatná azt a fülbevalót, amit a gyógyszertár titkos fiókjában őriz. Maga beszélt róla, nem emlékszik? Ilyen rossz az emlékezete?

– Az ékszer az anyámé volt – mondta Grischin, még mindig az ablaknál állva. – Örökség,

– Nincs asszony a háznál, aki hordaná. – Püppchen hirtelen a férfi mögött termett, maga felé fordította, nyakára kulcsolta az ujjait, és körmeit a tarkójába nyomta.

– Százszor is meggondolja az ember, hogy mit vall eskü alatt.

Grischin kiszabadította magát a szorításból.

– Zsaroló – mondta.

A lány már az ajtónál állt. A kutya odasomfordált mellé, mordult egyet, és felugrott, mintha le akarná nyomni a kilincset.

– Hannibál, a helyedre! – kiáltotta Grischin. Szorosan megmarkolta a kilincset. – Na jó – mondta –, megkapod azt a holmit, mihelyt vallomást tettél a bíróságon.

– Tulajdonképpen ki a zsaroló kettőnk közül? – kérdezte Püppchen vihogva. – Vegye úgy, hogy üzletet kötünk egymással.

Felemelte nyúlszőr bundáját a pamlagról, Hannibál megszaglászta a bunda szegélyét, belekapott az egyik ujjába.

– Ha ez a dög kikészíti a bundámat – sikította Püppchen –, Vehet nekem másikat!

Nem volt rajta harisnya, csak piros papucs, ezt azonban a kutyával folytatott rövid küzdelem során elveszítette. Mezítláb állt a szobában.

– Úgy nézel ki, mint aki most kelt föl – mondta Grischin.

– Úgy is van. – Püppchen ásított; de nem tette szája elé a kézét. – Ez a dög ébresztett fel.

– Feküdj le, pihend ki magad.

– Csak ha megígéri, hogy nem nyúl hozzám.

Püppchen leheveredett a díványra, felhúzott térddel és pucér combokkal, a fal felé fordulva, ahol a korbács függött a repedt propellerrel és a keresztbe fektetett kardokkal. Grischin lehajolt a lányhoz, megcsókolt egy kék erecskét a térdhajlatában.

– Disznóság! – sivalkodott a lány. Nem szerette, ha becézik a hátsó fertályát –: ahogy mondani szokta.

Grischin megragadta a vállát, maga felé rántotta a lányt, felhúzta az ingét, megtapogatta a nyakát, sovány kulcscsontját, a mellét, ujjai közé csípte a mellbimbóit. Püppchen nem védekezett.

– Fáj? – kérdezte Grischin.

A kutya az ajtóból meredt rájuk.

– Tüntesse el – követelte a lány –, szégyellem magam, ha ez a szobában van. Nélküle akarok itt lenni, mint áldozócsütörtök éjszakáján.

Grischin kinyitotta az ajtót, és kizárta Hannibált a sötét folyosóra. A kutya nyüszített és ugatott!

– Megyek – mondta Püppchen, egy pillanatig sem hallgatom tovább ezt a vinnyogást.

Grischin lerántotta á falról a korbácsot, kinyitotta az ajtót. A kutya elhallgatott, mihelyt a korbácsot megpillantotta.

– Tudja, mi vár rá – mondta Grischin.

Becsukta az ajtót, a heverőhöz lépett, a szélére ült, és felülről pillantott Püppchen arcába. A lány összehúzta a szemét, zavarta a mennyezetvilágítás.

– Jaj, de kellemetlen – nyafogott.

– Oltsam le?

Püppchen bólintott. Grischin lekattintotta a kapcsolót.

– Tegye el a korbácsot.

– Aki nem engedelmeskedik, annak korbács jár.

– Mindent megteszek, amit csak akar; – Püppchen hangja elcsuklott, s a férfi érezte, hogy a lány fölemelkedik mellette. Levetkőzött, meztelen volt, amikor ismét elnyúlt a pamlagon.

– Ez az – mondta Grischin.

– Csak egy negyedórácskára – jelentette ki a lány.

Hannibál még egyszer felvinnyogott a sötét folyosón. Aztán az ajtó elé feküdt, és várt, amíg Grischin kinyitotta, és kikísérte Püppchent, vállán a nyúlprém bundával.

4

A bírói pulpituson, Bennek a Kalinowski-címerrel díszített zsebórája és a tetthelyen talált kulcsai között, ott állt a görög tövishúzó fiú szobrának miniatűr bronzmásolata, címkével és számmal ellátva. Az elnök lehunyta félszemét, csupán a másik szemével pillantott Benjáminra, aki tompa hangon, látszólag érdeklődés nélkül Válaszolt a kérdéseire. Az órát és á kulcsokat a bíró visszatette a helyükre. Fölemelte a tövishúzót az asztalról, ujjaival úgy simította végig a bronztestet, mintha a port akarná letörölni róla. Tenyerén nézegette a szobrocskát, szemügyre vette a talpazatát.

– Mit szól ehhez? – kérdezte.

Hármas a bűvös szám – gondolta Maria S., előbb az óra, aztán a kulcsok, végül a miniatűr fegyver.

– Ez a tövishúzó – mondta Ben –, apám szerette ezt a szobrot. Húsz éve ott áll az íróasztalán mint levélnehezék.

– Megmagyarázná, hogyan került a szobor a hálószoba padlójára, közvetlenül a holttest közelébe?

– Valaki odatette, gondolom.

– Ki lehetett az?

– Talán Archie.

– Tisztában van azzal, hogy megtalálták rajta a maga ujjlenyomatait?

– Lehetséges. Játszottam a tövishúzóval, amikor megünnepeltük apám születésnapját.

– Beszéljen csak egy kicsit az Egyszarvú gyógyszertárban tett látogatásáról – mondta az elnök.

Ben összerezzent. Dekoncentrált, gondolta Maria S., valami más jár az eszében. Ma reggel különösen alacsonynak látta: aszténiás típus, sovány, inas, zsokéalkat.

– Apám küldött a patikába.

– Mondja el pontosan úgy, ahogy történt. Minden szó fontos.

– Már benne van a jegyzőkönyvben.

– Újra hallani akarjuk.

– Május elején, reggel kilenckor, azt mondta apám, megkérlek valamire. Menj el Grischinhez, itt egy recept. Szükségem van erre a szerre még a mai nap folyamán.

– Így mondta, hogy erre a szerre?

– Igen, erre a szóra máig is emlékszem.

– Elolvasta a gyógyszer nevét a receptén?

– Nem nyitottam ki a borítékot. A gyógyszer nevét először a rendőri kihallgatáson hallottam.

– Mennyi ideig tartott az út a patikához?

– Kerékpárral mentem.

– Sokan voltak a patikában, amikor belépett?

– Két idősebb asszony beszélgetett a pult. előtt. A segédtől megkérdeztem, hol van Grischin.

– Grischin úr azonnal előkerült?

– Üdvözölt, csak futólag ismertük egymást. Ránézett a receptre, és azt mondta: ezt csak fél óra múlva kaphatja meg.

– Mit csinált ezalatt?

– Az egyetemre mentem, kerékpáron, egy kérdőívért.

– A rendőrségi kihallgatáson Grischin tanú azt vallotta, hogy csodálkozott a recepten, mert az ilyen jellegű gyógyszert az ön édesapja a klinikáról szokta beszerezni. Nem vette észre, hogy mennyire meglepődött Grischin?

– Azt kérdezte, mi újság otthon.

– Nem vonakodott kiadni az orvosságot?

– Egy pillanatig sem. Elfelejtette lepecsételni a receptet. Azt mondta, ettől nem fog a biztosító tönkremenni.

– A jegyzőkönyvben mindebből semmi sem szerepel.

– Csak most jutott eszembe.

– Maga fölnyitotta a zacskót?

– Átadtam apámnak úgy, ahogy volt.

– Mikor történt ez?

– Ebéd előtt, vagyis mielőtt a klinikára ment volna. Azt mondta nekem: „Add már ide”, vagy valami hasonlót. Kitervelt aljasság volt, hogy pont engem küldött a patikába. Mirjam mindig sokkal megbízhatóbb volt, mint én, de apámnak eszébe se jutott, hogy a lányát küldje el.

A tárgyalás szünetében Maria S. megnézte magát egy tükörben, amely a fogalmazók irodájában a mosdó fölött függött. Az ablakrésen át beszüremlő tompa, fényben öregebbnek látszott a kofánál. Rosszul aludt, kusza álmai voltak: Mirjam ott feküdt Maria S. lányának a szobájában. Az asszony fölébresztette, rákényszerítette, hogy felkeljen, mert be akart ágyazni. A nappaliból a férje hangját hallotta. A férfi megkérdi, becsomagolta-e a bőröndjét. A hét végéig vidéken lesz, fölkeresi ottani ügyfeleit. Maria S. álmában összeszedi Mirjam hajszálait a lánya párnájáról. Mirjam mindenütt nyomokat hagy maga után. A férj hirtelen az ajtónál terem.

– Mit csinálsz itt? – kérdezi.

Maria S. összerázkódik, mintha valami tilalmas dolgon kapták volna.

Az iroda órájának mutatója ugrott egyet, véget ért a tárgyalási szünet.

Maria S. szüntelenül figyelte a vádlottat. Magasabbnak, látszott, mint délelőtt, Egyenesen tartotta magát, néha lábujjhegyre állt, és ide-oda himbálózott. Atléta típus, bár alacsony növésű. Ügyesen kivédi a keresztkérdéseket, minden csapásra visszavág. Éles szemű, koncentrált. Nem határozottak a mozdulatai, nem megjegyezhetők. A hüvelyk- és a mutatóujját begörbíti, ha magyaráz valamit. Amikor megszólal, csend támad a teremben. Lehetetlen nem figyelni rá, olyan lehet, mint az apja volt.

– Rekonstruáljuk, mi történ tulajdonképpen áldozócsütörtök estéjén – mondta az elnök. – Gondolkodjon. Nyugodtan, van időnk. Változtassa meg az eredeti vallomását, ha szükségesnek tartja.

– Mivel kezdjem?

– Nem szereti az ismétléseket. Mi viszont szívesen végighallgatjuk azt is, amit már egyszer hallottunk. Okunk van rá.

– Mit akarnak tudni?

– Az alibijéről van szó.

– Nincs alibim, ezt ön tudja.

– Induljunk ki abból, hogy az estét otthon töltötte a szobájában, amelynek az ablakai a kertre nyílnak.

– Fizikai kísérleteimmel foglalkoztam. Bizonyos kísérletek megtervezéséhez idő és türelem kell. Egy saját találmányé készülék megszerkesztésén dolgoztam.

– Hány óráig foglalkozott ezzel?

– Tizenegyig. Aztán kinyitottam az ablakot, hogy levegőzzek egy kicsit.

– Utána mit csinált?

– Egy darabig föl-alá járkáltam a szobámban, Valami nem stimmelt a készülékkel. Kerestem a hibát..

– Tudott róla, hogy édesapja egész délután odahaza tartózkodott, mert rosszul érezte magát?

– Archie említett valamit.

– Vagyis ismeretes volt maga előtt, hogy apja egyedül van. Nem érezte kötelességének, hogy megnézze, mi baja?

– Aznap este összeszólalkoztunk valamin. Nem akartam tovább izgatni.

– Miről vitatkoztak?

– Nem emlékszem már.

– Tudott róla, hogy a húga nincs otthon?

– Mirjam majdnem minden estéjét Stennel töltötte. Ebben nem volt semmi különös.

– Miután körülbelül negyedóra hosszat fel és alá járkált a szobájában, elhatározta, hogy abbahagyja a kísérletet. Ez áll a jegyzőkönyvben.

– Így van. Miért kell ezt megint elmondanom?

– Mi tesszük fel a kérdéseket, nem maga. Mit csinált azután?

– Kimentem a levegőre, ahogy gyakran szoktam lefekvés előtt. Szélcsend volt, fülledt májusi éjszaka.

– Mennyi ideig sétált?

– Körülbelül fél óra hosszat.

– Merre ment?

– Át a Fácán-csatorna hídján.

– Senkivel sem találkozott?

– Senkivel, még egy szerelmespárba sem ütköztem a fűzfák alatt. A csatorna partján leültem a pádra.

– Hallotta a toronyórák ütését?

– Semmi okom nem volt rá. hogy figyeljem az időt.

– Hallott valami egyéb zajt?

– Kutyaugatást. Üvöltésnek hatott. Azt gondoltam, hogy így csak olyan kutya ugathat, amelyik be van zárva.

– Mikor látta meg a kutyát?

– Amikor hazafelé mentem. Vadászkutya volt Felismertem, mert megállt az utcai lámpa alatt. Mivel a szomszédságunkban csak kis kutyák vannak, Hannibálra gyanakodtam.

– Miért éppen Hannibálra? Mindenfelé akadnak feketefoltos vadászkutyák.

– Arra gondoltam, hogy Grischin felkereste apámat.

– Gyakran előfordult ez?

– Akkoriban igen.

– Kiáltotta a kutya nevét, hogy megbizonyosodjék a feltevéséről?

– Azt kiáltottam: Hannibál. Erre megfordult, és felém ügetett.

– A környező házakban már eloltották a villanyt, mire hazaért?

– Úgy emlékszem, el. Nagyon sötét volt, nem sütött a hold, köveken botorkáltam át. A kerti kapu előtt levő utcai lámpa nem égett azon az éjszakán.

– Így van. Utánanéztünk. Folytassa!

– Gondolatban még mindig a kísérletemmel foglalkoztam. Ha valamin elgondolkodom, nem tudok másra figyelni.

– A kérdés a következő: égett-e a villany édesapja szobájában?

– Valószínűleg égett, mert azt gondoltam, még nem lehet éjfél, mert addig szokott ülni az öreg az íróasztalánál.

– Melyik lámpa égett, az asztali vagy a mennyezeti?

– Az íróasztali. A hálószobájában Sötét volt.

– A rendőrségi kihallgatáson mást mondott.

– Á behúzott zsalu mögött csak gyönge fény látszott.

– Aztán mit csinált?

– Semmit, mondta Ben felcsattanó hangon, és előrelépett. Talán tilos? A szobámba mentem, kutyául fáradt voltam. Villanyfény mellett aludtam el, keresztbe fekve az ágyamon. Semmit sem hallottam, semmit sérti láttam, semmilyen szag nem ütötte meg az orromat, semmi ízt nem éreztem, még csak nem is álmodtam semmit. Hányszor mondjam még el ugyanazt?

– Ahányszor csak hallani akarjuk.

– Nem vagyok automata, amit fölhúznak, hogy elgajdoljon egy mondókét.

– Ha akarja, megtagadhatja a választ;

– Nincs szándékomban élni ezzel a jogommal.

– Hallotta, hogy a kertkapu röviddel tizenkettő után nyikorgott, amikor a húga hazaérkezett?

– Miért, maga meghallja az ilyesmit, ha mélyen alszik? Mert én nem. Az én számomra ez az éjszaka ugyanolyan volt, mint a többi. Nem volt semmilyen előérzetem, nem voltam ideges, aludtam.

– Miért állította be az ébresztőórát tizenkét óra tizenöt percre?

– Véletlenül.

– Nem csengett?

– Nem hallottam,

– Van egy tanú, aki azt vallotta, hogy az ő jelenlétében öltözött fel, és kijelentette: „Ma éjjel még el kell intéznem valamit.”

– Archie hazudik.

– Van még egy tanúnk. Stefan Degenhardt. Jelen volt, amikor maga kora délután beállította az ébresztőórát. „Ben az órák embere, mániákusan ragaszkodik hozzá, hogy minden óra másodpercnyi pontossággal járjon. Ért valamit a szerkezetükhöz, meg tudja javítani őket.” Ezt vallotta Stefan Degenhardt tanú.

– Ha Sten látta, hogy beállítottam az ébresztőórát, akkor biztosan igaz. És akkor valószínűleg azért tettem, mert dolgozni akartam.

– Ez csak most jut észébe?

– De hiszen tévedhet az ember az ilyen apróságokban. A nap fele olyan tevékenységekből áll, amiket az ember nem jegyez meg. így védekezik az agy a túlzott igénybevétel ellen.

– Ne bölcselkedjen, térjen a tárgyra.

– A tárgynál vagyok.

Ben tanáros modorban előadásba kezdett, mint égy professzor a katedrán. Kioktatta a bírót.

– Nem lehet minden percet “rekonstruálni, mindig hiányoznak bizonyos láncszemek, és feltétlenül hiányoznak akkor; ha valakinek nincs megszokott napirendje, mint például apámnak volt. Én álmodozással töltöm a nap legértékesebb óráit.

– Később azután nem tud elszámolni bizonyos órákkal.

– Nem vezetek, jegyzőkönyvet, nem írók naplót.

Az elnök belelapozott az aktákba, átlapozott néhány oldalt, majd elmélyedt a szöveg-béri, nem sietett, a lapokat egészen közel tartotta a szeméhez, mert a szemüvegét föltolta á homlokára. Ben virágmintás nyakkendőjét igazgatta, az állát simogatta, mintha meg akarná vizsgálni, hogy jól van-e megborotválva.

– Miért utazott el a rendőrségi nyomozás idején, holott a rendőrség igényt tartottba jelenlétére? – kérdezte az elnök,

– Levegőváltozásra volt szükségem.

– Nem volt tisztában véle, hogy ezzel az utazással gyanússá teszi magát?

– Erre nem gondoltam.

– Pedig egyébként igen logikus és megfontolt minden lépése.

– Nem bírtam már elviselni a kihallgatásokat és azt a pállott légkört Feenteichban.

– Alkalmaztak magával szemben erőszakot a vizsgálat alatt? Adtak-e okot rá, hogy panaszt tegyen a rossz bánásmód miatt? Nem vagyunk embertelenek.

– De nem is emberek.

– Mit jelentsen ez?

– Maguk beprogramozott automaták. Mindig ugyanazt hajtogatják.

A vizsgálati fogság idején Benjámin papírra vétette az este történetét. Egy részét felolvashatta a bíróság előtt. Maria S. nem gondolta, hogy megengedik neki. A védő szerezte meg hozzá a beleegyezést, tekintettel a vádlott fiatal korára és egy szakértő tanácsára, aki megfigyelte Bent felolvasás közben. A fiatal Kalinowski nem fordított túlságosan nagy gondot a dátumokra és a tényekre, inkább a hangulatairól számolt be. Gondolatban elkövetett bűnöket gyónt meg. Majdnem minden mondata az „én” szócskával kezdődött. Ezt az „ént” Ben különbözőképpen hangsúlyozta: izgatottan, undorral, ironikusan.

„Háromszor háromméteres cellámban elég időm van rá, hogy mindenen elgondolkodjam. Arra az eredményre jutottam, hogy én vagyok a tettes. Én lehettem volna még egy évvel ezelőtt is, és akkor ugyanígy állna a helyzet. Úgy történt volna, ahogyan történt. Megelőzhettem volna a jövőt. Az utóbbi években alig láttam apámat. Kitértem előle. Igazi otthona a kórház volt. Minket Feenteichban csak zavart. Vérbeli szakember, akkor érezte elemében magát, ha felnyithatta más emberek testét. Egyszer benne felejtette a műszereket egyik áldozata testében. Műhiba, ismét megoperálták az illetőt, hogy korrigálják a mulasztást. Életének alfája és ómegája az orvosi műszerek. a kapcsok, tűk, ollók, szikék.

Éppen iskoláskorú lettem, amikor vakbélgyulladást kaptam. Senki sem kérdezte meg, ki akarom-e szolgáltatni magam nemzőm késének, Ott feküdtem a műtőasztalon, a hatalmas lámpák alatt. Apám megszemlélte a belső részeimet, szerveim úgy tárultak föl előtte, mint egy anatómiai tankönyvben, de nem tisztára preparálva, hanem véresen és bűzösen. A hozzátartozóimat – mondogatta az öreg – mindig magam operálom. Olyan ez, mint az autóvezetés, ott sem engedek mást a kormányhoz. Én vagyok erre a legalkalmasabb.

Szeretett bennünket, akár a Jóisten a teremtményeit, akiket kifürkészhetetlen végzése alapján halálra kínoz. Ne felejtsd el – szokta hangoztatni, hogy a létedet az én kromoszómáimnak köszönheted. Annak idején még nem tudtam, mit jelent ez a szó, valami háborús dolgot képzeltem, tolldíszt vagy tetoválást. A Jóistennek is vannak nyomott pillanatai: a Mindenség Atyja ott kuporog a trónusán, maga elé mered, odainti a gyermekeit, eljátszik velük, mint a sakkfigurákkal, ide-oda rángatja őket, hol veszít, hol nyer.

Mirjam a királynéja, ő léphet minden irányban. Á Mindenség Atyja belehabarodott. Ben rajtakapja; amint Mirjam copfját fésülgeti, vagy. amikor a kislány beteg, az, altestét vizsgálja. A Mindenség Atyja túl öreg Mirjamhoz és Benhez, nagyapjuk lehetne. Akinek nincs gyereke, az negyvenéves kora után ne is akarjon. Egy nagyapa, aki apát játszik, ne számítson a gyerekei jóindulatára. –

– Nem lehetne nekem más apám? – kérdezte Ben többször az anyjától –, igazán, akárki megfelelne, egy futó ismeretség, egy éjszakai kaland. – Szegény fiacskám – válaszolta a mama –, nem tudok rajtad segíteni. – Milyen szép is volna apátlannak-anyátlannak leríni, lombikban születni. Én is ugyanilyen szépen kihizlalt apává leszek harmincéves koromra, pedig nem akarok ilyen lenni, és nem is leszek. Nincs hozzá erőm, szorgalmam, energiám, tehetségem.”

– Az utolsó zsenik – jelentette ki Ben a bíróság előtt – olyanok, mint papa. Csupa atyaisten.

„Voltak napok, amikor az öregre rájött a pazarló jószívűség. Ajándékokat osztogatott ilyenkor, amelyek senkinek sem kellettek. Beruházott, élvezni akarta a kamatokat. A gyerekeit utazni küldte, nézzenek körül helyette is, Áriákat énekelt saját zongorakíséretével. „Nem fogsz szeretni, bár kényszerítlek, de tőlem mégsem szabadulsz.” „Na, mi volt ez”? – kérdezi a gyerekektől, akik a lépcső korlátjára támaszkodva, lepillantanak rá. Sten, aki véletlenül ott tartózkodik, tudja a választ: a Varázsfuvola, Papageno belépője. Papageno belépője. Papageno is csak apa, színes tollruhában, száz gyereket szeretne. A Mindenség Atyjának legrosszabb napja, amikor Mirjam elveszti ártatlanságát. Ki volt az? – faggatja. Kétségbeesik egy apró, véres hártya miatt, amit semmiféle sebész nem varr vissza többe.

Újra meg újra elmarasztalja a fiát. Ha valaki olyan alacsony, mint te, nagyobb teljesítményekre kellene törekednie. Orvosnak nem vagy való, nincs meg hozzá a szükséges testi erőd, nem bírnál ki egy klinikai munkanapot. Miért nem akarsz tudós lenni? Az emberiség jövője a biokémiától függ. Az első ajándék, amelyet Ben kap tőle, egy mikroszkóp. Az életedet – mondta – a tudomány szolgálatába kellene állítanod. Több mint harminc év korkülönbség van közöttünk, és én mind a mái napig többet teljesítek, mint te. A Mindenség Atyja nem vallásos: aki maga is ennyire isteni, nem tart igényt a mennyországra. Meg akarja hosszabbítani az emberek életét. Aki annyi halált látott, mint én, az tudja, hogy a halál nem fenséges – mondta egyszer Bennek –, piszkos és ocsmány dolog az egzitus. Nem érdemes vele foglalkozni.

Ben irigyli a barátját, Stent, mert nincsenek szülei. Sten jót nevet, amikor a Mindenség Atyja tanácsokkal látja el. Az öreg csodálja Stent erejéért és testalkatáért: Róla végy példát – mondta Bennek –későn fog kibontakozni, de többre viszi nálad.”

Maria S. gyalog ment haza a tárgyalás után. Friss levegőre volt szüksége. Egyszerre maga előtt látta otthonát, amelyet immár húsz esztendeje rendben tart. Sivár szobák, mint az orvosi rendelők várószobái, éppen csak a páciensek hiányoznak. Mire várnak az üres székek? A székek a nappaliban a vendégeket várják, a családtagoknak nem szabad rájuk ülni.

Alkonyodott már, mire hazaért. A szomszédoknál égett a villany. A lakásban senki, Maria S. leült egy vendégszékre. Ki kéne cserélni a tapétát, másféle minta illene ide,. Hamarosan megérkezik a férje, a lánya, a fia, belépnek a nappaliba, és megkérdezik: Mi van vacsorára? Egész életében a konyha és a szobanövények között fog gubbasztani, a bútorokat törölgeti, megterít a férjének és a gyerekeknek. Elidegenedett a családjától. Kinyitotta, az erkélyajtót, kilépett a balkonra, és a korlátnak támaszkodott. Meghallotta a lánya hangját:

– Hol vagy, mama?

Közben a fia is hazaérkezett.

– Már nem törődik velünk – mondta a lány –, már csak a Kalinowski-gyerekek járnak a fejében.

– Esküdt – válaszolta a fia, aki harmadéves joghallgató volt –, alaposan át kell gondolnia a véleményét.

Maria S. dideregve álldogált a szabadban, közben a fia és a lánya kiment a szobából. Egy idő múlva ő is kiment az előszobába. Férjébe ütközött, aki éppen a kabátját vetette le, és felakasztotta a fogasra.

– Régóta várlak – mondta az asszony.

5

– Mutassa meg, mit nyújthat nekem – mondta az aktfényképek szerelmese, akivel Sten a bordélynegyed egyik lokáljában ismerkedett meg –, meztelen bőr fényes papíron, színesben és fekete-fehérben, ami. a csendes órákhoz illik,, otthon, a hangulatlámpa alatt.

A megtekintés nem kerül semmibe. A formás női testek szemlélése hozzátartozik az önkéntes diétához. Ettől még senki sem hízott meg.

– Mindig ugyanazt a modellt használja? Nagyon sovány, egy kicsit fel kellene táplálni a tyúkocskát. Ez a beállítás nem rossz: törzs-hajlítás, térdhajlítás, az ujjhegyek a földet érintik, valami effélét tanul a lányom a tornaórán. Ez a hajlékony, akrobata ügyességű lány sok mindenre képes. Tetszik nekem ez a pillanatkép, a szétterpesztett lábakkal. A terpeszállás mindig előnyös. Spárgát is tud?

A lány haja eltakarta az arcát a fényképeken, amelyeket Sten a vidéki kereskedőknek. felajánlott. Mirjam felismerhetetlen volt.

– A 38-as méret – mondta a kereskedő-–, benne vagyok a brancsban, ismerem a konfekcióárut. A maga pipikéje még igazán fiatal, finom a bőre. Én aztán ismerem az anyagot. Ha lánybőrt érzek az ujjam között, becsukott szemmel meg tudom állapítani a korát. Van még valami raktáron? A pipi hátsó fertálya elsőrendű. Jó ólból származik. Megveszem az egész kollekciót. Mi az ára?

Amint hazaérek, gondolta Sten, miután zsebre vágta a pénzt, és elhagyta a lokált, először is megfürdöm. Lakásadónője – albérletben lakott – elutazott. Senki sem fogja zavarni.

Ha jó hangulatban leszünk, gondolta, mindent elmondok neki. Mulatunk majd egy nagyot, és megszámoljuk a pénzt, amit a konfekciós fickótól kaptam. Elmondom neki, milyen a pasas, a teknősbéka-hasával, a lúdtalpával, a nyálas szájával meg a mohó szemével. Az istenit! Az ilyen él, vedel, zabái, szeretkezik. Agyon kéne ütni a nyomorultat, ez lenne az egyetlen megoldás:

A lépcsőházban Sten Abdullahval, a perzsa albérlővel találkozott, aki egy lakásban lakott vele: sárgás, puffadt arc, karikás szem, sötét, állati tekintet, alacsony homlok. Valahányszor találkoztak, üdvözölték egymást, és váltottak néhány szót. Abdullah igazolta a vizsgálóbíró előtt Mirjam alibijét a kérdéses éjszakára vonatkozólag.

– Degenhardt úr jegyese – mondta Abdullah – tíz perccel éjfél előtt hagyta el a házat. Az órára pillantottam, amikor találkoztam velük a folyosón, mert a lakásadónőnk este tíz után nem tűri a hölgylátogatókat.

Abdullah ezúttal némán köszönt, szemét félig lehunyva a vaskorlátnak támaszkodott, hogy helyet adjon Stennek. Aztán a legalsó lépcsőházi pihenőről utána kiáltott:

– Már egy órája várja odafönn.

Mirjam a konyhából lépett ki, ahonnan olajszag áradt, Abdullah ugyanis ott sütötte meg a vacsoráját.

– Ma szórakozni fogunk – jelentette ki Sten –, vastag vagyok:

– Nincs kedvem, már olyan késő van –. nyafogott a lány. – Holnap tanúvallomást kell tennem.

Sten előkaparta a bankjegyeket a nadrágzsebéből, és megmutatta Mirjamnak.

– Tudod, mivel kerestem ezt a pénzt? – kérdezte. – Veled. Eladtalak egy vidéki üzletembernek, méghozzá egyszerre húsz példányban.

Mirjam nevetett, visszament a szobába, konyakot töltött egy csiszolt üvegpalackból, amely félig üresen állt a bárszekrény pultján.

– Azt a képet is eladtad, amin spárgát csinálok? – kérdezte. – Utálom. Hátracsúszik a hajam látszik az arcom. Elloptam tőled egy másolatot áldozócsütörtök estéjén, és apró darabokra szaggattam. A papírszeleteket a szemétkosárba dobtam.

– De a hekusok megtalálták és összerakták – jegyezte meg Sten.

Előkészítette a terepet a „tudod-e még” játékra, Mirjam legújabb találmányára, amelynek az emlékezet felélénkítése volt a célja. Azon vitatkoztak, hogy melyik oldalon állt a váza a tavaszi virágcsokorral a szóban forgó májusi éjszakán. A hangulatlámpát máshová állították.

– Nem így volt – mondta Mirjam –, pontosan emlékszem. – A lány az ágy és a komód között egy zsámolyon ült, és egy fényképalbumban lapozgatott. Bekapcsolta Sten magnetofonját; a szalagon a fiú – titokban vagy a résztvevők tudtával – megőrizte látogatóinak hangját. Mirjam nem találta a keresett helyet, csak zene hallatszott, Kalinowski egy klasszikus zongoradarabot gyakorolt az előcsarnokban.

– Emlékszel még rá – kérdezte a lány, fölerősítve a hangot úgy, hogy a zongora muzsikája betöltötte a szobát –, hogy egyszerre csak kialudt a villany! Abdullah rövidzárlatot csinált a sörmelegítőjével.

– Zárd el azt a francos magnót – mondta Sten –, idegesítő, hogy milyen pocsékul működik.

– Észre se vettem – válaszolta Mirjam, majd egy disszonáns akkorddal véget ért a zene. – Nekem semmi érzékem a zenéhez.

A lány föl-alá járkált a szobában, számolta a lépteit, helyükre tolta a bútorokat, az ablakhoz lépett, széthúzta a függönyt.

