A Jó szelet, kapitány! egy nyári vízi táborozásról szól. Amit elmond, az valóban megtörtént, a sok kaland, játék, romantikus szórakozás mind-mind az úttörők életének része, az a szerencse, hogy mindig akad néhány még nem egészen felnőtt, aki hajlandó velük játszani - s közben vigyáz is rájuk. A szereplők sem költöttek - valódiak. Ma már nem hordják a matrózsipkát, mert mégiscsak furcsa lenne az üzemben, ahol Veréb kohómérnök, vagy a műhelyben, ahol Dűzni autót szerel, de még az iskolában is, ahol Cujás vagy Félkopasz tanár.

NNCL1418-50Dv1.1

Jó szelet, Kapitány!

Kiss József László

MÓRA KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST. 1976
GAÁL ÉVA RAJZAIVAL

A Móra Könyvkiadónál e mű
második kiadásban jelenik meg
© Kiss József László,1971
ISBN 963 11 0615 2

NNCL1418-50Dv2.0

ELSŐ FEJEZET
melyben az indiánok a hegyekből vízre mennének. Illetve nem.
Azazhogy igen, de nem mind. Például én nem

Ha ezt a krónikát felnőtt írná, akkor most biztosan nagyon szép és alapos képet festene a tábor környékéről. Én ilyent nem tudok. A hegyek itt olyanok voltak, mint a hegyek általában. Már amikor látszanak. A történetem idején nem látszottak, mert átkozottul sötét volt. A fák sem látszottak. Az ég is felhős, fekete.
A tűz fénye tényleg nagyon szépen vetődött rá a három sátorra. Már nem lobogott, csak a parazsa izzott. Az viszont volt bőven. Látszik, hogy én raktam meg. Egy szál gyufával gyújtottam alá. Erre büszke vagyok. Nem mindenki tud úgy tüzet rakni, mint én. Papírt se tettem alá, csak kevés száraz levelet. Arra a vékony gallyat, fölé a mindig vastagabbat. Mikor az egész rakás együtt volt, csak akkor gyújtottam meg. Aztán már hozzá se kellett nyúlni. Égett, mint a parancsolat, akkora lánggal, mint egy ház. Rengeteg parázs maradt.
A múltkor Pulykatojás tűzrakását élveztük. Nem szóltam bele. Fél doboz gyufa után az egész banda fújtatót játszott. Így lett tűz. Mondom, nem mindenki ért hozzá. Pulykatojás se, pedig ő kitűnő tanuló és szeplős. Azért lett Pulykatojás. (Nem azért, mert kitűnő tanuló.)
Az én tüzem parazsát aztán körül lehetett hasalni. Persze csak tisztes távolból. Sütöttük a szalonnát. Vékony szeletek a nyárson. Közte karikára vágott hagyma. Ezt a Kisfőnöktől tanultuk. Príma étel. A vékony szeletek jól átsülnek. A szalonnazsír meg bele a hagymába. Mikor megpirosodik az egész, akkor jó. De milyen jó!
Körülnéztem a sötétben. Mintha alagútban lettünk volna. A hold még nem kelt fel. Én azonban nagyon fürgén. Erre több okom is volt. A szalonnám már megsült. A fő ok azonban más. Veréb két hatalmas pofont ígért, ha még egyszer a lábára csöppentem a forró zsírt. Én nem is csöppentettem a lábára, hanem a kezére. Mégis üvöltött. Sietve lőtávolon kívül helyeztem a támaszpontomat. Veréb képes megadni, amit ígér. Tudjátok, mekkora tenyere van? Én tudom. Inkább hurcolkodtam, pedig a legjobb haverom. Kicsivel odább beleszúrtam a nyárs másik végét a fű közé. Mellé ültem. Csak amikor az első falatot bekaptam, vettem észre, hogy én milyen éhes lettem, és a szalonna milyen forró.
Most pedig hagyom magamat nyugodtan enni, mert nem szeretem, ha olyankor zavarnak.
Úgy szokták, ha valaki elmesél valamit, hát előbb megmondja, hogy kicsoda. Én vagyok a Félkopasz. Nevem úgy lett, hogy csutakrövid, barna hajam van. Ez pedig se nem kopaszság, se nem frizura. Szóval én tudom, hogy miért kaptam a nevem. De miért lett a Veréb Veréb? Nem száll, hanem dübörög. Nem csipog, hanem dörmög, mint egy nyugdíjas medve. Ő tud legügyesebben célba köpni és óriásit ütni. De szelíd. Azonkívül negyvenkettes lába van. Értitek már, miért lett Veréb a neve? Talán azért, mert minden másra hasonlít, csak arra nem.
Egyébként én vagyok a Csete utcai indiánok egyik oszlopos harcosa és neves krónikása. Mint ilyennek, jogom van két sastollat viselnem. (Liba!) A civil életben: 7/A. oszt. tan.
Nem vagyok kimondottan jeles tanuló. Több tanárom próbált már megbuktatni. Sikertelenül. Mindig tanultam annyit, hogy ez senkinek ne sikerüljön. Egyesek véleménye szerint sokkal több eszem van, mint amennyit produkálok. Ezt én is tudom, de nem ismerem el. Akkor sokkal többet illenék tanulnom. Így viszont nem illik.
A történetem idején éppen a fene tudja, hányadik indián portyán voltunk. Szombat déltől vasárnap estig. A már említett hírességeken kívül ott volt még Gyufafej, Tüdő, Cujás. Páncél és a Szutykos Indián. Mindenkinek volt olyan neve is, amit az osztálynaplóba szoktak beírni, meg ami az ellenőrző könyvén is rajta van. De az közhasználatra nem is jó. Azért nem, mert hiába hívnak valakit így: Pogány Gábor. Ez nem mond róla semmit. Sem arról, milyen kívülről: colos-e vagy kurta, dagi-e vagy szúnyog? Sem arról, milyen haver, milyen bátor, milyen erős. Ha azonban azt mondom: Gyufafej, mindenki tudja, hogy apró, piros fejű srácról van szó, aki gyakran mérges. És ez igaz is. A gyengébbek kedvéért majd még a többiek nevét is megmagyarázom.
Azt is el kell mondanom, hogy a Csete utcai indián törzsnek ezt a válogatott harcosokból álló kis csapatát a Villámkezű Kisfőnök vezette. Ő természetrajzot meg földrajzot tanított nekünk, mikor nem voltunk indiánok. Középmagas,, vékony, szívós és csöndes főnök volt. Nem kiabált soha. Nem is szokott sokat magyarázni. Az első közös portyánkon is azt mondta:
- Egyenletes, lassú ütemben kell gyalogolni. Az induláskor felvett ütemet tartja az ember végig.
Az élre állt és ment. Lassan, de egyformán. Mi lázadozni kezdtünk. Gyorsabb iramot akartunk. Ő meg nem szólt semmit. Csak ha valaki előrerohant, hátraparancsolta. A második órás gyaloglás után hátrament, és az elmaradókat parancsolta előre.
A tizedik kilométernél ő még mindig ugyanúgy ment, mint ahogy kezdte. Mi pedig remegő térdekkel rádöbbenhettünk a gyalogtúrák egyik szabályára: “Ne ügess az elején, hogy mászni tudj a végén!" Rájöttünk, pedig a Kisfőnök nem magyarázott. A végén sem viselkedett úgy, mintha ő lőtte volna a döntő gólt a világbajnokságon.
Gyakran figyeltem, mit hogyan csinál. Most éppen mint tisztességes indián főnökhöz illik, hatalmas vadászkéssel ette a sült szalonnát. Közben ábrándozott, vagy gondolkodott. Jó étvágya volt. Mégsem szentelt elég figyelmet a szalonnának. Soká néztem, mikor vágja el a száját. Nem vágta. Úgy látszik, arra is figyelt azért. Közben nézett egyik harcosról a másikra. Némelyiknél elidőzött a szeme hosszabban. Az volt az érzésem, hogy barométert játszik. Csak nem levegőt mér, hanem hangulatot. A mienket.
Már minden nyárson megpirosodott a szalonna és a hagyma. A harcosok általánosan átadták magukat a táplálkozás élvezetének. El is csendesedtünk. Még Tüdő is szótlanul falt, nem beszélt. Pedig ő állandóan szokott. Bírja. Azért Tüdő.
Veréb megette, amit Gyufafej, Pulykatojás és Páncél meghagytak. Ő mindig fölfal mindent, és állandóan éhes. Most azonban jóllakottan dőlt el.
Aztán ittunk egyet a kulacsokból, és hasaltunk. Tüdő dobott néhány gallyat a parázsra. Ez nekem nem tetszett. Én raktam a tüzet. Más ne piszkáljon bele!
Hasaltunk, és vártuk a mesét. llyenkor a Villámkezű Kisfőnök mindig mesélni szokott. Éppúgy, mint földrajzórán, ha be tudtuk csapni. Ritkán tudtuk.
Nem tudom, mennyire ismeritek a tanárok mesére való csábításának módszereit. Egyet-kettőt elmondanék a tapasztalatcsere miatt.
Egyik módszer: A banda halotti csöndben várja a tanárt. Az osztályt kisöpörtük tízpercben. Szemét sehol. Jelentés és osztálykönyvbe való beírás alatt teljes kuss. Leckenézők jelentik, hogy minden lecke rendben. Ezalatt sincs pisszenés. Ezután a tanár legkedvesebb tanítványa (tudjátok, hogy ilyen van!) megszólal halkan, fuvolázva:
- Tanár úúúr... tessék mesééélni...
Ezután ajánlatos néhány másodpercnyi csönd, majd az egész osztály kórusban:
- Tessééék mesééélni ...
Vigyázva, nehogy a hang követelő legyen. Csak kérő. Inkább könyörgő.
A szavalókórust egy-egy szóló is erősítheti. Így:
- A leckét majd megtanuljuk a könyvből...
- A múltkori mese is olyan szép volt...
- Igazán, olyan ritkán hallunk jó mesét, amiből tanulni is lehet.
Megjegyzem, ez a módszer csak egészen vajszívű vagy éppen nagyon jó hangulatban levő tanárok számára hatásos.
Ha a társaság jól tudja a leckét, akkor lehet feleltetés után is alkalmazni. Ilyenkor célravezetőbb.
Másik módszer: Ügyes kérdező kell hozzá. Feleltetés előtt vagy után jelentkezik és kérdez, például így:
- Tanár úr, kérem! Most olvastam egy könyvet. Abban az van, hogy egy gyerek az őserdőben nő fel, vadállatok között. Lehetséges ez? Én nem tudom elhinni!
Ha a trükk bevált, hosszas magyarázat következik. Az őserdőnek ilyen az állatvilága, olyanok az emberi élet lehetőségei. Néha rámegy az egész óra.
Harmadik módszer: Óra előtt az osztály megbeszéli előre, hogy a felelőnek mit kell tévesztenie. Például
- ...ezen a vidéken élnek a tizenöt méteresre is megnövő mérges óriáskígyók...
A tanár megállítja a felelőt. Ha megette a csalétket, jön a mese:
- Először is az óriáskígyók nem mérges kígyók stb. stb.
- Másodszor is, nem nőnek meg 15 méteresre stb. stb.
- Harmadszor is, ezeket a tévedéseket rossz kalandregényekből vagy lelkiismeretlen útleírók könyveiből veszitek.
És sor kerül a jó és rossz könyv közti különbségre. Meg ez meg az.
Ezt én nem nagyon szeretem. Nekem ne mondják meg, hogy melyik könyv jó. Számomra az, amelyik nem unalmas, amelyik érdekel. Ennek a harmadik módszernek kényelmetlensége a felelőé. Ő szegény ilyenkor végigállja az órát, mert a tanár elfeledkezik róla.
Biztosan tudtok még más trükköt is! Mindegyiknél vigyázni kell arra, hogy a mese alatt ájtatos csend legyen. Mindenkinek guvadjon a szeme a figyeléstől. Ez serkenti a tanárt a további mesére.
Kisfőnököt ritkán lehetett átverni. Az összes változatot ismerte. Előfordult, hogy rövid válasszal elintézte a kérdést és hosszú feleltetéssel a kérdezőt. Néha azonban hagyta magát becsapni. Olyankor aztán csodálatos mesét tálalt elénk. Kérdeztük, hol olvasta. Nem felelt. Csöndes mosoly volt a válasz. Sokszor úgy gondoltam, ott helyben szüli a mesét.
Ilyenkor esténként, ha az indiánok portyán voltak, mindig szokott mesélni. Most is vártuk. Hiába. Csak szívta a békepipát, és töprengett valamin, Gyufafej oda is súgta nekem:
- Milyen smucig máma a Villámkezű...
Már éppen vissza akartam felelni, amikor megszólalt Cujás:
- Harcosok! Egyszer már vízre is kéne menni!
Én azt hittem, csak el akarja terelni magáról ezzel a figyelmet. Cujás volt a csapat egyik nyomkeresője. Most is az ő térkép- és nyomolvasása volt az oka, hogy délután eltévedtünk. Ha nem találtunk volna jó táborhelyet patakkal, fűvel, fával, megróttuk volna erélyesen. Így azonban nem bántottuk. Ennek a vékony, ideges, háromtollas harcosnak Gulyás a prózai neve. Én nem tudom, hogy miért van, de amit az egyik tanár leír, azt a másik nem mindig tudja elolvasni. Egyszer új tanár jött hozzánk. Az első feleltetésnél az osztálykönyvből így szólította ki:
- Cujás!
Na, ez azóta nem lemosható.
Szóval Cujás kinyilatkoztatta szíve vágyát a vízre szállás iránt. Vízre akart menni. Én nem. De tudjátok, hogy van ez, ami új, az mindig tetszik a népnek. A tűz körül heverő harcosok mind hevesen helyeselni kezdtek. Csak úgy táncoltak az indián tollak a fejükön. Én mondtam, hogy marhaság. Nem hallgattak rám. Egészen tűzbe jöttek.
- Lehet majd úszni, pólózni
- Evezni!
- Horgászni!
Én meg csöndesen hozzátettem:
- Vízbe fulladni!
Erre Tüdő borzalmasan megsértett.
- Félkopasz ! Te nem tudsz úszni! - Ezt mondta és vigyorgott.
Felháborodtam ennyi szemtelenségen. Az igazságot így a szemébe mondani valakinek, az mégiscsak disznóság! Pláne ha az a valaki én vagyok. Ocsmány sértés! Lekicsinylően feleltem:
- Tüdő! Te még hátul hordtad a tolldíszedet, mikor én már oda-vissza úsztam a Fedettet pihenés nélkül!
Erélyes és magabiztos fellépésem megtette a hatását. Tovább nem kételkedett az úszni tudásomban senki. Csak én.
Ebben a pillanatban figyeltem fel a Kisfőnökre. Mozdulatlanul hevert továbbra is. A békepipát is pöfögtette. De már nem töprengett, nem is ábrándozott. Összehúzott, szűk résen villant a szeme egyik beszélő harcosról a másikra. Leste éberen a vitánkat. Megvárta, amíg mindenki elmondja a maga hülyeségét. Azután szólalt meg. Tudtam - amilyen szerencsétlen vagyok -, ha beleszól, nem az én pártomat fogja. Nem is fogta! Halkan, határozottan mondta a pipa mellől, mintha nem is lenne nagyon fontos:
- Harcosok. Az ötlet jó ! Hétfőn délután összehívjuk a nagy palávert, és megbeszéljük. Most pedig mars aludni! Szólottam!
Az egésznek olyan szaga volt, mintha egész este csak arra várt volna, hogy Cujás ezt a képtelen ötletet beköpje. Ha jól emlékszem, nem olyan régen a Kisfőnök mesélt egy régi, víz melletti nyaralás kalandjairól, csónakról, vadkacsáról, nádasról meg ilyesmi.
Különben is egy idő óta én vele nem vitatkozom. Ez azóta van, mióta egyszer vitát kezdtem felelés közben Afrika legnagyobb folyójával kapcsolatban. Álláspontomat erősen védtem. Ő más véleményen volt. Én kaptam egyest. Azóta én a Kisfőnökkel nem vitatkozom.
Közben kitisztult az ég. A hold is fölkelt. A fénye mellett gyors takarodót csináltunk. A tartalék fát összehordtuk, hogy az őrségnek legyen egész éjjel tüzelője. Aztán megmosdottunk a patakban. Veréb gyengéden megcsutakolta a Szutykos Indiánt. Erre komolyan szüksége is volt. Neki is, nekünk is. Ez a derék harcos ugyanis onnan kapta a nevét, hogy akárhova indultunk, mindig patyolattiszta volt. A legrövidebb időn belül összekoszolta magát a felismerhetetlenségig. Törvényt hoztunk miatta. Ha portyán valakihez szól, előbb mindig be kell mutatkoznia, nehogy a megszólított az ijedségtől frászt kapjon. Pihenőnél, vagy este pedig az ügyeletes harcos lesikálta. Különben a sátorban valakihez hozzáragadt volna.
Én voltam Páncéllal az első őrségben tizenegyig. Hűvösödött. Pokrócot hoztunk. Belecsavarodtunk. Nagyobb ágat igazítottam a parázsra. Csöndesen lobogott. Időnként beljebb taszítottam. Páncél beszélgetni akart. Én nem. A sátrak már elcsendesedtek. Tüdő halkan, finoman horkolni kezdett. Nem volt bántó hang. Hozzátartozott a portya éjszakai hangulatához. Nem voltam álmos. Súlyos lelki problémáim voltak.
Azon töprengtem, meg lehet-e valahogy akadályozni ezt a hülye vízi indián históriát. Ha nem, akkor meg valahogy meg kell tanulnom sürgősen úszni. Ráadásul a törzsnek nem szabad megtudnia, mert kiszekíroznak a világból. Addig gondolkodtam, míg letelt az őrség. Ébresztettük a sorosokat, és lefeküdtünk.
Más aztán már nem is igen történt. Csak mikor a Tüdő volt őrségen, a Szutykos Indián kimászott a sátorból vizet inni, mert sós volt a szalonna. Négykézláb mászkált, és kereste a kulacsot. Tüdő azt hitte, hogy vadállat, és riadót csinált. Nagyon kiröhögtük. Gyufafej meg elbóbiskolt az őrségen, és megégett a jobb bakancstalpa. Mezítláb jött haza. De nem azért volt szomorú, hanem mert tudta, hogy az őrségen való elalvásért ugrik egy tolla a háromból. A Nagyfőnök fogja elvenni. Csak neki van joga hozzá.

MÁSODIK FEJEZET
melyben mindenki ellenem szavaz. Még én is

Álmosító hétfő délelőtt volt. Ismeritek, milyen szürke tud lenni egy hétfő délelőtt. Kint szemetel az eső, bent magyaráznak a tanárok. Ázott kabátok lógnak a fogason. Tízpercben se lehet kimenni az udvarra. Különösen altató az egész akkor, ha az ember lábában még benne van a tegnapi indián portya izomláza is.
Ennek ellenére az utolsó óráig nem volt semmi baj. Ezen az órán, számtan volt, igyekeztem hasznosan elfoglalni magam. Először az indiánok vízre szállásáról elmélkedtem. Hogyan érveljek ellene? Vitatkoztam magammal:
- Veszélyes!
Nem jó ! Mert: ha a szabályokat megtartjátok, fegyelmezettek vagytok, összetartók, ha megismeritek a vizet stb...
- Költséges!
Nem jó! Mert: majd előteremtjük! Dolgozunk érte! Mások is segítenek! Stb...
- A szülők nem engedik, mert félnek.
Ez se jó! Mert: majd meggyőzzük őket! Semmi okos dolog nem jutott eszembe. Abba is hagytam.
Elálmosodtam. Félálomban még megalkottam magamban egy találmányt, amelyik fölöslegessé tette a tanulást. Szerintem így is fölösleges. Éppen az utolsó simításokat végeztem a szerkezetén, amikor kitört a balhé.
Colos - ő tanítja nálunk a számtant - valamit kérdezett. Aztán mintha a nevemet is mondta volna. Távolról hallottam, nem is kaptam észbe. Cujás azonban bokán rúgott. Egy kicsit még gondolkoztam, rúgjak-e vissza, vagy kezdjek jajgatni. Hamarosan rájöttem, hogy jóindulatú rúgás volt. Mert akkor már mindenki engem nézett. Köztük Colos is. Sőt, egyenesen rám!
- Állj fel, ha szólítalak! -mondta. Mindig ilyen szárazon beszél. Nem tehet róla. Ilyen a természete. Megbocsátottam neki. - Mit kérdeztem'? – Ő így.
Fogalmam se volt. Hallgattam. Ő tovább kíváncsiskodott. Kérdezett egy csomó értelmetlen, haszontalan és tőlem távolálló dolgot. Meg ilyeneket is mondott:
- Már megint nem figyeltél!
Ezt mindketten tudtuk. Fölösleges mondani. De ő mondta sok egyébbel együtt. Ezek nem voltak hízelgőek. Én továbbra is hallgattam. Figyeltem, hogyan lesz egyre dühösebb. Végül is addig beszélt, míg nagyon mérges lett szegény, és kénytelen volt beírni egy egyest. Nekem. Ez lecsillapítja.
Pont akkor csöngettek. Ilyen az élet!
Behajigáltam táskámba a cókmókomat. Némi válogatás után visszaadtam Döngőnek a ceruzáját, Cujásnak a radírját, Pulykatojásnak a fizikapuskát, Tüdőnek a csúzlit. A fizikapuskát én kértem el. A fene tudja, mikor került hozzám a többi. Én mindig visszaadok tanítás után egy sereg vacakot a többieknek.
- Vigyázz! Sorakozó! - Ezt Páncél mondta. Mindig ő vezényel, mert ő tud a legjobban.
Sorba is verődött a társaság. Akkor a Veréb kihirdette a palávert négyre, így:
- Harcosok! Négykor a vigvamban találkozunk. Nagy paláver lesz. Üzeni a Kapitány. Aki tud, jöjjön! Aki nem tud, rálépek! Szólottam!
Ezt a rálépést már nem a Kapitány üzente, hanem a Veréb. De azért én tudtam, hogy elmegyek. Egyrészt mert le akartam beszélni őket a vízről. Másrészt mert Veréb lábának méretét már ismeritek.
Kiömlött az osztály a kapun az esőbe. Így tanítás után már nem is volt olyan barátságtalan az idő. A sarkon elváltam a haveroktól. Két házzal odébb találkoztam egy sráccal. Lehúztam neki egy pofont. Már régen megígértem neki. Nem is emlékeztem, miért. Nem is lényeges, csak a pofon. Azt pedig megkapta. Különben is kicsit dühös voltam a számtan egyesért.
Aztán egy trappban hazaértem. A lépcsőket kettesével vettem. Kicsit lihegtem az ajtó előtt. Becsöngettem. Kukac nyitott ajtót, a húgom. Harmadikos. Mindig ő szokott ajtót nyitni. Én meg mindig megijesztem. Most is elbújtam a falnál. Amikor kidugta a göndör fejét az ajtón, én nagyot ugrottam, és elkiáltottam magam:
- Hukk! - Ezzel az ugrással egy kissé elszámítottam magam. Megakadt a lábam a küszöbben. Ezért szép ívben átrepültem az előszobát, majd a repülés ívét alig megtörve, fejjel érkeztem be a konyhába.
- Szcsókolom ! - köszöntem hason fekve anyának. - Mi van kaja? - kérdeztem, s, közben igyekeztem összeszedni magam.
Anya megvárta, míg felálltam, felszedtem a táskám és a sapkám.
- Tésztaleves, kelkáposzta pörkölttel - mondta ő végtelen türelemmel. Tudtam, hogy ezután kérdez. Erről nem tud leszokni. De nem haragszom rá. Mindenre kíváncsi, ami velem történik. Megmondani nem mindent akarok. Nem szeretem őt kétségbe ejteni. Viszont hazudni neki, az nagyon rossz. Azért rossz, mert ő mindig elhiszi, amit mondok. Még az a jó, hogy egyszerre sokat szokott kérdezni. Ez alkalmat ad az elterelő hadmozdulatokra. Most is.
- Mi volt az iskolában? Nem volt veled semmi baj? Miért jöttél be hason csúszva a konyhába?
- Azért, mert elestem. És azért estem el, mert nagyon sietek. Négyre paláverre hívott a Nagyfőnök. Addig még tanulni is akarok. Nagy paláver lesz. Ott lesz az egész banda. Ugye, anya, elmehetek ?
Anya elengedett. Még büszke is volt rám, merthogy tanulni is akartam. Apának ez már gyanús lett volna. De ő még nem volt otthon.
Így harcol egy értelmes indián!
Anya kitálalta az ebédet a mi szobánkban. A leves jó volt. A kelkáposztát utálom. Ha jól meggondolom, nem is emlékszem, hogy Dagin és Verében kívül valaki szívesen ette volna. Ők azonban a sós fűrészport is megeszik.
Anya kiosztotta az adagokat Kukacnak is, nekem is. Aztán kiment a konyhába. Kukac finnyáskodott, és nyafizni kezdett:
- A kelkáposzta ócska!
Egy véleményen voltam vele, de politikai okokból nem nyilatkoztam. Inkább így szóltam:
- Mesélek neked, ha rendesen eszel!
Óriási tekintélyem van előtte, és nagyon szereti a mesét.
- Mesélj ! - mondta, és enni kezdett. Én pedig a testvéri szeretettől áthatva és vezérelve, olyan szépen meséltem, hogy nem is vette észre, mikor ért a kelkáposztaadag végére. Pedig nem volt kis adag, mert az enyémet is odakanalaztam neki. Úgyis gyöngék a csontjai. Megette. Én is. A húst.
Ebéd után pihentem egy kicsit. Ültem az ablaknál, és néztem az esőt. Még mindig esett. Vajon milyen lehet a tegnapi táborhelyünk most? Ha két nappal előbb jön ez az eső? Akkor is elmentünk volna! Edzett harcosok voltunk. Gyakran hirdettük így a portyát: időjárásra való tekintet nélkül... Sokszor ütöttünk már tábort esőben. Sokszor tépte már a szél vagy verte a hó az öreg indián tollakat. Büszkék is voltunk rá. A jó időt valahogy külön ajándéknak tekintette a társaság.
Befejeztem hamar a pihenést. Kukac már tanult. Segítettem neki egy kicsit a számtanban. Aztán, mint egy mintadiák, nekifogtam én is. Átnéztem az órarendet. Földrajz... azt már tudom. Még pénteken megtanultam. Kisfőnök nem szokott kivételt tenni. Kíméletlenül felelteti a portyán részt vett harcosokat is. Nem akarok nála lebőgni: még átnézem a leckét. Rajz-rajz... erre nem kell készülni, csak a cuccot kell összeszedni, mert a Pemzli (a rajztanárnő) nagyon dühös, ha valakinek hiányzik a felszerelése. Torna, azaz “testnevelés". Így kell mondani, ha nem akarjuk egész órán a sorakozót gyakorolni. Bukfenc szerint (a tornatanár) ez frissíti az emlékezetet. Magyar... van írni és tanulni. Meg kell csinálni. A Cini (ez a magyartanárnő) háklis. Mindig megnézi. Neki is fogtam.
Mire elkészültem, el is telt az idő. Indulnom kellett a paláverra. Felvettem a kisballonom és a sapkám. Két indián tollamat a homlokszalaggal együtt a farzsebembe süllyesztettem. A paláveron viselni szoktuk a jogos tolldíszt.
Adtam egy szolid barackot búcsúzóul Kukac fejére. Anyának köszöntem és indultam. A lépcsőn gyorsan lepörögtem. A kapu alatt felhajtottam a kisballon gallérját. A szemerkélő esőben rossz volt a hangulatom. Még mindig nem tudtam, mit mondok a paláveron. Úgy döntöttem, megvárom, mit zagyválnak össze a többiek. Közben majd csak jön valamilyen ötletem.
A sarkon két srác ázott. Az egyik tartott valamit félig csukott kezében. Összehajolva nézegették és vitatkoztak.
- Add nekem! Nálam jobb helye lesz. Jobban el tudom dugni! Nálunk nem veszik észre.
- Nem adom! -- mondta az, amelyik tartotta a valamit. - Én is el tudom dugni otthon.
- Jobb, ha ideadod - vitázott a hosszabbik. - Téged a múltkor is megpofoztak, mikor hazavitted a siklót az erdőből, és anyád megtalálta a tejeskannában.
- Akkor se adom! - erősködött a kis köpcös.
Ekkor láttam meg, hogy a markában egy kis fehér egér vacog az esőben. Valami villámlott bennem nyakon felül. Kihúztam magam. Dühös és szigorú arcot vágtam. Közéjük léptem.
- Mit kínozzátok az állatot?! Tökfejűek!
Határozott mozdulattal kimarkoltam az egeret a kis gömbölyű enyhén koszos markából. Csodálkozva néztek rám.
- Akartok egy frászt is?! - üvöltöttem rájuk. Erre megugrottak, és csak a másik sarokról mertek visszanézni. Hiába! Az én határozott fellépésem mindig megfelelő hatású.
Zsebre tettem az egeret. Ott a melegben jól érezte magát. Továbbindultam. Elmúlt a rosszkedvem. Csöndesen fütyörésztem, amikor befordultam a suli udvarára. A vigvam ajtaja innen nyílott. Nem tudom, mi lehetett addig, míg az indiánok birtokba nem vették. Talán valamilyen lomtár. Három éve kaptuk meg. Kihordtunk belőle több vagon koszt, salakot, port, pókhálót, két törött széket, egy őskori kávédarálót, egy múmiává döglött patkányt, néhány téglát és egy olyan kefét, amit a kéményseprők vállán látni. Összecsavart, hosszú drótnyele van. Emlékszem, akkor ez okozott nekem legtöbb problémát. Mit kereshetett a kéményseprő ebben a szemétdombban, és miért hagyta ott a kefét? Még egészen jó volt. Haza is vittem. Anya ki is dobta.
Aztán kitakarítottuk a lomtárt, és kimeszeltük. A falra indián tollak, képek, íjak és nyilak kerültek, meg szarvasagancs. Asztal meg székek is. Meg egy gyalupad, egy szekrény és sok szerszám. Ott bütyköltük a felszerelést. Behordtunk egy csomó tuskót, amin jól lehetett ülni. A sarokban tábortűz is volt! Nem igazi. Mű. De világított benne egy piros villanykörte. Klassz volt odaülni köréje, mikor nem mehettünk ki. Ott terveztük mindig a portyákat, meg sok mást is ott beszéltünk meg. Volt a szekrényben egy csomó játék is. És soha nem volt bezárva. Mindenki kivehette. Nem is veszett el belőle semmi.
A vigvam kulcsa a portán szokott lenni. Az indiánok bármikor elkérhették reggel héttől este hétig. Volt ugyan egy hivatalos, általunk megbízott vigvamfelelős, a Döngő. Ő osztotta be az ügyeleteseket. De nem sok dolguk volt. Nem csináltunk sok szemetet. Az ügyeletesnek meg segítettünk takarítani. Ha a vigvam koszos lett volna, nekünk lett volna koszos.
Szerettünk ott lenni.
Amikor beléptem, feltettem a tolldíszemet. Ez nálunk így volt szokás. Tisztelegtem a bölényes zászló felé. Ez is így volt szokás. Már sokan ott voltak. Enyhe zaj volt. Mindenki a vízre szállásról papolt. Én csak lestem a közhangulatot. Számomra kedvezőtlen volt. Csak egy-két bátortalan harcos szólt a víz ellen, vagy hallgatott bölcsen. A többiek mind megbolondultak a vízért. Én nem tudom, mit esznek rajta!
Megjött a Nagyfőnök és a Villámkezű. A harcosok felugrottak. Elhallgatott mindenki. Ők megálltak. Levetették a ballonjukat. Feltették a tolldíszt. A Nagyfőnöknek tizenkét, a Villámkezűnek kilenc sastoll járt. De az valódi volt. Irigyeltük.
Tisztelegtek némán a zászló felé, majd felénk fordultak.
- Előre, harcosok!
- Előre, Nagyfőnök! - zúgta rá a társaság. Helyet foglaltak a tűz mellett. Akkor mi is leültünk. A főbb harcosok a tűz köré a tuskókra ültek. Egy csomóan székekre körül. A zöm az asztal mellett fért el.
A Nagyfőnököt még be se mutattam nektek. Magas volt, száraz és szigorú. Ritkán nevetett. A szeméből nem lehetett megmondani, hogy mit gondol. Csak abból sejtettük, mégis szeret bennünket, hogy sokat dolgozott értünk ingyen. Kitaposott sok mindent, amire szükségünk volt. De ha dicsért valakit - ritkán tette -, akkor is száraz és nyugodt volt a hangja. Igaz, ha szidott, akkor is.
Mindkét főnök megtömte a pipáját. Kényelmesen rágyújtottak. Aztán a Nagyfőnök felemelte a jobb kezét.
- A palávert megnyitom! Ki kér szót? - Ez ünnepélyesen hangzott. Úgy illett, hogy először a Kisfőnök és a tekintélyesebb harcosok beszéljenek. Csak ha már ők befejezték, vagy nem volt mondanivalójuk, került sor a többiekre. Most is a Kisfőnök emelte fel a kezét. A Nagyfőnök feléje bólintott.
- Másfél napos portyán voltunk. Nagyjából minden rendben ment. A harcosok megállták a helyüket. Sebesülés nem történt. Szólottam!
Hűha! Ez elhallgatja Gyufafej őrségbeli alvását. Ugyan miért? Sose tett ilyent.
Közben a háromtollasok kaptak szót. Jelentették az elvégzett harci feladatokat. Azután a felderítők jelentették, hogy nem jelentenek semmi különöset. Én pedig erősen figyeltem. Azt, hogyan mocorog az egér a zsebemben. Erősen mocorgott. Kicsit megsimogattam kívülről, zseben keresztül. Ettől megijedt. Vagy megnyugodott. Nem mocorgott tovább.
Akkor Cujás kért szót. Fölemelte a kezét. A főnök feléje bólintott. Cujás felállt. Megigazította a tolldíszét. Aztán szónokolni kezdett. Tud.
- Harcosok! A portyán vetődött fel az ötlet a vízre szállásról. Képzeljétek el, milyen jó lenne! Átalakulhatnánk vízi indiánokká. Csinálhatnánk vízi portyákat, tábort. Úszás, evezés, vízi számháború! Szereznénk csónakokat. Vízi jártassági vizsgát tennénk. Horgászhatnánk! - És még mondta, mondta nagy lelkesen. A lángeszem majd megállt. A banda pedig ette. Csak úgy csillogott bele a szemük. Gyufafejnek még a nyála is elcsordult, mikor a csónakokról volt szó. Csak Snidling és Szecska maradt viszonylag normális. Snidling szót kért.
- Én ellenzem, mert nem tudok úszni!
Na, ez is egy hülye! Tudtam, mindjárt megfelelnek neki. Meg is feleltek.
- Elég ronda dolog, ha valaki tizenhárom éves korában nem tud úszni! - Így a Tüdő.
- Úszótanfolyamot csinálunk. Aki gyönge úszó, majd tanul. - Így a Veréb.
- Nem tudunk csónakot szerezni. Drága. - Ezt Szecska mondta. Ez már ügyesebb. De ezek már úgy belemelegedtek, hogy csónak nélkül is vízre mentek volna. Egy sereg közbekiáltás:
- Lesz csónak!
- Szerzünk!
- Építünk!
- A szülők is segítenek!
Ekkor láttam elérkezettnek az időt, hogy a legfőbb érvet elővegyem. Elő is vettem. Az egeret. Senki nem figyelt rám. Megmarkoltam óvatosan a zsebemben. Azután egy sima mozdulattal az asztal sarkára tettem. Az egér örült a szabadságnak. Ezt úgy mutatta ki, hogy végigfutott az asztalon, mint egy lendkerekes autó. Közben cincogott. Fölugrottam, és elüvöltöttem magam:
- Ni! Egy egér! - A gyanú elterelésére ez a legjobb.
A hatás tökéletes volt. Fölugráltak. Néhányan fedezéket kerestek. Dagi a szekrényre mászott, terjedelmét meghazudtoló fürgeséggel. Néhányan hahotáztak. Cujás a leghangosabban. Tüdő ki akart szaladni az ajtón, csak elfelejtette kinyitni. Amikor a botrány a tetőfokán volt, a Villámkezű mindent elrontott. Felállt. Odalépett az asztalhoz. Nevéhez méltó hirtelenséggel felmarkolta az egeret.
- Úgyis kell holnap biológiaórán - mondta idegesítő nyugalommal. Előkeresett egy dobozt a szekrényből. Szakított a tetején három lyukat. Beletette az egeret. Berakta a szekrénybe. Aztán mintha enyhe utálattal nézett volna. Nem az egérre. Rám. Hogy ennek milyen orra van!
- Folytassuk a palávert! - mondta szárazon a Nagyfőnök, mikor a rend helyreállt. Ezt se lehet kihozni a sodrából.
Folytattuk is. Csak előbb le kellett szedni Dagit a szekrényről. Lemászni nem tudott.
- Összegezzük az eddigieket, harcosok! Felvetődött a vízre szállás gondolata. Megtárgyaltátok. Én is jónak tartom. Javaslatom azonban a következő: ne végezzünk félmunkát. Fejezzük be teljesen az indiánéletet, és alakuljunk át tengerész csapattá! Véleményeket kérek! Szólottam!
Most mintha megtorpant volna a lendület. Közbeléptem.
- Mi lesz a vigvammal? - Tudtam, ez érzékenyen érint mindenkit. De megfeleltek.
- Átalakítjuk hajókajütté - szólt Cujás.
- Mi lesz a rangokkal ? A portyavezetőkkel, háromtollasokkal, kéttolasokkal? - kérdezte Páncél. Ő is érdekelve volt mint kéttollas. A Villámkezű válaszolt:
- Ha rátermettségüket bebizonyítják, gépészi, fedélzetmesteri, kormányos, másodkormányos, -vitorlamesteri és még más rangokat kaphatnak.
Könnyen beszél. Neki biztosan lesz rögtön rangja. Mi meg gürizhetünk érte!
A Nagyfőnök feltartotta a kezét. Teljes csend.
- Harcosok! Kíván még valaki szólni? - Körülnézett nyugodtan. Teljes csend. - Szavazásra teszem fel a kérdést. Akarjátok-e indián törzsünk tengerészcsapattá való átalakítását? Szavazzatok!
Minden kéz a magasba emelkedett. Az enyém is. Hogy miért? Nem is gondolnátok. Ha nem szavazom meg, a Villámkezű rögtön kitalálja, hogy én engedtem útjára az egeret. Majd bolond lettem volna elárulni magam. Nagyfőnök ismét körülnézett.
- Az egyhangú szavazat alapján ünnepélyesen kijelentem, hogy a Csete utcai indián törzs megszűnt. Tagjai tengerészcsapatot alakítottak. Nagyfőnöki rangomat ezennel kapitányi rangra cserélem át. A Kisfőnök rangja Másodkapitánnyá változik. - (Na, ugye, mondtam!) -Tolldíszünket - és mindketten levették - a csapat múzeumának ajánljuk fel. Odakerül majd a bölényes zászló és a vigvam dekorációjának jó része is. Javaslom nektek, hogy a tolldíszét mindenki tegye el emlékbe. Nem hoztatok rá szégyent. Jó lesz majd emlékezni.
Érdekes. Most mintha nem lett volna olyan száraz a hangja. És most már értem, miért nem vetette el a Kisfőnök Gyufafej tollát. Azt akarta, megmaradjon neki emlékbe.
- Most pedig lássuk a feladatokat!