– Amikor idejöttünk annak idején – mondta –, odakinn még nem sötétedett. Tavasszal egypár órával tovább van világos.

Felhívták egymás figyelmét néhány apró pontatlanságra annak az estének a felidézése közben. Nem sikerült visszaemlékezniük az akkor elhangzott szavakra és a mozdulatokra.

– Nem Benről beszélgettünk? – kérdezte Mirjam, aki még mindig az ablaknál állt.

– Most jut eszembe – vágott közbe Sten –, hogy azt mondtad, nem vonzódik a lányokhoz. Beszéltél valami amerikai diáklányról, Jane-ről, aki meglátogatta. Ben felszólította, hogy vetkőzzön le. Semmi sem történt, Ben csak szemügyre vette, mint egy orvos, és rászólt: most már felöltözhet. Hozzá se nyúlt.

– Te meg azt állítottad – mondta Mirjam –, hogy nekem viszonyom volt Bennel.

– De te tagadtad.

– Egyszer megpróbáltuk – ismerte el Mirjam.

– Ezt akkor nem mondtad.

– Nem lett belőle semmi. Valaki megzavart minket. Archie, az a kopó.

Kopogtattak az ajtón. Abdullah visszatért, és ott állt a folyosón. Elnézést kért a zavarásért. Annak idején, májusban, egy afgán futószőnyeg megvásárlása került szóba közte és Ben között, de nem tudtak megegyezni az árban. Akkor Abdullah rózsaszínű inget viselt, most viszont selyem hálóköntös volt rajta. Azóta még hájasabb és lomhább lett. Megkérdezte, beidézik-e őt is még egyszer a bíróságra. Szívesen tanúskodna Mirjam és Sten mellett, ha szükséges. Mirjam megkínálta a maradék konyakkal. Ivás közben Abdullah. a bűncselekményről beszélt, amellyel Bent vádolták: az apagyilkosságról. Az ő hazájában ilyesmi nem fordulhat elő. A családi, a vérségi kötelékek sérthetetlenek. A vér összeköt. A fiú engedelmeskedik az apa parancsának. Abdullah is szeretne rövidesen-apa lenni, hogy továbbadhassa, amit gyerekkorában kénytelen volt eltűrni: a pofonokat, barackokat, fricskákat, verést. Nem a hivatását, hanem az apaságot tekinti élete céljának. A nemzés az egyetlen kifizetődő tevékenység.

– Innál még? – kérdezte Mirjam.

Abdullah az ajkát nyalogatta.

– Újra le kell mennem, rossz helyen parkoltam. Ugyanott, ahol ti az R–4-gyel áldozócsütörtök éjszakáján. Csakhogy nekem még senki sem tett bírságcédulát a szélvédőmre.

Sten és Mirjam egymásra néztek. A bírságcéduláról mindketten megfeledkeztek.

– Ha valaki kételkedik az alibiben – mondta Sten –, meg kell találnunk azt az embert, aki felfedezte a tilosban parkoló kocsit. Valami nyugdíjas volt, kisegítő munkát végzett, nem volt rendőr. Fölírta a személyi adataimat és az időpontot. Téged végigpásztázott a zseblámpájával. Biztos vagyok benne, hogy még ma is rád ismerne.

– Mégiscsak van értelme a „tudod-e még” játéknak – mondta Mirjam.

– Milyen játéknak? – kérdezte Abdullah.

– Segítettéi nekünk – válaszolt Sten.

Abdullah elbúcsúzott, selyemköntöse derekán összehúzta a zsinórt. Amikor ismét magukra maradtak, Mirjam így szólt:

– Hol az öngyújtód? Valamit el kell égetnünk.

Egy régi retikülből, amit most magával hozott, előhúzott egy kis cédulát, amelyen apróbetűs szöveg állt.

Sten kitépte a lány kezéből a cédulát. A Garunal tablettákhoz mellékelt használati utasítás volt.

– Hogy kerül ez hozzád? – kérdezte a fiú –. mióta őrizgeted a retikülödben?

– Ben szobájában találtam, az íróasztalán, a mikroszkóp és a nagyítóüveg között.

– Mikor?

– Áldozócsütörtök reggelén. Néhány órával azután, hogy Archie megtalálta a holttestet. Ti a Waldseere mentetek fürödni.

– Miért nem semmisítetted meg azonnal ezt a papírt?

– Kívülről tudom a szöveget, annyiszor elolvastam – felelte Mirjam. – Javallat: fájdalmas akut kólika, adagolás…

– Hallgass már – kiáltott rá Sten –, ezen gondolkodnom kell.

– Alkalmazásának időtartama alatt tilos szeszes italt fogyasztani. Amíg a gyógyszer hatása tart, járási bizonytalanságok léphetnek fel. A gyógyszer tulajdonságai…

– Ez jócskán fölér egy tárgyi bizonyítékkal – szakította félbe Sten. – Ezzel lebuktathatják, hiszen a bíróság előtt azt állította, hogy sértetlenül adta át a csomagot apádnak.

– Ben nem ölte meg apát. – Mirjamot hirtelen a sírás fojtogatta. – Ezt te éppúgy tudod, mint én.

– Gyújtsd meg a gyertyát – vetette oda Sten. – Ne maradjon, semmi nyom, a hamut is ki kell szórni.

Gyufát kerestek. Mirjam kijelentette, hogy Ben csak a javallatot akarta tanulmányozni, mivel új gyógyszerről volt szó,

– Te is tudod, hogy hobbyja a kémia!

– Csak csendesen – intette Sten –, ez az Abdullah úgy néz ki, mint aki szívesen hallgatózik idegen ajtók előtt.

Némán figyelték, amint a cédula elhamvad.

A gyertyafény megrebbent a huzattól. Megvárták, amíg nyomuk sem marad a papírdarabkáknak.

– Ez a cédula bizonyítja, hogy a fivéred hazudik – állapította meg Sten.

– Vond vissza! – követelte Mirjam. Összehúzta a függönyöket, eloltotta a gyertyát – Bárki megérezheti a szagról, hogy itt elégettek valamit.

– Ugyan, csak bebeszéled magadnak mondta Sten.

– Egy pillanatig sem bírom itt tovább. Gyerünk ki a Waldseere.

Leoltották a villanyt, bezárták az ajtót, lebaktattak a lépcsőn, kiléptek az utcára.

A kocsi megint olyan helyen állt, ahol tilos parkolni, de a szélvédőn ezúttal nem találtak cédulát. Sten begyújtotta a motort, a kocsi meglódult.

Amikor az egykori birtok hársfasorába érkeztek, Mirjam lecsavarta a kocsiablakot.

– Jót tesz az erdei levegő.

A tóparton folytatták útjukat. Sten a májusi éjszakák szárnysuhogását és békabrekegését hallotta. Ám az erdei úton felhalmozódott az avar.

Zárva találták a csónakház ajtaját. Sten átmászott a kerítésen, és benézett az ablakon. A priccsen egy alvó ember feküdt. Sten visszament a stégre. Látta Mirjamot a holdvilágban, a lány didergett. Sten odanyújtotta neki saját pulóverét. Eloldotta a csónakot a láncról.

– Menjünk át a szigetre – ajánlotta.

– Hideg van – ellenkezett Mirjam.

– A pad alatt van néhány gyapjútakaró.

Sten evezni kezdett a holdfényben remegő vízen. Egy idő múlva behúzta az evezőt. A könnyű szellőtől hajtva, á csónak a sziget felé sodródott. Mirjam ledobta magáról a gyapjútakarókat, amelyekbe néhány pillanattal előbb. beburkolózott.

– Melegem van – panaszolta. – Megint május van.

– Maradj veszteg – szólt rá Sten. – A játéknak vége.

A deszkák megcsikordultak, valahányszor Sten megmozdult, a víz ráloccsant a csónak bekátrányozott oldalára. Sten visszakormányozta a csónakot a partra, mielőtt elérték volna a szigetet. A csónakház most üres volt, lefeküdtek a priccsekre. Hajnalig aludtak. Hajnalban Sten kiment a stégre. Megpillantott egy horgászó, báránybundás férfit, kopott katonasapkával a fején. Archie volt. Kijelentette, hogy e pillanatban itt lakik, nem szándékozik Feenteichba visszatérni. Sten leült mellé, a vizet bámulta. Megrándult a bot végén az úszó, a zsinór összecsavarodott, amikor Archie megkísérelte föltekerni.

– Hajnalban harapnak legjobban a halak – jegyezte meg.

A horgon egy kis hal ficánkolt. Archie leakasztotta, és visszadobta a vízbe. Talán olajra akar lépni? – tűnődött Sten. Visszament a csónakházba, Mirjam még mindig aludt. A padlón egy hátizsák hevert, a fogason nadrágok és mellények lógtak. Amit Archie magával hozott, szinte az utolsó darabig Kalinowski tulajdona volt. Egyetlen könyv hevert az asztalon, egy szakácskönyv, összezsírozódott oldalakkal; a halételek készítéséről szóló fejezetnél volt kinyitva. Sten észrevette, hogy a hátizsák nyitva van. Lehajolt, belenyúlt, egy pár viseltes cipőt talált benne, piszkos ingeket, egy övét, zoknikat. Árnyék esett a priccsre. Sten megfordult. Archie állt mögötte.

– Mit keresel a hátizsákban? – kérdezte.

– El akarsz utazni? Minek pakoltál össze?

Archie mindkét kezével megragadta a hátizsákot. Sten bezárta á csónakház ajtaját, és zsebre vágta a kulcsot. Elkapta Archie vállát.

– Innen nem lógsz meg – mondta –, amíg be nem vallasz mindent, amit tudsz.

Mirjam felébredt, felült, és csodálkozás nélkül pillantott Archie-ra.

– Csak nem akartok verekedni?

– Fogd be a szád, ne avatkozz bele – mondta Sten.

– Nyisd ki az ajtót – kérte Mirjam, miközben a tréningruháját kereste –, ebben a levegőben meg kell fulladni. Ki akarok menni a szabadba.

Sten odaadta neki a kulcsot, Mirjam kinyitotta az ajtót, kiment a stégre.

– Miért juttattad Bent börtönbe? – faggatta Sten Archie-t, akit még mindig fogva tartott. Archie kiszabadította magát, és a padlóra köpött.

– Belesegítettél – folytatta Sten. Eszébe ötlött, hogy nem ez volna a helyes kifejezés, de hirtelen nem talált jobbat. Szeretett volna olyan gyors felfogású lenni, mint Ben. Miért mindig ilyen álmos és tompa ő, valahányszor világosan kellene gondolkodnia?

Mirjam visszatért a stégről.

– A horgon egy hal lóg – közölte –, beszakadtak a kopoltyúi, a víz csupa vér.

Archie egy csukát emelt ki a tóból. Kővel agyonvágta, és bevitte zsákmányát a csónakházba. Begyújtott a tűzhelyben, és feltett egy fazék vizet. Mirjamnak felkavarodott a gyomra, nem bírta elviselni a halszagot..

– A legjobb azonnal megelőzni – mondta Archie –, akkor még nincs mocsárszaga.

Késével fölszeletelte a halat, a belső részeket kivágta, és bedobta a tóba. Aztán fellapozta, és tanulmányozni kezdte a szakácskönyvet. A fazékban felforrt a víz.

– Fél órán belül porhanyós lesz – mondta Archie.

Amikor Sten és Mirjam visszatértek a kocsihoz, még mindig ott látták Archie-t a stégen. Halat reggelizett, a hal helyenként még véres volt. Sten a tóparton hajtott végig. Egy tisztás felől lövéseket hallottak. Valahonnan vad kutyaugatás hangzott.

– Gyanús nekem az öreg – állapította meg Sten –, bepakolt a hátizsákba, el akart tűnni.

A hársfasorban, amely a régi tanyához vezetett, találkoztak egy szürkészöld egyenruhát viselő lovassal, akiben. Sten felismerte az erdészt. Az erdész a bíróság előtt azt vallotta, hogy a kérdéses éjszakán látta Archie-t a Waldsee melletti csónakházban. Sten az út szélére kormányozta a kocsit.

– Már ilyen korán? – kérdezte az erdész, és megállította a lovát. Sten megállapította, hogy diótörőarca van, szakálltalan, őrlő állkapoccsal, és előreugró pofacsontja.

– Meglátogattuk Archie-t a csónakházban :– mondta Sten.

– Már megint vadorzáson fogom rajtakapni – morogta az erdész. – Hajnalonként a nádasban vadászik.

Az erdész füle érzékeny volt az orvvadászok lövéseire, meg tudta különböztetni őket az engedéllyel vadászók lövéseitől. Minden lakost ismert a körzetben. Kalinowskiékat is, akik nyaranta olykor a csónakházban laktak. Amikor Sten, Ben és Mirjam házibulit rendezték barátaikkal a Waldseen, mindig összeütközésbe kerültek vele. „Szégyen, gyalázat, hogy ezek a fiatalok szemétládának használják az erdőt, és teleszórják Colás üvegekkel, cigarettadobozokkal és mindenféle hulladékkal. Csak azt szeretném tudni, mit művelnek a csónakházban és a szerelem szigetén” – jelentette ki a legutóbbi buli alkalmából.

– Hogy áll a per? – kérdezte most Mirjamtól és Stentől.

Kalinowskiról mindig úgy beszélt, mint barátjáról, aki szenvedélyes vadász volt. Kalinowski nem kedvelte ugyan a lövöldözést, mert az a háborús időkre emlékeztette, de később minden őszi vadászaton részt vett.

– Mestere volt a kegyelemlövésnek – emlékezett az erdész. – Nála nem vérzett el egyetlen vad sem. Ismerte az anatómiát. Nem reszketett a keze, ha egy vadkant, leterített.

Sten beindította a motort, és továbbhajtott.

– Egyikükben sem bízom – mordult fel., – Összetartanak, egymás javára vallanak. Együtt szolgáltak a háborúban, és hűséget fogadtak egymásnak.

Az Alphában Sten és Mirjam a barátaikkal találkoztak, akik a tárgyalásról jöttek.

– Ma nem történt semmi érdekes – számolt be az egyik lány, akit Catnek hívtak.

Piet, Sten osztálytársa, kijelentette:

– Unalmas, hülye alakok.

– A helyszínen talált tárgyi bizonyítékokról faggatták Bent – folytatta Cat –, de semmire sem jutottak, Ben folyton csak azt hajtogatta, nem tudom, nem emlékszem. Talán az ügyvédje tanácsolta, hogy ne mondjon semmit.

– Elég a fecsegésből – vágott a szavukba Piet –, nem akarok hallani erről az egész zríről.

– Isztok valamit? – kérdezte Sten. Mindnyájatokat meghívlak.

– Elment az eszed – kiáltozták a lányok, és nevettek. Pálinkát és mixelt italokat rendeltek. Mirjam egy pohár whiskyt szopogatott, nem szokott hozzá az erős italhoz, rázkódott az undortól.

– Leghelyesebb volna, ha fodormentateát rendelnél neki – rosszmájúskodott Piet. Felszólította Catet, játsszon vele egy parti asztali futballt. A többiek a szeszes ital automatákhoz vonultak. Sten az egyik játékszekrényhez lépett, amely a fal mellett állt, és egy pénzérme bedobása után három oszlopban egymást váltó számokat villantott fel. Sten egyre újabb pénzdarabokat dobott az automata nyílásába, a gombokat nyomogatta. Színes fény gyúlt ki az üveg mögött. A sötét hátsó szobában olyan hangosan dübörögtek a játékautomaták, hogy Stennek ordítania kellett, ha meg akarta értetni magát.

– Hagyjátok abba – üvöltötte –, elegem van ebből.

Egymás mellett ültek a hosszú deszkaasztalnál, és maguk sodorta cigarettákat szívtak vagy pipáztak. Álmos hangulat ülte meg a félhomályos helyiséget. Sten már csak messziről hallotta a játékautomaták dübörgését.

– Alig látlak benneteket – szólt Piet,

– Minden oké? – kérdezte Cat.

Sten hirtelen elvörösödött a dühtől, fel akart állni, de Piet visszanyomta a helyére.

– Ne izgasd fel magad, ember – csitította –, ne balhézzunk össze.

Csend támadt az asztalnál, az utolsó játékosok is visszatértek az automatáktól. Leültek, ittak, és füstkarikákat fújtak a levegőbe. Sten most már jól érezte magát pajtásai között, nem volt többé egyedül, mint odakinn, a hideg utcákon. Minél álmatagabbá vált, annál erősebbnek érezte magát. Ha akarnám, összeverhetném az egész brancsot – gondolta. Régóta hiányolta a galeri falkaszagát, hiszen ehhez a bandához tartozott, Mirjammal és Bennel együtt. Nem rossz dolog egymás mellett gubbasztani a sötétben, összeszorulva, mint a birkák a karámban. Köztük tisztára láthatatlan vagyok – gondolta Sten –, még a rendőrség se találna meg. – Meggörbítette a hátát, leszegte a fejét, kicsire zsugorodott. Összehúzta a szemét, hunyorgott, kinyújtotta a lábát. Majdnem elaludt ültében. A csend mintha dörömbölt volna körülötte.

Valamilyen kívülről beszüremlő zaj is lehetett, talán egy ventillátor zümmögése. Sten a bankjegyeket tapogatta a zsebében, amelyeket Mirjam aktfelvételeiért kapott.

– Inkasszáltál, szajréztál, elemelted valahonnan? – kérdezte Cat, amikor Sten mindenkinek whiskyt rendelt, aki csak inni akart még.

– Becsületes munkával szereztem – válaszolta Sten. Mirjam nevetett, és a többiek vele nevettek.

6

Grischin életre szóló gyakorlatot szerzett abban,, hogy vigyázzba vágja magát a katonai felettesei íróasztala előtt, és hogy naphosszat álldogáljon a gyógyszertár pultja mögött. Állva érezte magát férfinak, ha függőlegesen tarthatta magát, teljes hosszában. Visszautasította az elnök udvarias felszólítását is, hogy ülve adja elő tanúvallomását. Nem vagyok törékeny vagy beteg, igen jó kondícióban vagyok, ezt a mindennapi gyalogtúrának köszönhetem. Jobb volna, ha a bírák is egyenruhát viselnének talár helyett, mert akkor le lehetne olvasni váll-lapjukról a rendfokozatukat. Ez az esküdtbíróság egy lépcsőzetes piramisra emlékeztet: legfelül, trónol az elnök, mellette, jobbról-balról foglalnak helyet az esküdtek, alattuk jobbról az ügyész, balról a védő, még lejjebb a vádlott, két őr között. Bosszantóak ezek a laikus bírák, színes ruhákba öltözött civilek, akik vajmi keveset értenek a dologhoz. Mit keres itt például ez a csíkos pulóveres nő, mi dolga az ilyen férfinak való aktusban, mint a büntetőper. Az elnök felszólította Grischint, hogy mondja el az életrajzát.

– Az én történetemből tizenkettő egy tucat. Bárki megjegyezheti. Apám Volksdeutsch volt, gyógyszerész az erdélyi Hermannstadt-ban, nagyapám orosz eredetű, innen a nevem, anyám parasztszármazású. Tartalékos, tiszt voltam az első világháborúban az ulánusoknál, önkéntesként vonultam be. A második világháborúban reaktiváltak, később gyógyszerészként működtem a politikai foglyok egyik táborában. Mint fiatal lövész, 1918-ban – no de ez nemigen tartozik ide – átestem a tűzkeresztségen, lóháton, ulánussisakban és szuronnyal.

Az egyetlen ember, akit Grischin valaha is megölt, már eleve halott volt. Egy orosz, téli álcázó ruhában, arcába nyomott prémsapkában, egy kunyhó falának támaszkodott. A fiatal ulánus nekitámad, beledöfi szuronyát az ellenséges katona kabátjába, nem ütközik ellenállásba. A fickó felbukfencezik, mint egy bábu, halszeme van, bal orrlyukából vékony sugárban folyik a vér. Ezt már valaki elintézte előtte. A szurony fennakad a halott hátizsákjában.

– Térjen a tárgyra – sürgette az elnök.

Már megint túl sokat fecsegek – gondolta Grischin –, rossz benyomást keltek, ez a sokévi magány és némaság eredménye. Ha egyszer elkezd beszélni az ember, nehezen hagyja abba.

– Hogyan ismerkedett meg Kalinowskival? – kérdezte az elnök.

– A háború harmadik évében, egy tábori kórházban, ahol ő súlyos sebesülteket amputált. Kevés volt az altató, a fertőtlenítéshez is csak karbolt használhattunk.

– Szorítkozzék, kérem, a felülvizsgálható adatokra és tényekre.

Grischin megrémült: ez a szóáradat már szinte beteges tünet.

– Később is fenntartották a barátságot?

– Soha nem veszítettük egymást teljesen szem elől.

– Gyakran felkereste az áldozatot feenteichi villájában?

– Csak ha meghívott.

– Mikor látta utoljára?

Grischin mögött elterpeszkedett a csend, szinte hallani vélte a közönség lélegzetét a tárgyalóteremben. Az elnök odafirkantott valamit az előtte heverő papírra, aztán összegyűrte jegyzeteit.

– Néhány héttel a halála előtt – válaszolta Grischin –, a kórházban, mint a betege. Egy háborús sebesülésem miatt megoperált, és ellenőrző vizsgálatra mentem hozzá.

Vajon észrevette-e az elnök, hogy késve válaszoltam, vagy a következő kérdés megfogalmazása kötötte le a figyelmét? – gondolta Grischin.

– Szép májusi nap volt, tiszta kék ég, párás, fülledt, de hideg levegő, harmatos, zöld táj. Ilyenkor szaporán tojnak a tyúkok.

:– A meteorológiai adatok fölöslegesek – szólt közbe az elnök. Grischin mindazonáltal nem mondott le a környezet részletes leírásáról.

– Minden zöldben pompázott – folytatta –, azért maradtam otthon, mert nem szeretem a tömegrendezvényeket. Délután ellátogattam a Marcona Vadászba, hogy bekapjak valamit. Aki agglegény, annak nehezére esik a főzés.

– Ivott is?

– Néhány korsó sört, semmi mást.

– A kutyát magával vitte a vendéglőbe?

– A tulajdonos megengedte, hogy bármikor magammal vigyem.

– Mennyi ideig tartózkodott a Marcona Vadászban?

– Nem emlékszem pontosan. Ünnepnap lévén, nem volt semmi kötelezettségem, amit elmulaszthattam volna.

– Ki látta önt a Marcona Vadászban?

– Apák napja volt – emlékezett Grischin –, a vendéglőben magányos urak kártyáztak. A törzsközönség tagjai tartózkodtak ott. A felszolgálóknak védekezniük kellett a részegek kötözködése ellen.

– Van valaki, aki bizonyítani tudja, hogy mennyi ideig és mikor tartózkodott a Marcona Vadászban?

– A tulajdonos, a törzsvendégek, a házmester lánya, aki felszolgál a vendéglőben. A söntésnél néhány szót váltottam vele.

– Szokott járni a házmester lánya az ön lakásába?

– Hetenként egyszer takarít nálam. Agglegény lévén… – Grischin félbehagyta a megkezdett mondatot. – Meddig akarnak még kikérdezni a katekizmusból?

Az elnök az órájára pillantott.

– Azon az estén mit csinált?

– Gondolkoztunk, hogy ne menjünk-e sétálni a zöldbe,

– Mi az, hogy gondolkoztak?

– Mármint Hannibállal, a kutyámmal.

A hallgatóság első soraiban fölnevetett néhány fiatal. Az elnök rendre utasította őket.

– Nem a felszolgálónővel?

– Püppchen este nyolcig dolgozott a vendéglőben.

– Püppchennek hívja?

– Mindenki így szólítja.

– Nagyon bizalmasan hangzik.

– Öregember lévén, megengedhetek magamnak ilyen bizalmasságokat.

– Mennyi ideig volt egyedül a lakásában?

– Valamivel nyolc óra utánig. Hannibál-felmordult, amikor csengettek az ajtón.

– Meddig maradt magánál a házmesterlány?

– Ki akarta pihenni magát, mert sokat molesztálták a részegek. Azt mondta, senki el nem hinné neki, mit kell elviselnie fényes nappal. Azt mondta: „Ha maga nem lett volna jelen,, hogy megvédjen ..

– Ilyen formálisan fejezte ki magát?

– Az én koromban… Hisz a nagyapja lehetnék.

– Mikor történt a dolog? – kérdezte az elnök.

– Micsoda? – Grischin nem tudta már a szövegét, megakadt.

– Mikor vette észre, hogy a kutyája eltűnt? – kérdezte az elnök. – Mikor hagyta el a fiatal hölgy az ön lakását?

Amióta Grischin zászlósként szolgált az ulánusoknál, nem dadogott, most tért vissza először ez a gyermekkori beszédhibája.

– Nem tudnám pontosan megmondani. – Szünetet tartott, mélyet lélegzett, az ügyeletes tisztviselőtől egy pohár vizet akart kérni, de aztán megfeledkezett a szándékáról. – Egy kedélyes estén nem nézi az ember az órát, ha kettesben van valakivel.

– És a kutya? – Jóvátehetetlen hiba: már az időpontra vonatkozó kérdésnél jelentenie kellett volna, hogy Hannibál tíz és tizenegy között észrevétlenül eltűnt a lakásból.

– Elszökött.

– Elszökött? Egy ilyen pompásan idomított kutya?

– Püppchen kiment a lakásból, hogy magával hozzon valamit. Mire visszatért, a kutya már eltűnt. Ő vette észre először.

– Nem kereste Hannibált?

– Akartam, de Püppchen nem szereti a kutyát. Azt mondta, jobban érzi magát, ha nincs ott.

– Nem is határozta el magát semmire?

– Püppchen fáradt volt, félt hazamenni. A házmesterlakás a földszinten van, ablaka az udvarra nyílik. Ha az apja nincs odahaza, nem szívesen alszik ott egyedül.

– Ezek szerint áldozócsütörtök éjszakáját ott töltötte önnél.

– Az éjszaka egy részét.

– Körülbelül meddig?

– Hajnali három óráig. Fölkelt a pamlagról, amelyen aludt, kiment az előszobaajtóhoz, és azt mondta: „Apámnak nem szabad észrevennie, hogy csak most megyek haza.”

– Bizalmas jellegű közeledésre került sor önök között?

– Sor került bizonyos gyengéd közeledésre, de annak nincs jelentősége.

Grischin folyékonyan mondta fel az előre átgondolt választ.

– Ragaszkodik tehát ahhoz az állításához, hogy a kérdéses éjszakán nem járt Feenteich-ban?

Az elnök egyenesen Grischin arcába nézett. Nem szabad kitérni, nem szabad lesütni a szemet. Eszébe jutott a tiszti tanfolyam, ahol megtanították a növendékeket arra, hogy milyen tekintettel kell ellépniük a katonák arc-vonala előtt: „Aki nem néz az emberei szemébe, rossz felettes lesz” – mondta a parancsnok.

Grischin bólintott, gombócot érzett a torkában, nem válaszolt.

– Igen vagy nem?

– Igen.

– Köszönöm – mondta az elnök. Meggörnyedt, talárja ráncokat vetett. – Ezt akartuk még egyszer hallani.

A teremben nyugtalanság támadt, csoszogás, széktologatás. Egyik-másik jelenlevő azt hitte, vége az aznapi tárgyalásnak, készülődtek a távozásra.

– És mi történt a kutyával? – kérdezte az elnök. – Mikor látta újra?

– Másnap reggel, hét óra körül. Az előszobaajtó tejüvegén kaparászott. Minthogy senki sem nyitott ajtót, vakkantott egyet, hogy észrevetesse magát.

– És Ön megbüntette?

– Ezúttal eltekintettem a büntetéstől.

– És miért?

– Fáradtnak éreztem magam. Visszafeküdtem az ágyba, és szokásom ellenére, fél tízig aludtam.

– Tett részvétlátogatást a gyászoló családnál?

– A gyermekek nem helyeztek súlyt az efféle formaságokra. Nem is szólva arról, hogy a házbeliek gyilkosság gyanújába keveredtek. Az ilyesmiből inkább kimarad az ember. A temetésre sem mentem el, nem éreztem jól magam.

– A villa kertjében állati lábnyomokat fedeztek föl – szólalt meg a bal oldali ülnök. – Több tanú vallomása szerint, röviddel a tett elkövetése előtt az Ön kutyája ugatott a feenteichi ház közelében.

– Hannibál nem járhatott arra. – Grischin katonásan kihúzta magát. – Alig ismerte az utat, már hosszú ideje nem jártunk ott.

– Van olyan tanúja, aki eskü alatt vallaná, hogy hol töltötte ön a kérdéses éjszakát? – kérdezte az elnök.

– A házmester leánya. Feltételezésem szerint önök egyébként is tervbe vették a kihallgatását.

– Szembesíteni fogjuk önt egy tanúval, aki nemcsak a kutyát, hanem önt. magát is látta a kérdéses éjszakán Feenteichban – mondta az elnök.

Ezt a tanút a bíróság találta ki, ez csak blöff – gondolta Grischin –, látni akarják, hogyan reagálok.

– Ez már csak a látási viszonyok miatt is lehetetlen. Nagyon sötét volt, aznap éjjel a hold sem világított.

– Honnan tudja? Hiszen nem járt ott!

– Láttam a szobám ablakából.

– Az a tanú, aki Hannibált felismerte, a nevét kiáltotta, a kutya pedig megfordult, és a tanú felé szaladt – jegyezte meg az elnök.

– Mindig tudtam, hogy Hannibálnak rossz a jelleme – kesergett Grischin. – Hűtlen. Minden jöttment elcsábíthatja.

– Eszerint elismeri, hogy Hannibál volt?

– Semmi esetre sem.

– Mára elég. – Az elnök felállt – Holnap folytatjuk.

Amikor Grischin kinyitotta lakása ajtaját, az előszobába zárt kutya odaugrott hozzá.

– Ott maradsz, ahol vagy – mondta Grischin –, sétálni megyünk.

A hálószobában csizmát húzott, és lódenkabátot öltött, magához vette, a botját, és föltette a kalapját. Néhány perc múlva menetkészen lépett ki a folyosóra. Hannibál oldalazva szaladt előtte a lépcsőn lefelé, cikcakkosan futott egyik lépcsőtől a másikig, mint mindig, ha izgatott volt. A taxiállomáson a sofőr megkérdezte, a kutyát is viszik-e, mert akkor pótdíjat kell felszámítania. Csak a bírósági épület előtt kérdezte meg, hová tartanak.

– Waldsee – válaszolta Grischin.

– A keleti vagy a nyugati partra?

– Induljon csak, majd én megmutatom.

– Ez húsz kilométeres út, csapjam föl az órát, vagy átalányt fizet?

– Nekem mindegy – mondta Grischin.

– Várnom kell ott, vissza is kell majd hoznom? – érdeklődött a gépkocsivezető. Remélhetőleg nem beszél majd egész úton – gondolta Grischin – a jelek szerint alig várta már, hogy elbeszélgethessen valakivel.

– Hajtson végig az öreg fasoron – mormolta Grischin.

Az út régebben a birtokhoz vezetett; két szélén kopaszodtak már a hársfák. A sofőr panaszkodott az aszfalt egyenetlenségei, a kátyúk és gödrök miatt. Kár a kocsiért, semmi haszna az effajta túrákból. – A Waldsee egy olyan emberkére hasonlít – bölcselkedett –, amilyet a gyerekek szoktak festeni: a fejénél ott áll az. Erdei békesség nevű vendéglő, kinyújtott karral, s az ujjai hegyével a mocsarat érinti. Legszélesebb része a hasa, ott van a köldöke helyén a szerelem szigete. Ahol az emberke két lába szétágazik, ott találták meg a meggyilkolt gyereket.