Ez a Nagyfőnök, pardon... Kapitány mindig ilyen idegesítően precíz.
- Gulyás matróz!
- Parancs! - (Hogy ezek milyen gyorsan beleélik magukat!)
- Összeírod az úszótanfolyamra jelentkezőket!
- Értettem!
- Tóth matróz! - (Ez a Veréb)
- Parancs!
- A szakpróbafüzetek mellé beszerzed a vízi jártassági vizsga és a vízi KRESZ anyagát.
- Igenis, Kapitány!
- Vállalja el valaki az új zászló megtervezését! A kajüt dekorációjára is tervet kellene készíteni.
Szecska, Gyufafej és Dagi vállalkoztak.
- A csónakszerzés lehetőségének majd mi nézünk utána, de ti is szaglálódjatok! Minden rendben?
- Minden rendben! - Így kiáltott az egész szédült gyalogtengerész társaság.
- Az első tengerészgyűlést bezárom! Megbízom a volt indián törzs krónikását - tehát engem -, hogy a krónikát zárja le. Adja át a múzeum részére. Kezdjen egy hajónaplót, és örökítse meg benne a történteket! Jó szelet, matrózok!
- Jó szelet, Kapitány! - üvöltöttük kórusban. Én pedig azon gondolkoztam, mi lenne abból, ha mindent leírnék, amit tudok.

HARMADIK FEJEZET
melyben tengerész vagyok. De nem is annyira, mint felderítő

Október eleje volt. Gyönyörű idő. Egy hete nem esett. A Duna-parton igyekeztünk észak felé. Csónakunk persze még mindig nem volt. A vízparti kiránduláson legalább szagolta a társaság a vizet. Ismerkedtek vele kívülről. Horgászcuccot is vittünk zsebben.
- Fölösleges nektek bármilyen drága fölszerelés -mondta a Másodkapitány. - Ha tanulni akarjátok a horgászást, elég néhány egészen apró horog meg pár méter vékony damil. A többi fölszerelést a vízpart adja.
Nem is tudtam, hogy a horgászáshoz is ért. Később kiderült.
Ott volt velünk Snidling is. Ő úgy jutott a nevéhez, hogy nagyon szereti a vöröshagymát, és nem nőtt nagyra. Szóval állandóan kicsi, és gyakran büdös. Érthető, ha Snidling lett.
A vízparti ösvényen vidám hangulatban meneteltünk. A nap sápadtabb volt, mint nyáron, de elég jól melegített. Egyszerre léptünk. Úgy könnyebb menni. Az ütem segíti az embert.
- Gyerünk gyorsabban! - hősködött Gyufafej, miközben frissen csámpázott valahol a libasor közepén. Megnéztem alaposan. Mitől van ez olyan jó erőben? Aha! Nem hozott valami sok holmit. Elég lapos a hátizsákja.
“Na megállj! - gondoltam. - Majd adok én neked! Nem leszel te sokáig menő fej. Én elintézlek!" El is intéztem.
- Állj! Pihenő. Reggeli! - vezényelt Másodkapitányunk. Igaza volt, mert éhesek voltunk. Neki is láttunk. Nem ettem sokat. Még hosszú út volt hátra. Teli hassal pedig nem jó gyalogolni. Meg azt is lestem, mikor megy el Gyufafej a hátizsákjától. Hamarosan el is ment vízért. Én egy tisztes külsejű kövön üldögéltem addig. De tovább már nem. Villámgyorsan kibontottam a hátizsákját. Elhelyeztem a követ a belegyűrt viharkabát és a kajás csomag közé. Nehogy nyomja a hátát szegénynek. Csak a Snidling vette észre. Nem szólt, csak röhögött egy hagymaszagút. Volt vagy hat kiló. Nem Snidling, a kő. Bekötöttem a zsákot, aztán a magamét is. Már jött is vissza Gyufafej.
- Tengerészek! Indulás! - kiáltott a Másodkapitány. Mindenki a hátára dobta a batyuját. Gyufafej gyanúsan pislogott, mikor fölvette. Megnézni azonban nem volt már ideje, mert a társaság sorba verődött és indult. Hát vitte. Egészen a következő pihenőig. Az pedig vagy hat kilométerrel odébb volt. Nem siettette a menetet. Hátul jött. Szuszogott. Szokatlanul szelíd és csendes volt. A végén már majdnem rálépett a saját nyelvére.
Tíz óra már elmúlhatott, mikor egy jóvágású füzesben megálltunk.
- Hosszabb tartózkodásra berendezkedni! - vezényelte a Másodkapitány. - Próbáljuk meg a horgászást. Sok reményt ugyan ne tápláljatok - hűtötte le a reményeket. - Mindenki szedjen elő horgot és háromméternyi damilt!
- Ehen! - szólt nem túl értelmesen Gyufafej. Mert kinyitotta a hátizsákot. Pedig nem buta. Okosabbat most nem is igen mondhatott. - Szép! - mondta még, miután alaposan szemügyre vette minden oldalról a követ. Sőt a két kezén meg is mérte. Szép is volt. Mégis beledobta a vízbe. Nagyot loccsant, és ezzel be is volt fejezve. Gyufafej nem szidott senkit. Értelmes srác ő. Magában nyilván levonta a neki járó tanulságadagot. Körülbelül így: “Csak akkor legyen nagy pofád, ha a hátizsákod nehezebb, mint a többieké."
Mi pedig már ültünk a Másodkapitány körül. Mindenkinek a kezében horog és damil. Ő pedig magyarázott, és közben mutatta is.
- Levágunk a damilból vagy harminc centit. Ez lesz az előke. Ezt kötjük a horogra, csomó nélküli kötéssel. Így! Páncél! Még ne csináld. Figyeljetek, megmutatom még egyszer. - Ugyan minek? - Na, most csináljátok!
Villámgyorsan nekifogtam. A horog az egyik végén szúrt, a másikon síkos volt. A damil meg ugrált, hiába szorítottam. A tizenötödik próbálkozásra sikerült.
Mindenki kapott egy kis ólmot. Azt is rá kellett kötni. Megmutatta, hová.
- Most pedig a közvetlen közelben keres mindenki nyers fűzvesszőt, körülbelül ilyet - mutatott egy kétméteres vékony vesszőre, és le is vágta.
- Azonkívül szükséges még egy ujjnyi darab száraz ág buktatónak. Így kötjük fel, hogy elmozdítható legyen. - Azt is mutatta.
A banda lázasan keresgélt, és tíz perc múlva mindenki készen állt a Duna halállományának teljes kiirtására. Kivéve engem. Úgy gondoltam, nem érdemes. Pedig érdemes volt. Csak nem a halak miatt. Ez hamarosan kiderült. Én úgy szeretem, ha valami rendkívüli történik! A Másodkapitány fogott egy keszeget. Cujásnak akadt valami a horgára. De eltört a botja a rántásnál. El is úszott horgostul, damilostul, halastul. A Másodkapitány csak ennyit mondott halkan:
- Én “nyers" fűzvesszőt javasoltam. Nem szárazat. - Neki volt igaza, mint általában. Ezzel egyben azt is kifejezte, hogy csak a gyengeelméjűeknek szokta sokszor megmondani ugyanazt. Páncél megfogta minden idők legkisebb snecijét. A többi tag fogta magát, és abbahagyta a hiábavaló madzagáztatást. Csak Tüdő nem. Makacsul legyezte a vizet. Egy kövön állt a víz szélin. Ügyesen állt egy darabig. Éppen kifelé húzta a zsineget komoly lendülettel. A horog elakadhatott valamiben. A lendület megtört, Tüdő megbillent.
- Jaj, mamám! - kiáltott a hős lelkű matróz. De nem lett baj. Megkapaszkodott erősen a horgászbotban. Még a vízben is fogta. Szerencsére nem volt mély, de hanyatt fekve éppen az orráig ért.
- Két matróz! - A Másodkapitány mutatóujjával rábökött Verébre és Cujásra. - Levetkőztetitek, és pokróccal szárazra dörzsölitek! Összes többiek rőzsét szedni! Én megrakom a tüzet. Te - és felém bökött - hoztál csajkát. Készülj hozzá, és főzz gyorsan teát! - Mindez halkan, de határozottan hangzott. Eszünkbe sem jutott volna mást csinálni. Mindenki ugrott.
Nagyon hamar égett a tűz. Percek alatt forrt a tea.
- D-de-de jó me-me-meleg - vacogta Tüdő nemsokára, fél kézre fogva az alumínium bögrét. A tűz mellé tették száraz pokrócba göngyölve.
Mi pedig vágtunk néhány ágat. Leszúrtuk a tűz mellé. Kicsavartuk a ruháit. Ráakasztottuk az ágakra száradni. Meg is száradt egy fél óra alatt mind. A pulóverje kicsit iszapos volt. Megszáradt, és kemény lett. Amikor fölvette, úgy zörgött, mint a hervadt őszi levelek.
- Kérjünk engedélyt, hogy kicsit körülnézzünk! - szólt hozzám Snidling.
- Jó.
- Én is megyek. - Ezt Páncél mondta. Engedélyt azonban nem kellett kérnünk.
- Matrózok! - Így a Másodkapitány. - Elmehettek egy órára a környéket felderíteni. Felszerelés: matrózkés, esetleg távcső. Távolság: egy kilométer. Kettes-hármas csoportban indultok. Egymást elhagyni tilos. Órákat összeigazítani! Egy óra múlva jelentést kérek. Végeztem!
A füzes sűrű volt. Baloldalt néha kiláttunk a vízre. Ott folyt egészen közel.
- Gondoljátok el - mondta Snidling ábrándosan -, hogy a tenger egy ismeretlen szigetén kötöttünk ki. A hajó lehorgonyzott, és minket egy csónakon kiküldtek a szigetet felderíteni.
Neki mindig ilyen élénk a fantáziája. Éppen ki akartam röhögni, de akkor Páncél szólalt meg:
- Ez jó! És nem tudjuk a bennszülöttekről, hogy barátságosak-e vagy ellenségesek. - A végén már csak suttogott. A szeme pedig úgy csillogott, mint a szurok, amivel a gombfocim kapusát megragasztottam.
- Nem bánom! Játszhatjuk ezt - egyeztem bele én is. Nem akartam a kedvüket elrontani. Ezért aztán suttogtam. Így hatásosabb.
Az ösvény enyhén jobbra kanyarodott. Távolodott kissé a víztől, és egyre elmosódottabb, járatlanabb lett. A füzes egyre sűrűbb. Az agyag lágyan ruganyozott a talpam alatt. Egyszer csak úgy vettem észre, hogy tengerésznek érzem magam. Körülöttem trópusi szigetté változott a környék. Az arcom elől félrehajlított vesszők az őserdő folyondárjai. Balra, az a sűrűben a földön fekvő korhadt fatörzs megtévesztően olyan, mint egy bujkáló és ránk leső krokodil. De nem az volt.
A bozótban már csak hajlongva, ágakat félrehúzva tudtunk továbbhaladni. Snidling elöl, hátul én. Páncél köztünk.
- Szszsz - játszotta halkan a kígyót Snidling. Hirtelen megállt előrehajolva. Páncél is megtorpant. Én meg nem vettem észre. Ahogy előrehajolva mentem, belefejeltem a Páncél alvázába. Ő nekiesett Snidlingnek. Az pedig hasra. Végül is a menet rendje fekvés rendjévé alakult. Alul Snidling, mi rajta. Dicsőségünkre válhatott azonban, hogy mindez a legteljesebb csendben történt. Szólni nem mertünk, csak feküdtünk és figyeltünk.
Akkor már láttam az ösvényt, amelyik előttünk futott keresztbe a víz felé. Azt is meghallottam, miért feküdtünk ilyen hirtelen egymásra. Lépések az ösvényen. Gallyak csapódása. Több ember jöhet, azt mutatja a zaj. Nem moccantunk, pedig nem volt valami kényelmes a helyzetünk.
“Egy ... kettő ... három ... szünet... négy" - számoltam magamban az előttem elhaladó bennszülötteket. Négyen mentek el. Lassan ballagtak egymás után a víz felől a szárazföld belseje felé. Nem beszéltek. A lépések és ágzajok már eltávolodtak. Mikor már semmi zaj nem hallatszott, fölkeltem. Páncél is felkászálódott. Snidling még feküdt egy kicsit. Pihent. Aztán fölsegítettük. Kissé agyagos volt. A fél arcát mintha bemázolták volna.
Nemsokára szélesebb ösvényre bukkantunk. Óvatosan kileskelődtünk. Néptelen volt. Elindultunk rajta a víz felé. Az út lejtett és kanyargott. Itt már kemény volt az agyag. Igyekeztünk még halkabban lépni. Ritkult a füzes, majd véget ért az úttal együtt. Enyhén lejtő füves part nyúlt előttünk a vízig. Balra tőlünk nagyobb deszkaház és jobbra... igen, jól láttam, egy hajó. Sehol egy teremtett lélek rajtunk kívül.
Snidling körülményesen előhúzta a távcsövet. Ugyan mi a nyavalyának? A ház nincs messzebb, mint tíz lépésre. Barna, öreg deszkái jól látszanak. A poros üvegű ablakon rács, a teteje kátránypapír, az ajtaján vastag vaspánt, azon hatalmas lakat. Ezt távcső nélkül is látni. Ott bent nem lehet senki. A hajó meg alig öt méterre volt. Nem nagy hajó. Rozsdás, de jó a formája. Vontató lehet.
- Nincs élőlény a láthatáron - mondta Snidling ellentmondást nem tűrő hangon, de suttogva. Ebben teljesen igaza volt távcső nélkül is.
A következő pillanatban - mintha mágnes vonzott volna bennünket - indultunk mindhárman a hajó felé. Lábujjhegyen léptünk. Aztán ott álltunk a hajónál. Körüljártuk, leléptük. Tíz lépés hosszú, négy széles. A hajócsavar hiányzik. Tengelye sután kiállt a hajó aljából hátul. A fedélzet első harmadánál kormányosfülke. Egymásra néztünk. Mind a hárman ugyanazt gondoltuk. Jó volna megnézni belülről. Igen, de hátha van benne valaki?
- Én belemászok! - suttogta Páncél. Ezzel nőtt a szememben tíz centit. - Segítsetek! - lehelte nekünk. Hátranyúlt a jobb kezével. Meggyőződött róla, hogy jól áll a matrózkés a tokjában és könnyen kivehető. Meg is igazgatta. Azután intett. Melléje léptünk, és felsegítettük a bakra. Megkapaszkodott, felhúzódzkodott, és hasalt a fedélzet szélén. Egy ideig mozdulatlanul feküdt, mintha elfáradt volna, majd eltűnt előlünk.