– Az a csavargó – mesélte a sofőr – máskor csak kurvákkal futott. A tett elkövetése előtt megerőszakolta a kislányt. A kollégám, aki a fickót fuvarozta, később tanúként szerepelt a bíróság előtt.

– Kérem, térjen le balra, az erdei úton hajtson a tópartig.

– Mit tehetünk mi arról – tűnődött tovább a sofőr –, hogy akaratlanul is elősegítjük az ilyesmit. Nem választhatjuk meg az utasainkat.

Hannibál produkálni akarta magát, mellső lábait az ablak fémszegélyére rakta, a fülét hegyezte, orrát az üvegnek nyomta.

– Ha ez a kutya tönkretesz itt valamit, maga fizeti meg a kárt – mondta a sofőr.

Grischin visszahúzta Hannibált a nyakörvénél fogva. A fasor az erdei útba torkollott, a hársak között felcsillant a Waldsee víztükre. Középütt, az Erdei békesség nevű vendéglő és Kalinowskiék csónakháza között, Grischin megállíttatta a kocsit. Fizetett, megvárta, amíg a taxi megfordul, aztán elindult visszafelé a fasorban, és átkelt a mocsaras tisztáson, a stég felé.

Hannibál átvágtázott az erdő magas fái között, esővizet lefetyelt egy pocsolyából. Hirtelen egy csapásra lelt a nádasban. Szőre fel-borzolódott, lába reszketett.

– Ide! – ordított rá Grischin.

A kutya megállt, füle megmerevedett, farkát behúzva, lapítva tért vissza gazdájához. Megtört a jelleme – gondolta Grischin. – Ugat, amikor hallgatnia kellene, elfut, amikor a gazdája mellett volna a helye. Néhány napja vonított a bíróság épületének folyosóján, pár hónapja pedig Feenteichban keltett feltűnést.

Hannibál a tópart félé fordította a fejét, kitátotta a száját, panaszos hangja visszhangot vert az erdőben. Már ítéletet hoztam fölötted, Hannibál – morogta Grischin –, golyó általi halál lesz a sorsod, így fogsz elpusztulni!

Grischin a pisztolyát tapogatta farzsebében, egy Mausert, ezt a régi portékát, amelyet a második világháború óta rejtegetett a lakásán. A kísérteties csendben visszacsendültek emlékezetében az áldozócsütörtök éjszakájának hangjai. Püppchen szandáljainak csattogása, amint fölszalad a lépcsőn, szövet reccsenése, amikor le akarta tépni róla a ruhát; ügyetlen volt; aki megöregszik, elveszti csápjainak érzékenységét, és micsoda ricsajt csapott a lány! Hogy térítse meg a kárt! Püppchennek és Hannibálnak van egy közös vonása: mindig hangosan jelt adnak magukról, amikor hallgatniuk kellene. Az akciók előtt lépésről lépésre végiggondolni a folyamatot – ez a feladat, ezt tanulták a katonaságnál. Gyorsan cselekedni. Mélyebbre hatolni az aljnövényzet sűrűjébe. A tett színhelye: a sírdomb. Grischin nem szerette volna, ha csontjai a kutyák teteme mellé kerülnek. Hannibál keresztbe állt az úton, szétterpesztette mellső lábait. Egy lépést sem tesz tovább: az állatoknak finomabbak az érzékeik, mint az embereké, gondolta Grischin. Hannibál sejti a jövőjét. Hirtelen szárnysuhogásra figyelt fel. Közvetlenül a fák koronája fölött vadkacsák raja húzott el, úszóhártyás lábukat szürkésfehér testükhöz szorítva, délnyugat felé tartottak. Hannibál behúzta a fejét, a szeme forgott, hogy láthassa a szárnyaló madarakat. A kutya közel van a földhöz, hogy a szimata elnyomja a többi érzékét. Tizenöt óra huszonöt perc. Fontos, hogy percnyi pontossággal megjegyezzük az időt. Hannibál egy rókalyuk körül szaglászott. Futkározd csak ki magad, gondolta Grischin, hadd legyen friss levegő a tüdődben, amikor meg kell halnod.

A fegyvert megmarkolni, kibiztosítani, célozni. Keze hozzászokott a fogásokhoz. Milyen jó, hogy huszonöt évvel ezelőtt nem dobta a tóba a pisztolyát a fegyverviselési tilalom miatt. Hannibál elődjei nyomorúságosán pusztultak el a férgektől, vagy elgázolta őket egy külvárosi villamos. Ezt a kutyát erejének teljében éri a golyó. Grischin kezében reszketett a pisztoly. Rákényszerítette magát az egyenletes lélegzésre. Eszébe jutott egy céllövölde a mutatványosok terén. Apró figurákat látott maga előtt, ollóval kivágott alakokat. Szarvas, róka, nyúl. Felbukkannak a megvilágított háttér előtt. El kell találni az egyik célpontot. Grischin mögött Püppchen, egy csokor művirágot akar. Minden találatnál lelkendezik:

– Mindig tudtam, hogy maga mesterlövész.

A kutya hátat fordított Grischinnek. Milyen jó, hogy nem kell a szemébe néznem. Előrenyújtani a fegyvert, célozni, lőni, Hannibál felugrott, megpördült maga körül, mintha saját farkába akarna harapni. Nem üvölt, nem nyüszít fájdalmában. Add meg neki a kegyelemlövést, mielőtt belehasít a fájdalom az őszi levegőtől elködösülő agyába. Két újabb dörrenés hallatszott. A kutya oldalára fordult. Hosszúra nyúlt a nyaka, kivillantak, a fogai, remegés futott át a gerincén, egész teste megrándult. Aztán nem lélegzett többé.

Grischin pontosan ragaszkodott a temetési szertartáshoz. Mindenekelőtt a pisztolyt röpítette lapos ívben a vízbe. Egy tönk mellett talált fahasábbal sírt ásott, Hannibál kevesebb helyet foglalt el holtában, mint élve. Egyetlen rúgás elegendőnek bizonyult. Lecsúszott, vagy inkább legurult a gödörbe. Grischin erdei földet szórt a mélyedésbe, hervadt lombokkal álcázta a sírdombot. Letisztogatta a csizmáját egy marék fűvel. Gyermekkori játékok jutottak eszébe, amelyek után le kellett tisztogatni a cipőjét, nehogy otthon észrevegyék. A jó kisfiú mindig tiszta, mondogatta az anyja.

Hannibál sírján semmi jel. Nem kerül rá rőzseágakból összeácsolt kereszt. Grischin nem szándékozott visszatérni ide. Keze nedves volt az izzadságtól, megmosta a tó vizében. A tópart mentén haladt arrafelé, ahol a meggyilkolt gyereket találták, aztán átvágott az erdőn a fasorba. Csak a villamoson jutott eszébe, hogy ma van az a nap, amikor Püppchen nagytakarítást végez. A lányt még a lakásán fogja találni. Igyekezett hangtalanul kinyitni az ajtót. Püppchen éppen ágyazott. Előrehajolt, Grischin megpillantotta a térdhajlatát. Az éjjeliszekrény fiókja nyitva volt. A lány talán a pisztolyt kereshette.

– Hát a kutya? – kérdezte.

Grischin túlságosan hosszú ideig habozott, mielőtt válaszolt volna.

– Elgázolta a villamos. Cafatokra tépte.

Püppchen segített Grischinnek levetni a lódenkabátját, és maga vette le a férfi fejéről a kalapot.

– Milyen piszkos a csizmája, csak nem járt az erdőben?

Grischin nem felelt, lehuppant a karosszékbe.

Püppchen a csizma lehúzásában is segédkezett.

– Én vagyok a tisztiszolgája – vihogott.

Hátrabukfencezett a padlón, kezében a csizmával. Grischin maga húzta le a másikat. Láthatóvá vált lyukas zoknija.

– Dobja el! – kiáltotta a lány. – Ma már nem divat a stoppolás. – Aztán szemügyre vette a csizmákat, a rászáradt sárgöröngyben fűszálakra és vérnyomokra lett figyelmes.

– Szeretném tudni, hol a fenébe járt – mordult rá hirtelen.

Leült a zsámolyra, Hannibál kosara mellé. Cipőkrémet és kefét hozott, konyhakéssel vakarta le a sarat a csizmáról.

– Kutyának való élet – dünnyögte. – Minden nőt megértek, aki nem hajlandó kipucolni a férje cipőjét.

– Én nem kértelek rá – duzzogott Grischin.

Püppchen szétkente a kenőcsöt a csizma bőrén, majd nekilátott a fényesítésnek.

– Szerelmi szolgálat – mondta gúnyolódva. Arca kipirult az erőlködéstől. – Csak azért csinálom – folytatta –, mert elpatkolt a kutyája. – Dühödten kefélte a csizmát, amíg ki nem fényesedett. – Azt akarom, hogy még a tükörnél is fényesebb legyen – mondta. Egyszerre csak felugrott, lerúgta a cipőjét, és belebújt a csizmába. – Jó pár számmal nagyobb – állapította meg –, de egész prímán tudok mászkálni benne. – Magasra emelte a lábát, díszmenetben járt föl-alá, megnézte magát a tükörben, oldalra fordította a fejét, szoknyáját a combjáig fölhúzta. – Mindig megvesztem a csizmákért – lelkendezett.

Csizmás kandúr, csizmás cica – gondolta Grischin.

Püppchen az ágyra vetette magát.

– Hű, de melegem van!

Lecsusszantotta válláról a pongyoláját, alatta semmit sem viselt. Grischinnek csupán annyi ideje maradt, hogy gyorsan összehúzza a függönyöket, nehogy a szomszédok észrevegyék a lányt, amint meztelenül kalimpál az ágyon.

– Gyere, ha tudsz – kiáltotta a lány –, megy az csizmástul is. Vágódj hanyatt, lovagolni akarok rajtad. Majd meglátod, hogy megsarkantyúzlak!

Grischin lenézett a lányra. Püppchen a hátán feküdt, és kissé szétterpesztette a lábát.

Egy háborús emléke megakadályozta a férfit abban, hogy teljesítse a lány kívánságát. Annak idején azt a katonát, akinek nem volt csizmája, úgy tekintették, mintha máris elköltözött volna az élők világából. A megszállt területeken nem egy lány akadt, aki szobára hívta a katonákat. Alig vetette le az illető az egyenruháját, tette le fegyverét, és húzta le a csizmáját, előzetes megbeszélés alapján nyomban behatoltak az ablakon a lány fivérei vagy barátai, és végeztek a látogatóval. A hullát a szemétre vetették. Grischin elhatározta, hogy ellenséges országban csakis csizmástól, hajlandó lefeküdni. A lányok nem tiltakoztak, szórakoztatta őket a csizmás ölelkezés.

Püppchen letépte a falról a kutyakorbácsot.

– Magának nincs már szüksége rá, nekem ajándékozhatná.

Jobbra-balra lóbálta a korbácsot, a szíj suhogott a levegőben. Aztán odahajította Grischinnek.

– Na, fegyelmezzen már meg – szólította fél határozottan a férfit.

Az enyhén meglegyintette, majd Hannibál jutott az eszébe, és leeresztette a korbácsot.

– Büntessen meg – mondta Püppchen – nekem elhiheti, hogy rászolgáltam.

Talán el akar árulni holnap a bíróságon? – tűnődött Grischin. A dühtől erőre kapott, meglendítette a korbácsot, és különösen érzékeny ponton találta el Püppchent.

– Gondolja, hogy én vagyok a kutya – noszogatta a lány –, számolni fogom az ütéseket.

A férfi ismét megbénult, Püppchen hátát bámulta. Megpillantotta rajta a vörös csíkot, és abbahagyta a fegyelmezést. Püppchen most a kardot rántotta le a falról, megsuhintotta a levegőben.

– Add ide! – kiáltott rá Grischin. – Ahhoz senki sem nyúlhat, csak én.

Megpróbálta lefegyverezni Püppchent, de a lány gyorsabb volt nála, az ágyról az asztalra lendült.

– Maga csak vegye elő a saját kardját – rikkantott fel.

Grischin a lány lába után kapott, Püppchen belerúgott, a férfi hátratántorodott. ,

– Add vissza a kardot – mondta megalázkodó hangon –, a korbács a tiéd lehet.

Püppchen megcsókolta a korbács nyelét, és most már a csizmát követelte.

– Nem a te méreted.

– Az nekem mindegy.

– Ingyen nem kapod meg.

– Mit jelent ez?

Püppchen kidüllesztett mellel és előredomborított hassal a férfi elé állt.

-– Majd eszedbe jut holnap a bíróságon – felelte Grischin.

– Tartsa meg a csizmáját! Itt a korbács is.

Püppchen belebújt a pongyolájába, a szekrényajtó tükre előtt megfésülködött, a cipőjét kereste.

– Pár óra hiányzik az elszámolásból – vetette oda. – Annál rosszabb magára nézve.

Kiment a folyosóra, és becsapta a lakás ajtaját. Grischin hallotta, hogyan ugrál le a lépcsőn. Berakta a csizmát a ruhásszekrénybe, a korbácsot és a kardot visszaakasztotta az ágy fölé, a falra. Aztán körülnézett, meg akarta vizsgálni, hátrahagyott-e valamilyen nyomot Püppchen. A szobának tisztának és rendesnek kell lennie. Észrevette Hannibál üres kosarát, hálóhelyét a pamlag és az asztal között. Kinyitotta az ablakot, mélyen beszívta a levegőt. Itt soha többé nem lesz kutyaszag, Hannibálnak nem lesz utóda.

7

Ez tehát Püppchen – gondolta Maria S. Nyúlprém, toronyfrizura, fülbevaló, lakkcipő, ezüstszínű harisnya. Kéreti ipagát, nem akarja megmondani az életkorát, lakktáskájában kotorászik, nem tudja, hova tegye a táskát, kesztyűjét a kihallgatás alatt sem húzza le. Csinos tucatarc, ügyetlenül kifestett száj, mesterségesen megnagyobbított szem. Ha mosolyog, látni lehet, hogy hiányzik az egyik foga. Talán verekedés közben vesztette el? Miért nem pótolja? Most mintha melege volna, hátratolja a szőrmét a vállán, mesterkélt nyelven beszél, irodalmiasan akarja kifejezni magát, talán gyorsíróként dolgozott egy ideig.

Az elnök megkérdezte tőle, milyen viszonyban van Grischin tanúval.

– Hogy is mondjam, olyan apai érzések fűzik hozzám. Hogy is lehetne másképp ekkora korkülönbség mellett.

– Most pedig lássuk, mi a helyzet a kutyával – mondta az elnök.

– Miféle helyzet?

– A jegyzőkönyvben azt vallotta, hogy a kérdéses éjszakán a kutya nem tartózkodott a tanú lakásán.

– Nem volt otthon. Ezt bizonyíthatom.

– Mennyi ideig? – kérdezte az elnök. – Egész éjszaka?

– Már nem emlékszem.

– Nem hiányzott magának Hannibál?

– Ki nem állhattam azt a dögöt.

– Ezt Grischin úr is közölte velünk.

– Mennyire örülök, hogy már nem él.

– Miért, mi történt vele?

– Elpusztult – válaszolta a lány.

– Elpusztult? – ismételte az elnök.

– Elgázolta a villamos tegnap délután. Grischin úr maga mondta nekem.

– Majd utánanézünk.

Az elnök feljegyzett valamit egy darabka papírra, és odanyújtotta a cédulát az egyik tisztviselőnek.

– Meg tudja Hannibált különböztetni más juhászkutyáktól? – kérdezte Maria S. Ha női tanúkat hallgattak ki, a bíró szívesen adott lehetőséget neki, hogy kérdéseket tegyen föl.

– Ilyen csak egy volt. – válaszolta Püppchen.

– Különös ismertető jelei? – érdeklődött az elnök.

– A bal fülét leharapták.

Az elnök ismét feljegyzett valamit az aktáiba.

– Milyen okból töltötte a kérdéses éjszakát Grischin tanú lakásán?

– Mikor tért vissza saját lakásába?

– Felgyújtotta a lépcsőházban a villanyt?

– Találkozott valakivel, aki tanúskodhatna az időpontról?

– Édesapja észrevette, hogy maga mikor tért haza?

– Bizalmas viszony fűzi önt a tanúhoz?

– Grischin a lépcsőházig kísérte magát, amikor eltávozott tőle? Vagy a hálószobában maradt?

Az elnök és az ülnökök felváltva, gyors egymásutánban tették fel a kérdéseiket. Az ütem egyre fokozódott.

– Igen, nem, nem tudom, nem emlékszem, nem tudom megmondani, mi mindenre kell gondolnia az embernek, ha…

Püppchen elhallgatott, megijedt, mintha csapdába szorult volna. Maria S. megfigyelte, hogy a lány egy foglyul ejtett állat vergődő tekintetével pillant maga elé.

– Így nem jutunk semmire – csóválta fejét az elnök.

Püppchen egy aprócska zsebkendővel verítékcsöppeket törölgetett le a homlokáról. Kidugta a nyelvét, az ajkát nyalogatta.

– Ne felejtse el, hogy eskü alatt tesz vallomást – figyelmeztette az elnök.

– Soha nem volt még dolgom a bírósággal.

– Tudomásunk van róla, hogy büntetlen előéletű – mondta az elnök.

– Mindig csak baja származik az embernek abból, ha tanúvallomást tesz, belekeveredik olyan dolgokba, amikhez semmi köze.

– Megkísérelte a tanú, hogy magát a szeretőjévé tegye?

Püppchen mosolygott, hiányzó foga miatt kissé szánalmasnak hatott.

– Öreg emberek megpróbálkoznak ezzel-azzal, csak hát tudni kell lerázni őket.

– Hagyjuk ezt – szólt közbe az elnök –, hiszen maga segíteni akart neki a kérdéses órák rekonstruálásában.

– Micsodájában?

– A fölidézésében – segítette ki Maria S. – Abban, hogy újra fölidézzünk mindent, ami akkor történt, és ismét összerakjuk az eseményeket.

– Mikor látta legutóbb Grischin urat?

– Néhány nappal ezelőtt, a lépcsőházban. Megint összerezzent, túl későn vette észre, hogy ellentmondott önmagának.

– Akkor honnan tudja, hogy a kutya kimúlt?

Az ügyész ritkán tett fel kérdést, ilyenkor felemelkedett, lábujjhegyre állt, és előrenyújtotta a nyakát.

– Nem jutott eszembe, hogy tegnap délután…

Püppchennek nem sikerült befejeznie a megkezdett mondatot.

– Kitakarítottam a lakását. Sétából érkezett vissza, Hannibál nélkül

– Miről beszélgettek? – kérdezte az elnök.

– A kutyáról

– És aztán maga mit csinált?

– Kipucoltam Grischin úr csizmáját. Sáros volt, mintha az erdőben járt volna.

– Megkísérelte Grischin úr befolyásolni magát a kihallgatás előtt?

– Azt mondja, tartsam magam ahhoz, amit a rendőrségi kihallgatáson vallottam.

– Beszélt magával Grischin űr a kérdéses éjszakán a történtekről?

Püppchen lassan ejtette ki a szavakat, mint aki kábítószer hatása alatt áll.

– Késő éjszaka volt, én aludtam, nem tudom már, mikor ébredtem föl. Nem gyújtottam villanyt lefelé menet.

– Látta Grischin urat, amikor hazaindult tőle?

– Úgy nézett ki az ágya, mintha valaki aludna benne, felhúzott térddel, oldalra fordulva.

– Nem beszélt vele?

– Nem akartam felébreszteni.

– Eszébe se jutott, hogy Grischin úr szándékosan rendezhette el úgy az ágyneműjét, mintha valaki ott aludna?

Püppchen megrázta a fejét.

– Lábujjhegyen az ajtóhoz osontam, nehogy fölébresszem.

– A rendőrségi kihallgatáson azt vallotta, hogy Grischin úr kikísérte a lakás ajtajáig.

– Nem tudom, nem emlékszem, csak félig-meddig voltam ébren, nem néztem meg, hány óra van.

Püppchen közel állt a síráshoz, zsebkendőt keresett a kézitáskájában. A fésűje és a púderdoboza leesett. Lehajolt, hogy fölemelje, senki nem sietett a segítségére.

Mit akarnak tőlem? – kiáltott fel hirtelen éles hangon. – Miért kínoznak? Semmi közöm az ügyhöz.

– Ellentmondásba keveredik. Jelenlegi vallomása nem egyezik…

– Régen volt már, nem tudok minden szóra emlékezni. Túl sokat kívánnak tőlem.

Püppchen erei kiduzzadtak a nyakán, kezét az arca elé emelte, zokogásban tört ki.

Elmehet – mondta az elnök –, mára elég.

Püppchen néhány lépést tett az ajtó felé, és ekkor vette észre, hogy ott felejtette a táskáját. Visszament érte.

Az elnök berekesztette a tárgyalást, kitűzte a folytatás időpontját. Nem volt még ebédidő, de Maria S.-nek semmi kedve nem volt hazatérni. Amikor a fogalmazói szobában rendbe hozta haját a tükör előtt, a rovargyűjtő megkérdezte:

– Nem volna kedve megnézni a gyűjteményemet?

Maria S. elfogadta a meghívást. Hallgatagon mentek vagy tíz percig a sáncok mentén, a kikötő irányába. A rovargyűjtő lakása egy keskeny, magas épület hátsó udvarában volt. A lépcsőházhoz vezető ajtót is egész nap zárva tartották. A műmárvány falak között homályos fényű lámpa égett. Hervadt virágok szaga ülte meg a levegőt. Az alagsort egy temetkezési vállalat koporsóraktára és irodái foglalták el. A lakás ajtaján nem volt névtábla. Az előszobában nem volt fogas. A rovargyűjtő egy szekrénybe akasztotta Maria kabátját. A mennyezeti világítás gyenge fényében az asszony női ruhadarabokat fedezett föl a rovargyűjtő nadrágjai, kabátjai és zakói között. A női ruhák kisméretűek voltak, gyermekre illőek.

A házigazda és vendége beléptek egy szobába, ahol hangulatlámpa égett a behúzott zsaluk mögött. Középen egy asztal állt, rajta szakkönyvek, keskeny szekrénykékben elhelyezett preparált rovarok, valamint egy mikroszkóp. A sarokban álló kis márványasztalon Maria S. egy hajszalagos kislány fényképét pillantotta meg.

– A lánya? – kérdezte.

– Az unokahúgom – válaszolta a rovargyűjtő –, egy évig nálam lakott, ő vezette a háztartást. De aztán elköltözött, mert magányosnak érezte magát. Az olyan öregember, mint én, nem megfelelő társaság az ifjúságnak.

– Még gyermeknek látszik – mondta Maria S.

A rovargyűjtő a mikroszkóp fölé hajolt, csavarokat mozgatott meg, helyére igazította a preparátumot az üveglapon.

– Kiskorú, de fejlett – jegyezte meg közben. – Csak miniatűr kiadásban.

– Néha meglátogatja magát? – kérdezősködött Maria S.

– Mindennap várom.

A rovargyűjtő fehér köpenyt öltött, mielőtt átvezette volna vendégét a fűtetlen hátsó szobába, ahol a gyűjteményét tartotta.

– Az én kis műtermem – mondta –, itt ügyelni kell rá, hogy egy szem por se legyen.

A szobában körös-körül megvilágított üvegszekrények függtek a falakon. Olyan, mint egy mauzóleum, gondolta Maria S., teli apró üvegkoporsókkal. A rovargyűjtő évtizedek óta lepkékkel foglalkozott. Már sihederkorában hálóval futkározott a réteken, hogy káposztalepkét, citromlepkét, pávaszemet, gyászpillét fogjon.

– Arról van szó, hogy a halott megőrizze az élet ragyogását – magyarázta Mariának.

Mindig valami törékenyt és esendőt választott zsákmányául, hártyavékonyságút, fényeset, áttetszőt, fazettás szemmel, csápokkal. Maria S.-t a középső üvegszekrényhez vezette.

– Csupa egzotikum – mutatott körbe. – A spirál mintás, csipkés szárnyú lepke Dél-kelet-Ázsia tropikus őserdeiből származik.

Maria S. szemügyre vette a férfi ujjait a befelé forduló körmökkel. Sebész lehetne, csipesszel dolgozik, mint egykor Kalinowski a szikével.

– Saját kezűleg öli meg a lepkéket? – kérdezte Maria S.

– Elkábítom Őket.

– Éterrel vagy kloroformmal?

Maria S. hirtelen érzékelni vélte a szoba édeskés szagában az altatót.

– Vannak rovarmérgek… Kitűnően tartósítják a lepkéket, hogy olyanok maradnak, mint első repülésük idején.

A rovargyűjtő most olyan lepkék sorozatát mutatta meg a vendégének, amelyeknek fémesen csillogtak a színei, és fantasztikus mintázatuk volt. Latin neveket sorolt fel, s ezek ott szerepeltek az üvegszekrények címkéin is.

– Ezek rendkívül érzékenyek – folytatta –, amíg élnek, sok levegőre és fényre van szükségük. A hálóban addig vergődnek, amíg teljesen el nem gyengülnek. Ilyenkor nem szabad hozzájuk nyúlni, mert azonnal elpusztulnak. Tartósító anyagot kell beléjük fecskendezni. Az a fő, hogy a hímpor megmaradjon a szárnyukon.

– Van olyan lepke, amelyik csak egy napig él? – kérdezte Maria S.

– Láthat itt lárvákat és gubókat, selyemhernyóbábokat – magyarázta a rovargyűjtő. – Néhány lepkefajtánál évekig tart, mire a világra jön. Bizonyos értelemben elmondhatjuk róluk, hogy halhatatlanok. – Nagyítóüveget nyújtott át Maria S.-nek. – Fázik? – kérdezte aztán a vendégétől.

Maria S. szívesen nyitott volna ablakot, hogy friss levegőt engedjen be. A szobát elsötétítették a rolók és a függönyök.

– Most következnek a libellák és a bogarak – jelezte a gyűjtő.

Maria S. kijelentette, hogy kissé fáradt. A házigazda visszavezette a másik szobába, ahol az íróasztal állt a mikroszkóppal. Itt melegebb volt, de az asszony borzongott, és összehúzta a vállát. A férfi fölajánlotta az egyetlen széket, amellyel rendelkezett; más ülőalkalmatosság nem volt a szobában, kivéve az asztal melletti puffot.

– Amikor még aktívan dolgoztam, sohasem tudtam elég időt szakítani a lepkéimre.

Pénztárosként működött egy bankban. Egészségi okokból idő előtt nyugdíjazták.

– Mennem kell – mondta Maria S. – Majd eljövök még máskor is.

– A nőknek nincs elég türelmük: – állapította meg a rovargyűjtő –, az unokahúgomnak sem volt semmi érzéke a lepkékhez. Mindig húzódozott tőle, hogy leporolja az üvegszekrényeket. – Maria S. fölállt, és az ajtóhoz lépett. A rovargyűjtő kikísérte az előszobába. A szekrény akasztójáról lecsúszott egy nyári ruha. A rovargyűjtő felemelte, le porolta, és visszatette a helyére.

– Meddig fogja még az unokahúga ruháit őrizgetni? – kérdezte Maria S.

– Kedves emlékeim ezek – válaszolta a férfi.

Az ajtóhoz vezette vendégét, kétszer megfordította a kulcsot a zárban. Az asszony a lépcsőházban állt, körülfogta a hervadó virágok illata. Ha temetkezési vállalkozó volnék – gondolta, megpillantva az alagsorban a cégtáblát –, lepkét választanék cégérül, a lélek átalakulásának és feltámadásának jelképeként.

Még ekkor sem tért hazaimért elhatározta, hogy előbb szemügyre veszi a feenteichi villát. Addig ugyanis csupán a bírósági fotók alapján alkotott képet magának a tett színhelyéről. Sohasem volt valami jó tájékozódási érzéke. Nehezére esett segítség nélkül eligazodni a városi térképeken. Nap mint nap csupán egészen szűk körben mozgott, a fűszerestől a hentesig, a játszótértől a moziig, az étkezdétől a városnegyed iskolájáig és a saját otthonáig vezető útón. Már évek óta nem látta a mesterséges tó pártján álló épületeket, a parkokat, a fák árnyékában megbújó, szürkésfehér villákat. Ezen a környéken világosabbnak látszott a nappali fény, a víztükör visszaverte az ég színeit. A fű még mindig zöldellt, a lombok mélykék árnyékot vetettek, csillámlott, rezgeti és sokfelé szóródott a fény.

Az asszony megállt a Fácán-csatornát Feenteichhal összekötő kínai hídon. Fájt a lába, elszokott már attól, hogy ilyen hosszú sétát tegyen az aszfalton. Áthajolt a híd korlátján, beszívta a friss levegőt, mintha különleges levegő volna: egy bűntény tetthelyének légköre.

A villa parkjának kerítésénél néhány járókelő ácsorgott, ők is ilyen különleges levegőre vágytak. Egy téliesen öltözött férfi az avart sepergette: Archie. Hátat fordított Maria S.-nek, nem ismerte föl. Két gyerek felmászott a kerti kapura, a fiú félretolta húgát, hegy jobban lássa, mi van odabenn. Apjuk kutyát tartott pórázon. A szetter egyszerre csak kirántotta magát, rést talált a sövény alatt, beszaladt a fűre, és a virágágyások közötti laza földben kaparászott.

Archie megfenyegette a gereblyével. A kutyát magához füttyentette a gazdája:

– Ide, Hasso! – kiáltotta a fiú. A kislány tapsikolt. A vérbükk koronája közül varjúraj röppent a magasba.

– Hol történt az eset tulajdonképpen? – kérdezősködött a gyerekek anyja.

– Az első emeleten, a terasz mögött – válaszolta a férje, miközben a kutyát ismét pórázra fogta.

– Pont ott, ahol Hasso az előbb kaparászott – magyarázta a fiú. – Ott találták meg a holttestet.

– Hülyeség – vetette ellen a papa.

– A gyilkos állítólag fölmászott az indákon, és beugrott az ablakon – folytatta a fiú.

– Maga itt a házmester? –, kérdezte az anya Archie-tól. – Nem tudna nekünk pontos fölvilágosítást adni?

Archie nem válaszolt, a szerszámoskamra falához támasztotta a gereblyét, és eltűnt a fák között, a kert túlsó oldalán. Egy járőrszolgálatot teljesítő rendőr megállt a szemközti járdán, és a házat figyelte.

– Egyelőre csak feltevések vannak – jegyezte meg az apa. – Persze, ezek éppúgy lehetnek tévesek is.

– Eleget-láttatok már – szólt az anya a gyerekekhez –, gyerünk innen.

Maria S. szemügyre vette a villa homlokzatát. Az alagsorban zárva voltak a zsaluk, a teraszablak mögött szintén leeresztették már a redőnyöket. A manzárdszoba ablaknyílásán a szél bezúzta az üvegtáblát. A kerítés mögött térdmagasságig nőtt a fű. Ben kerti szobájának ajtaja előtt egy talicska állt. Senki sem nyírta meg az élősövényt, amely a csatornát a parktól elválasztotta. Maria S, megszámolta az első emelet ablakait, megnézte, hogyan helyezkedik el Kalinowski szobája. Minden pontosan egyezett a bírósági vázlattal. A villa jelentéktelenebb volt, mint amilyennek képzelte, a falakról mállott a vakolat, az ablakkeretekről lepattogzott a festék.