Könnyű kettős koppanás a hajófenéken. Ez a bakancsa. Valami rozsdás csikorgás. A frász tört az izgalomtól. Hirtelen körülnéztem. Nem, nem jött senki. Örökkévalóságig tartó két perc telt el.
- Végre! - sóhajtottam. Páncél hatalmas fülei megjelentek a perem fölött. Persze vele együtt a vigyorgó feje is.
- Lakatlan - mondta csöndesen. - Gyertek!
Még egyszer körülnéztünk. Minden mozdulatlan. Gyors lendület, fel a bakra! Még egy, fel a fedélzetre! Már nyújtottam is a kezem Snidlingnek. Néhány másodperc, és ott kuporogtunk a fenéken. Páncél mellett. Ahogy körülnéztem, furcsa érzésem támadt. Már mondani akartam, de megszólalt Snidling:
- Belülről nagyobb, mint kívülről!
- Én is pontosan ezt akartam mondani.
- Késő! Mert én már mondtam - szögezte le, és a képembe vigyorgott.
A kormányosfülke ajtaja csikorogva kinyílt, amikor megnyomtam. Egyik-másik ablaka repedt. Az első falánál kormánykerék. Bent szemét, pókháló. A hajófenék pallói között láttam, némelyik rekeszben kis esővíztócsa. Minden rozsdás.
- Régen itt lehet - találgatta Snidling. Egyetértettem vele. Nézegettem tovább a hajó fenekét. Az egyik rekeszben nem volt esővíz.
- Itt biztosan lyukas, kifolyt a víz belőle. Itt is - mutattam a mellettem levő rekeszre.
- Na, csak kutass tovább, Félkopasz, és maradj itt őrségben - szólt Páncél. - Mi elmegyünk, és jelentjük a Másodkapitánynak. Nem félsz egyedül?
- Páncél, ne vágassad magad szájon általam vasárnap. Menjetek és jelentsetek! - Ezt azért is mondtam, mert tetszett ez az ócska hajó. Meg azért is, mert valami nem tetszett nekem rajta.
Kimásztak, leugrottak, és eltűntek a füzesben. Számoltam. Tíz perc oda, tíz vissza. Az húsz. Öt-tíz perc, míg összeszedik a bandát, rámolnak, tüzet oltanak. Beletelik vagy félóra, mire a társaság ideér. Addig én alaposan földerítek mindent. Hozzáfogtam.
A kormányosfülkében semmi új. Kijöttem. Kerestem a lyukat a fenéken. Felemeltem egy-két pallódeszkát annál a rekesznél, ahol nem volt alatta víz. Két nyílást láttam a fenék vaslemezein. Furcsák ezek a lyukak. Hosszú, keskeny mind a kettő. Hasonlítanak egymásra és még valamire. De mire?
“Megvan!" Majdnem elkiáltottam magam. A pofon! Nem arra hasonlítanak, de olyan egyszerű. A pofont apától kaptam. Szeret otthon bütykölni. Apró javításokat csinál. Néha egy-egy dísztárgyat is. Van egy szerszámos ládája bádogból. A spájzban tartja. Nemrégen múlhatatlanul szükségem volt valamire a ládájából. Be volt zárva. Mindig bezárja, mert ismer. Fölnyitottam a forrasztásnál. Akkor kaptam tőle a pofont. Nagy volt. A nyílás meg kicsi, de pont ilyen.
“Hát ezt is úgy feszítették szét - morogtam magamban. - Ugyan ki, és mi a fenének?"
Térdre ereszkedve megtapogattam a feszítés helyét. Nem volt rozsdás. Tehát egy hetes sem lehetett a feszegetés.
- Gyerünk tovább! Nyomozz tovább, felderítő -biztattam magam az eddigi sikereken felbuzdulva. - Lássuk talán a motort!
A motor a hajó hátsó harmadában volt. Ott bújt meg egy óriási ládafélével leborítva. A tetején több sor kátránypapír. A tető középen a legmagasabb, kétoldalt lejt. A bal oldalán lakatpánt, rajta nagy rozsdás lakat. Megfogtam a lakatot. A kezemben maradt. Kijött a füle. Ez a lakat ki volt belezve. Letettem csendben a padlóra. Felnyitottam a ládatetőt. Előbukkant a motor. Rozsdás vacak. Nem értettem hozzá, de azt láttam, hogy olajos. Alatta pedig friss olajcsöppek. Itt egy fogantyú áll ki belőle. Fogalmam sincs, mire való. Meghúzom, hát enged simán. Látom, hogy a belső fele fényes, zsíros, nem rozsdás.
Ez a motor csak kívülről látszik ócskavasnak. Lehet üzemképes is. Kár, de nem tudom ellenőrizni. Az alján az olajcsöppek azt mesélik, hogy nemrég valaki kipróbálta. Itt valami egyre jobban kezd nem passzolni!
Ki próbálgathatta, mikor és miért? Mikor lehetett ez a.-hajó vízen? Egy sereg felderítésre váró kérdés. Nem nyugodtam.
Visszatakartam a ládatetőt, és a lakatpántra rányomtam az üres lakatot. Úgy fityegett rajta biztonságot árasztva maga körül. Felléptem a hajóperemre, és leugrottam a földre. Tovább vizsgálódtam. A hajó alá néztem. A fenék és a bak között szép mintájú, jól fejlett pókhálók tömege. A bak lábánál a fű egészen körülnőtt, az árnyékos oldalon gyérebb. A láb mélyen süllyedt az agyagba. Régen itt állhat már. Legalább egy éve, mozdítás nélkül.
“Mindezek a nyomok arra utalnak - összegeztem magamban az eddigi felderítés eredményét -, hogy a motort nem a vízen, hanem itt, helyben próbálták ki."
Ez eddig rendben. A bökkenő csak az, hogy ha a motort próbálgatják, miért lyukasztják ki közben a hajót? Ez az ügy egyre sötétebb, bármennyire erőltettem földerítő lángeszemet. Egy csomó rejtély.
“Na, nyugi, és nézzünk körül a hajó környékén !" - serkentettem tovább a bennem idegeskedő földerítőt. Nem eredménytelenül. A füzes szélén, ahol a tisztás véget ér, találtam egy feszítővasat. Kikandikált a fűzbokor tövénél. Felszedtem, megnézegettem. Alig rozsdás. Legfeljebb két-három napja lehetett ott. Ezzel csinálhatták a hajón a lyukakat. Én is ilyennel csináltam a ládán, csak kisebbel. Na, ezt helyezzük biztonságba. Erre még szükség lehet.
Kicsit arrébb egy rozsdás drótkötél lógott a hajó faráról. Megemeltem, néztem, hova vezet. A bokrok közé. A bokornál újból megmarkoltam és meghúztam. Nem engedett. Erősebben húztam. Jött. Nem a kötél, a bőr a tenyeremről.
Ez így nem megy! - állapítottam meg bölcsen. - Talán a bokrok között megkötötték. Majd utána nézünk! Elindultam a kötél után be a sűrűbe. Széthajtogattam az ágakat, és két lépés után már láttam, miért volt olyan makacs a drótkötél. A végén egy olyan kisebbfajta, jóképű vasmacska kapaszkodott két ágával az agyagba, kettővel a bokor tövébe. Hát ezért nem méltóztatott mozogni. Megpróbáltam megbillenteni, meg se moccant.
Ahogy ott vesződök vele, egyszer csak hangokat hallok. A mieink még nem lehetnek. Leguggoltam.
Két furcsa figura jött le az ösvényről a hajó felé. Csak rövid ideig láttam tisztán őket. Aztán már a bozót takarásában voltak. De én is! Az egyik alacsony, kövér, a másik hosszabb, sovány. Egyáltalán nem voltak bizalomgerjesztők. Én nem bíztam volna rájuk tíz fillért apróban. Minden szavukat jól hallottam. Éppen a kis dagadt járatta a száját.
- Nézd, hapsikám, erről lenne szó. - A hajóra mutatott. - Itt áll egy éve. Jól megrozsdásodott a külseje. Én meg csináltam rajta két csinos lyukat. Tegnap voltak kint az igazgatóságtól, és kiselejtezték. Pedig jó! A motor is. Kipróbáltam. Most eladják majd ócskavasnak, kilóra. Holnap bemegyek és megveszem. Megkapom az egész szajrét másfél ficcsért.
- Nem vagy te hajós! Utálod a vizet, meg félsz is tőle. Minek neked? - érdeklődött a hosszúkás.
- Istenkém, de nagy barom vagy te, Pepi! Hát ki a nyavalya akar hajózni? Én még inni is utálom a vizet, nemhogy rajta járni. Elvitetem innen ezt a ládát, kipofozom egy kicsit, átfestem, üzemképessé bütykölöm. Aztán elpasszolom. Harmincezer úgy ugrik érte, mint egy fillér.
- Te, ezen könnyen lebukhatsz - aggodalmaskodott a sovány Pepi.
- Sose félts engem, apikám ! - Hallottam, amint a mellére vert. - Ne legyen Domcsák a becsületes nevem, ha ez nem holtbiztos üzlet.
- Jó. De én nem tudok semmiről - szögezte le óvatosan a sovány. Domcsák igyekezett megnyugtatni.
- Nem kell majrézni, fiú! Neked nem kell tudni semmiről. Te csak elszállítod majd ezt a roncsot az én hivatalos megrendelésemre, amikor már jogos tulajdonomat képezi. Csak azért hívtalak, hogy nézd meg. Nem akarom valami idegen ürgére bízni a dolgot. Hátha fölöslegesen kíváncsi.
- Azt lehet. Elszállítani hivatalosan, azt lehet. A többihöz semmi közöm.
Na, ez a Pepi gazembernek ugyan gazember, de a hősiesség szobrához nem hívják majd meg modellnek, az biztos.
- Itt van valahol a vasmacska is a bokorban. Azt is el kell majd vinni vele.
- Hol?
- Ott! A kötele látszik - mutatott Domesák a bokorra, amelyik mögött kuporogtam. Na, ha most ezek a vasmacskára is kíváncsiak, és idejönnek, akkor végem. Észreveszik, hogy kihallgattam az egészet. Képesek agyonütni. Ugrásra készültem, de nem jöttek. Csöndes beszélgetés közben elindultak az ösvény felé. Még vártam egy kicsit. Aztán már nem hallottam a hangjukat.
Nekem pedig már viszketett mindenem. Két okból. Volt még a bokorban rajtam kívül néhány barátságos késői szúnyog. Ezek közelebbi ismeretségbe kerültek a kezem fejével, a nyakammal és a fülemmel. Mozogni meg nem nagyon mertem, amíg ezek itt voltak. A nagyobbik ok a viszketegségre mégis az volt, amit hallottam ettől a két sötét alaktól.
Kibújtam a hajó mellé a napsütésre, és kéjesen vakaróztam. Közben megrágtam alaposan mindent, amit hallottam meg amit földerítettem. Ettől pedig kezdtem dacos lenni. Mire ezzel végeztem, már jöttek is a mieink.
Snidling jött elöl, nagyon büszkén, és mutatta az utat. Nyakában lötyögött a távcső. Mögötte a Másodkapitány, megszokott nyugodt lépéseivel. A sort Páncél zárta be. Őt általában hátraküldtük, mert nagyok voltak a fülei, és zavarta a kilátást. Most is hátul jött.
- Állj! Lemálházni! - És most fordult elő az a ritka alkalom, amikor a Másodkapitány vezényszavára nem ugrott a társaság. Megállni ugyan megálltak, de nem dobták le a cuccot, hanem csak bámészkodtak a hajóra. Én meg tisztelegtem és jelentettem:
- Jelentem, az őrséget és a felderítést teljesítettem. Megvizsgáltam a hajót. A fenéken újkeletű rongálás. Könnyen megjavítható. Egyébként ép. A motor üzemképes. Nemrégen kipróbálták.
- Honnan tudod?
- Földerítettem.
- Helyes.
Aztán mind leszórták a hátizsákokat, és nézegették a hajót kívül-belül. Tetszett mindenkinek.
- Ugyan kié lehet? - tűnődött a Másodkapitány.
- Az igazgatóságé - vetettem oda, mintha én mindenről tökéletesen lennék értesülve.
- Ezt is felderítetted?
- Igen.
- Nekünk nagyon alkalmas lenne. Itt úgy látom, úgyse használják már. Nekik csak felesleges ócskavas. Mi viszont ragyogó hajót csinálhatnánk belőle. Matrózok! Lehet, hogy motorizált tengerészek leszünk. Megpróbáljuk a kapitánnyal kiigényelni az igazgatóságtól.
- Mikor lesz az? - érdeklődtem kíváncsian.
- Micsoda? - kérdezett vissza a Másodkapitány.
- Az igénylés.
- Holnap!
- Akkor jó! - hagytam rá.
- Csak akkor jó? - hunyorította össze a szemét, és úgy kérdezett, hogy a “csak" szónak adott egy kis hangsúlyt.
- Csak akkor - feleltem, és én is megnyomtam a csakot.
A Másodkapitány furcsán nézett rám. Úgy, mint aki sejti, hogy többet tudok, mint amennyit elmondtam. Felelésnél sose néz így. Nem firtatta azonban a dolgot.
- Még egy jó órát maradhatunk, aztán indulunk haza. A közvetlen környéket elhagyni tilos!
Ez a tilalom fölösleges volt. Senki sem akart elmenni. A következő órát a banda a hajó mellett, alatt, benne és a tetején töltötte. Úgy hancúroztak rajta, mintha mindegyik külön hajótulajdonos volna, és ott született volna a hajón. Különösen a kormányosfülke volt szimpatikus a népnek. Benne állva, a kormányt fogva mind kapitánynak érezték magukat.

NEGYEDIK FEJEZET
melyben kiderül, hogy a görbe út is lehet egyenes

- Megvan! - kiáltottam fel a homlokomra csapva. Erre kidobott a Civis (a történelemtanár). No de ezt el kell mondanom bővebben.
Egész hétfő délelőtt főtt a fejem. Amikor beültem reggel a padba, elhatároztam magam a cselekvésre. Tisztában voltam vele, a hajót nem hagyom. Hogyne! Majd az a kövér gazember, a Domcsák zsebelje be a pénzt. Én meg nézzem a srácok savanyú ábrázatát. Én ugyan a vízért nem rajongtam soha. De a hajó, az tényleg klassz. A többiek meg majd megőrültek érte. Jelentsem a rendőrségen vagy az igazgatóságon? Nem jó, mert hosszú huzavona lesz belőle. Kiderül a hajó használható állapota, és mi sem kapjuk meg. Szóljak a Kapitánynak? A tanítás befejezése előtt úgysem indulhat el igényelni.
Így telt egyik óra a másik után. Csak annyira jutottam, hogy mindenképpen nekem kell majd valamit valahogyan csinálni az igénylés sikeréért. Már az utolsó óra volt. Történelem. Ezen az órán már csak az idő múlását figyeltem, semmi mást.
,, ... A gerillacsapatok legnagyobb ereje a meglepetésszerű támadásokban volt..." Ezt valaki mondta. Csak úgy homályosan, távolról hallottam.
- Gerillacsapatok ... meglepetésszerű támadás... Ekkor üvöltöttem fel. Már tudtam, mit csináljak délután és hogyan.
Egyelőre azonban csak álltam a folyosón az osztály előtt, és hálás voltam a Civisnek. Nem azért, mert kidobott. Bár azért se haragudtam. Én is kidobtam volna magam. Az ötletért voltam hálás. A gerillacsapatokért, a meglepetésszerű támadás ötletéért.
Szerencsére hamar csöngettek. Így megúsztam a szokásos lelki masszázst. Ha valamelyik tanár vagy pláne az igazgató arra jön, és valaki kint áll a folyosón, ez menthetetlenül bekövetkezik.
Mielőtt az osztályokból kidőlt volna a tömeg, én már végigszáguldottam a folyosón, és a tanári szobánál lihegtem. A Kapitány hirtelen kinyitotta az ajtót. Éppen jókor. Azazhogy rosszkor. Szóval jókor, mert vele lett volna beszélnivalóm, de rosszkor, mert akkor lestem be a kulcslyukon. A kinyílt ajtó homlokon csapott. Szikrázott a szemem. Homlokomhoz kaptam a kezem, mert fájt.
- Sapka nélkül a tengerész nem tiszteleg! - figyelmeztetett.
- Nem is - hagytam rá, mert igaz.
- Mit akarsz?
- Szeretnék én is elmenni az igazgatóságra - mondtam olyan szelíden és könyörögve, amennyire tőlem tellett. Kicsit a fejemet is félrehajtottam, úgy néztem rá, rézsút alulról. Nála ez se mindig hatott. Most sem.
- Nem viszlek el, mert mindig valami hülyeséget csinálsz.
- Most nem - ígértem a lehető legártatlanabb arccal.
Ekkor bukkant elő a Másodkapitány. Osztálykönyv volt a hóna alatt. Úgy látszik, hallotta az eddigi beszélgetést, mert beleavatkozott.
- Elvihetnénk magunkkal - javasolta. Közben elgondolkozva nézett rám.
- Nem bánom, jöjjön - egyezett bele a Kapitány nem túl nagy lelkesedéssel. - Ha már jössz, hívd Tóth matrózt is. Jobb, ha ő is ott van, legalább egyensúlyban lesztek.
Biztosan arra gondolt, hogy én vékony vagyok, Veréb meg vastag. Én mindig nyüzsgök, ő meg nyugodt, és kevesebb őrültséget csinál, mint én.
- Kettőkor indulunk - figyelmeztetett még.
- Értettem! Itt leszünk! - Már rohantam is az osztály felé a táskámért. A folyosó sarkáról visszanéztem. Láttam, amint a Másodkapitány magyarázott valamit a Kapitánynak. Az meg utánam nézett, és csóválta a fejét. Nem volt valami túl jó véleménye rólam.
Veréb már jött szembe velem. Hozta a táskámat meg a ballonomat. Irtó rendes gyerek.
- A Civis keresett, mikor kijöttünk - mondta.
- De nem itt keresett, ahol voltam - válaszoltam, és átvettem tőle a holmimat. - Kösz, Veréb - köszöntem meg a táskám és ballonom elhozatalát. - Egyébként kettőkor megyünk az igazgatóságra a hajót elkunyizni. A Kapitány mondta, hogy te is jöhetsz. Jössz?
- Jövök -mondta, és máris gyorsította a lépést lé.
Menet közben a folyosón belebújtam a ballonba, és kifutottunk az utcára. Sütött a nap. Az iskola kapuja ontotta a srácokat kifelé. Egy darabig együtt mentünk Verébbel. A sarkon elváltunk. Átloholtam egy teherautó előtt a túloldalra. A sofőr fékezett, és kiabált valamit. Futás haza. Belapátoltam gyorsan az ebédet. Anyának megmondtam a délutáni programot a kapitányokkal. Kukac irigykedett.
Már igyekeztem is vissza az iskolába. Be is értem idejére. A hónom alatt hosszúkás csomagot cipeltem újságpapírban. Veréb is hamarosan bedöngött a folyosóra.
- Az mi? - mutatott a csomagomra.
- A hajó kulcsa - rejtélyeskedtem.
- Mutasd!
Nem! - húzódtam messzebb tőle. Szerencsémre már jöttek is a kapitányok a tanári szobából, és így Verébnek nem volt alkalma erőszakot alkalmazni a csomag elvétele ügyében. És már indultunk is.
A két kapitány ment elöl. Mi mögöttük. Hallottam, arról beszélgettek, mit csinálunk, ha megkapjuk a hajót. Javíttatásról, anyagról, szakemberről csevegtek. Veréb meg csak a csomagot bűvölte, de én vigyáztam rá.
Villamosra szálltunk. Sok hely volt, mert nem csúcsforgalomban mentünk. Le is ültünk mind a négyen. A Kapitány kezdett valamit elmondani, ami egyből nagyon érdekelt minket:
- Amikor tizenegy éves voltam, hajóztam először apámmal a Vaskapun...
Nem is tudtam róla. Most derült ki, hogy régi hajóscsaládból származik. Apja, nagyapja is vízen járó ember volt. Ő is sokat hajózott egészen fiatal korában. És amit most elmesélt, az igen jó muri lehetett. Örvénylő, sodró víz. Merészen kiálló és alattomosan megbújó sziklatuskók. Sziszegő és harsogó zaj...
Csak arra figyeltem föl, hogy a Másodkapitány föláll és megszólal:
- Tessék parancsolni! - és egy szatyorral súlyosbított öreg mamit ültet le a helyére.
A fene egye meg ezt az egészet! Én is észrevehettem volna.
Gyorsan bokán rúgtam Verebet, mert az is csak a száját tátotta a mesére. Fölugrottunk mind a ketten, és átjátszottuk a helyünket az öregeknek
- Tessék helyet foglalni - kínálgattam mosolyogva az ülést. Közben dühös voltam. Nem szeretem, ha engem figyelmeztet a Másodkapitány. Azért nem szeretem, mert ő mindig olyan finoman csinálja, mint most is. Mások ilyenkor prédikálnak. Azon könnyen átsiklik a magamfajta vagány. Az csak addig rossz, amíg mondják, ez viszont sokáig.
Néhány megálló után meg is érkeztünk.
- Leszállás! -vezényelt a Kapitány. Majd rövid gyalogút következett, és máris ott álltunk egy szép, modern épület előtt.
Bementünk. Igyekeztem mindent alaposan megfigyelni. Barátságos portás igazított útba bennünket.
- Első emelet. Balra a folyosó végén - mondta, és úgy nézett ránk, mint aki örül, ha gyereket lát. Biztos kevés gyerek jár ebbe a házba. Vagy neki is van unokája. A nagyapák a más unokáját is szeretik általában.
Felmentünk a lépcsőn. A folyosón műanyag padló. Világos színek. Tisztaság mindenütt. Sok ajtó. Szemben egy, amelyiken tábla: Igazgató.
Kis megtorpanás, és kopogtunk.
- Tessék - hangzott bentről egy tárgyilagos hang.
Beléptünk és köszöntünk. Az íróasztalnál egy kis kuglifejű, szemüveges mókus ült.
A párnázott ajtó előtt még volt valaki, és attól engem kirázott a hideg. Alacsony, köpcös, rossz arcú ember. A Domcsák! Kalapja a kezében, és türelmetlenkedett, toporgott, mint aki már szeretne túl lenni valamin.
Mielőtt bármit is szólhattunk volna, már nyílt a párnázott ajtó, és Domcsák belépett. Az ajtót becsukta. A fene egye meg! Pár perccel előzött meg minket. Olyan izgatott lettem, hogy a tenyerem izzadt, a lábam reszketett, a fejem bőre pedig viszketni kezdett.
Megelőzött! Most megköti az üzletet! Lekésünk, és nem lesz a hajóból semmi. Na nem! Ezt nem lehet velünk csinálni!
- Foglaljanak helyet - mondta a kuglifejű. - Az igazgató elvtárs azonnal fogadja önöket.
A kapitányok leültek. Ebben a pillanatban fel berregett az asztalon az egyik telefon. A titkár felvette.
- Halló, itt Finta - szólt bele, és utána elkezdte hallgatni valakinek a magyarázatát. De én arra már egyáltalán nem voltam kíváncsi. Eleget tudtam, és elérkezett az én időm.
“Gerillacsapat, előre!" - vezényeltem magamnak, és észrevétlenül kihátráltam az ajtón a folyosóra. Azazhogy nem egészen észrevétlenül. A Másodkapitány észrevett, de nem szólt.
A folyosón idegesen számoltam harmincig. Aztán beléptem és lihegtem, mintha futottam volna. A kuglifejű akkor tette le a kagylót.
- Finta bácsit kéretik le a portára - fújtattam, mint egy hős futár.
- Engem? - csodálkozott a kuglis a szemüvege mögött.
- Igen. Valaki keresi. A portán elromlott a telefon, azért nem tud a portás bácsi felszólni. Velem üzent. Tessék sietni.
- Jó, megyek - mondta. De idegesítően lassan ment. Bezárta az íróasztal fiókját. Felhúzta a redőnyt az iratszekrényen.
- Elnézést kérek - biccentett a kapitányok felé -, azonnal jövök.
Én is tudtam, hogy ő azonnal jön. Nekem azonban csak az volt a fontos, hogy az igazgató ajtajának őrzőjét néhány pillanatra eltávolítsam. Sikerült. Kiment.
A mieink csodálkozva néztek rám, de nekem nem volt időm magyarázatra. Ha elkezdek magyarázni, odabent megkötik az üzletet. Odaléptem a párnázott ajtóhoz.
 