– Mit keres itt?

Maria S. összerezzent. Archie állt mögötte a sövénynél, kaszával a kezében, mert éppen füvet akart vágni.

– Senki sincs idehaza.

Maria S. megfordult, és visszatért a hídra. Vajon rám ismert Archie? – töprengett.– Miért nem jutott eszembe semmi, amivel megindokolhattam volna ezt a feenteichi kirándulást?

Néhány órával később családja körében ült a vacsoránál.

– Van valami újság? – kérdezte a lánya.

– Hogy folyt le a tárgyalás? – érdeklődött a fia.

– Hagyjátok békén anyátokat – szólt rájuk a férje. – Csak idegesítitek a kérdezősködésetekkel.

– Tudod, hogy egykorúak vagyunk Bennel és Mirjammal? – mondta a lánya.

Utánaszámoltak, és valóban így volt, Szinte hónapra egyezett az életkoruk.

– Ti annyira mások vagytok, mint ők – sóhajtott fel elégedetten az asszony –, soha nem jutott volna eszembe összehasonlítani titeket Bennel és Mirjammal.

– Mihelyt vége lesz a pernek, anyátoknak megint több ideje lesz a családra – biztatta a gyerekeket az apa.

Maria S. – gondolatban Mirjam és Ben vonásaival ruházta fel a gyermekeit.

Vacsora után a nappaliban a vendégeknek fenntartott székekre telepedtek. Maria lánya, aki ápolónői tanfolyamot végzett, híreket hallott egy kolléganőjétől Kalinowski kórházáról. Annak idején, amikor Ruth Kalinowski a férje magánosztályán feküdt, ez a nővér, Maria lányának barátnője, éppen azon az osztályon teljesített szolgálatot.

A diagnózis szerint a betegnek altesti rákja volt, amelyet későn ismertek fel. Az orvosoknak alig volt idejük rá, hogy saját családjukkal törődjenek. Ruth Kalinowski már csak kábítószerekkel tudta elviselni a súlyos fájdalmakat. A főnök naponta felkereste. Keveset beszéltek egymással. Kalinowski kímélni akarta a beteget. Egy alkalommal a nővér akkor lépett be, amikor Kalinowski az ablak mellett ült, és letekintett a klinika udvarát szegélyező virágágyakra. „EÍ kell hívni a kertészt – mondta –, jövőre hadd ültessen ide valami mást. Nem bírom látni ezeket a kövér, vörös virágokat. Ezek a temetőbe valók,”

A főnök néha a felesége szobájában töltötte az éjszaka egy részét. Ilyenkor mindenki lábujjhegyen járt a magánosztály folyosóján. A munkaerőhiány miatt Kalinowski egy diáklányt fogadott fel éjszakai ápolónőnek, Mirjam és Ben egyik barátnőjét. A diáklányról különféle pletykák keringtek.

Maria S. a lányára nézett. Miért fésüli ki a háj át a homlokából, tűnődött. Rosszul áll. öregebbnek és szigorúbbnak látszik ezzel a hajviselettel. Azért hordja így, hogy könnyebben viselhesse az ápolónői főkötőt? Hogyan illenének hozzá Mirjam gubancos fürtjei?

Maria fia, mint joghallgató pontosan követte a tárgyalás menetét, gyakran meg is jelent a tárgyalóteremben.

Maria S. felállt az asztaltól.

– Ne haragudjatok, olyan fáradt vagyok.

– Nemsokára túl leszel az egészen – vigasztalta a férje. – A te korodban jobb nem vállalni ilyen megerőltetést.

– Hagyd ki a koromat a játékból – tiltakozott Maria S. –, éppen abban a korban vagyok, amikor megtalálhatom az igazságot.

8

Az éjszaka kellős közepén Sten felriadt. Éppen Mirjam trojkájáról álmodott, rázkódtak a csengettyűk, trappoltak a lovak, ő pedig az öreg birkabőre alatt valamilyen ismeretlen cél felé száguldott a hóban. A szántalpak ropogását a havon hirtelen felváltotta a fa reccsenése a lószerszámok csörömpölését a szilánkokra törő üveg csörömpölése. Sten felébredt, felállt, az ablakhoz lépett. Mirjam manzárdszobájának ablakából fény szűrődött ki. A fiú tréningruhában osont át a réten a villához. Fel akarta kattintani a külső kapcsolót, amelyet Kalinowski a rablótámadások megakadályozására szereltetett fel, de nem találta. Ahol a vadszőlő a teraszig kúszott, létra állt. Talán tolvaj lopózott az elhagyott házba? Sten a zseblámpája után matatott, amelyet mindig magánál hordott, foga közé szorította, és felmászott a létrán. Megállapította, hogy a létra a szerszámoskamrából való. A terasz korlátját csupán két létrafok választja el az indákkal benőtt fal fölött levő nyitott ablaktól. Sten átvetette magát a párkányon, és a linóleumpadlóra ugrott.

A padlásszoba könyvespolcán egy lámpába helyezett gyertya világított. Amikor Mirjam még a feenteichi villában lakott, Sten sötétkamrának használta az ablaktalan helyiséget. A polcokon beporosodott dobozok diapozitívokkal, fényképekkel és filmtekercsekkel. Sten lehajolt, hogy bele ne verje a fejét az ajtókeretbe. Zseblámpájának fényköre egy férfira vetődött, aki világos köpenyt viselt, és az egyik doboz fölé hajolt. Most megfordult. Sten az arcába világított, egyenesen a szemébe, Archie volt. Kalinowski egyik kopott hálóköntösét viselte.

Sten leeresztette a zseblámpát. Némán és mereven álltak egymással szemben, mintha kölcsönösen titkos tevékenységen kapták volna egymást. A csendet papírzizzenés törte meg, a szélroham, amely a nyitott ablakon át behatolt, egy régi újságlapot sodort a padlóra. Archie a falnál állt, karját összekulcsolta a hátán. Talán fegyvert rejteget, amelyet Sten megpillantásakor hirtelen megmarkolt? Sten még mindig lehajtott fejjel, görnyedten állt az ajtóban, feje a szemöldökfát érte. Egy lépést tett előre, és teljes nagyságában kiegyenesedett.

– Mit keresel itt? – kérdezte Archie-tól.

Archie felemelte a karját, Sten utánozta a mozdulatot. Amikor, észrevette, hogy Archie kezében semmi sincs, leeresztette a kezét. Mindketten féltek egymástól, nem tévesztették egymást szem elől. Stennek hirtelen nevethetnékje támadt ettől az éjszakai találkozástól. Archie most megint maga mögött tartotta az egyik kezét, mintha rejtegetne valamit Sten elől.

– Mutasd, mi van nálad. Látni akarom, azonnal!

Archie egy tárgyat helyezett a dobozokkal megrakott polcra. A sötétben Sten csak a körvonalakat ismerte fel, zseblámpájának fénykörével végigpásztázta a polcot. Halomnyi régi fénykép és a filmek előhívására használt kád között felfedezett egy magnetofont.

– Ez az, amit kerestél? – kérdezte.

– A főnök megígérte, hogy örökül hagy rám valamit – felelte Archie. –. De semmilyen írásos végrendeletet nem találtak.

– És mi köze ennek a magnószalagokhoz? – kérdezte Sten. – Ki hozta ide őket? Ki és mikor? Nem te? A házkutatáskor a rendőrség nem vizsgálta át a szobát, te bezártad az ajtót.

Megragadta Archie-t a karjánál fogva, és megrázta.

– Ne nyúljon hozzám – kiáltott fel Archie –, azt nem bírom.

Kalinowski hálóköntöséből orvosságszag áradt, Archie bundapálinkától bűzlött. Archie-nak sikerült kioltania a gyertyát, és visszahúzódnia a szoba sötétségébe.

– Itt vagy még? – kérdezte Sten.

Újra végigjártatta zseblámpája fényét a kamra falain. Archie eltűnt. Amikor Sten kimászott a teraszra, nem találta már a létrát a mellvédnél. A Kalinowski dolgozószobájába nyíló ajtók és ablakok zárva voltak. Sten a lábával igyekezett kitapogatni az indák között a farácsot. A sötétben is kiismerte magát, lekúszott a ház kerti homlokzatán, s végül földet érzett a lába alatt. Ebben a pillanatban jutott eszébe, hogy a magnetofont ott hagyta a polcon. Magával kellett volna hoznia, hogy megállapítsa, van-e valamilyen felvétel a szalagon. Nem térhetett vissza, nem mászhatott fel ismét a manzárdablakhoz. Odakinn világosodott már.

Visszalopakodott a kerti házhoz. Mirjam hánykolódott álmában, semmit sem vett észre az éjszakai eseményekből. Sten levetkőzött, és megmosakodott a kerti öntözőcsőnél. Meztelenül járkált a szabadban. Minden nő, akivel valaha együtt hált, azt mondta róla, hogy pompás, arányos teste van. Csak Mirjam nem vett róla tudomást.

A mellbőségem arányos a csípőm méretével, homlokom az arcom alsó felével, combom a lábszárammal. Az adottságaim megvannak, csak az a hiba, hogy mindenem néhány számmal nagyobb a kelleténél.

Zuhanyozott a jéghideg vízsugárban. Az ég szürke színe kifehéredett. A fiú bement a házba, tiszta inget, pulóvert és kordnadrágot húzott magára. Kinyitotta a rácsos kaput. Az utcán futásnak eredt. A mozgás felüdítette. Többet kellene sportolni, kora reggel körül kellene futni a tavat. Ben helyébe képzelte magát, egy cellában, amely az ő számára túlságosan szűk lett volna. Nem tudna benne kiegyenesedni, kénytelen volna meggörnyedni, amikor az ajtóhoz lép, hogy a csajkájában átvegye az ételt. Éjjel összehúzza magát a priccsén. Az adagokkal nincs megelégedve, kevés a koszt. Egyre soványabb lesz, a levegőhiány miatt sokszor szédül. Micsoda hülyeség kora reggel végigfutni az utcákon egy nem létező cél felé. Sten csak álmaiban élt meg eddig ehhez hasonlót. Fut, szalad, ám a cél minden megtett lépéssel csak távolodik.

Most már szinte vakítóan kivilágosodott az égbolt, bár a nap továbbra is láthatatlan maradt. Sten a karórájára pillantott: nyolc óra tíz. Egy óra múlva Archie tanúvallomást tesz a bíróság előtt. Eddig a süketet játszotta, és az elnök egyetlen kérdésére sem válaszolt, ha az Kalinowskira, Benre, Stenre, Grischinre, Mirjamra vagy őrá magára vonatkozott. Sten befordult abba az utcába, amelyben a vizsgálati fogház áll. Ben napirendje járt az eszében. Az őr már felzavarta a priccsről. Ben felsöpri a padlót, rendet csinál a cellában, kiüríti a küblit. Nem én vagyok fogoly, hanem ő – gondolta Sten –, nem magamon, hanem rajta kell segítenem. A bírósági épület és a börtön közt ívelő híd alatt megállt, figyelte a börtönudvar rácsos kapuját. Perceken belül leváltják a golyóbiztos üvegházikóban gubbasztó kapust, Valami zavar lehet ma az őrségváltás másodpercre kidolgozott tervében. Sten eltávolodott a rácsos kaputól. Valaki megszólította – felismerte Hans agresszív hangját.

– Ne lássanak együtt bennünket – mondta Sten.

Hans cserkészinget, sportnadrágot és bakancsot viselt. Ma szabadnapos volt. Átmentek az úttesten, és betértek egy kávéházba. Hans megreggelizett. Miközben a kávéját szürcsölte, rátért kedvenc témájára, az ifjúságra:

– A legtöbb fiatal agyagból van. Addig kell őket formálni,, amíg az agyag meg nem keményedik a levegőtől vagy az égetőkemence tüzétől.

Hans valamikor szobrásznak készült. Beszéd közben gesztikulált, köröket és négyszögeket rajzolt a levegőbe.

– Milyen magas vagy? – kérdezte.

– Egykilencvenöt – válaszolta Sten.

– Egy óriás lomha mozdulatai, elmosódott nevetése, holdkóros tekintete – állapította meg Hans.

Kihörpintette a kávéját, és keze fejével megtörölgette nyirkos homlokát. Sten nem állhatta a verejtékező embereket.

– Mit tehetek érted? – kérdezte Hans.

– Benért tehet valamit, nem énértem. .

– A barátod, ez a Benjamin, nem az én esetem, mindenkit lekezel, mintha ő volna az atyaisten. Az alacsony emberek jellegzetes becsvágya él benne. A legjobb sakkozó a házban, a nap felét olvasással tölti, a fejében van az egész intézmény könyvtára, nem akar az udvaron sétálni. A gondolkodás helyettesíti számára a mozgást. Nincsenek testi igényei. Éppen csak lenyeli az ételt, nincsenek nemi gyötrelmei. Az álmatlan éjszakák meg se kottyannak neki.

– Ki kell szabadítani.

– Mi a fene. – Hans hangja újra támadó lett. – Tudod, mit beszélsz? – Sten a mellénye ujján érezte Hans kezét. – Téged szeretnélek egyszer a kezem közé kaparintani, egy olyan cellában, amelyiknek a zárját rajtam kívül senki sem tudja kinyitni.

Sten fel akart állni, Hans azonban visszahúzta a székre.

– Keresel valakit, aki segítene a szökésben, és nem találtál jobbat nálam. Ki kell szabadítani, milyen egyszerűen hangzik ez. Mindannyiunknak ki kell szabadulnunk. Nincs olyan nap, hogy ki ne tudnék bújni a bőrömből.

Sten lehunyta a szemét. Gyerekkora óta megszokta ezt. Aki nem lát, azt hiszi, őt se látják.

– A szökést – magyarázta Hans – nehezebb előkészíteni, mint a pert. Minden lépést meg kell fontolni. Minden mozdulatot át kell gondolni. Aki foglyot akar kiszabadítani, annak szorgalmasan és szőrszálhasogatóan kell minden eshetőséget figyelembe vennie. Kalkuláció nélkül nincs akció.

Sten undorodott Hans minden szavától, legszívesebben nekiesett volna, és elveri. Elképzelte, hogyan vörösödik ki az arca az ütései nyomán.

– A barátod jobban számol, mint folytatta Hans –, ha eltette láb alól az öreget, akkor minden lépését jó előre pontosan kimódolta. Így tenne egy szökési kísérletnél is. Te azt mondod, hogy ki kell szabadítani. De a továbbiakról hadd gondoskodjanak mások helyetted. Csakhogy a te Benjaminod egyáltalán nem akar megszökni, hiszen akkor mindenki azt gondolná, hogy ő a tettes. Hiszen egyszer már gellert kapott az egyik kirándulása. Nagyon is kedvére van ez a per. Ott ül a vádlottak padján, és közben az esélyeit mérlegeli. Igyekszik az ellenfeleit lépés-kényszerre szorítani. Túlságosan is érdekli a játszma ahhoz, hogy feladja:

Hans fizetett, felállt, megfogta Sten könyökét, és kifelé tolta a kávéház előcsarnokába. Itt kettesben álltak egymással szemben, a nemezfüggönyök között.

– Kérj meg, hogy beszéljek Bennel – mondta, és elállta Sten útját.–; egyáltalán, hajlandó vagy te kérni és megköszönni valamit? – Szája közvetlenül Sten nyakához közeledett; érződött a lehelete. – Már. nálad különbeket is móresre tanítottam – folytatta. – Várj a sorodra.

A falhoz akarta szorítani Stent.

Meg akar alázni – gondolta Sten. – De ez még senkinek sem sikerült.

Mielőtt Hans félrerántotta volna a függönyt, hogy kilépjen az utcára, Sten kétszer az arcába vágott.

„Tanúknak tilos a bemenet.’’

Sten megfordította a tárgyalóterem ajtaján függő táblát. Amikor leült az utolsó sorba, a tárgyalás már folyt. A fiú előrehajolt, össze-húzódzkodott, haja a homlokába hullott. Cat, aki közelebb ült a bírói emelvényhez, oldalba lökte a szomszédját, a két lány sugdolózott. Cat később a padok között hátrament, néhány fiatalember kíséretében leültek jobbról és balról Sten mellé. Az előtte levő sorban is csupa jó barát ült, mindannyian őt fedezték.

A fehér bőrű, vörös hajú teremőr, akit Cat albinónak nevezett, a folyosóra nyíló ajtónál állt, egy őrszolgálatot teljesítő katona tekintetével. Semmi sem kerülte el a figyelmét, ami a teremben történt, az ő feladata volt a rendfenntartás. Ha észrevette volna Stent, nyilván azonnal kiutasította volna. Sten kinyitotta szemét, az utolsó padsorból, ahol ült, nagyon távolinak látta a bírói emelvényen elhelyezkedő kilenc alakot. Esküdtek és ülnökök sorakoztak egymás mellett, egyikük sem szólalt meg. Sten az arcukba nézett. Az elnök előrehajolva egy tanúhoz beszélt, akinek csak a háta látszott. A teremben uralkodó hőség ellenére Archie a főnöktől örökölt birkabőr bundát viselte, amelyet mostanában már csak-ritkán vetett le. Kicsinek és zömöknek látszott, szétterpesztett lábbal állt, kezeit összekulcsolta a hátán, mint annak idején a padlásszobában, ahol Sten rábukkant. Fejét a válla közé húzta,

– Nem hallja, tanú úr?

– A bíróság előtt köteles megadni a szükséges felvilágosításokat.

– Eskü alatt tesz vallomást.

– Vannak eljárásjogi büntetések.

– Önmagát terheli a hallgatásával.

A három bíró felváltva tette fel a kérdéseket, ezek azonban süket fülekre találtak. A levegőbe beszéltek, hangjuk nem törte át a hallgatás falát. Akár egy süketnémával társalogtak volna. Az elnök, aki egyébként olyan halkan beszélt, hogy a hátsó sorokban alig lehetett* érteni, elvesztette a türelmét, és szokása ellenére ordítani kezdett:

– Nincs többé háborús állapot! Nem a hadifogságban van! Mi nem az ellenségei vagyunk, akik katonai titkokat akarnak megtudni magától.

Archie fél lépést tett előre, annak jeléül, hogy felfogta, miről van szó. Az elnök csöndesebben folytatta, most már inkább a meggyőzés eszközét alkalmazva a tanúval szemben.

– Segíthetne a munkánkban.

– Részleteket akarunk megtudni.

– A rendőrségi jegyzőkönyvben rögzített vallomásának megerősítésére van szükségünk.

Az elnök most már szinte suttogott, berekedt, kimerítette a tárgyalás vezetése.

– Ki lépett be utoljára a dolgozószobába, a hálószobába, a fürdőszobába áldozócsütörtök napján?

– Felkereste valaki aznap este a főnökét?

– Mivel magyarázza, hogy a tett színhelyén Benjamin Kalinowski tulajdonában levő tárgyakat találtak, szám szerint négyet? Nem tartja valószínűtlennek, hogy a gyanúsított a szemüvegét, az óráját, a kulcsait, sőt, a lépcsőházi futószőnyegen még a mandzsettagombját is elveszítette, és a bronzfigurát a halott mellett hagyta?

A bal oldali ülnök átvette a szót az elnöktől.

– A rendőrségi kihallgatáskor kijelentette, hogy Kalinowski nagyobb pénzösszeget ígért magának öregkorára, arra az esetre, ha ..,

Sten elbóbiskolt. A kérdések állandó ismételgetése halálosan untatta, már nem is figyelte a tárgyalás menetét, csupán néhány szó és mondat hatolt el a tudatáig:

– Sorolja fel a neveket, és kérjük, hogy pontosan jelölje meg az időt és a helyet.

– Ki tartózkodott utoljára a házban, és ki lépett be másnap reggel először: Sten, Ben, Mirjam vagy maga?

– Fenntartja-e azt az állítását, hogy a kérdéses éjszakát a waldseei csónakházban töltötte?

– Mióta panaszkodott a főnöke gyakori fejfájásra?

– Mikor tért vissza, reggel hatkor?

– De hiszen maga jó megfigyelő, mindenről tud, ami Feenteichban történik, valósággal könyvelést vezet a fejében, ha szabad így mondanom.

– Kit és mikor látott a tett színhelyé közelében?

Sten szeme előtt villogni kezdett a levegő. Valaki felnevetett. Piet felállt, tiltakozásul az egyoldalú kérdezősködés ellen, és átlépkedve a többiek lábán, az ajtó felé indult. Most már az utolsó padsorban is hangosan nevettek a fiúk és lányok, csak Sten nem csatlakozott hozzájuk. Az elnök végigtekintett a hallgatóságon, és nyomban berekesztette a tárgyalást.

Sten sietett, hogy inkognitóját megőrizve juthasson el a bírósági épület folyosójára. Leszaladt a lépcsőn. Justitia szobránál találkozott Cattel; a lány elkísérte a parkba, a szökőkúthoz. A többiek már kinn ültek a padokon és a medence peremén. Nyáriasan meleg levegő villogott a déli napsütésben. Sten álmatagon hallgatta a medencébe hulló vízcseppek lágy koppanását. Senki sem zavarta a fiatalokat a rododendronbokrok között. Szorosan egymáshoz bújtak, könyökük a térdükön, fejük előrehajolt, válluk elernyedt. Egyetlen szót sem váltottak egymással. Itt, az éles nappali fényben vette észre Sten először, hogy szemüket elfátyolozza, elködösíti és felragyogtatja a kábítószer. Rápillantott poros cipőjükre, csaknem mindegyikük kissé befelé fordította a lábát, kezük csuklóban megtört, és erőtlenül lógott le.

Ki hívja meg Stent egy szippantásra?– kérdezte Cat, aki leült mellé a padra. – Hadd tudja meg, hogy minden csak fele annyira fontos, mint ahogy hiszi.

9

Grischin a másodpercmutatót figyelte, amint gyorsan és hangtalanul köröz a számlapon, majd alaposan szemügyre vette a kezét, amelyen a karórát viselte. Keze a vendéglői asztalon nyugodott, és kiduzzadtak rajta az erek. Grischin most tanulmányozni kezdte az asztallapon található rajzokat, bevéséseket, bicskával vájt monogramokat, nyíllal átlőtt szíveket, a diákszerelmek emlékeit. A szomszéd asztalnál kártyázó társaság verte a lapot szabályos ütemben, tizennyolc, húsz, ötven, passz. Grischin elszokott már attól, hogy várjon valakire. Rég elfelejtette, milyen hosszúra nyúlhat egyetlen perc.

– Semmit, amiben alkohol van – jelentette ki, amikor a felszolgáló, egy visszeres lábú öregasszony, megkérdezte tőle, milyen italt rendel.

Szerencse, hogy Püppchen csak később lép szolgálatba, jobb, ha nem tudja, kivel is fog találkozni öreg barátja. Grischin éhes volt, szája kiszáradt a szomjúságtól. Mintegy félórányi várakozás után megrendelte az első üveg sört; hozzá kísérőként egy pohárka pálinkát. A pálinka vízízű volt. Végre kinyílt az ajtó, felpúposodott a függöny: Püppchen lépett be. Flamingólábán a söntéspulthoz tipegett. Nem hordott harisnyát, és Grischin azonnal felfedezte a vékony erecskéket, kék színük áttetszett a lány térdhajlatának világos bőrén. Püppchen nem vette észre őt, jóllehet közvetlenül az asztala mellett haladt el. Odaszólt valamit a vendéglősnek, és közben mélyen a söntéspult mögé hajolt. Ekkor vette észre Grischint a pult felett függő tükörben.

– Maga itt van? Engem vár? Szabadnapos vagyok.

A kártyázó társaság kánonban röhögött, mintha a „szabadnapos” szó kétértelműen, hangzott volna a lány szájából.

– Ilyen magányos? Új kutyát kellene szereznie, valami kis pincsit, amelyik nem zavarja a házban a lakókat.

– Megbeszélésem van – vetette közbe Grischin.

– Mióta ücsörög itt? Talán kitoltak magával, és átverték.

Grischin megkopogtatta pecsétgyűrűjével az asztalt. A pontosság a legfőbb erény, ez a mondás járta a hadseregnél. Visszagondolt azokra az időkre, amikor a stopperórája szerint élt, számolt a percekkel és a másodpercekkel, még ha nem kapott is bevetési parancsot.

Rövid pisszenés rázta fel tűnődéséből, mint annak idején, amikor őrségben állt, a váltás. Akire várt, nem az utcai ajtón át érkezett, hanem a konyha felől. Archie mindenütt ismerte a személyzetet.

– Hát ez meg mi a nyavalyát keres itt? – kérdezte Püppchen.

Archie köszönés nélkül leült Grischin asztalához, rákönyökölt és hallgatott.

– Iszik valamit?

Grischin meg sem várta Archie válaszát, saját elhatározásából sört rendelt. Archie egyetlen hörpintéssel nyakalta be az italt, a gégéje lüktetett, a hab a szakállára folyt.

– Aludni akarok egyet, mielőtt szolgálatba lépek – vetette oda Püppchen. Biccentett Grischinnek, és elhagyta a helyiséget.

– Óhajtanak még valamit? – kérdezte az idős felszolgálónő.

Grischin nemet intett a fejével.

Hiba volt, hogy éppen a Marcona Vadászba hívtam ezt az alakot. Minden szó, ami elhangzik közöttünk, áruló lehet. Ezek a kártyázók is csak azért verik olyan hangosan a lapot, mert álcázni akarják, hogy valójában miért is jöttek. Kémkednek és fülelnek.

Ide a sakktáblát! Archie huszonöt éve tartozik neki a visszavágóval egy elvesztett játszmáért. A háborúban jó játékos volt, alaposan megtanult számolni az írnoki szobában. Némán ültek egymással szemben, megfontolták a lépéseket, elmélyülten tologatták a figurákat. A mennyezeti ventillátor halk zümmögéssel forgatta a levegőt. A sakktábla fölé hajoltak. Archie tudott néhány kombinációt. Gépiesen játszott, anélkül hogy túlságosan hosszú ideig törte volna a fejet. Grischin minden lépést átgondolt, ő játszott jobban, de gyenge volt az emlékezete. Rövidesen hátrányba került. A vezérét védtelenül hagyta.

Elhatározta, hogy nyerni engedi Archie-t, a győzelem talán beszédesebbé teszi. Archie figyelmét elkerülte a vezér védtelensége; saját futárának védelme foglalkoztatta, hibás lépést tett, királya menekülésre kényszerült.

Grischin megkergette ellenfele királyát, Archie pedig észre sem vette, hogy vesztésre áll. Grischin újabb italt rendelt. Szórakozottá vált, a jelek szerint nem vette tudomásul, hogy Archie sakkot ad. Archie végül is megnyerte a partit.

– Reváns – mondta Grischin.

Archie meglökte könyökével a sakktáblát, néhány figura a földre esett. Lehajolt értük, visszatette őket a fadobozba.

– Rendben mentek a dolgok? – kérdezte Grischin.

– Ne itt – intette le Archie.

Grischin fizetett, a két férfi együtt hagyta el a helyiséget. Hallgatagon baktattak fel a Grischin lakásához vezető lépcsőn. A hálószoba ajtajánál Archie megtorpant. Grischin kinyitotta a ruhásszekrényt. Ingek és alsónadrágok közül húzta elő a kis bőrzacskót, melyet mindig más és más helyre dugott, ha Püppchen feljött takarítani. A bőr ócska volt, piszkos és szürke. Utazás közben Grischin mindig a nyakában hordta zsinóron, mint a háborúban a dögcédulát. Így őrizte a pénzét, nehogy kirabolják. Négy bankjegyet tett ki az asztalra. Archie keresztülnézett Grischinen, és a nyitott ruhásszekrényre meredt, ahol turistaöltözékek és gyógyszerészköpenyek között az átalakított egyenruha lógott. A szekrény aljában magas szárú csizmák sorakoztak.

– Az utolsó részlet – bökött fejével Grischin a bankjegyek felé. – Most aztán végképp kvittek vagyunk.

Az udvarra nyíló ablak nyitva volt. Odalenn a fű közül egy fa ágaskodott a magasba, esténként néha varjaktól feketéllett. Archie még mindig a ruhásszekrényben lévő öltönyöket és csizmákat bámulta. Megfordult, és így szólt:

– Nyugodtan megtarthatja a pénzét.

Grischin megroggyant, elgyengült a térde, le kellett ereszkednie a karosszékbe. Egy szélroham megrázta a kitámasztott ablakot, megpörgette a bankjegyeket, az egyiket az udvarra sodorta. Archie felmarkolta a földről a többit, és visszatette az asztalra. Nehezékül a pénzre helyezte a szaracén tort, amelyet Grischin papírvágónak használt.

– Föl kellene hoznunk azt a pénzt az udvarról – jegyezte meg Grischin. – Egy százasnak hamar lába kél.

Archie becsukta az ablakot, hátat fordított Grischinnek, és lepillantott az udvarra.

– Mi újság? – kérdezte Grischin. – Mi volt a mai tárgyaláson? Minden rendben?

– Azt hiszem, mindent tudnak – mondta Archie.

– Csak egyvalaki van, aki elárulhatta nekik – mondta Grischin –, és az te vagy.

Kéz kezet mos – morogta Archie.

– Es miért nem akarod elfogadni az utolsó részletet? – kérdezte Grischin.

– Minden szentnek maga felé hajlik a keze – válaszolta Archie.

– Mit jelentsen ez?

Grischin felállt, az asztalhoz lépett, zsebre vágta a pénzt, felkapta a szaracén tőrt, hüvelykujjával megvizsgálta az élét. Elképzelte, hogyan hatolna a penge Archie mellébe. Grischin nem volt annyira tájékozott az emberi test anatómiája terén, mint Kalinowski, de azért könnyen megtalálta volna az alkalmas pontot. Archie figyelmesen nézte a tőrrel játszadozó embert.

– Gyerekjáték.

Grischin visszadobta a tőrt az asztalra.

Ez a vacak éppoly kevéssé számít fegyvernek, mint a tövishúzó fiú bronzszobra, Archie felfedezte az üres kosarat a pamlag sarkában.

– Hol a kutya? – érdeklődött.

– Kimúlt.

– Fölösleges volt eltennie láb alól – vélekedett Archie. – A kutyák nem beszélnek.

Grischin körülnézett a szobában, fegyvert keresett, rámeredt az ágya fölött lógó kardra és a korbácsra. Archie mindig zsarolt, a háborúban is. A gazdáját is elárulta. De nyugodtnak kell maradnom, gondolkodnom kell, nem szabad semmit elhamarkodni. Vizsgáljuk csak meg az új helyzetet.

Amikor Grischin megfordult, Archie már nem volt a szobában. Hallotta csoszogó lépteit az előszobában és a következő pillanatban az ajtó csapódását. Eszébe jutott a százas bankjegy, amely a nyitott ablakon át az udvarra repült. Fölvette lódenkabátját, és kiment. Archie-t nem találta már a lépcsőházban. Az alagsoron át kilépett az udvarra, ahol a poroló állt, és a kifeszített drótokon száradó fehérnemű lengedezett. Zseblámpájával a fa csupasz ágai közé világított. A bankjegy fennakadt egy villa alakú ágon. Grischin lehajlított egy ágat, lábujjhegyre állt, néhány varjú felrebbent, az ágaskodónak nem sikerült elérnie a pénzt. Felmászott a fa legalsó ágára, ez azonban nem bírta a súlyt, megreccsent és eltört. Kinyílt a házmesterlakás ablaka. Püppchen alsóneműben, kócosan bukkant fel az ablakkeretben.

– Ki az isten mászkál ott?

– Grischin.

– Már azt hittem, betörő.

Arca gyűrött volt az álmosságtól. Ásítozott.

– Mi az ördögöt keres maga az udvaron?

– Leesett egy százmárkásom az. ablakból és fennakadt az ágak között.

Püppchen belebújt a pongyolájába, és papucsát csattogtatva az udvarra szaladt. Lehajolt, hogy le ne verje a drótokról a fehérneműt.

– Nekem adja a pénzt, ha lehozom? – kérdezte ártatlanul.

– Archie-é – közölte Grischin.,

– Azé a fickóé, akivel a kocsmában találkozott? – érdeklődött Püppchen. – Hallja, az a pasas nem tetszik nekem.

Grischin belevilágított kézilámpájával a lány arcába, és annyira elvakította, hogy Püppchen a szeme elé kapta a kezét. A fénynyaláb a nyakára hullott, majd megvilágította mellén a pongyola kivágását.

– Be tudnék én magának nyújtani olyan számlát – mondta vészjósló szelídséggel –, hogy egész életén át nyöghetné.

Átkulcsolta a göcsörtös fa törzsét, felmászott az alsó ágra, közben leesett az egyik papucsa. Pongyolájának ujja fennakadt a fán, az anyag elszakadt. Ujjainak hegyével elkapta a bankjegyet. Szétnyílt a pongyolája, elvesztette egyensúlyát, lezuhant a földre. Grischin segítette talpra, a lány szándékosan ránehezedett, bokáját tapogatta.

– Fenemód fáj – mondta. Járni próbált, sántított. – Ma este nem tudok felszolgálni.

A százmárkást pongyolája zsebébe dugta. Átbicegett az udvaron. Az alagsorban kinyitotta a mosókonyha ajtaját. Felkattintotta a villanyt. Nedves gőz csapta meg Grischin arcát, vegyi anyagok szagát érezte. Visszagondolt arra a reggelre, amikor váratlanul rányitott a fejkendős, verejtékes arcú Püppchenre, amint az éppen az ő ingeit csavarta.

– Még nem száradt meg.

Püppchen megtapogatott néhány fehérneműt a mosógép mellett kifeszített kötélen. A visszaemlékezés felizgatta a férfit, a lány karja után kapott, le akarta rántani a válláról a pongyolát. Püppchen egyik melle kiszabadult az ölelésből, és Grischin döbbenten bámulta a csupasz bőrön a kékesvörös heget.

Püppchen visszament az ajtóhoz, leoltotta a villanyt, most ott álltak egymás mellett a sötétben.

– Rendbe kell hoznom magamat, különben elkésem a munkából.

Már nem sántított. A férfit megelőzve indult fel a lépcsőn. Kezét a pongyola zsebében tartotta, ahol a százmárkás lapult.

A pult és a W. C. közötti sarokasztalnál Grischin újra ott találta Archie-t, aki piros foltos arccal ült egy félig kiürült pálinkásüveg mellett. Bal szemében megpattant egy ér. A szivárványhártya halványkékje vérben úszott. Archie fel akart emelkedni, de beleütközött az asztal lábába, és visszaesett a székre.

– Ez az, aki mindenért felelős – rikácsolta artikulálatlan hangon.

Püppchen levette az asztalról a pálinkásüveget; a kártyázók abbahagyták a játékot, a sarokasztal felé sandítottak. – Csak semmi cirkusz – mondta a vendéglős, és előlépett a söntéspult mögül. – Nálam ilyesmi nem fordulhat elő.

– Mit jelent ez, hogy mindenért ő a felelős? – kérdezte az egyik kártyázó.

Archie a pálinkásüveget kereste, az asztalra csapott, a poharak csörömpöltek.

– Szeretném tudni, miről alkudozik ez a két öregúr? – vetette közbe egy másik a kártyázók közül.

Püppchen Archie karjára tette a kezét.

– Békésen, uraim, csak békésen.

– Te csak ne nyúlj hozzám – ordította Archie –, az ő kurvája vagy!

– Segíts már, az istenért, hogy kitegyük az ajtón – mondta Grischin Püppchennek.

– El a kezekkel – ordította Archie, és lerogyott az asztal mellé.

– Tüntessék el ezt a hapsit, nem akarok semmi kellemetlenséget – mondta a vendéglős.

A hónaljánál fogva megragadta Archie-t, és megpróbálta fölráncigálni az asztaltól: –

– Gyerünk, öregúr. Nincs kedvem kikezdeni a rendőrséggel.

Grischinnel együtt kihurcolta a részeget a vendéglő ajtaja elé. Az utcán Archie összecsuklott, Grischin segítette talpra. Archie tántorogva néhány lépést tett, Grischin belekarolt. Csak el innen – gondolta. Együtt imbolyogtak végig az utcán. Archie-nak hirtelen fölfordult a gyomra, okádni kezdett a járdaszélen. Egy kerékpáros rendőr haladt el mellettük. Amikor megpillantotta őket, leszállt járművéről.

– Mi történik itt?

– Egy kis üzemi baleset – felelte Grischin. – A bajtárs rosszul lett. Beszívott ugyanis.

A rendőr előhúzta jegyzettömbjét, hogy felírja a személyi adataikat, Grischin felmutatta a személyi igazolványát, Archie-nak azonban nem voltak iratai.

– Maguk mind a ketten velem jönnek az őrszobára.

Átvágtak egy téren, építőanyagok és készülőben levő új épületek mellett. A rendőr kinyitotta az őrszoba ajtaját. Odabenn hideg volt, a falon palatábla lógott, rajta krétával felrajzolt terepvázlat. Archie személyi adatait nem tudták megállapítani.

– Ismeri ezt az embert? – kérdezte az őrmester. – Tudja a címét?

Grischin tagadólag rázta a fejét.

– Hozzátartozója? – faggatta tovább az őrmester.

– Tudtommal nem – válaszolta Grischin.

– Mi a neve?

Az őrmester Archie felé fordult, aki egy zsámolyon gubbasztott.

„Kihallgatásra alkalmatlan” – írta a rendőr a jegyzőkönyvbe.

Archie-t lekísérték a közös cellába, ott tartják, amíg ki nem józanodik.

– Maga elmehet – szólt oda az őrmester Grischinnek. – Magára nincs többé szükség.

Grischin hazafelé menet elhaladt a Marcona Vadász mellett, a kártyázok a vendéglő előtt álldogáltak.

– Hová vitte a haverját? – kérdezte az egyik.

– A rendőrőrsre – világosította fel a kíváncsiskodót Grischin. – Ott marad, amíg magához nem tér.

10

Sten meztelenül feküdt szobájában az ágyon, becsukta a szemét, a halott Kalinowski hangját hallgatta. Hajlékony, nagy terjedelmű bariton hangja volt. A felvétel az öreg életének utolsó évében készült. Tavaly télen, amikor az Operából hazatérve, a kandalló előtt ültek, Sten elrejtette a mikrofont a fahasábok közé. Visszaemlékezett a jelenetre, miközben az ágyon fekve hallgatta a szinte mellékzörejek nélkül lefutó hangszalagot: az öreg önmagával beszélget, észre sem veszi, hogy senkitől nem kap választ. Ben és Mirjam diót ropogtatnak, krumplit, gesztenyét és almát tologatnak piszkavassal a parázsra.

Sten felidézte emlékezetében az öreget, amint a kandalló előtt a zsámolyon üldögélt; ezt a zsámolyt Marokkóból hozta magával. Fáradtságtól beesett arca életre kelt a lángok vibráló fényében.

Ellopott hang, akusztikai fénykép, pillanat-felvétel, a lángok sustorgása, papírzizzenés, a piszkavas zörgése, suttogás és fojtott vihogás szolgáltatja az aláfestő zenét. Kalinowski hangja felerősödött, bár abban az időben már betegeskedett. Most újra itt van az öreg maga, a hangja eleven, noha a teste földben porlad. Azon az estén Wagner Walkürjét nézték meg. Ben már az első jelenet alatt köhögni kezdett. Kalinowski kiküldte a nézőtérről. A szünetben a színház büféjében találták egy pohár pezsgő mellett.

– Vadászkürtökhöz hasonlóan szólítják egymást és felelgetnek egymásnak a vezérmotívumok, a jelzések, amelyekkel a hősök hírt adnak magukról – hallatszott a hangszalagról. – A hangok eltévednek az erdőben, egymást keresik a ködben. Elébük sietnek a vonósok, a mélyhegedűk a nyomukba szegődnek. Kadenciára készülődnek, de mindig megszakítja ezt a folyamatot egy disszonáns kérdés, egy feloldhatatlan kérdőjel.

– Fáj a hasam – veti közbe Ben. – Az isten tudja, görcs állt a beleimbe. Ez a muzsika pont úgy hat rám, mint valami hashajtó.

Kalinowski Stenhez fordult, aki a parazsat kaparászta a kandallóban.

– A gyermekeim képtelenek befogadni a zenét. De te mindig muzikálisabb voltál náluk. El tudnád énekelni a Walkür vezérmotívumát? Tudod, hogyan jelentkezik Wotan, s világ vándora, akit senki sem vált meg?

Gyerekkorában Sten szívesen énekelt. Népdalokat, songokat, slágereket. Wotan vezérmotívumát éppoly kevéssé tudta emlékezetében tartani, mint a Walkürét, az Erdőzsongást, vagy a Tűzvarázst. Az öreg recitatívóban előénekelte neki, s közben ujjaival dobolva jelezte a zenekari kíséret ütemét.

– Ez fennmarad – zengett Kalinowski hangja –, ez soha nem avul el. A szótalan varázs, a feloldás, az önmagára találás. Fájdalom, érzékiség, eksztázis, Wotan, az egyszemű, a bűnbe esett testvérpár, a Walkürök és a Rajna sellői, Erda, mindenek anyja.

– Majd megfulladtam az ásítozástól – szólalt meg Ben a hangszalagról –, amikor ez a Sieglinde odanyújtotta a férjének a méhsörrel teli kupát, de az nem fogadta el. Majdnem egy fél óráig énekel, mielőtt a szomját oltaná.

A háromszólamú nevetést, amely erre következett, a hangszalag éppúgy megőrizte, mint Kalinowski ellenérveit.

– Ti semmirekellők, ti tudatlanok. Eljátszom nektek a zongorán az egyik vezérmotívumot.

Léptei visszhangot vertek az előcsarnokban. Á zenekísérethez maga énekelt, közben hamis akkordot fogott.

A hangszalagra felvett zongorajátékot kopogtatás zavarta meg. Stennek eszébe jutott, hogy albérleti szobájában van, s nem a feenteichi villában kapcsolgatja a magnót. Szállásadónője ismét megkopogtatta az ajtót.

– Mindjárt kiderül, hogy itthon van-e – hallatszott az asszony hangja.

Sten felhúzta a lepedőt a nyakáig, oldalára fordult, nem szólt ki, hogy tessék.

– Halottnak teszi magát – mondta a szállásadónő. Résnyire kinyitotta az ajtót. – Látogatója van!

A hangszalag tovább futott. Hans megállt az ajtóban, Sten nem tessékelte beljebb. Tompa akkordok adták hírül a vendég érkezését. Hans behúzta maga mögött az ajtót.

– Megengedi?

Leült a nyikorgó nádszékbe. Honnan az úristenből szerezhette meg a címét?

– Micsoda muzsika! Az ember akár órák hosszat is elhallgatná.

Hans imádta Wagnert, Kalinowskival tökéletesen azonosult volna a ködös kromatika és a széttört hangok iránti rajongásban.

Annyi erőm sincs, hogy feltápászkodjam és kihajítsam – gondolta Sten. – Aki fekszik, mindig hátrányosabb helyzetben van. Ha meg felugrom, ott állok előtte meztelenül.

A hangszalag elnémult. Csend ülte meg a szobát. Hans Stent nézte, szeme még ragyogott a muzsika bűvöletében.

– Boldog ifjúság – jegyezte meg végül Hans –, semmi más dolga nincs, mint hogy naphosszat süttesse a hasát a nappal.

Az ágyhoz lépett, lehajolt, és fölemelt valamit a padlóról, Mirjam fésűje volt, amelyet a lány előző este itt felejtett.

– Hölgylátogató.

Letette a fésűt az éjjeliszekrényre, mosolygott, és fölénye tudatában pillantott le Stenre. Ha hozzám nyúl, összeverem – határozta el Sten.

Hans kinyitotta az aktatáskáját, és egy borítékot húzott ki belőle.

– Üzenet közös barátunktól, fél órát várakoztam, amíg elkészült ez az írás.

Felnyitotta a borítékot, feltette a szemüvegét, hogy elolvassa a levelet. Sten kiugrott az ágyból:

– Adja ide! Ezt a levelet nekem küldték!

Megfeledkezett róla, hogy meztelenül áll látogatója előtt.

– Adonisz! – lelkesedett Hans. – Ifjú atléta. Maradj így, egy szobrász megmámorosodna ilyen modelltől.

Sten megkereste a ruháit. Hans végignézte, hogyan húzza föl a nadrágját, és teríti magára a felsőkabátot.

– Nem is vagy rá kíváncsi, mit ír a barátod?

– Addig nem, amíg maga a jelenlétével mérgezi a levegőt.

Hans porszemeket fricskázott le az öltönyéről, néhány lépést tett az ajtó felé.

– Tőled mindig csak hálátlanságot kap az ember. – Letette az ágyra Ben levelét – Ez az utolsó szerelmi szolgálat, amit érted vállaltam.

Ben hevenyészve és sietősen vetette papírra levelét, mintha az üzenet közvetítője a válla fölött leselkedett volna. Stennek csak nagy üggyel-bajjal sikerült kibetűznie az összekuszálódó sorokat. Ez volt a leghosszabb levél, amelyet Sten mind a mai napig barátjától kapott a vizsgálati fogházból.

„Nem gondolok szökésre – írta Ben –, itt maradok, ahol vagyok. Teljesen nyugodt vagyok, jól tudok itt aludni, és még inkább gondolkozni. Elég idő áll rendelkezésemre, hogy minden lehetőséget végiggondoljak. Görbéket rajzolok fel egy koordináta-rendszerben, és ezekből következtetek rá, hogy melyik időpontban merre jártak a főszereplők áldozócsütörtök napján. A grafikai ábrázolásból kiderül, hogy egyszerre legalább hárman voltunk Feenteichban: Mirjam és Sten, aki a kerti kapuban búcsúzkodott, valamint Ben, aki éjszakai sétát tett a Fácán-csatorna partján a hídig. Két személy esetében a számítások csődöt mondanak: Archie azt állítja, hogy az éjszakát a waldseei csónakházban töltötte. A kerékpárt azonban nem hozhatta ki a szerszámoskamrából, mert az egyik gumi defektes volt. Nincs tehát alibije a kérdéses időre, az erdész, aki látta őt a stégen, össze is téveszthette valakivel. Lábnyomai, amelyeket másnap reggel a kutya lépéseinek nyoma mellett fedeztek föl, egészen frissek voltak, és a kerti házban a rendetlenség arról tanúskodik, hogy aludt ott valaki.

Archie az egyetlen, aki tudja, mi van a ház bármelyik szekrényében és a fiókokban. Tisztában van vele, hogy apám életjáradékot szánt neki. Talán megunta a várakozást. Megállapították, hogy Archie már előzőleg átkutatta az íróasztalt, mielőtt a gyilkossági csoport kiszállt volna a helyszínre, és átvizsgálta volna a házat. Az is lehetséges, hogy a tetthelyen talált bizonyító anyagot ő helyezte oda az én rovásomra, mert így akarta elterelni magáról a figyelmet.

Grischinnek a házmesterlánnyal igazolt alibije szerintem nem meggyőző. A kutya jelenléte Feenteichban gazdájának közelségére utal. Grischin meglátogatta talán az öreget az áldozócsütörtök előtti estén? Ő tagadja. De ha mégis ott járt, vajon miről beszélhettek utolsó találkozásukon? Hova lett a napló a háborús följegyzésekkel? A születésnapi ünnepségen az íróasztalon hevert, az öreg talán átadta megőrzésre Grischinnek. Persze, az is lehetséges, hogy Archie a gyógyszerésznek és apámnak a tudta nélkül vette magához, mert az adatok terhelőek voltak rá nézve. Grischin és Archie egyaránt függő helyzetben voltak apámtól. Az egyiknek segített újra megnyitni a gyógyszertárát, a másiknak munkát adott. Vajon túlságosan sokat tudott apám Grischin múltjáról? Talán ezért kellett meghalnia. Minden lehetőséget átgondolok a rejtély megoldására, bár az igazságot egyáltalán nem akarom tudni. A Kalinowski-ügy az én saját ügyem. A per kezdete óta és azóta, hogy a bíróság az én személyemmel foglalkozik, jobban érzem magam, derűsebb a hangulatom. Az ítélettől nem félek. Olvashatok és írhatók, olykor magammal sakkozom. A napot beosztják számomra, nem vagyok felelős érte. Aki néhány hónapot a fegyházban tölt, az félni kezd a szabadságtól, amely után vágyódni szoktunk.”

A levélen B. K. aláírás szerepelt, és az előző napi dátum. Sten apró darabkákra tépte a papírt, és bedobta a szemétkosárba. Felöltözött, lement a lépcsőn, Wagner Walkürjéből fütyörészett egy motívumot. Az Egyszarvúhoz címzett gyógyszertár felé indult. Elhaladt a bíróság épülete előtt, saját lépteit figyelte a homokon. Kalinowski halott, mondogatta magában, halott, én pedig élek. Érzem a bőrömön a hűvös, őszi levegőt. Ha fölsértem a kezemet, kicsordul belőle a vér, annak jeléül, hogy még élek. Ha Bent elítélik, olyan lesz, mintha halott volna.

Húsz perc múlva Sten befordult az Egyszarvúhoz címzett gyógyszertár utcájába, A kirakatban megpillantotta a három miniatűr majmot, az üvegtáblán át benézett. Benyitott, a pulthoz lépett, de senki sem jelent meg, hogy kiszolgálja. A hátsó helyiségben a gyógyszerészsegéd számokat körmölt valami jegyzékre; a számokat egy fehér köpenyes lány kiáltotta oda neki.

– Beszélhetnék Grischin úrral? – kérdezte Sten, miután a segéd végül mégis megjelent a pult mögött.

– Már nem jár be ide – mondta a fiatal gyógyszerésznő –, néhány hónapja nyugdíjba ment.

A segéd megkérdezte, mintha ezzel bármit is elintézhetne:

– Szabad a nevét?

– Stefan Degenhardt.

Úgy játszott, sem a segéd, sem a lány nem ismeri ezt a nevet.

– Miről van szó? – kérdezte a segéd.

– Magánügy. Talán telefonálhatnék Grischin úrnak.

– Nincs telefonja. A házmester lakásán lehet hívni – felelte a segéd helyett a patikusnő.

A telefonkészülék a hátsó szobában volt, a mérgeket tartalmazó faliszekrény mellett. A segéd tárcsázott.

– Mindjárt hívják, várjon egypár percet.

Grischin elfulladva jelentkezett, mert a harmadik emeletről szaladt le a házmesterlakásba.

– Sten Degenhardt.

– Kicsoda, kérem? – Grischin megjátszotta, hogy nagyothall, hogy időt nyerjen, ahogy a tárgyalóteremben is tette.

– Ja, maga az, Sten? – mondta megváltozott hangon. –Miben lehetek a segítségére?

– Fejfájás elleni porra volna szükségem – közölte Sten.

– Meg tudná mondani pontosan, milyen gyógyszert szeretne? – kérdezte Grischin.

– Quisisanát.

Sten halkan, de határozottan mondta ki a kulcsszót. Grischin hallgatott.

– Halló, ott van még?

– Az utóbbi időkben gyakran elromlik a készülék – panaszolta a segéd. – Megpróbálom újra hívni.

– Maradjon ott, ahol van – szólalt meg Grischin –, fél óra múlva ott leszek.

A fiatal gyógyszerésznő gyors, éles pillantást vetett Stenre. Nyilván arra gondol, hogy kábítószert akarok.

– Grischin úr idejön – jelentette be Sten –, itt fogom megvárni.

A lány rámutatott a csempézett diszkút mellett álló egyetlen székre; a falról pohár függött láncon, hogy a vevők itt helyben bevehessék a gyógyszert. Sten leült. Ekkor egy vevő nyitott be a patikába: egy kislány, fehér szalaggal a hajában. Szalmatáskáját többször is végigkutatta, de sehol sem találta a receptet.

– Beteg az anyukám – mondta – fájdalmai vannak. Nem adhatnának nekem valamilyen orvosságot?

A gyógyszerésznő egy tablettás üvegcsét emelt ki a fiókból. A kislány nemcsak a receptet felejtette otthon, hanem a pénzt is. A segéd felírta a nevét és a címét.

Grischin az utca szemközti oldalán szállt ki a taxiból. Viseltes öltöny volt rajta, alatta pulóver. Sietségében megfeledkezett a kabátról és a kalapról. Stennel cinkos egyetértésben vonultak el a patika hátsó helyiségébe. Mihelyt, négyszemközt maradtak, Grischin így szólt:

– Állok rendelkezésére.

– A naplót keressük – mondta Sten. – Kalinowski háborús feljegyzéseit.

Grischin farkasszemet nézett Stennel.

– És nekem mi közöm ehhez?

– Azt maga nagyon jól tudja – válaszolta Sten. – Segíthetne nekünk.

– Sajnálom. – Grischin lesütötte a szemét – téves nyomon jár.

– A napló eltűnt – közölte Sten. – Kalinowski halála óta nem látta senki.

– Nekem ebben semmi részem.

Grischin megfordult, kifelé indult az üzlethelyiségbe, hogy véget vessen a beszélgetésnek.

– Tudom, hogy maga rejtette el.

– Ki állítja ezt?

A gyógyszerész kissé túlságosan is hirtelen fordult meg.

– Ez nem tartozik a tárgyhoz.

Sten a méregszekrényre könyökölt.

– Itt van, ugye?

Akkor támadt ez az ötlete, amikor észrevette, hogy Grischin rámered a biztonsági zárra.

Grischin beletántorgott Sten csapdájába.

– A barátom nekem adta a naplót, nehogy illetéktelen kezekbe kerüljön.

– Mikor történt ez?

Grischin végigsimította a homlokát.

– Néhány héttel a halála előtt. Maga nem folytathat itt kihallgatást, nem vagyok köteles elszámolni a dolgaimmal. Nem vagyunk a bíróság előtt.

– Előző nap még láttam a naplót, a kezemben tartottam, én olvastam föl belőle a születésnapi ünnepségen :– jelentette ki nyomatékosan Sten.

Grischin elgyengült, kénytelen volt az asztalnak támaszkodni. Sten egy lépést tett a megtántorodó férfi felé anélkül, hogy egy pillanatra is levette volna róla a szemét.

A fiú Ben éles hangján szólalt meg:

– Ha az áldozócsütörtök előtti napon a napló még Feenteichban volt, akkor Kalinowski csak közvetlenül a halála előtt adhatta át magának. Azon az estén, amikor a maga kutyáját felismerték az utcán. Maga volt az utolsó látogató.

Grischin belebotlott az íróasztal előtt álló zsámolyba, az felborult, Sten azonban nem hajolt le, hogy fölállítsa.

– Ez döntő kérdés – folytatta Sten. – Jogilag megalapozott. Logikus.

Az ifjú óriás jót mulatott magában azon, hogy Ben kedvenc szavajárását használja. Grischin az ablakhoz lépett, de sikertelenül próbálta kinyitni.

– Hagyja békén az ablakot, a szekrényt nyissa ki. Hiszen magánál van a kulcs.

Grischin beletette a kulcsot a titkos fiók zárjába. Különböző ékszerek és akták között Sten felfedezte a naplót a Quisisana feliratú címkével.

– Adja ide!

– Ez az enyém – tiltakozott Grischin –, a barátom énrám hagyta.

– Ez bizonyíték, amit eltitkolt a bíróság elől – folytatta Sten könyörtelenül –át fogom adni a feljegyzéseket az ügyvédnek.

Magához vette a naplót. Grischin nem akadékoskodott, még arról is megfeledkezett, hogy újra bezárja a méregszekrényt. Amikor Sten az ajtó felé indult, Grischin a kabátja ujjánál fogva megragadta:

– Csak semmi ostobaság!

– Az ostobaságot maga követte el – jegyezte meg Sten.

Kiment az utcára, keresztben átvágott a téren, és befordult a legközelebbi mellékutcába. Érezte, hogy Grischin, a segédje és, a gyógyszerésznő az üvegablakon át követik, a pillantásukkal. A karórájára nézett. Tíz perc múlva tizenegy. Éppen alkalmas időpont, hogy felkeresse Ben ügyvédjét az irodájában.

11

A hazafelé vezető utat Grischin kétszer annyi idő alatt tette meg, mint általában szokta. A lépcsőjárástól erős szívdobogást kapott; megkellett kapaszkodni a korlátban.

– Van itt valaki – kiáltott be az üres lakásba.

Félt az egyedülléttől. A hálószobába ment, azt az orvosságot kereste az éjjeliszekrény fiókjában, amelyet vérkeringésének élénkítésére írt föl magának. Nem találta a tablettákat. Kimerülten hanyatlott egy székre a nappaliban. A tarkójában hasogató fájdalmat érzett. Elernyedt, néhány percre elbóbiskolt. Tenni kellene valamit, beavatkozni, amíg nem késő, mondogatta magának, ahogy felébredt. Elképzelte Stent az ügyvéd irodájában, a védő Kalinowski naplóját lapozgatja, mialatt a titkárnője szakértőt hív, hogy megvizsgáltassa a dokumentum hitelességét. Grischin fantáziájában újabb jelenet játszódott le: a védő telefonál az elnöknek, tisztán hallatszik a hangja, amint azt mondja, hogy a Kalinowski-ügyben új szempontok vetődtek fel. Grischin ismét elbóbiskolt. Amikor felébredt, odakinn már besötétedett. Szerette volna fölhívni Püppchent, de túlságosan gyengének érezte magát ahhoz, hogy lemenjen a lépcsőn a házmesterlakásba. Villanyt gyújtott, kitámasztotta a zsalugátert. A könyvespolcon egy kirakós játékot talált, amellyel önmagát ajándékozta meg jó pár éve, hogy legyen mivel eltöltenie a magános órákat. – Hosszú, álmatlan éjszaka vár rám – mormolta –, valamivel agyon kell ütnöm az időt. – Az egyik doboz tetején ez állt: Híres mesterek művei a világ legnagyobb képtáraiból.” A dobozban ezer kövecske volt. Az első kép Leonardo Mona Lisáját ábrázolta, azt a festményt, amelyet Grischin annyira megcsodált egy párizsi útja alkalmából a Louvre-ban.

Miután az első húsz követ összerakta, eszébe jutott, hogy Kalinowski a betegeinek szokta ajánlani ezt a kissé ódivatú játékot, mint kellemes elfoglaltságot a kórházi ágyon. Mona Lisa arcával kezdte, mivel a bőr színének áttetsző fénye miatt ez volt a feladat legkönnyebb része. Kiválogatta a köveket, mielőtt egymás mellé rakta volna őket. Elhatározta, hogy ezen az éjszakán nem gondol többé a Kalinowski-ügyre. Ha sikerül a képet reggelig befejeznem – ismételgette magában –, akkor jól fognak alakulni a dolgok a bíróságon, már tudniillik az én szempontomból. Reszketett a keze. Van-e annyi terhelő adata a bíróságnak ellene, hogy a Kalinowski-ügy befejezése után újabb eljárást indítson ennek alapján? Vajon csakugyan elévültek-e a naplóban feljegyzett bűntettek?

Maga elé képzelte Mona Lisa mosolyát, csukott ajka zugában a rejtett mosolyt, ilyen mosolyt látott néhány halottnak az ajkán is: szemük komoly maradt, szinte szomorú, a nézőre mered.

Fél óra hosszat foglalatoskodott a fekete, kékes és lilás színekben játszó test összerakásával. Ezután kezdett hozzá a háttér összeállításához. Az ablakon sápadtan rezgett a holdfény, az utca már elcsendesedett. A szomszédok aludtak, Grischin egymaga volt ébren. Új módszerrel rendezte el a köveket, a színek fontosabb szerepet kaptak, mint az egymást kiegészítő formák. A hátteret alkotó toszkán táj kirakásánál jó érzék kellett a színekhez és az átmenetekhez. Hosszú ideig bajlódott a nőalak arcvonásaival. Aztán hátralépett, hogy a félig elkészült művet bizonyos távolságból vegye szemügyre, ahogy a festők szokták. Az arcot szemlélte. Gyengéd ez a kifejezés, vagy valami gúnyos vonás jelenik meg a szem és az orrcimpák között? Moha Lisa anya volt, több gyereket szült, sokan kerestek köpenye alatt menedéket. Grischin saját anyjára gondolt, az erdélyi parasztlányra. Fiatalon meghalt, és ő nem tudta felidézni az arcát. Túl kicsi volt még anyja halálakor, nem emlékezett rá. Képzeletében Mona Lisa vonásaival ruházta fel anyja arcát, ahogyan a kirakós játékban megjelentek előtte.

Grischin nem jutott tovább munkájában, percekbe tellett, amíg egy-egy megfelelő követ talált. Mi volt az oka annak, hogy a művész nem ragaszkodott a természet hűséges ábrázolásához, amikor művét megalkotta? Mit akart ezekkel az árnyékokkal, amelyek a kép szélein sötétlenek? Mit akart kifejezni a kísérteties fénnyel, amely a háttér sziklás vidékét megvilágítja? Az égbolt darabkáit Grischin a munka végére szánta, itt már alig lehetett a színeket megkülönböztetni, a formákhoz kellett igazodnia, de minduntalan összecserélte a köveket.

Időnként valami neszt hallott a lépcsőházból. Vajon feljött-e valaki a lépcsőn, s hamarosan becsenget-e a lakás ajtaján? Talán a rendőrség, talán közvetlenül napfelkelte előtt akarják letartóztatni, amikor az emberek a legmélyebb álmukat alusszák? A fülében hangok zúgtak és morajlottak. Kinyitotta a folyosóra nyíló ajtót. A háborús éjszakákon a titkosrendőrség pirkadat előtt szedte össze áldozatait, akkor hurcolta el őket otthonukból; amikor szemtanúk nélkül tehette. Grischin újra a játékasztalhoz ült. Hosszú ideig nem talált beilleszthető követ. A gyengeségtől és a fáradtságtól szédülés fogta el. Elmosódtak előtte a kép körvonalai. Nagyítóüveget keresett elő, hogy élesebben lásson.