“A gerillacsapat legnagyobb ereje a meglepetésszerű támadásokban volt...
Kopogtam a párnázott ajtó keretén, és benyitottam, mielőtt bárki szóhoz jutott volna.
- Bocsánat - szóltam udvariasan, és villámgyorsan körülnéztem. Hatalmas íróasztal. Rajta telefon és néhány papír meg egy naptár. Óriási ablak, előtte virágállvány néhány zöld növénnyel. A sarokban kis kerek asztal, fotelok. A padlón vastag szőnyeg.
A kis asztalnál egy nagy fotelban ült Domcsák, és egy magas, őszülő, vastag szemöldökű taggal beszélgetett. Éppen a következő mondatot vágtam kettőbe, hónom alatt a csomaggal:
- Így semmi akadálya az üzletnek ...
Ekkor avatkozott közbe rohammal a gerillacsapat:
- Jó napot kívánok. Ne tessék haragudni, hogy így betörtem és zavarok, de az ügy sürgős. Pepi bácsi üzeni Domcsák bácsinak, hogy úgy gondolta, nem lesz elég az a két lyuk a hajón, amit Domcsák bácsi csinált. Hát segített ő is, és feszített rajta még kettőt. Elküldte velem a feszítővasat is.
Mindezt nagyon ártatlan képpel mondtam, és olyan igyekezve, hogy aki nem ismert, azt hihette, majd belehalok a segíteni akarásba. Közben, a nagyobb nyomaték kedvéért, kibontottam az újságpapírt. A jókora feszítővasat szelíden lóbálni kezdtem.
Egy pillanatig halotti csönd volt. Az igazgató idegesen kapkodta a fejét Domcsákra és rám. Úgy nézett, mint aki nem érti a dolgot. Nem is érthette
Domcsák viszont igen. Rám villantak apró malacszemei. Körülbelül úgy, mintha már eldöntötte volna magában a megölésemet, csak még azt nem tudja, megfojtson-e, vagy szaggasson a apró darabokra.
- Valami nem stimmel - szólalt meg egy kopasz fejű, szemüveges hang a nyitott ajtóban.
Hogy ez mennyire megfelel a valóságnak, az azonnal bebizonyosodott.
Domcsák azt hitte, a titkár véleménye is őrá vonatkozik. Ez adta meg a végső döfést és az indítékot a gyors cselekvésre. Felugrott a fotelból. Először felém lépett. Megállt egy pillanatra, és olyan mozdulatot tett a jobb kezével, mint aki ütni akar. Én mindenesetre kissé oldalt léptem, hogy kurta karjai lőtávolán kívül legyek. Közben szelíden két marokra fogtam a feszítővasat. Nem fenyegetően, csak figyelmeztetően.
Most már látta, hogy ellenem irányuló akcióra pillanatnyilag sem lehetősége, sem ideje. Hirtelen kiugrott az ajtón. A titkárt eltaszította. Az rémülten beleesett a mögötte álldogáló Kapitány karjaiba.
Végigrobogott a titkári szobán, mint egy felizgatott sündisznó. Kicsapta sarkig a folyosóajtót és elvágtatott. Behallatszott távolodó, szapora lépése és egy-két olyan mondat menet közben, aminek megörökítésére nem vállalkozhatok. A velem egykorú gyerekek különben sem értenék.
- Szcsókolom! - köszöntem utána harsányan. Nem köszönt vissza. Neveletlen.
Az adott pillanatban a helyzet a következő volt. A kis kopasz titkár ijedten pislogott a Kapitány karjaiban. A Kapitány szigorúan nézett rám kintről, és dajkálta a titkárt. Veréb hátrább állt, és nyitva hagyta a száját. A Másodkapitány viszont becsukta a nyitva hagyott folyosóajtót, és közben mosolygott. Az igazgató bent állt a kisasztalnál, és a keze a levegőben maradt, valamilyen félbehagyott mozdulatnál. Én pedig az igazgató szobájának közepén álltam a két kézre fogott feszítővassal, mint akit csupa ellenség vesz körül, és végső harcra készül. Pedig már nem készültem. Tulajdonképpen túl is voltam rajta.
Leeresztettem a fegyvert. Ebben a pillanatban, mintha csak varázspálcával intettem volna, megelevenedett a megkövült társaság.
Mindenki betódult az igazgató szobájába. Először a Másodkapitány szólalt meg az igazgató felé fordulva:
- Jó napot kívánok. Engedje meg, igazgató elvtárs, hogy bemutatkozzunk. Mi a Csete utcai vízi csapat vezetői vagyunk. A velünk levő két matróz közül az egyik - és rám mutatott -, azt hiszem, már bemutatkozott.
Én erre udvariasan meghajtottam magam, és megmondtam a nevem. Veréb meg elmorogta, hogy őt Tóth Bercinek hívják. Csak nem sokan.
Ebben a pillanatban odalépett a kuglifejű. Kezét vádlóan felém nyújtotta. Mutatóujja egyenesen a képem felé irányult, és drámai hangon kijelentette:
- Ez a kisfiú engem becsapott!
Na, ilyen igaza még az életben sose volt neki.
- Azt hiszem, nemcsak önt, hanem másokat is. Az érzésem azonban az, hogy ezt a becsapást meg fogjuk neki bocsátani. Természetesen csak a jelenlevők. Az eltávozottnak erre nemigen lesz módja. - Ezt a Másodkapitány mondta. Mindebből pedig az látszott, hogy ő már sejtette az egész históriát.
- Talán foglaljunk helyet - kínálta az igazgató a társaságot. Mire mindenki leült. Én is. Pedig tudtam, hogy sokat kell majd beszélnem, és azt jobban szeretek állva.
- Na, fogj hozzá - biztatott a Másodkapitány.
Én meg hozzáfogtam, és elmondtam az egészet. Szédületes sikerem volt. Csak a Másodkapitány nem feledkezett úgy bele a dologba. Nem mintha nem érdekelte volna, amit mesélek, de teljesen úgy viselkedett, mint aki magában egyezteti azt, amit én elmondok azzal, amit ő elgondolt. Biztosan ezt is csinálta. A végén még rá is biccentett, mint mikor azt szokta mondani: “Stimmt!" És olyankor minden egyezett. Most is.
Amikor befejeztem a mondanivalómat, vártam, hogy mi lesz.
- Megbocsátom a beugratást - szólalt meg a kis titkár. - Jó gerilla hadicsel volt. - És úgy lelkesedett, mintha ő csinálta volna. Pedig nem.
- Matróz! Fedélzetmesterré léptetlek elő a legközelebbi tengerészgyűlésen. Erre kapitányi szavamat adom!
- Az anyád! - suttogta Veréb magáról megfeledkezve, áhítattal és irigyen. És úgy nézett rám, mint egy válogatott futballkapusra.
- Fiam... -mondta az igazgató ünnepélyesen. - Gratulálok neked! Élelmes, ügyes és bátor voltál. Egyben közlöm, hogy a hajó a mai naptól a csapat tulajdona. Ez pedig a te érdemed. Titkár elvtárs! Légy szíves, szólj át az osztályra, hogy készítsék el a papírt azonnal, és hozzák át nekem.
Még valamit mondott halkan a titkárnak, s az eltűnt. Aztán a kapitányokhoz fordult.
- Meséljenek a gyerekekről, a terveikről. Hátha tudunk még valamiben segíteni.
Beszélgetni kezdtek. Udvariasan úgy csináltam, mint aki oda figyel. Ez azonban engem már nem nagyon érdekelt.
Felálltunk induláshoz.
- A feszítővasat hagyd itt, fiam - mondta az igazgató -, erre még szükségünk lesz. Ez a Domcsák már máskor is volt ügyfelünk. Úgy látszik, eddigi üzletei is ilyenek voltak. Nekünk azt mesét adta be, hogy ő szétbontja, és az anyagokat haszonvasként adja át a népgazdaságnak. Így neki is van rajta haszna, és a népgazdaság is jól jár. Na de a többi már a rendőrség dolga - fejezte be a kedélyes és hosszúra nyúlt röpgyűlést az igazgató.
Búcsúztunk. Velem is kezet fogott. Úgy láttam, akármilyen szigorú is a szemöldöke, a szeme azért tud néha mosolyogni. Például most.
Amikor kiléptünk a kapun, jutott eszembe, hogy a Másodkapitány még nem is szólt hozzám. Most pótolta.
- Hát ide figyelj! - és mintha kicsit vibrált volna a hangja. - Azt hiszem, a legszimpatikusabb csirkefogók egyike vagy, akivel életemben találkoztam.
Ez jólesett. Jobban, mint a fedélzetmesteri rang. Pedig az is jó. Az ilyenekért szeretem ezt a Másodkapitányt.