Mialatt vakon tapogatott a kirakós játék kövei után, mialatt újra meg újra félrelökte őket, végiggondolta bírósági védekezésének szövegét. Sohasem hitte volna, hogy Kalinowski naplója hasznos lehet a bíróság szármára. Mindig úgy tekintett erre az írásra, mint halott barátjának hagyatékára, nem akarta, hogy illetéktelen kezekbe kerüljön. A Quisisana kísérleteiről szóló feljegyzések a tudomány előrehaladását szolgálták, ő pedig, Grischin, arra volt hivatva, hogy ezt az utókor számára megőrizze.

Most ismét gyors egymásutánban rábukkant egy tucatnyi alkalmas kőre. E pillanatban Mona Lisa mellénél tartott, e gyengéd női domborulatnál. Keze elbizonytalanodott, amikor belekezdett. Továbbra is rések és hiányok mutatkoztak a képen, hiányzott például az égboltnak egy darabja. Grischin egy óvatlan mozdulattal lesodorta a dobozt a maradék kövekkel a földre. Lehajolt, hogy fölszedegesse a szétszóródott darabkákat, némelyikük a pamlag alatt bújt meg, a porkupacok között. Kénytelen volt lehasalni a padlóra, hogy kikaparja onnan őket. Milyen piszkos ez a lakás – gondolta –, Püppchen belefojt a koszba. Talán a Marcona Vadász idős felszolgálónője hajlandó lenne rendet csinálni.

Hirtelen nagy fáradtságot érzett. Nehezére esett odafigyelni a játékra. Gyilkosnak látta magát, akinek bírája azt parancsolja, hogy a kivégzés előtti éjszakán ezer részecskéből állítson össze egy kirakós játékot. Ha sikerül, elengedik a halálbüntetést, de ha megbukik a vizsgán, akkor hóhér és nyaktiló várja.

Elbóbiskolt, ráborult az asztal lapjára, Mona Lisa arca részekre töredezett. Az öregember ököllel csapott az asztalra, keze szétzilálta a kép fáradságosan kialakított körvonalait.

Hirtelen élvezetet talált saját műve elpusztításában. Szerteszórta a mozaikszemeket, megcsonkította Mona Lisa mellét, letépte a kezeit, szétrombolta a testét, darabokra tördelte az arcát, kioltotta mosolyát.

Az ablakon keresztül félhomály derengett, az előszobában álló óra hatot vagy hetet ütött. Grischin még mindig a játékasztal előtt ült. Hogy rendet teremtsen, a kép minden darabkáját vissza akarta tenni a dobozba, de nem volt hozzá ereje. Fejét kezére támasztotta, könyökét az asztalra. Ekkor valaki csengetett odakint. Az öregember meg se moccant, lélegezni sem mert. Az ég kivilágosodott. Az utcáról reggeli hangok hallatszottak: iskolás gyerekek lármája, motorok és gépek zúgása. Nem tévedett: háromszor csöngettek az ajtaján.

Elérkezett az óra – mondta magában. Felállt, és kiment az előszobába. Az ajtó tejüvegén keresztül egy egyenruhás alak körvonalait vélte felismerni. Elkéstek – gondolta. – Már világos van, a szomszédok majd csak észrevesznek valamit. Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, átgondolta, mit vigyen magával kézitáskájában: szappant, borotvakészletet, cigarettát. Vagy inkább kirakós játékot, hogy a cellában ismét, megkísérelje a megoldást, ha lesz rá elég ideje. Hirtelen rántotta fel az előszobaajtót. Püppchen, aki az ablakrácsnak támaszkodott, szinte rázuhant. Felgyújtotta a villanyt, és a házigazdára meredt.

– Hogy néz ki maga, az istenért? Nem aludt?

Grischin a fejét csóválta:

– Ki akartam rakni Mona Lisát, de nem sikerült.

– Telefonon keresik – jelentette be Püppchen.

Úgy, tehát a telefonnál várnak – gondolta Grischin –, nem a lakásomon keresnek, adnak még lélegzetnyi időt.

Püppchen összeszedte a mozaik szemecskéket, és Mona Lisa képével együtt visszarakta őket a dobozba. Levetni a páncélt – gondolta Grischin, miközben a házmesterlakás félé tartott a lépcsőn –, vastag bőrbe bújni, eltompítani az érzékszerveket, semmit se látni, semmit se hallani, semmit se érezni. Lépései egyre lassultak, erősen a korlátba kapaszkodott, A házmesterlakás ajtaja csak be volt támasztva. A telefonkagyló egy széken hevert az előszobában.

– Ki az? – kérdezte Grischin.

Hangja a semmibe veszett. Az összeköttetés megszakadt.

12

A jog az igazság. Maria S. végre kibetűzte a terem falán az elmosódott, cikornyás feliratot. Megfigyelte környezetének minden részletét: a hallgatóság első soraiban elhelyezkedő fiatalok arcát és alakját; közelségük szinte eltüntette a korlátot, amely elválasztotta őket a bírói emelvénytől, Ben haja zsíros és ápolatlan, cipőjét egyáltalán nem tisztítja. Dongó zümmög a fülledt levegőben. Miért lapoz olyan hangosan az ügyész az aktáiban? Miért pattintgat az ujjával a rovargyűjtő? Miért lélegzik olyan zihálva a darukezelő, mintha az éjszaka asztmát kapott volna? A dongó az elnök kopasz fejét veszi célba, az elnök pedig tenyerével kapdos utána. Az elnök kimerültnek látszik, sárgás a bőre, szemé összeszűkül, szája körül ráncok. Az ügyész viszont megfiatalodott. Bőre tiszta, rózsás, redőtlen. Ugrásra készen áll, lábujjhegyen ágaskodik, ha felszólal. Grischin sportnadrágját térden alul szorítja össze a csat, fűzős csizmája régimódi, vadászkalapja és turistabotja a kezében.

Az elnök bizonyára megfázott, egy nap alatt annyira berekedt, hogy alig tud beszélni. A bal oldali ülnök vezeti helyette a tárgyalást. Az ügyész és a védő felváltva kér szót. Az elnök kéz- és fej mozdulatokkal irányítja a tárgyalás menetét. Időnként a torkához kap. Hiába, nincs hangja, csak rekedt suttogásra képes. Hegyes ujjaival olykor belenyúl az ezüstszelencébe, amelyet a zsebéből vett ki, és orvosságot vesz be. Ma két tanút akarnak szembesíteni, illetve kihallgatni.

Nagy szereplőgárda, meghökkentő alakítások, a feszültség egyre fokozódik, mielőtt megkezdődnék az utolsó felvonás – gondolja Maria S.

Grischin, katonai szokás szerint, mindig a kérdező felé fordultja teste megrándult, vigyázzba meredt, tekintetét közvetlenül a másik arcára irányította. A tanúk részére fenntartott szomszédos asztalnál Sten állt. Mögötte Ben védője foglalt helyet. A kihallgatást hol a vád képviselője, hol a bal oldali ülnök vagy a védő vezette. Az államügyész hangjának magassága folyton változott. A védő még a kérdő mondatokat is színtelenül ejtette ki, anélkül hogy felemelte volna a hangját. Az ülnök basszus hangon beszélt, sötét tónusban, kimérten.

Térjünk vissza ismét utolsó feenteichi látogatásának időpontjára –: fordult Grischinhez. – Van valami hozzáfűznivalója legutóbbi vallomásához?

– Új szempontok vetődtek fel, ezért térünk vissza erre a kérdésre – magyarázta a védő.

– Elismeri, hogy a tett színhelyén látott juhászkutya a maga Hannibálja volt? – kérdezte az ügyész.

– Lehetséges – felelte Grischin –, de ez még nem bizonyíték.

Visszavonul, hogy megvédhesse á támaszpontjait – gondolta Maria S. –, taktikázik, ahogy a tiszti iskolán tanulta.

A védőből kirobbant a türelmetlenség:

– Újabb tanú jelentkezett, aki látta önt, amikor a kérdéses estén látogatást tett Feenteichban.

– Ott még nem tartunk – vetette közbe az ülnök.

– Archie? – Grischin hebegett a felindulástól. – Hazudik, el akarja terelni magáról a gyanút!

– Ez a megjegyzés igen fontos.

Az ülnök feljegyzett valamit. Ha Archie valóban Feenteichban járt, és tud Grischin látogatásáról, miért hallgatott ilyen sokáig? – kérdezte magában Maria S.

Az elnök jelezte, hogy szólni kíván. Szinte hangtalanul beszélt, a teremben nagy csend támadt. A hátsó sorokban ülők is megértették minden szavát, amikor így szólt:

– Néha egy tárgy többet bizonyít bármely tanúvallomásnál.

Szavait hosszú csend követte. Mintha kinyilatkoztatás hangzott volna el. A védő bólintott, az ügyész szót kért. Felszólította Stent, adja elő, mit fedezett fel az Egyszarvúhoz címzett gyógyszertár méregszekrényében, és mit adott át a védőnek. A tárgyalás folyamán Grischin mindeddig egyenesen állt, és hangosan válaszolt a kérdésekre, most azonban széket kért az egyik altiszttől.

Sten beszélt a naplóról, amely azon az éjszakán eltűnt Kalinowski dolgozószobájából. Elmondta, hogyan folyt le a születésnapi ünnepség, hogyan műtötték meg a bábut, miközben ő maga a Quisisana feliratú füzetből felolvasott bizonyos mondatokat, mert Ben apjának emlékezetébe akarta idézni a „kísérleti telepen” elkövetett sorozatos gyilkosságokat. Egy bizonyos személy célzásaiból, mondta, arra következtetett, hogy a napló felől Grischin-nél kell kérdezősködnie. A patikus, aki hazulról jött be az üzletbe, rövid tagadás után kinyitotta a méregszekrényt, és a napló előkerült. Amióta a per tart, Sten sohasem beszélt még ilyen hosszan és ennyire megfontoltan.

A védő tanácsára talán előre felkészült, és megtanulta kívülről a szöveget – gondolta Maria S. –, mindenesetre ügyesen végzi a dolgát.

Grischin nehézkesen felemelkedett ültéből, nekitámaszkodott a szék támlájának, mindkét kezével belekapaszkodott.

– Van ehhez hozzáfűznivalója? – kérdezte az elnök.

– Én… én… szeretném…

Háromszor kezdett bele a mondatba, elakadt, mérlegelt. Vajon a dadogástól félt-e, vagy attól, hogy elszólja magát? Azzal kezdte: „én” –, gondolta Maria S, –, és ezzel helyrehozhatatlan hibát követett el. Grischin újra meg újra elfulladt, a széknek támaszkodott, hogy el ne essen.

– Biztonságba helyezni… Megóvni a pusztulástól… Kísérleti eredmények… A tudomány számára pótolhatatlanok.,. Régi barátom és bajtársam kívánságát teljesítettem. Rám bízta a feljegyzéseit. Attól félt, hogy a jegyzetei illetéktelen kezekbe kerülnek…

– Elismeri tehát, hogy a naplót, mint tárgyi bizonyítékot eltitkolta a bíróság elől – szólalt meg az ülnök.

– Barátom kéréséhez híven jártam el. Kalinowskinak mint orvosnak az volt a véleménye, hogy a Quisisanában végrehajtott kísérletek soha többé nem ismételhetők meg olyan kedvező körülmények között. Még akarta őrizni az eredményeket az utókor számára.

– A kedvező körülmények alatt azt érti, hogy kényükre-kedvükre megölhették az embereket a kísérletek során? – kérdezte a védő anélkül, hogy előzőleg szót kért volna.

– Néhányán túlélték, élve távoztak, erről kezeskedem – jelentette ki Grischin.

Ekkor Archie lépett a tanúk helyére.

– Látta Grischin tanút a kérdéses éjszakán Feenteichban? – kérdezte az ülnök.

Archie meg vakarta a szakállát.

– Csak igennel vagy nemmel válaszoljon. Majd mi jegyzőkönyvbe foglaljuk.

Archie a lábával kaparta a padlót, mintha fél akarná túrni a földet.

– Visszavonhatja a vallomását, semmi hátránya nem származik belőle – mondta az ülnök.

Archie bólintott, láthatóan elgondolkozott ezen a lehetőségen. A termet ismét csend ülte meg.

– Elismeri, hogy a kérdéses éjszakán Feenteichban tartózkodott, nem pedig a waldseei csónakházban? – kérdezte az ülnök.

– Semmi értelme a tagadásnak – szólt közbe az államügyész, bár előzőleg elmulasztott szót kérni. – Tisztában vagyunk a helyzettel.

Archie torkából rekedtes hangok törték elő, egy lépést tett a bírói emelvény félé, és szemét lesütve, alig hallhatóan így szólt:

– Igen. Elismerem, ott voltam.

A helyzet egyre kuszább lesz, ahelyett hogy tisztázódna, állapította meg. Maria S. Először egyetlen gyanúsítottunk volt, most már három is van. Mind Archie, mind Grischin elismerik, hogy a kérdéses éjszakán Feenteich-ban voltak. Előzőleg mind a ketten hamis, vallomást tettek.

– Mikor látta utoljára a tanút Kalinowski halála előtt? – kérdezte Archie-tól az ülnök, – Nyugodtan megmondhatja az igazat.

– A szerszámoskamrában voltam – válaszolta Archie –, meg akartam javítani a kerékpáromat, felkattintottam a zseblámpámat. A kerti ajtó megcsikordult. A lépcsőházban kigyulladtak a lámpák, valaki a kapu előtt várakozott. A gyógyszerész volt. Maga a főnök nyitott neki ajtót.

– Mikor adta magának Kalinowski a feljegyzéseit? – fordult az ülnök Grischin-hez.

– Nem emlékszem pontosan, néhány héttel azelőtt, hogy…

Grischin most sem fejezte be a mondatot, megtörölte verejtékező homlokát, kinyitotta a száját, de nem jött ki hang a torkán.

– Ezt a kijelentését már ismerjük; Nem akarja semmivel kiegészíteni? – kérdezte az ülnök.

– Mindent jegyzőkönyvbe mondtam, semmit se tettem, hozzá, és semmit se hallgattam el.

– Hazugság! – kiáltotta a védő.

Hamis esküt tett? – tűnődött Maria S. Az államügyész hangja ismét megbicsaklott.

– Tisztában van vele, hogy a magatartásának következményei lesznek magára nézve? – mondta az ülnök.

Grischin megingott, le kellett ülnie.

Talán már meg se tudja különböztetni az igazságot a hazugságtól – gondolta Maria S.

Archie karomszerű körmével az arcán levő pattanást vakarta. Lassan és nyomatékosan tette fel neki az ülnök a következő kérdést. Archie a füléhez tartotta a kezét, ahogy a nagyothallók szokták.

Egy kutya többet ért az emberi beszédből, mint ez itt – suttogta a rovargyűjtő Maria S.-nek.

– Hány órakor érkezett meg a gyógyszerész?

– Sejtelmem sincs.

– Maga meg tudja mondani? – fordult az ülnök Grischin felé.

Grischin összegörnyedve ült a széken, és semmi jelét nem mutatta a figyelemnek.

– Tíz óra harminckor – mormolta, és újra fel akart állni.

– Maradjon ülve – mondta az ülnök. – így is megteheti a vallomását.

– Kitart a maga áltál megjelölt, időpont mellett?

Grischin bólintott. Az ülnök most Archie-hoz fordult és erős hangon szólt, hozzá, mint egy nagyothallóhoz:

– Igazolja ezt a kijelentést?

– Lehetséges. Nem vagyok házőrző kutya.

– És maga semmit nem vett észre? Sem Mirjam hazatérését, sem Sten távozását, sem Ben éjféli sétáját? Hallotta a kutya ugatását? – kérdezte az ülnök.

– A kamrában aludtam – mondta Archie –, egyszerre csak megreccsent a kerti kapu. Fölkeltem és kimentem. Azt gondoltam, ugyan kinek is lehet keresnivalója minálunk ebben az időben? Valaki kijött a házból, de nem csukta be az ajtót, a kerti kaput is nyitva hagyta. Minél hamarabb ki akart érni az utcára. Rávilágítottam a zseblámpámmal. A gyógyszerész volt.

Grischin fölugrott, lábujjhegyre állt, hangja remegett az izgalomtól.

– Egy szavát se higgyék el! – ordította. –Hazudik!

– Csak szépen, sorjában – szólt rá az ülnök. – Lesz még alkalma beszélni.

– Csupán egy fél óra hosszat tartózkodtam nála. Erről kezeskedem. Archie-nak soha sincs sejtelme róla, hány óra. Nincs is órája. Amit most hord, az Kalinowskié.

Grischin ujjával mutatott Archie csuklójára.

– Az időpont nem olyan lényeges – mondta az ülnök. – Viszont maga ellen szól, hogy sohasem tett említést Kalinowski naplójáról..

Az elnököt heves köhögés rázta, és elfelejtette kezét a szája elé tenni. – A napló – mondta rekedten – nem lehetett egyszerre két helyen. Előző nap a dolgozószoba íróasztalán hevert. Kalinowski halála után nem volt ott. A halott az utolsó látogatáskor adta át magának megőrzésre. Ez kétségtelen.

– Önök bizonyára azt hiszik, hogy az érveik matematikai bizonyító erővel bírnak – mondta Grischin.

– Mindenesetre, a saját érdekében, jobban tenné, ha belátná ezt – mondta az ülnök.

Maria S. Grischin arcát figyelte. Bandzsított, megrándult a szája.

– Még valamit el kell mondanom – közölte.

– Hallgatjuk – mondta az ülnök.

– Amikor megérkeztem, Kalinowski beszélt valakivel a dolgozószobájában. Amennyire ismerem, nem szokott magában beszélni. Valaki ott lehetett nála. Véleményem szerint két személy jöhet számításba: Archie vagy Ben.

– Látta valamelyiküket? – kérdezte a védő.

Grischin tagadóan rázta a fejét.

– A szoba üres volt. Kalinowski egyedül ült az íróasztalánál. „Rossz napom volt – panaszolta –, fejfájás, hányás, migrén.

– Feldúlt állapotban találta?

– Sokat és gyorsan beszélt.

– Emlékszik a szavaira?

– Önmagának tett szemrehányások, panaszok a gyerekeire, a kórházi munkával kapcsolatos gondok. Föl-alá járkált, hol ezt, hol azt a tárgyat vette a kezébe, aztán újra letette. Egy újságot, egy papírvágó kést, a levélnehezékül használt bronzfigurát,

– Ilyen jól emlékszik?

– Még a szavaira is emlékszem. A tövishúzó fiúról azt mondta: „Ez a fiú már több mint kétezer éve végzi ugyanazt a kis operációt a sarkán. Szeretnék a segítségére sietni egy csipesszel.”

– Mondott valamit Benről és Mirjamról?

– Azt mondta: „Kis vérszopók, végül is egy szép napon megölnek majd.”

– Archie-ról nem tett említést?

– Tolvajnak nevezte: „Meglop és becsap.”

– Nincs több kérdés.

Az elnök egy kézmozdulattal elbocsátotta mindkét tanút. Grischin az ajtóhoz tántorgott. Valósággal kiszédült a folyosóra. Az elnök néhány percig suttogva váltott pár szót a két ülnökkel.

– Nincs köztük összhang – jegyezte meg a rovargyűjtő Maria S.-nek –, valaki beleköpött a levesükbe.

A tárgyalás befejezése előtt az elnök, akinek időközben elmúlt, a rekedtsége, bejelentette, hogy úgy határozott: tartson a bíróság helyszíni szemlét a tanúvallomások különböző vitás pontjainak tisztázására.

– Az új helyzet szükségessé teszi a helyszín megtekintését.

Maria S. az alagsori kantinban ült, halat rendelt. Jó ideig várnia kellett rá. Péntek, böjti nap. Valaki ki akarta nyitni az ablakot, mert a halszag már a folyosóra is kiáradt.

A bíróság étkezdéjét üvegfal választotta el a közönség számára fenntartott étteremtől. Egy hosszú asztalnál Maria S. körülbelül egy tucat fiatalt fedezett föl, ismerte őket a hallgatóság első soraiból. Sten ült középen. Az üveg válaszfal megakadályozta Maria S.-t abban, hogy bármit is meghalljon az asztal mellett folyó beszélgetésből. A fiatalok derűsek voltak, mintha a Kalinowski-ügy már el is dőlt volna Ben javára. Egy idő múlva Sten felállt, és kiment a helyiségből. Végre a pincérnő is felbukkant: a tálon egy tőkehal feje, nyitott szájjal, dülledt szemekkel, a nyálkás hús csöpögött a vértől.

– Ezt már vissza is viheti – mondta Maria S.

A tárgyalási szünet véget ért. A bíróság tagjaival együtt egy írásszakértő is belépett a terembe, az volt a feladata, hogy véleményt nyilvánítson Kalinowski naplójáról. Eskütétel után mindkét kezét a Quisisana feliratú füzetre helyezte.

– A dokumentum valódi – jelentette ki.

Megvizsgálta az írást, és összehasonlította Kalinowski leveleivel, kézirataival. A napló minden bejegyzése ugyanattól a személytől származott. Eltekintve az öregedéssel járó néhány apróbb feledékenységtől és a fáradtság egyéb jeleitől, Kalinowski írása csaknem egy évtizeden át mit sem változott.

A szakértő belelapozott a viaszosvászon fedelű füzetbe, egy előre kijelölt részt keresett. Az elnök súgott valamit az ülnököknek. A háromtagú tanács elhatározta, hogy a dokumentum néhány bekezdését nyilvánosságra hozza a közönség okulására. A szakértő a torkát köszörülte, egy lépést tett előre, meghajolt az esküdtek felé, és megigazította a mikrofont.

– Mindenki jól hallja a hangomat? – kérdezte, mint egy színész a hangpróbán.

A felolvasás alatt a bíró, az ügyész és a védő az aktáikat tanulmányozták. Az írásszakértő időrend szerint olvasta fel a kijelölt részeket. Megjegyezte, hogy ily módon a halott maga is tanúként fog szerepelni saját ügyében!

Maria S. nehezen értette meg Kalinowski utalásait és célzásait. A naplóban említett események régen történtek. A feljegyzések alapján nem tudott magának képet alkotni arról, hogy mi is történt tulajdonképpen huszonöt évvel ezelőtt a Quisisanában. Némelyik orvosi szakkifejezés teljesen ismeretlen volt számára. A szövegből, amelyet a szakértő felolvasott, csupán töredékek maradtak meg az emlékezetében.

„1944. tizenkettedik hó 1. A morfiumunk elfogyott. Egy hét múlva nem lesz semmiféle altatónk. Nem tudok operálni. Álmatlan éjszaka. Egy női fogoly sikoltozott a haldoklók részére berendezett fürdőszobában. Ügy hangzott, mintha vágóhídon volnánk… Grischin szerzett altatószer-utánpótlást. A B-blokkból, ahol néhányszor segédkezett, amikor a test-hőmérsékletet a normális alá szállították le. Ezekhez a szadista módszerekhez nekünk orvosoknak semmi közünk… Az egyik kísérleti személy heveny szívelégtelenségben meghalt. A feltárt szerven alkalmazott, masszázs eredménytelennek bizonyult, Grischin ismét a B-blokkba ment. Valószínűleg csak a kísérleti személyek megnyugtatására vagy felélénkítésére szállítja oda a gyógyszereket. A nők, ha ellenállnak, injekciót kapnak, ami jobb halálnem, mint a gázkamra…

… 1944. tizenkettedik hó 15. Remélem, hogy ezek a feljegyzések túlélik a háború közeli befejeződését és az én várható fogságomat. Megtettem a kellő óvintézkedéseket, hogy a napló biztos helyre kerüljön. A vérnyomás és a hőmérséklet csökkentésének a jövőben is jelentősége lesz a kimentett, fuldoklók és a fagyási sérültek kezelése terén. Ugyanilyen fontosak a szívmasszázzsal és a szervátültetéssel kapcsolatos tapasztalatok extrém esetekben…

…1944. karácsonya. A visszavonulási hírek ellenére gondoskodtunk az ünnepélyes keretekről. Archie vállalkozott rá, hogy fenyőgallyakkal és naspolyával feldíszíti a termet. A lelkész beszédét meg-megszakítják a frissen operáltak sikolyai, még a harmónium sem tudja túlharsogni a hangjukat.”

A felolvasó átlapozott néhány oldalt, és rövid szünetet tartott, mintha hangsúlyozni akarná, hogy új fejezet következik. Újabb feljegyzések csaknem két évtizednyi hallgatás után.

„1963. augusztus. Gyorsan burjánzó carcinoma a méhben, áttételek a vastagbélben. Nem operálható. Kollégám véleménye szerint, aki tapasztaltabb az onkológiában, már csak néhány hete van. A fájdalmakat elviselhető szintre kell csökkenteni. Vajon tudja-e Ruth, mi a baja? Megmondták neki?… Szörnyű napok. Kutya meleg van. Délben harmincfokos hőség, nincs mód a szellőztetésre, tüdőgyulladás veszélye fenyeget. Ruth szenved a hőségtől. Ma láttam, ahogy egy légy az arcára szállt, mint egy halottéra. Ráordítottam a nővérre, hogy tartózkodjék állandóan a szobában, törölgesse a verítéket és a kicsorduló nyálat… Ruth most fiatalabbnak látszik, majdnem ránctalan, kicsit megduzzadt az arca, ez a gyógyszerektől van… Háromnapi gondolkodási idő után beadtam neki a kívánt többletadagot. Háborús tapasztalataim óta nem törődöm már a hipokrita hippokratészi esküvel, amelyet annak idején az egyetemen tettem.”

Az írásszakértő összecsapta a naplót, odalépett a bírói emelvényhez, és átnyújtotta a füzetet az elnöknek. A dokumentum a többi tárgyi bizonyíték mellé került. A tárgyalás végén az ülnök közölte a tervezett helyszíni szemle időpontját.

– Ha valaki igazolatlanul hiányzik – tette hozzá –, akkor az egészet meg kell ismételnünk.

Az ítélethozatal napjáig összetartozunk, gondolta Maria S., aztán senki sem törődik többé a másikkal. Én is visszatérek a családomhoz.

13

Röviddel hajnal előtt Sten a kerti házban hagyta az alvó Mirjamot, átmászott a gyümölcsös kerítésén a feenteichi villa dolgozószobájának balkonja alá, onnan pedig a tűzlétrán át a manzárdszobába, melynek üvegablakát betörte a szél. Gumitalpú sportcipőt viselt és tréningruhát. Miután bemászott a padlásszoba ablakán, feje beleütközött a rézsútos falba, nem emlékezett ugyanis a helyiség méreteire. Hideg volt és sötét. A kis ablakon fagyos hajnali levegő nyomult be. Sten nem merte felkattintani a zseblámpáját, a legkisebb fény elárulhatja a jelenlétét a szomszédoknak, vagy a ház előtt strázsáló rendőrnek. Tapogatózva lépkedett az ajtóhoz, amely egykori fotólaboratóriumához vezetett. A polc rekeszéiben még mindig ott hevertek az általa készített másolatok és nagyítások, ugyanitt tartotta magnószalagokból álló „akusztikai könyvtárát” is.

A kert fölött oldott fény csillogott. Egy óra múlva felkel a nap a ház mögött. Sten berendezkedett a figyelőpontján. Innen a magasból áttekinthette a villa kerti frontját, a balkont, a kerti gyepet, a léckerítést és a külső kaput.

A sövénynél egy egyenruhás alakot pillantott meg, aki fel-alá járt az utcán, a ház kapuját figyelte. Sten látómezeje befogta a kerti háztól a csatorna menti vérbükkig húzódó területet. Az egykori sötétítő függönyt tenyérnyi szélességben félrehúzta, nehogy odalentről megláthassák.

A színpadon megjelentek az első statiszták, néhány rendőr személyében. Valami szárítókötél-félét feszítettek ki Ben kerti szobájának ajtaja és a villa bejárata között. Kimérték a távolságot a faltól a gyepig, a sövénytől a kerti kapuig. Egy civil ruhás fiatalember lefényképezte a ház falát, és nagyobb távolságból felvételt készített a kerti frontról. Felülről nézve az egyenruhások teljesen egyformáknak látszottak, bárki összecserélhette volna őket. E pillanatban hatan voltak. Ketten közülük egy korlátot cipeltek oda, hogy elzárják az utcát. Fehér acélsisakot viseltek, akárcsak a tömegtüntetéseken. Szótlanul végezték a munkájukat anélkül, hogy bármelyikük is irányította volna a másikat, a műveletet réges-régen begyakorolták. Dolguk végeztével elindultak a kerti ház irányába. Egyikük elsimította a homlokába hulló hajfürtöt, kinyitotta a száját, és elfelejtette becsukni. Sten kameraszeme minden mozdulatot rögzített.

A lombkoronák mögül háromszög alakban csillant ki a víz felülete. Októberi fény, hűvös, áttetsző. Szélcsend volt, a nap még nem emelkedett Feenteich fölé. Sten a karórájára pillantott. Tíz perc múlva kilenc. Mindjárt megérkeznek a kertbe a főszereplők: az elnök, az ügyész, az ülnök, a védő, az esküdtek, végül pedig a vádlott és őrei. A tárgyalóteremben megkezdett színjátékot más/kulisszák között folytatják tovább. Mirjamot, Archie-t és Stent fél órával a helyszíni szemle megkezdése utánra idézte meg a bíróság. Csak Grischin hiányzott, szívrohamot kapott, és beszállították Kalinowski kórházába. Sten egy szót sem értett abból, amit a rendőrök egymás közt beszéltek. Ügy hatott mindez, mint egy pantomim, egy némafilm. Autók bukkantak fel az utcán, egy URH-kocsi visszaszorította a ház körül gyülekező bámészkodókat. Most jelentek meg a színen az első főszereplők. Az urak cigarettával kínálták egymást, beszélgettek, némelyikük a kavicsos úton sétálgatott fel és alá. Az elnöknek, akit Sten ezúttal látott először civilben, úgy látszott, nem múlt még el a meghűlése. Vastag gyapjúsálat viselt, télikabátot és széles karimájú művészkalapot. Iratokat vett elő egy lapos kis bőröndből, még a tett színhelyén sem vált meg tőlük. Odaszólt valamit a fogalmazónak, aki lépésnyire sem tágított mellőle. Az ügyész és a védő nem tartották be a tárgyalóteremben számukra előírt távolságot, s a jelek szerint magánbeszélgetésre használták fel az alkalmat. Az esküdtek külön csoportot alkottak, felhajtott gallérral ácsorogtak, toporogtak, nyilvánvalóan dideregtek a hűvös hajnali levegőben. Justitia téli gyapjúsapkát viselt és esőkabátot. A férfiak átmeneti kabátban jelentek meg, divatos kis kalapjukat kackiásan a homlokukba húzták. Csak a darukezelő álldogált hajadonfőit, bőrzekében.

A kerti kapu előtt Ben állt, őrei között. Sápadtnak és jelentéktelennek látszott, mint aki legszívesebben lelépne a színről. Semmiféle nyugtalanságot nem váltott ki belőle, hogy viszontlátja szülőházát. Lábával a homokot kaparta, letépdeste a mogyoróbokrok leveleit, aztán kabátjának zsebébe dugta a kezét.

Sten szemügyre vette az alakokat, amelyek csoportokra oszlottak a kert színfalai között, felbecsülte árnyékuk hosszát. Ez a gyülekezet a zöldben egy színdarab két felvonása közötti szünetre emlékeztette, amikor a közönség cigarettára gyújt, és kivonul a szabad levegőre. A bíróság tagjai több ízben helyet cseréltek. Ben most közöttük állt, a kör közepében, ő volt a főszereplő. Kérdéseket tettek fel neki: Ő felvilágosításokat adott anélkül, hogy a fejét fölemelte volna. Egyszer kinyújtott karral a Fácán-csatorna hídja felé mutatott. Egy tizenkét főből álló menet, élén a vádlottal, eltűnt az utcára nyíló kertkapun keresztül. Csak a mellékszereplők maradtak a színen, rendőrök, egy tudósító s a bírósági fényképész. Sten pillantásával a padot kutatta, amely a fűzfák között bújt meg Feenteich, a Tündértó partján. Megvárta, amíg a csoport újra felbukkan. Aprók, de világosan felismerhetők voltak a figurák. Elöl haladt a bíró, az ügyész és a védő, mögöttük lépkedtek az esküdtek. A darukezelő különvált a csoporttól, egy horgásszal beszélgetett, aki a tó partján kuporgott. A többiek mind a ház felé fordultak. Azt vizsgálják – gondolta Sten –, hogy onnan, ahol Ben annak idején tartózkodott, látható-e a dolgozószobából kiszűrődő fény vagy sem. A környező terep – a part, a híd; a tó – megtekintése alig néhány percig tartott. Azután a csoport ismét megindult. Az elnök gyors léptekkel vezette embereit a kerti kapu felé. Félkörben helyezkedtek el a kapu körül. Az ülnök a vádlottal és a tisztviselőkkel átment a füves térségén a szerszámoskamráig. Azt akarják megállapítani, hogy Archie szemmel tarthatta-e innen a villát? A ház kapuja nyitva állt, az egyik bírósági, tisztviselő felment a lépcsőn. Sten felfedezte az árnyékát az ablak üvege mögött.

Mirjam kilépett a kerti házból. Haja össze volt kötve a tarkóján. Megint azt a fekete ruhát viselte, amelyet apja temetésére csináltatott. Ben kinyújtotta felé a kezét, mintha üdvözölni akarná. – Mindketten előreléptek a bal lábukkal. Ahogy ott álltak egymással szemben, mozdulataik mesterkéltnek hatottak. Ki volt ennek a jelenetnek a rendezője? Ben lehajolt, letépett egy fűszálat, a szája sarkába dugta, és rágcsálni kezdte. Nem szólt rá senki. Egyszerre csak Archie tűnt fel a szerszámoskamra előtt, kertészruhában. Zöld kötény és szalmakalap volt rajta. Mirjam felpillantott az elsötétített padlásablakra, de nyomban újra lesütötte a szemét. Valamennyien, akik a kerti ház körül összegyűltek, a balkonra meredtek, amelynek a dolgozószobához vezető ajtaját valaki belülről kinyitotta. Az ügyész, a védő és az elnök egyszerre léptek ki, és a korlátnak támaszkodtak.

Sten visszahúzódott az ablaktól. A balkonról könnyen felfedezhették volna rejtekhelyét a padláson. A hálószobaablakok redőnyeit felhúzták, nappali fény áradt a helyiségekbe, amelyek hónapok óta el voltak sötétítve. Az esküdtek csapatba verődve álltak a ház kerti homlokzata előtt, megtekintették a gyümölcsfasövényt. A csoport, Bennel a közepén, libasorban haladt a kavicsos úton a kerti ház felé. A rendőrök a lábuk elé néztek, mintha meg most is nyomokat keresnének a ház körül. Mirjam bizonyos távolságból követte őket. Néhány percig Archie játszotta a vádlott szerepét. A ház kapuja elé vezették, az ülnökök kérdéseket intéztek hozzá. Az egyik rendőr kitolta a szerszámoskamrából a kerékpárt, hogy a helyszíni szemle résztvevői azt is szemügyre vehessék. Valaki beszólította az esküdteket a házba, s azok sorra eltűntek az ajtó mögött. Úgy látszik, a lépcsőházban vagy a dolgozószobában folytatják a szemlét. Sten nem akart elmulasztani egyetlen mozzanatot sem, elérkezettnek látta tehát az időt, hogy maga is megjelenjen a színen, és éljen azzal a jogával, hogy részt vegyen a szemlén. Benyitott az egykori fotólaboratóriumba. Itt jutott hirtelen eszébe éjszakai találkozása Archie-val. Mit keresett Archie a padláskamra polcain? Hol van az a ládikó, amelyet azonnal eltüntetett, amikor ő rányitotta az ajtót? Talán hangszalagok voltak benne, amelyen Kalinowskinak egy Sten számára ismeretlen felvételét örökítették meg?

Az alsó polcok egyikén Sten egy kazettás magnetofont talált, felnyitotta a fedelét, fölfedezett benne egy szalagot, kibetűzte a címkén levő feliratot: egy dátum állt rajta, Kalinowski halálának napja. Sten még csak nem is csodálkozott ezen a felfedezésen. Biztos volt benne, hogy Archie elrejtette a rendőrség elől a kazettát a Kalinowski hangjáról készült utolsó felvétellel. Sten próbaképpen megindította a magnetofont. Ben apja talán azért hagyta az íróasztalon a készüléket, hogy az első ember, aki lejátssza a szalagot, megtudja a részleteket a halála körülményeiről?

Egy ideig üresen futott a szalag. De azután sóhajtás hallatszott, valaki a torkát köszörülte. A hangszereket fel kell hangolni – szokta mondani Kalinowski. Sten olyan halkra állította, hogy maga is alig hallotta az öreg szávait. Nem említett Grischin valamit arról, hogy amikor azon az estén meglátogatta Kalinowskit, beszéd szűrődött ki a dolgozószobájából, noha az orvos egyedül volt a házban?

A rejtély megoldódott. Előkerült az utolsó hangszalag, amely megörökítette Ben apjának hangját. Kalinowski szavai halkan, de határozottan csengtek:

– „Az utóbbi éjszakákon alig aludtam, már nem veszek be semmiféle gyógyszert, még fejfájás ellen sem, A gyerekek nincsenek idehaza, Archie nem jelentkezik. Grischin látogatását várom.”

Sten kikapcsolta a készüléket. Gondolatban elképzelte, hogyan fog lezajlani az a hangjáték, amelyet ő rendez majd meg a következő félórában az előcsarnokban. Tréningruhájának felső része alá rejtette a kazettát, kilépett a padlásszobából, és lement a falépcsőn.

14

Maria S. volt az egyetlen, aki látta, amint Sten lemegy a lépcsőn. A fiú szinte hangtalanul lépkedett. Az asszony azt is látta, hogy Sten egy könyv nagyságú tárgyat rejteget bő tréningruhája alatt. Olyan képet vág, mint egy összeesküvő, és szórakozottan mosolyog, mint a merénylők szoktak, gondolta. Rövidesen a dolgozószoba íróasztalára teszi óraszerkezettel ellátott pokolgépét.

Amikor Sten megpillantotta Maria S.-t, felhúzta a szemöldökét, annak jeléül, hogy hallgatásra kéri. Az asszony megértette a jeladást, lesütötte a szemét, és elfordult. Titkos szövetség jött létre közöttük. Hogy került Sten a padlásra – tűnődött Maria S. –, kívülről, az erkélyen keresztül? És a rendőrök közül senki sem vette észre?

A bíróság tagjai az előcsarnokban levő zongora körül csoportosultak. A zongora fedele nyitva állt. Senki sem vette észre, hogy Sten felbukkant. Archie kezében tartotta azt a vázát, amelyből áldozócsütörtökön el akarta távolítani a hervadt orgonát; most egy kis mahagóni asztalra tette, a zongora mellé.

– Ez eredetileg is ott állt, ez az állandó helye? – kérdezte az ülnök.

Az elnök hirtelen Benhez fordult:

– Nyitva volt a zongora a kérdéses éjszakán?

Ben egy pillanatig sem habozott a válasszal:

– Honnan tudjam? Nem voltam itt.

A bal oldali ülnök a gyilkossági csoport jelentésére hivatkozott. A nyomozók nyitva találták a zongorát, a hímzett zöld filcterítő a földre csúszott, a zongoraszék felborult. Minden úgy hatott, mintha Kalinowskit telefonhívás vagy valami egyéb megzavarta volna a zongorázásban. Ben azzal vádolta Archie-t, hogy különböző tárgyakat vitt a tett színhelyére, vagy mozdított el onnan, hogy elterelje magáról a gyanút. A fiatal Kalinowski a tárgyalóteremben, ahol eleve meghatározzák az ülésrendet, és kiosztják a szerepeket, eddig soha nem tett még ilyen kijelentést. Talán felizgatja, hogy újra látja a szülői házat – gondolta Maria S.

– Archie hazudik, mindig is hazudott – kiáltotta Ben éles hangon –, egy szavát se higgyék el!

– Azt se tudja, mit beszél – morogta Archie, és lehajolt, hogy a perzsaszőnyegből kidörzsöljön egy foltot –, világéletében bolond volt. A főnök maga mondta.

Az előcsarnokban meglehetősen elhúzódott a szemle. Maria S. leült a zongora közelében álló karosszékbe, hamar elfáradt az ácsorgásban. Sten hirtelen ott termett Mirjam mellett az ablaknál. Beszélgettek, Mirjam nevetett.

– Valamivel több figyelmet kérek – mondta az elnök, mint egy tanító az osztályának.

Az ügyész előrehajolt, és leütött néhány hangot a zongorán. Lejátszott egy fél skálát.

– Ez a zongora le van hangolva – jegyezte meg.

Archie úgy viselkedett, mintha várnagy volna egy, a közönség számára megnyitott kastélyban. A bíróság képviselőit ő vezette körül a házban. A hálószobában fél óra hosszat szellőztettek, mégis kellemetlen orvosságszag terjengett, amely régóta beszívódott a falakba és a bútorokba. A franciaágyat velencei csipkével díszített takaró borította, Archie segítségével, aki felvilágosításokkal szolgált, a rendőrök berendezték az áldozócsütörtök színterét. Lepedőket és párnákat hoztak az ágyból, vizespoharat állítottak az éjjeliszekrényre, a lámpa mellé, az összetört palackot az ágy előtti gyapjúszőnyegre helyezték, nem feledkeztek meg sem a tövishúzó fiú kicsinyített bronzszobráról, sem az újságról, amelyet Kalinowski elalvás előtt az ágyban szokott olvasni, hogy tájékozódjék a helyi eseményekről.

A kétajtós szekrény nyitva volt, üresen tátongott, kivették belőle az öltönyöket és a kabátokat, és fertőtlenítették á bútorokat. Lakatlan szoba, a nyitott ablak mellett hervadó gardéniák. Az ágy körül hívatlan vendégek csoportosultak, nem tették le kalapjukat és kabátjukat az előcsarnokban levő ruhatárban, utcai öltözékben léptek be a hálószobába. Az egyik ülnök tapsolt egyet, így akart véget vetni az egybegyűltek magánjellegű beszélgetésének, Megkezdődött az előadás. Az áldozat szerepét egy próbarendőr alakította. Lefeküdt a szőnyegre, ugyanolyan tartásban, ahogyan Kalinowski. holtteste hevert, amikor Archie rábukkant. Összegörbült, széttárta a karjait. Archie valamit változtatott a rendőr tartásán. Úgy hajlította be a karját és a lábát, mintha francia baba volna.

– Húzza le a cipőjét – szólította fel az áldozatot helyettesítő személyt. – A fejét pedig hajtsa hátrább.

– Most már jól van? – kérdezte az államügyész.

Archie még matatott valamit az ágyról lelógó takarón. Aztán bólintott, és némán hátralépett.

– A jegyzőkönyv szerint a tövishúzó fiú szobra másutt volt – közölte az egyik ülnök.

– Kedves kisasszony, szíveskedjék közelebb fáradni – szólította fel az elnök Mirjamot, aki Sten mellett, álldogált a dolgozószobát a hálószobával összekötő ajtóban.

– Maga is itt volt, mielőtt a rendőrség megérkezett volna – folytatta az elnök.,.– Maga szerint is ebben a helyzetben feküdt az áldozat?

Mirjam vonakodva ment közelebb, járás közben félszegen befelé fordította a lábát.

– Nem tudom, nem emlékszem. Nem figyeltem meg pontosan.

– Megijedt? – kérdezte az elnök.

– Undorodtam – válaszolta Mirjam.

Maria S. különösnek találta ezt a feleletet a lány részéről, aki holtan találta az apját a hálószoba padlóján. A fiatal próbarendőr, aki az áldozat szerepét játszotta, majdnem ugyanolyan magas volt, mint Kalinowski, de soványabb nála. Archie vallomásának ellenőrzése céljából a bíróság tagjai felszólították az ál-Kalinowskit, hogy feküdjön az ágyra, aztán zuhanjon le onnan. Ezt a tornászügyességet igénylő gyakorlatot még egyszer megismételtették. Maria S. azon tűnődött, hogy vajon a haláltusát is el fogják-e játszatni.

Az elnök kívánságára az áldozat újra felemelkedett a földről. Harmadszor is összerogyott. Azt kellett tisztázni, hogy Kalinowski beüthette-e a fejét zuhanás közben az ágy peremébe; ez ugyanis magyarázattal szolgált volna a halántékon levő sebekre. Az orvosszakértők eltérő módon vélekedtek erről a kérdésről. Az az orvos, aki a halotti szemlét végezte, hosszú, de mély sebről számolt be, amely szerinte jelentős vérveszteséget okozott ugyan, de nem arra utal, hogy az áldozatot leütötték volna. Ez az orvos inkább arra gyanakodott, hogy a sérülést a zuhanás okozta. A másik orvosszakértő nem értett egyet kollégájával, ő úgy vélte, hogy gyilkossági kísérlet történt, amelynek során a már kábult embert egy súlyos tárggyal agyonütötték.

Ben az ágy előtt állt, méternyi távolságra a szőke próbarendőrtől, aki ismeretlen okból elpirult, amikor megpillantotta maga mellett a gyanúsítottat. Az elnök saját kezűleg nyújtotta át Bennek a bronzszobrocskát. Ben eltartotta magától a szobrot, mintha most látná először, aztán szorosan megmarkolta.

– Mit csináljak vele? – kérdezte.

– Azt, amit annak idején csinált – jegyezte meg az államügyész.

Ben letette a szobrot az ágy szélére.

– Semmit sem csináltam vele – jelentette ki. – Ezt ön éppen olyan jól tudja, mint én.

Ben helyett, egy másik rendőrnek kellett beugrania. Ez a szereplő már úgy viselkedett, ahogyan a bíróság elvárta tőle, gyors volt és pontos.

Fölemelte a jobb karját, lesújtott a szoborral, látszólagos csapást mért az áldozat bal halántékára. A kísérlet sikertelen maradt, a merénylő túlságosan kicsinek bizonyult Kalinowski termetéhez képest. Az áldozatnak össze kellett húzódzkodnia, hogy az ütés a megfelelő helyen érje. Ráadásul a halántékon levő seb olyan helyen volt, ahol az ágy pereme akadályozta volna a halált okozó ütést. Az elnök jelt adott a jelenet félbeszakítására. A két rendőr lelépett a színről.

– Ben nem bír vért látni – mondta Mirjam a mellette álló Maria S.-nek –, ő képtelen lett volna ilyesmit elkövetni.

– Azt kell tisztáznunk a továbbiakban – mondta az ügyész az elnöknek –, hogyan került a vádlott ujjlenyomata a bronzfigurára. Továbbá, hogyan kerültek a vádlott birtokában levő tárgyak a tett színhelyére: szemüveg, kulcsok, óra és a lépcső futószőnyegén a mandzsettagomb…

– Groteszk demonstráció – suttogta a rovargyűjtő Maria S. fülébe. – Egész, biztos vagyok benne, hogy semmi sem úgy folyt le, ahogy az ügyész gondolja.

Az egyik ülnök sziszegve csendre intette a beszélgetőket:

– Ne társalogjunk, amíg be nem fejeztük a munkánkat.

Ben még közelebb lépett a feltúrt ágyhoz. Megfogta az ágytakaró egyik csücskét, és szemügyre vette a csipkét. Arcán hideg kíváncsiság ült, ugyanaz a kifejezés, amely Sten vallomása szerint a saját laboratóriumában végzett kísérletek közben is jellemezte.

– Gondolkodjék – szólította fel az elnök. – összpontosítsa a figyelmét. Van valami hozzáfűznivalója a rendőrségen és a főtárgyaláson tett vallomásához?

Ben megrázta a fejét, felhúzta a vállát, és elfelejtette leereszteni, meggörnyedt háttal álldogált.

– Sokéves tapasztalatból mondhatom – fordult az elnök az ágy körül félkörben elhelyezkedő esküdtekhez –, hogy a helyszínen már sokan visszavonták előző vallomásukat. Számos vallomást hallottam már életemben a bűncselekmény elkövetésének helyén. A genius loci…

– Semmi sem történhetett úgy, ahogy az előbb eljátszották – vágott Ben az elnök szavaiba, – Én ugyanis balkezes vagyok.

– Balkezes? – ismételte az elnök, mintha most hallaná először ezt a kifejezést.

– Ez igaz – erősítette meg Mirjam –, én is tanúsíthatom.

– Hamarább nem jutott eszébe? – kérdezte az államügyész.

– Azt hittem, ez nem tartozik a tárgyhoz – válaszolta a lány.

A bíróság tagjai folytatták a vizsgálatot. A fiatal próbarendőrt, aki előzőleg az áldozat szerepét játszotta, felszólították, hogy üljön az ágy szélére, hogy megállapítsák, nyikorognak-e a deszkák. Miután néhány tárgyat, például az éjjeliszekrény-lámpát, más helyre raktak, majd újra visszatették őket eredeti helyükre, az elnök közvetlen hangon kijelentette:

– A helyszíni szemle nem eredményezett új szempontokat.

A jegyzőkönyvvezető, aki mellette állt, ezt a megjegyzést is írásba foglalta.

Az urak libasorban hagyták el a hálószobát. A következő állomás a dolgozószoba kandallója volt. Megvizsgálták a hamu- és. salakmaradványokkal borított rostélyt, nyomok után kutatva, mintha a bűneset nem hónapokkal azelőtt történt volna meg. A darukezelő felemelte a marokkói zsámolyról a fújtatót: A rovargyűjtő megpróbált kibetűzni egy darabka félig elégett papírt, amelyet az egyik tisztviselő piszkavassal kotort ki a szellőzőaknából.

– Itt zajlott le a baba megoperálása, illetve a születésnapi ünnepség? – kérdezte az elnök a vádlottól.

Már csak az hiányzik, hogy az operációs jelenetet is megismételjék, fehér köpenyben és vasalódeszkával – gondolta Maria S. Megfordult, és a halott íróasztalán, egy lúdtoll és az itatóspapír között, megpillantotta a kazettás magnót a hangszalaggal. Rögtön gondolta, hogy ez az a tárgy, amelyet Sten a tréningruhája alá rejtve hozott le a lépcsőn.

– Mi ez? – kérdezte.

Bár a tanácselnök folytatta a vizsgálódást a kandalló mellett, majdnem minden jelenlevő feléje fordult. Archie néhány lépést tett az íróasztal felé, és hátával eltakarta a készüléket, Sten a fal mellett állt, Kalinowski egyik ősének ovális aranykeretbe foglalt képe alatt. Arca kifejezéstelen maradt.

– Egy magnetofon – szólalt meg az egyik ülnök. – Hogy kerül ez ide?

– Maga állította a kazettát az íróasztalra? – kérdezte az elnök Archie-t. Az tagadólag rázta a fejét. .

– Tudja valaki az urak közül, hogy került ide ez a… – avatkozott be a védő, aki mind ez ideig nem vett részt a beszélgetésben!

Mindannyian egyszerre beszéltek. Úgy látszik, a tárgyalótermen, kívül sehol sem ragaszkodnak ahhoz, hogy betartsák a rendet – gondolta Maria S.

– Állj! – kiáltotta az államügyész, amikor Archie meg akarta ragadni a magnetofont.

– Biztonságba helyezni! – adta ki az utasítást a bal oldali ülnök.

Elkésett. Valaki működésbe hozta egy gombnyomással a gépet. A hangszalag peregni kezdett. Maria S. Stent figyelte: elérkezett a pillanat, amelyre a fiú eddig várt. Mindenféle mellékzörej, sercegés és surrogás tette érthetetlenné az első szavakat. Azután felcsendült Kalinowski hangja, és betöltötte a helyiséget. A dolgozószobában összegyűltek szabaddá tették az íróasztal környékét, egészen a falig hátráltak. Senki sem avatkozott be, senki sem szólt égy szót sem a csodálkozásnak és a döbbenetnek ebben a pillanatában. Valaki fölnevetett, néhányan arra fordultak. A darukezelő volt az, aki a jelenetet valami oknál fogva mulatságosnak találta. Ben most is oldalra hajtotta a fejét, mint mindig, ha feszülten figyelt valamire. Szeme kitágult, éppoly meglepettnek látszott, mint a többiek. Mirjam a kandalló előtti zsámolyon ült,, arcát mindkét kezével eltakarva. A szalagról, hallatszó hang iskolázott volt, guruló r-eket és gondosan kiejtett mássalhangzókat használt.

:– Leállítani! – kiáltotta az államügyész.

Az elnök az íróasztal mögötti széken ült. Úgy meredt a készülékre, mint akit gyengeségi roham bénított meg.

– „Üresség, visszhangtalan csend, saját lépteim, visszhangoznak csupán az előcsarnokban – mondta a hang. – Hosszú órák óta egyedül vagyok. Hiába hívtam Archie-t. Minden azon múlik, hogy az ember megválassza a helyes időpontot! Se előbb, se később. Már reggel éreztem, hogy ma érkezett el a napja. Még ma, még ma meg kell lennie. Ha üt az óra. Una ex his, ez áll az erdei temető kápolnájának homlokzatán. Ez az egyetlen szabadság, amely megmarad számunkra. Elég sokáig vártam erre a napra. Ben adta meg a jelet. A születésnapi ünnepség és a bábúoperáció gyermekes kegyetlensége már nemigen ejthetett rajtam sebet. Ismerik a Quisisanából származó feljegyzéseimet. Nekem már mindegy, semmi sem fontos. Biztonságba kell helyeznem előlük a füzetet, átadom majd Grischinnek”.

A szalag ismét üresen futott egy ideig, recsegett, surrogott.

– Ezt nem hallgatom tovább! – kiáltotta az államügyész.

Az ajtóhoz ment, ott megállt, visszafordult, és jelentős pillantást vetett az elnökre. Ez szájára tette az ujját, csendre intve a vád képviselőjét.

– Tovább – mondta halkan, mintha magával a halottal beszélgetne.

– „Indítékom nincs – szólalt meg ismét a gépezet. – Senki se keressen effélét. Képtelennek érzem magam arra, hogy akár a következő órákat is elviseljem. Több ez, mint amennyit kibírok, lenyom, meg kell szabadulnom a tehertől. A halál oka negyven Garunal-tabletta, a fele is elég volna. Röviddel éjfél után lefekszem, és langyos, cukros vízben beveszem az adagot.”

A hang elhalkult, Kalinowski gyorsan és izgatottan beszélt, egy ízben a gondolat fonalát is elvesztette.

– „Az üresség iszonyata. Soha nem olyan felfokozott, mint ünnepnapokon. Nem megy tovább, túlságosan fáradt vagyok, nem tudom, miért kellene holnap felkelnem, nem akarok többé felébredni. Vajon miért számít nálunk még mindig bűncselekménynek az önkéntes halál, amelyben azonos a tettes és az áldozat? Ez nevetséges.” – Senkit sem kérdeztek, hogy meg akar-e születni, mindenkinek joga van megválni az élettől, hiszen ez csakis az övé, és senki másé. Amit a vallások az öngyilkosságról állítanak, az én számomra, semmit sem jelent. Aki az eutanázia híve, annak síkra kell szállnia az öngyilkosság mellett is. Egész nap egyedül voltam. Az utcán egy lélek sem jár, egyetlen kocsit sem látni, nem hallani motorzúgást, semmiféle hangot, a csend szinte természetellenes. Már csak félig vagyok itt, ha a bőrömbe szúrok, fájdalmat sem érzek, Hat órám van még. Szörnyű kínszenvedés ezt az időt kivárni, Grischin látogatását várom, át kell adnom neki a naplót.”

Ismétli magát – gondolta Maria. S. –, olyan a hangja, mintha máris bevett volna valami kábítószert.

A hangszalag automatikusan leállt, a dolgozószobában senki sem merte Kalinowski monológját megszakítani.

– Mit szól ehhez? – kérdezte az elnök a vádlottat.…

– Ezt nem hittem, volna róla – mondta Ben, inkább önmagának, mint a többieknek –, nem ismertük őt jól, én magam ugyanezeket a-szavakat…

Valaki újra bekapcsolta a magnetofont, a szalagnak egy másik részénél. Utójáték, epilógus következett. .

– „A zongora mellett fantáziálok – szólalt meg Kalinowski hangja –, megpróbáltam valamit improvizálni. Negatív eredmény, kínos melléütések. Nem tudom a hangokat tisztán elválasztani egymástól. Minden összefolyik, kihagy az emlékezetem, jó, hogy nem hall senki. Később hiába igyekeztem rendezni a papírjaimat. Csupa fölösleges kacat. El kellene égetnem mindet a kandallóban, vagy a szemétre vetnem. Alkonyodik már, de nem gyújtok villanyt, A készüléket az íróasztalra teszem, ahol könnyen észrevehetik, nehogy a halálom hamis gyanút keltsen.”

Ezután Wagner Walkürjéből következett egy részlet, a felvétel talán korábbi időpontból származott. Az elnök kikapcsolta a magnót.

– Biztonságba helyezni – szólt oda a fogalmazónak, ez pedig továbbadta a készüléket az egyik rendőrnek.

– Meg fogjuk vizsgálni, hogy ki távolította el a magnetofont a tett színhelyéről.

Archie, aki a kandallóig hátrált, s a piszkavassal és a fújtatóval babrált, hogy valamivel elfoglalja a kezét, e pillanatban felszólítás nélkül beszélni kezdett.

– Én távolítottam el. Rendet csináltam az íróasztalon. Ezt a cuccot a padláskamrába vittem, mielőtt a rendőrség megérkezett volna. Szégyelltem a rendetlenséget.

Arca koromfekete volt, szakállában hamucsomók feketéllettek, mintha belefújt volna a kandalló nyílásába.

– Itt nem kihallgatás folyik – jelentette ki az elnök, és véget vetett a helyszíni szemlének. Felállt, majd kíséretével együtt kivonult az előcsarnokba.

– Vallomását megteheti másutt. Ez nem alkalmas hely és idő új bizonyítékok és adatok előterjesztésére. Mindenekelőtt a hangszalag hitelességéről kell meggyőződnünk.

– És ma ki állította a készüléket az íróasztalra? – kérdezte az ügyész, aki bizonyos távolságból követte a tanácselnök és az esküdtek csoportját.

– Én – mondta Sten –, én találtam meg véletlenül a padlásszobában. Néhány héttél ezelőtt rajtakaptam Archie-t éjszaka ugyanebben a szobában. A halott hagyatéka között turkált. Talán végrendeletet keresett, azt remélve, hogy a főnök ráhagyott valamit.

– És mi lesz most? – kérdezte Maria S. a rovargyűjtőt, miközben lefelé mentek a lépcsőn.

– Megszüntetik az eljárást – válaszolta a férfi.

A kerti kapuban összetalálkoztak a darukezelővel.

– Örülök, hogy hamarosan vége a cirkusznak – jelentette ki. – Szívesebben cipelek mázsás zsákokat a hátamon, mint hogy némán ücsörögjek, és hallgassam ezt a sok szöveget.

Beszállt, egy teherkocsiba, azzal jött ki ide, Feenteichba.

Maria S. elsétált a szomorúfüzes Fácán-hídig. Friss levegőre vágyott. Még egyszer visszapillantott a tóparti villára, amelyet a rendőrtisztviselők időközben téli álmára készítettek elő. Bedeszkázott ablakok az alagsorban, leeresztett redőnyök, lezárt ajtók.

Kísértetek háza, nem akarom többé viszontlátni gondolta Maria S.

15

A csizmám – gondolta Grischin –, hová lett a hosszú szárú csizmám? Lenézett meztelen lábára, görbe ujjaira, befelé nőtt körmeire. A Betánia-kórház egyik ágyán ült, Kalinowski volt osztályán, kórházi pizsamában; Hajnali ötkor ébredt, most kezdett odakinn világosodni. A piszokfoltokat bámulta a lábán. Tiszta lábbal kellene, meghalni, – gondolta. Egy ideig ülve maradt az ágy szélén, hogy leküzdve a bizonytalan érzést, amelyet a süllyedő vérnyomás idézett elő. Aztán felállt, a fal melletti szekrényben a ruháit kereste, megtalálta turistaöltözékét és lódenkabátját, valamint a barna félcipőt, amelyet nemrégiben vásárolt, Zergetollas kalapja azonban hiányzott. Verítékes munka darabról darabra felszerszámozni magunkat, mint egy lovat – gondolta. Fél órájába tellett, amíg felöltözve a tükör elé állhatott. Bár a keze reszketett, sikerült megkötnie a nyakkendőjét. De megborotválkozni már nem tudott. A kést az arcához illesztette, és máris megvágta magát. A kis seb hamar behegedt. A kórházban töltött napok alatt Grischinnek fehér szálakkal vegyes, vörhenyes szakálla nőtt. Feltűnő leszek a járókelők között. Az első rendőr igazoltatni fog, és ha meglátja a nevemet az irataimon, letartóztat. Eugen Grischin – gondolatban maga előtt látta a nevét és a fényképét egy körözőlevélen, amely a rendőrkapitányság előcsarnokában függ.

A szoba, ahol feküdt, a kórházi pavilon alagsorában volt. Némi erőfeszítéssel kimászott, az ablakon át a kerítésudvarra. Szeles és hűvös volt az idő.

Kalap nélkül megfázom. Az éjjeli portás nem vette észre a menekülőt. A vaskapu nyitva volt, ilyenkor érkeztek az áruk teherautókon, amelyek, a kórház konyhájáig hajtottak. A sebészeten égett a villany. A harmadosztályú betegeket már felébresztették a kórtermekben. Mosdó- és toalettcikkeket tartalmazó kis táskáját Grischin a szekrényben felejtette. Botjára támaszkodva, enyhén sántikálva ment az üres utcákon a bírósági épület felé. Pihenő nélkül jutott el a szökőkút előtti padig, amelyen a bírósági tárgyalások szüneteiben szokott üldögélni. Túl korán volt még, csak két óra múlva nyitják meg a bírósági épületek főkapuját a közönség számára. A belváros vendéglői zárva voltak. Az egyetlen hely, ahol a korán kelők ilyenkor eltölthették az idejüket, a főpályaudvar restije. Grischin egész testében reszketett, fogai vacogtak. Nehezen vonszolta el magát a legközelebbi taxiállomásig.

– A főpályaudvarra.

A sofőr feléje fordult, és újra megkérdezte, hova ménjén.

Talán szökött fegyencnek tart?

A vasúti resti nagyobbnak látszott a fali tükrökben, mint amekkora valójában volt. Hátsó falát mozaik díszítette, amely egy magvető parasztot ábrázolt és fejkendős parasztasszonyokat, csecsemővel a karjukon. Grischin úgy ült le, hogy különböző oldalakról pillanthasson a tükrökbe. A helyiségben gyéren üldögéltek a csomagokkal megrakott utasok. Grischin felakasztotta botját és lódenkabátját egy fogasra. Vadászreggelit rendelt: sonkát tojással, narancslét, kávét. Nem gondolt a szigorú diétára, amelyet előírtak neki, A kórházban töltött napok és éjszakák összefolytak emlékezetében. Naptárt keresett a szemével, de nem talált. Elhatározta, hogy a pincértől fogja megkérdezni, milyen nap van ma.

Ma van az ítélethirdetés napja? – tette fél magának a kérdést. – Időben ott leszek, nem vagyok gyáva. A Kalinowski-ügyet nem fejezik be nélkülem. De aki végig akar csinálni egy tárgyalási napot, annak jobb, ha tele van a gyomra.

A Betániában a nővérek kásán és tejen tartották, mint egy csecsemőt.

A pincér megjelent a reggelivel. Amikor Grischin megpillantotta a zsírban úszó tojást, undort érzett. Kötelező a lélekjelenlét. – gondolta –, az életben mindig az volt a legfontosabb, hogy az ember a helyén legyen a szükséges pillanatban. Nem szabad hiányozni a névsorolvasásról.

Eltolta magától a tojásos-sonkás tányért ivott egy korty kávét, evett hozzá egy falat száraz kenyeret. Verejtékezett, keze fejével a homlokát törölgette, a mellényén babrált. Azon tűnődött, hogy olyan szaga van-e, mint azoknak, akiket már megérintett a halál. Bement a W, C.-be. Egy pillanatig sem tudott már uralkodni magán, az utóbbi időben állandó vizelési ingere volt, beteges szomjúságot érzett. Az útjába akadó virágvázákból is szívesen kiitta volna a vizet. A WC-s nénitől borotvakészletet kölcsönzött. Grischin most használt életében először villanyborotvát. Közel tíz percig tartott, mire megborotválkozott, a borosták tüskésen meredtek ki az arcából, de borotválkozás után már csak kékes árnyék maradt az állán és az arcán.

A mosdó fölötti óra nyolcat mutatott. Sietnem kell, messze van ide a bíróság, és gyalog megyek. Beköszöntött a reggel. Grischin nem vette figyelembe a közlekedési lámpa jelzéseit, tilosban vágott át a pályaudvar előtti téren. A kocsik lefékeztek előtte, hogy utat engedjenek. Biccentéssel köszönte meg a jóindulatukat. Szó sem lehet arról, hogy elhagyjam a zászlót – gondolta –, nem vagyok szökevény, tudom, hol a helyem. Visszaemlékezett egy katonára, aki vérrel és szennyel borítva, beesett arccal és félőrült tekintettel állt parancsnoka elé, hogy jelentést tegyen a százada pusztulásáról. „Én vagyok az utolsó” – mondta és összerogyott.

Grischin egyenletesen, mélyen szívta be a levegőt, most jobban érezte magát, ruganyos léptekkel haladt végig a parkon, a füves térségeken, a laza, porhanyós földön.

Jó a lábam, nem visszeres, a sebhely a felső combomon csaknem begyógyult, nem akadályoz a járásban. Kétségbeejtő, hogy egy férfinak ilyen pompás lábbal is meg kell halnia.

Egyedül volt, senkivel sem találkozott a kavicsos úton. Többször is meglepődött, amikor időről időre ráeszmélt, hogy félhangosan monológokat ad elő önmagának.

Csak rövid tárgyalást. A Grischin-ügy. Kalinowski és Grischin. A két eljárást össze kell kapcsolni. Ami az: egyiknek dukál, az jár a másiknak is. Hajlandó vagyok új vallomást tenni. Semmit sem elhallgatni, semmit sem hozzákölteni. Grischin vádlott, álljon fel, vegye ki a kezét a zsebéből. Régebben hamis tanúvallomást tettem, hamisan esküdtem. Utolsónak maradtam. Az utolsóba belemarnak a kutyák. Ki adta a gyógyszert? Miért lőtte le a kutyáját? Hol a pisztoly? Van fegyverviselési engedélye? Zsarolta a házmester leányát? Szeretője volt Püppchen? Viszonya volt vele? Milyen gyakran folytattak nemi érintkezést? Ezt tudnunk kell, mert fontos…

Pontosan kilenc órakor, Grischin ott állt a bíróság épületének homlokzati lépcsőjénél. Ránézett Justitia szobrára, a kőarc vak, szemgolyóval meredt, vissza rá. Az erőfeszítéstől zihálva ment fel a főbejárat lépcsőjén, turistabotja végigkopogtatta a köveket. Mintha egy vak tapogatózna az előcsarnokban. Elfelejtette, hol keresse a tárgyalótermet. Visszament a portáshoz, aki fülkéjének üvege mögül szemlélte a sürgés-forgást.

– A Kalinowski-ügy tárgyalására jöttem –.mondta Grischin. – Merre van az esküdtek terme?

A portás ránézett egy listára.

– Mára nincs kitűzve tárgyalás – mondta.

Grischinnek remegni kezdett a térde.

– Mikor lesz ítélethirdetés?

A portás nem válaszolt.

– Az ítélet, az ítélet… – ismételgette Grischin gépiesen.

A portás jobban szemügyre vette.

– Rosszul van? – kérdezte.

Menyi ideig tarthattak fogva a Betániában? – tette fel a kérdést Grischin önmagának. – Összekeverem az időpontokat. Mennyi idő telt el közben? Elmulasztottam a kitűzött terminust, a védőbeszédet, a bizonyítási eljárás befejezését, a helyszíni szemlét…

A portás közben megtalálta listájában a Kalinowski nevet.

– A per véget ért – közölte –, megszüntették az eljárást.

– Miért? – kérdezte Grischin.

Úgy emlékszem, öngyilkosságról volt szó – válaszolta a portás.

Öngyilkosság? – gondolta Grischin. – Gyáva kiút. Nem méltó egy veterán harcoshoz az ilyen befejezés.

Visszament a főbejárathoz. Kezéből kiesett a bot. Az első lépcsőfokon megingott. Hova lett a hosszú szárú csizmám? Ebben a pillanatban fejjel előrebukott a lépcsőn. Lágy sötétségbe süllyedt.

Sohasem gondoltam volna, hogy ekkora fájdalom egyáltalán nem fáj – gondolta.

Később hangok törtek át a sötétségen.

– Ismeri valaki ezt az embert? Nincsenek nála iratok. Eszméletlen. Telefonáljon valaki a mentőknek.

A hangok mérhetetlen távolságba húzódtak vissza. Az utolsó, amit Grischin hallott, annak az embernek a hangja volt, aki föltette őt a hordágyra.

– Le kell húzni a cipőjét.

Grischinnek eszébe jutott, hogy mosdatlan lábbal fog meghalni.

16

Vizsgálati fogsága alatt Ben külsőleg még jelentéktelenebbé vált. Beesett az arca, sápadt volt, mellkasa homorú, tartása rossz. Sten alig ismert rá, amikor barátja a börtönudvar rácsos kapujából a Sóhajok hídjának árnyékába lépett.. Nikkelkeretes, sötét szemüvege eltakarta a fél arcát. Azért hordta a nappali fényben, is a szemüveget, mert újra hozzá kellett szoknia a természetes világossághoz. Nem védték többé a cellafalak, minden oldalról rátört a fény. Mindig is érzékeny volt a szeme, színezett üvegekkel óvta, zavarta az éles világítás. A szemüveg, amelyet ezekben a percekben viselt, Mirjamé, tőle kérte kölcsön, a foncsorozáson Ő maga keresztüllát, de őt nem látják. Ben járása valamiképpen megváltozott, hol sietős léptekkel haladt, hol pedig ténfergett. És miért fordul állandóan hátra? A szökőkútnál a parkban Sten azt ajánlotta Bennek, hogy vegye le a szemüvegét, nincs már szüksége rá, késő délután van. Rövidesen lemegy a nap. Ben rekedt volt, mert a tárgyalóteremben a számára kijelölt helyen mindig huzat volt. Sten és Mirjam közrefogták. Igyekeztek lépést tartani vele. Ez nem ment könnyen, az öngyilkosság veszélye miatt nem engednek tükröt tartani a cellában. Bármelyik használati tárggyal megölheti magát az ember. Késsel, ollóval, zsinórral, nyakkendővel, cipőfűzővel, nadrágtartóval, üvegcserepekkel. Az egyik lány a hajfonatával akarta megfojtani magát, erre levágták a haját.

Ben eldugott a cellában egy zsebtükröt. Órák hosszú során át foglalkozott a saját arcával, grimaszokat vágott, figyelte szemének változó kifejezését, a bőr átalakulásait.

– Ha az embert nem táplálják rendesen, és nem jut elég friss levegőhöz, gyorsabban öregszik – állapította meg.

Voltak napok, amikor úgy érezte, hogy megfiatalodott, ismét puha a bőre, gyerekes a tekintete, szája a csecsemőkére, hasonlít. Kapott papírt az íráshoz és rajzoláshoz. Nem volt nagy fantáziája, csak természet után tudott néhány tárgyat felvázolni.

– Olyan játékok ezek, amelyeket unalomból csinál az ember, éhenkórász mutatványok, ahogy az atyaisten szokta mondani.

Mirjam és Sten összerezzent. Hosszú idő óta először tettek említést Kalinowskiról. Sten számára az öreg már egyáltalán nem létezett, döglött kutya volt. Egyikük sem fogja felkeresni a sírját a temetőben.

Akinek nem hallani többé a hangját, aki nem, látható és nem érzékelhető, az részeire bomlik – gondolta Sten, olyan, mintha sohasem élt volna.

– Mindenki megérdemelné, hogy a halála után eljárást indítsanak vele kapcsolatban – mondta Ben –, akkor legalább a hozzátartozói kénytelenek lennének még egyszer összegyűlni az emlékére. Újra kiejtenék a nevét az esküdtek, a bírósági tisztviselők, a tanúk, a szakértők és a közönség mondanának ítéletet arról, hogy mit tett ő, és mit tettek vele. Többet foglalkoznának vele, mint amennyit a hátramaradottak, a barátok általában szoktak, amikor körülállják a sírt, hogy megadják neki a végtisztességet.

Mirjam megborzongott, karjával átfogta önmaga vállát, reszketett. Ma van november elseje, gondolta Sten, Ben szabadon bocsátásának napja.

Elindultak a feenteichi villa felé. Ben nem akart kocsival menni, mozgásra vágyott a hosszas tespedés után. Csaknem fél óra hosszat tartott az út. Többször megálltak, hogy kifújják magukat. Mirjam térde is meg-megroggyant, ő sem szokott hozzá, hogy tíz percnél tovább gyalogoljon.

Lefogyott – gondolta Sten, kiállnak a csontjai, jobban illenének hozzá a nőiesebb formák. A vékony lányoknak sokat kell aludniuk, és párnául egy hízásra hajlamos, álmodó óriásra van szükségük.

A kerti házat távollétükben kitakarították, bár Mirjam, szokása szerint, feldúltan hagyta a szobáját. Ben felfedezte a bábút Mirjam ágyán, lefeküdt mellé, játszott vele, kifordította a végtagjait, obszcén testtartásba helyezte. A bábu, ha ledobták a földre, magától vett fel illetlen és szemérmetlen pózokat. Ben elmondta, hogyan rajzolta fel krétával cellája falára a meztelen bábút, és más helyen jelölte be az operációt, mint ahol valóban elvégezték rajta. A börtönőrök csodálkoztak, hogy a báburól hiányoznak a nemi ismertetőjegyek. Megállapították Benről, hogy liliomtipró.

Ne beszéljünk erről – vágott a szavába Mirjam –, aki még egy szót szól, büntetést fizet.

Fát, hoztak be a kertből, hogy begyújtsanak a maguk készítette kandallóba. Ben régi pulóverét kereste, amelyet időközben elégettek. Minden bútordarabot megtapogatott, amely á villából a kerti házba került, A tölgyfaasztalt, az ebédlőszékeket, az apja dolgozószobájából való borszéket.

– Szalonnás ez a bőr – jegyezte meg –, kifényesítette az öreg a fenekével, és a zsíros haját is a kelleténél többször nyomta a támlához. Ezt az egész kacatot, ami a villára emlékeztet, ki kellene dobni.

A kandalló rosszul szeleit a levegő nedvessége miatt; az őszi köd rátelepedett a kerti házra. Sten a kandalló rostélyán matatott, kinyitott egy csappantyút, újságpapírt lobbantott lángra. A lángok végigkúsztak az elszenesedő újságpapír szélein, lekonyultak, nem ágaskodtak fel, és nem sisteregjek. Sten tovább kotorászott a kályhában, az arca teljesen bekormozódott.

– Kéményseprőt látok, szerencsét találok – nevetett Mirjam.

Sten gyújtósból tornyot épített, támasztékul vastagabb hasábokat használt. Végül sikerült felélesztenie a tüzet.

: – Emlékeztek még a szürkületi órákra – kérdezte Ben –, amikor az. öreg odabenn a kandallónál a lángokba meredt, és mindenféle hazug históriákat mesélt, mi pedig krumplit, gesztenyét és almát kotortunk ki neki a tűzből? Ezeket az órákat ő a fészek melegének nevezte.

– Aki még egy szót szól róla, az is büntetést fizet – jelentette ki Mirjam.

Ben azonban fütyült az önkényes játékszabályokra.

– Ezek a holmik körülöttünk túl sokat láttak. Pusztulniuk kell. A bábunak is.

A játékszer után nyúlt, lefektette, hogy az üvegszemek becsukódjanak, megvizsgálta a baba ruháját, fölemelte a szoknyáját, megsimogatta a rosszul összevarrt sebet. Morgás hallatszott a baba hasából.

– Talán benne felejtettem valami műszert fél évvel ezelőtt – tűnődött Ben. – Súlyos műhiba. Ha élne, hashártyagyulladást kapna, és meghalna.

– Elégetjük – kiáltotta Mirjam. – Tűzbe temetjük.

Fölravatalozták a bábut, hanyatt fektették a kandalló párkányán, Mirjam veti majd a lángok közé. Mindenestül elég, a haja, a bőre, semmi nyomot nem hagy maga után. Égő haja bűzleni fog, valódi haj volt, Mirjamé, aki annak idején levágatta a sajátját, és ráragasztotta a baba fejére.

A szeme megmarad – gondolta Sten –, az üveg csak magasabb hőfokon olvad.

Aztán szertartást rendeztek Őszi virágokkal, lángokkal és gyertyákkal. Mirjam befonta a baba haját, bár Sten jobban szerette volna, ha simán lecsüngő hajjal pusztul el. Tanakodtak, hogy összefonják-e a kezét a mellén, vagy inkább leszorítsák az oldala mellé.

– Túl hosszú a ruhája – jegyezte meg Ben –, halotti ing.

A tűzrácsot a lángok közé csúsztatták. A baba mozdulatlanul feküdt a lángok visszfényében. Ben belerúgott. A virágok sem lobbantak fel, nedvesek voltak még, hisz nemrég szedték őket a kertben. De végre sercegés, ropogás hallatszott. A tűznyelvek belekaptak a baba ruhájába. A maradandóbb részek nem adták meg magukat ilyen könnyen. A bábu felsőteste fölágaskodott. Mirjam kiragadta a tűzből. Sten és Ben lefogták a karját, hogy megakadályozzák ebben.

– Ez nem gyilkosság – mondta Ben. – Ez tűzáldozat.

Most már gyorsan haladtak előre az események. A lángok magasra csaptak, szétesett a kormos babaarc a fehér szempillákkal. A kékesfehér szemgolyók kiugrottak üregükből. Végül csak egy fémváz maradt meg egy elszenesedett papírmasé koponyaforma.

Ben, Mirjam és Sten gyapjútakaróba burkolóztak, és leheveredtek a hűlő kandalló elé. Terveket szőttek a jövőről. Hármasban akartak elutazni az Atlanti-óceánon át az amerikai kontinensre, egészen a Csendes-óceánig, mégpedig abból” a pénzből, amelyet a két testvér örökölt. Most már szabadok, a Kalinowski-ügynék nem lesz utójátéka. Semmiféle követség nem fogja elérni őket abból az országból, ahol tanítóik, szüleik és bíráik éltek vagy élnek. Az ügyvéd ír majd nekik néhány poste restante levelet, de mielőtt ezek a levelek utolérnék őket, ők már régen másutt járnak. A Csendes-óceán hangos, véresre paskolja a fürdőzőket, vize a forróságban is hűvös marad. Forró napok, hideg éjszakák. Meztelenül üldögélnek majd a szabadban, nem gondolkodnak, új nevet vesznek föl, és megkeresztelkednek az óceán sós vizében. Bőrük lebarnul, hajuk megnő. Semmit nem akarnak tenni, ami nincs összhangban a sziklákhoz verődő hullámok zajával.

A feenteichi ház elkorhad, gondolta Sten, el van reteszelve, le van pecsételve. Egyiküknek sincs hozzá kulcsa. Halotti ház, kísértet-ház. Még a szomszédgyerekek sem mernek majd a kertben játszani. A vakolat lehull a falakról, nedvességtől mállik szét a parketta. A szobák mennyezetén ismeretlen földrészek formáját öltő foltok keletkeznek. Filmet kellene készíteni az elhagyott házról – gondolta Sten –, a felvevőgép a bomlás minden állapotát megörökíthetné. Nincs szükség szövegre, á néma képek többet mondanak a szavaknál. Az oszlopos ház megszürkül, ablakai megvakulnak, a balkon deszkapadlózata megereszkedik. A fa megvetemedik, az ablakkeretekről lepereg a festék, a székekből kifordul az afrik. A függönyök megfakulnak a nappali fényben, elpusztul a velencei csipke, a lakodalmas terítő, amely ma is beborítja Kalinowski ágyát. A zongora húrjai máris lehangolódtak, billentyűi meglazultak.

A háznak sajátos szaga van, már messziről felismerhető, és ez a szag az idő múlásával egyre erősödik. A por és az enyészet szaga ez, pincében rothadó almáké, az orvosságoké és az egérpiszoké, a molyirtóé és a padlóviaszé.

A filmfelvevőgép minden szögletbe bepillant. Ha a nap betör az előcsarnok színes ablakain, a lencse befogja a pókhálót és a fénynyalábokat. A székekről, amelyeken senki sem ül többé, nagy felvételek készülnek, amelyeket totálképek váltanak fel, körös-körül elvadult ösvényekkel és halott lombozattal: Folyamatosan tűnnek át egymásba az őszi köd és a hosszú alkonyat képei, amelyeken már a tárgyak körvonala is elmosódott, majd hirtelen vágással a szobák berendezését ábrázoló, éles és pontos felvételek következnek. Az effajta film esetében – gondolta Sten –, ahol emberi szereplők nincsenek, minden a vágáson és a montázson múlik. Néhány madár, macska, denevér, nyúl és öszvér ábrázolásáról nem szabad lemondani, különben a nézők hamar elunják magukat. Fecskék és pillangók tévednek be. a lépcsőházba. A téli napokon a szél bever egy-egy ablakot. Az állóvizek, poshadt szaga benyomul a dolgozószobába, a huzat lesodorja az asztalról a régi folyóiratok elsárgult lapjait.

Hosszú időbe telik egy ház halála – fűzte tovább gondolatait Sten. – A lépcsőházban néha üt még egyet-egyet az ingaóra. A zongora húrjai belerezdülnek. A ház hangot ad. Valaki, aki éppen a csatorna vizén csónakázik, meghallja. Elátkozott ház. A kamera végigpásztázza az elhagyott szobák elhagyott sorát, bekukkant felülről az előcsarnokba, a csigavonalban futó korlátra. A ház tulajdonosa a por, amely megöli a színeket, és mindent megvakít. Egyetlen üveg sem csillog többé, egyetlen tükör sem veri vissza a fényt, egyetlen fémtárgy sem villan meg. A dolgok egyformává lesznek. A kertben verebek csivitelnek, csalogányok énekelnek, tücskök ciripelnek, békák, brekegnek. A Tündértó kiszárad, mocsarában baktériumok tenyésznek. Az ügyvéd továbbra is a semmibe küldözgeti leveleit. A birtok nem az övé, nem rendelkezhet fölötte. A háznak nincs gazdája. Egy napon az egészségügyi hatóságok a rendőrség segítségével leverik a zárakat. Ne menjetek föl a futószőnyeggel borított lépcsőn, a korlát már régebben meglazult. A lépcsőfokok leszakadnak. Ne húzzátok föl a rolókat, ne engedjétek be a napot. Most még minden úgy van, ahogy az öreg itt hagyta halála éjszakáján. A ház legtöbb tárgyával úgy járna a behatoló, mint a múmiákkal, ha szarkofágjukat ezer évvel később kinyitják. Szétesnek, nem bírják el a levegő érintését. A házba behatolók olyanok, mint a sírrablók. A szobák mennyezete a fejükre omlik, a dolgozószoba csillárja agyonsújtja őket.

– Itt vannak! – Egy kiáltás; amely a kertből hangzott fel, kizökkentette Stent a gondolataiból.

Néhány pillanat múlva Ben barátai körülállták a kandallót.

– Újra itt van, épen, egészségesen – mondták lelkendezve. – Mutasd már a pofázmányodat, egész jól nézel ki, semmit se változtál.

– Nincs ok az ünneplésre – válaszolta Ben, és hirtelen fázni kezdett. – Ez a nap is csak olyan, mint a többi.

Derengett már az ég, Feenteich fölött köd- és gőzfátyol úszott.

– Fára volna szükségünk – mondta Mirjam.

– Elfogyott – válaszolta Sten.

– Van elég bútor a házban – kiáltotta Mirjam –, tüzeljük el.

A fiúk és a lányok kitódultak, Sten megmutatta nekik, hogyan nyithatják ki egy szál dróttal Ben kerti szobájának ajtaját.

– Hozzatok mindent magatokkal, amit csak elbírtok – kiáltotta oda nekik.

Nyitva tartotta az ajtót. A fiatalok felpakolták az összes székeket a szinte soha nem használt alagsori ebédlőből – tölgyfa székeket, egyenes támlájúakat, vésett, fekete díszítéssel. Vállukon fiókos szekrényeket cipeltek ki az ebédlőből a kerti házhoz, kifosztották Ruth Kalinowski szekrényét, amelyben az edényeket és a családi ezüstöt őrizték.

– Mindent nektek. ajándékozok, ami ragyog és fénylik – kiáltotta Mirjam –, a csillárokat is.

– Fejszét ide! – kiabálták a fiúk.

Ben megmutatta nekik a szerszámoskamrához vezető utat.

– Siessetek – biztatta őket –, hideg lesz. Éjszakára be kell majd fűtenünk.

Az első tölgyfa széket saját kezűleg hasította darabokra, erejéhez képest nehéz munka volt. Barátai segítettek neki. Felaprították a keményfát, a lányok becipelték a kerti házba, ahol Sten a parazsat élesztgette. A széklábakat a tűzbe hajították, láncot alkottak, mint a téglaadogatók az építkezéseken. Átmelegedett a levegő, a fa ropogott a kandallóban. Mirjam levetette a pulóverét, fejszét kért, és maga hasogatta fel az egyik fiókos szekrényt aprófának. Ben rálicitált. A székek után a bőrpárnás zsámolyra került sor.

– Ez bűzlik –: kiáltotta Sten –, az ülőkét nem használhatjuk.

– Láttatok már valaha az életben ilyen máglyát? – rikkantott Ben, s a tűzfény pirosra festette az arcát, – Elégetjük az öreg hagyatékát. Égessünk el mindent, ami elmozdítható.

– Hány székkel végeztünk eddig? – kérdezte Mirjam.

– Tizenkettővel – válaszolta Sten.

– Az ebédlőben mindent tizenkét személyre számítottak – mondta Mirjam. – A gyerekek megkeresztelésekor és más családi ünnepekre mindig annyi vendéget hívtak, hogy pontosan tizenketten üljenek az asztalnál.

Ben kinyitotta az ablakot, a kandallóból kicsapott a füst, a fiú köhögött. A lányok kirámolták a fiókos szekrényeket, mielőtt a deszkákat bedobták volna a tűzbe.

– Vigyétek el Mirjam hozományát! vetette oda nekik Sten. – A családi ezüstöt. Nekünk nincs már szükségünk rá.

Néhány fiú az ingét is levetette, olyan nagy volt a hőség. Meztelen felsőtesttel álltak a kandalló körül, mint kopasz-fák az erdőben.

– Az ezüstöt bevághatjátok a zaciba – mondta Ben –, a, gyertyatartók régiek és meglehetősen értékesek.

Letépte Mirjam ruháit és kabátjait a vállfákról és fogasokról.

– A fenébe velük! – kurjantotta. – Csupa új holmit fogunk venni.

A lángokba hajította a ruhákat, s minden, ami műanyagból volt, apró, szikrázó robbanásokkal égett. A fiúk és lányok arca bekormozódott, a gyújtogatok szeme ragyogott a fényben.

– Hadd jöjjön az utánpótlás – lelkesedett Ben, a parázsban kotorászva a piszkavassal.

Újra füstöt nyelt, köhögött, oly közelhúzódott a lángokhoz, hogy megpörkölődött a haja.

– Menjetek vissza a házba, nézzétek meg, van-e még valami égetni való.

Elzavarta a barátait, és miután az utolsó is elment, bezárta a kerti ház ajtaját.

– Nem tudom már őket elviselni.

Leült a bőrkarosszékbe, letörölte homlokáról a verítéket.

– Ha visszajönnek, nem engedjük be őket. Egyedül akarok veletek maradni.

Sten a fújtatóval ügyködött a kandallónál. Egy ruhadarab tüzet fogott, egy széllökés kivágta a kandallóból az égő anyagot. A következő pillanatban meggyulladt a csomagolóforgács az egyik ládikóban, amelyet a villa ebédlőjéből hurcoltak át. Ben nem mozdult a helyéről. Megbűvölte az imbolygó lángok sziszegése és villózása, a tűznyelvek színének és formájának állandó váltakozása.

– Semmi sem élőbb a tűznél – állapította meg.

Sten kiugrott az ablakon a szabadba. Az öntözőcsövet kereste a kertben, hogy nekilásson az oltásnak.

– Hagyd csak – mondta Ben –, hadd égjen el minden. Azt akarom, hogy semmi se maradjon ebből az egészből.

A villából fejszecsapások és kalapácsütések hallatszottak, Ben barátait elfoglalta az igyekezet, hogy az utolsó szálig minden ingóságot elpusztítsanak az alagsorban. A lángok ropogása túlharsogta a fiatalok lármáját. Sten kísérletet tett az oltásra az öntözőcsőből kilövellt vízsugárral, de túlságosan későn. Az ablakfüggöny is égett, a lángok egyetlen izzó fallá egyesültek,

– Menjünk ki innen – kiáltotta Mirjam.

Bent, aki még mindig szinte bénultan ült a bőrrel bevont karosszékben, az ajtóhoz ráncigálta. Egy hirtelen támadt szélroham meghajlította a fákat, és a tűz magasra csapott. Ekkor már Mirjam ágya is a mennyezetig ágaskodó lángokban égett. Sten abbahagyta az oltást.

– Azonnal el kell mennünk innen – ordított a testvérekre.

Elrohant Ben barátaiért. Senkit sem talált. Vajon a lányok és fiúk visszahúzódtak a birtok sövényei mögé, hogy onnan figyeljék, hogyan ég le a kerti ház? Mirjam, Sten és Ben átmásztak a kerítésen, Mirjam amerikai katonaköpenyt viselt, Ben abban az öltönyben volt, amelyben letartóztatták. Stennek sikerült kimentenie a filmfelvevőgépét, A feenteichi szomszédokra gondolt, akik nyilván felfedezik a tűz fényét, és értesítik a rendőrséget, Mielőtt a tűzoltóság kivonulna az oltáshoz, el kell hagyniuk a terepet. A sövények fölött csomókban szállt a hamu, a Tündértó partjáig, de a lángok már lassan elapadtak. Talán magától is elalszik a tűz, és a kerti ház nem ég le teljesen.

– A dolgozószobából is ki kellett volna hordanunk ^bútorokat – jegyezte, meg Ben. – A zongorát, az íróasztalt, a könyvespolcokat, a mahagóni szekrényt, az ágyat a velencei terítővel, hogy semmi emlék ne maradjon az öreg után.

Csavart oszlopként szállt a füst a szürkülő égre. Reccsenés hallatszott, valami felrobbant, szikrák fröcsköltek szerteszét.

– El kell mennünk innen. – Sten a kocsijára gondolt, amely az ösvényen parkolt. Van annyi benzinjük még, hogy eljuthatnak a Waldsee melletti csónakházhoz.

– Várj – szólt rá Ben élesen –, látni akarom a tüzet.

Teljesen besötétedett már, a feenteichi kert a lángok vibráló fényében ragyogott. Amint végighaladtak a csatorna partján, lépéseket hallottak. A ház külső lámpái kigyulladtak. A tűzvarázs véget ért. Ki hatolt be a kertbe? A szomszédok, a rendőrség, a tűzoltóság? Senki sem vette észre a három árnyékszerű alakot a tóparti fűzfák között. Ilyen távolságból Sten már csak a lelappadt tűz halvány derengését látta.

– Azt hiszem, megkezdték az oltást.

– Soha többé nem jövünk ide vissza – mondta Ben –, soha többé nem látod ezt a házat.

Eleredt az eső, Szél cibálta, nedves fonalak ereszkedtek ferdén a magasból. Ők hárman szótlanul hajtottak ki Sten kocsiján a városból á hársfasorba, amely az egykori tanyához vezetett. A tanyánál bekanyarodtak a Waldsee felé az erdei útra. A csónakház nyitva volt, noha Mirjam bezárta az ajtót, amikor legutóbb itt járt. Túl fáradtak voltak ahhoz, hogy megszólaljanak. Szótlanul feküdtek le egymás mellé a priccsre, és takarókba burkolóztak. Mirjam annyira fázott, hogy Sten nem tudta átmelegíteni, Ben pedig közöttük feküdt, elválasztotta őket egymástól. Mélyen aludtak ezen az éjszakán, nem nyúltak egymáshoz, csöndesen szedték a levegőt. Kora hajnalban Sten felébredt. Lépteket hallott a stégről, csikorogtak a deszkák. Megvárta, amíg újra csend lett, azután fölkelt és kiment. Egy öregember üldögélt a stégen, körvonalai elváltak a Waldsee sápadt vízfelületétől. Báránybőr bundát és sapkát viselt. Nem mozdult. Archie volt. Napkelte előtt horgászott, ahogy azelőtt is szokta. Sten odalopakodott hozzá. Archie hangtalanul jelezte, hogy ne mozduljon, és ne szólaljon meg.

– Hajnalban harapnak legjobban a halak – morogta, Sten leereszkedett mellé a stégre, lábával a semmiben harangozott, a vízre nézett, ahol az úszó rángatózott.

– Elutazunk – mondta –, soha többé nem jövünk vissza. Megtarthatod a csónakházat. Laknod csak kell valahol.

A víz kivilágosodott, a nádas fölött köd imbolygott, az ég naphosszat felhős lesz.

– Ma volt az első fagy ebben az évben –mondta Archie, és újra kidobta a horgot. – Kemény telünk lesz.

Tartalom

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9
- 10
- 11
- 12
- 13
- 14
- 15
- 16