ÖTÖDIK FEJEZET
melyben kiderül, hogy a mellúszás technikájához
az "átverés" nem tartozik hozzá

Akkor már november volt, és minden a legnagyobb rendben.
A kajüt tökéletes lett. Mindenki melózott rajta az elkészült tervek szerint. Még nem fejeztük be, de máris igazi hajónak látszott. A falakat lécráccsal borítottuk be. Ettől olyan lett, mintha fából lenne a fala.
Ekkor következett Tüdő, Cujás és Páncél. Engedélyt kértek a Kapitánytól, és két fél napra bezárkóztak titokzatoskodni. Nagyon működtek odabent, és nem engedtek be senkit. Az ablakokat is elsötétítették. Pulykatojás ugyan megpróbált belesni, de szemközt lőtték vízipisztolyból.
A harmadik nap délelőtt - mivel délutános tanítás volt - összejött a társaság. Mikor mentünk, már bent ült a két kapitány és a három titkolódzó. A falakat mindenféle ócska papír borította meg az asztalon egy kupacot is. Különben tisztaság volt és rend.
- A papírokhoz nyúlni tilos! - figyelmeztetett minket a Kapitány. A nagyobb nyomaték kedvéért Verebet állította őrnek. Nem is nyúlt hozzá senki.
- Három tengerésztársunk meglepetést készített a csapatnak - vezette be az ügyet a Kapitány. Aztán vezényelt: - Mindenki maradjon a helyén! Elsötétítés!
Az ablakokra fehérre festett táblákat raktak Cujásék. Sötét lett.
- Papírokat eltávolítani!
Zizegés a sötétben.
- Villanyt gyújts! - hallottuk a Kapitányt.
Fény öntötte el a kajütöt, mi pedig csak ültünk, tekergettük a nyakunkat, és csodálkoztunk.
Az asztal mögött a falon két evező, egy piros-fehér mentőöv és egy kis vasmacska díszelgett. Az asztalon kis állványon valódi, forgatható hajókormánykerék.
A hátsó falnál egy üvegszekrényben büszkélkedtek régi indián felszereléseink. Ott volt az én krónikám is. Messziről látszott a piros-zöld bőrkötése.
Páncél kattintott egyet közben a villanykapcsolón, és újabb csoda következett.
A felső villany elaludt, és a lécfal felől jött körös-körül a világosság hat kajütablakon. Hát ezt ügyesen megcsinálták! A lécek között hat kerek nyílást vágtak. Keretet illesztettek bele és abba hártyapapírt. Mögéje égőt dugtak. A hártya alját kékeszöldre, a tetejét világoskékre festették. Ettől olyan lett az egész, mintha az ember hajóban lenne a tengeren. Kintről jön a fény, és az ablakokon csak eget és vizet lehet látni. Na, ez tényleg halálian hangulatos volt!
Egyszerre indult meg az izgatott, hangos beszéd a csodálkozás csöndje után. A Kapitány azonban felállt, és rátette kezét a kormánykerékre. Erre elhallgattunk.
- Tengerészek - ünnepélyeskedett komolyan -, átadom nektek a kajütöt. Használjátok egészségge1! Egyben közlöm veletek a vezetőség határozatát. Hajónaplóbeli dicséretben részesítjük a három matrózt, aki elkészítette a kajütöt. Gulyás matrózt szállásmesterré léptetjük elő. Viseljen gondot továbbra is a kajütre. A másik két matróz vitortamesteri rangot kap. Segítsék a szállásmester munkáját! Mindenkinek, aki eddig dolgozott szállásunk rendbehozatalán, a vezetőség köszönetét tolmácsolom. A rangot kapott tengerészek a fedélzetmesterrel együtt - és itt rám nézett, mert én már az előző gyűlésen megkaptam - tiszti sapkát viselhetnek. A rangjelzéseket később állapítjuk meg. Végeztem!
Ezzel átadta a szót a Másodkapitánynak:
- A jövő héten csütörtökön három órára vendégünk lesz. Egy valódi tengerész másodkormányos jön hozzánk. Most jött a tengerről. Két hónapig lesz itthon. Ezalatt tart nekünk csütörtökönként élménybeszámolókat és vízi jártassági tanfolyamot. A tanfolyam elvégzése minden tengerész számára kötelező. Magyarázat, azt hiszem, nem kell hozzá, hogy miért. Szállásmester! Gondoskodjék a vendég megfelelő fogadásáról. Végeztem.
Hát ennek a bejelentésnek volt köszönhető, hogy másnap délelőtt már korán ott lézengtem a Fedett uszoda bejáratánál. Muszáj volt úszni tanulni. Láttam már a vízi jártassági vizsga anyagát. Vízből mentés is van benne. Ezek képesek lesznek vízben vizsgáztatni! Tovább nem halogathatom. Elszántam magam. Lesz, ami lesz! Bementem a vörös téglás, nagy épületbe.
Az egyik edzőhöz igazítottak útba. Arcát mintha ismertem volna valahonnan. Hosszú, vörös hajú, kicsit kopaszodó, szimpatikus ember volt és érdeklődő.
- Hogy hívnak? Hány éves vagy? Hova jársz iskolába? Milyen tanuló vagy? Mit sportolsz? 
Mindenre feleltem őszintén.
- Miért akarsz úszni?
- Mert tizenhárom éves vagyok, és szégyen, hogy nem tudok - és ez is igaz volt.
- Helyes. Hozz egy orvosi igazolást és egy szülői beleegyezést. Más nem is kell. Kedden és pénteken az iskolai váltásnak megfelelő időben jöhetsz. Akkor itt vagyok. Hat hét alatt úszni fogsz, ha nem vagy egészen mafla.
Ezzel elbocsátott, én pedig hazadühöngtem magam. A fene egye meg ezt az egészet! Az orvosi papírt megkapom minden további nélkül. De mi lesz a szülői beleegyezéssel? Elmondjam apának az egészet? Nem lesz jó! Ismerem apát. Mindig feltételeket szab. Szinte hallom előre:
- Két hétig csak közepesnél jobb osztályzat, és megkapod a beleegyezést.
Nem. Valahogy másképpen kell elintéznem. Hazafelé az úton már körülbelül ki is alakult bennem a terv.
Tanítás után, mikor hazaértem, már otthon volt az egész család. Tisztességesen köszöntem. Ezt nem kellett volna. Ha én nagyon tisztességes vagyok, apa mindjárt gyanút fog.
- Apa - vágtam neki a dolognak -, tudod, hogy járok kézilabdázni.
- Tudom, hogy elkezdted, de el is hanyagoltad. Nem sok kitartás van benned.
Tökéletesen igaza volt, de nem hagyhattam magam.
- Most újból kezdődnek az edzések, és én szeretnék járni.
- Járj - egyezett bele csodálatos engedékenyen. Aztán várakozva nézett rám, mert tudta, hogy ez az egész csak előkészítés. Ismer engem valahonnan.
- Az edzések után a Sportuszodában fogunk tusolni.
- Miért ott?
- Mert az úttörő Stadionban elromlott a tusoló, és az ott van a szomszédban.
- Értem - mondta, és én bíztam benne, hogy nem érti. Aztán még mindig várt. Én pedig kirukkoltam:
- De szülői beleegyezés kell.
- Mihez? A tusoláshoz?
- Hogy bejárhassunk az uszodába.
- Értem.
Ez a második “értem" már kezdett idegesíteni, de hallgattam és vártam. Aztán megszólalt:
- Na, akkor most légy szíves, szaladj le a trafikba, és hozz nekem egy csomag cigarettát! - És pénzt is adott. - Vehetsz egy rágógumit is magadnak - tette még hozzá.
Hát ebből ugyan nem tudtam meg semmit. Gondoltam, az öregem csak időt akar nyerni a gondolkodáshoz. Ezért küldött sürgősen a trafikba. Tudtam, van még otthon cigarettája.
Lerohantam. Elképzeltem útközben, amint apa töpreng. Töprengésének célja, fényt deríteni az én cseleimre. Úgyis hiába! Jól felépített dolog ez.
Csak jóval később derült ki, mennyire tévedhet még egy lángész is. Közben vissza is értem.
- Köszönöm - udvariaskodott apa, és eltette a cigarettát. Vártam, mit szól. Nem szólt egy szót sem.
- Megkapom? - érdeklődtem, mert viszkettem a türelmetlenségtől.
- Mit? - kérdezett vissza, mint aki nem tudja, miről van szó. Dühös lettem, de nem mutattam. Azt hittem, a feje pattan szét a gondolkodástól, és kiderült, hogy már el is felejtette, miről beszéltünk.
- A beleegyezést - figyelmeztettem.
- Ja? Igen. Írd meg, aláírom.
Megírtam. Ment minden. Apa csak átfutotta a papírt. Kijavította a járhasont járhassonra. Aztán aláírta. Megköszöntem, és rohantam anyához.
- Anya! Holnap megyek edzésre. Úszónadrágot is viszek - újságoltam neki.
- Az minek a kézilabdához? - érdeklődött.
- Nem a kézilabdához, hanem a tusoláshoz edzés után.
- És a tusoláshoz minek?
Na, ezt hogy a nehézségbe magyarázzam meg? Csodálatosképpen apa jött segítségemre:
- Ha kell, hát kell. Hadd vigye!
Ez a segítség jól jött. Én pedig mentem. Eltűntem, és gyorsan tanulni kezdtem az esetleges további kényes kérdések elkerülése végett.
Másnap Cini így érdeklődött az óra végén:
- Beteg vagy, fiam?
- Nem, tanárnő, kérem. Miért? Sápadt vagyok?
- Á, dehogy! Furcsállom szokatlan jóságodat. Két órám volt ma veletek, és te semmi disznóságot nem csináltál. Nem volt krétás a szék, nem esett le a vizes szivacs a tábla tetejéről, a napló nem berregett kinyitáskor, és a felelő orra alá nem fújt senki tüsszentőport. Rajzszögbe se ült senki. Mi baj van?
- Semmi. Csak érdekelt a tananyag.
- Különös - nyújtotta el a szót csodálkozva. De azért gyanakodott. Kifelé menet erősen megszemlélte a kilincset, az ajtót, mert mit lehet tudni?
Pedig nekem nem jutott eszembe semmi marhaság. Igyekeztem lapítani és csöndes lenni. Alig vártam már, hogy eljussak az uszodába. Az orvosi papírt is megszereztem már. Kíváncsi voltam, jó lesz-e az engedély.
Tanítás után nem is mentem sehova. A kajütbe se. Siettem haza. Tanultam is, mert nem akartam veszélyeztetni az edzési engedélyemet. Ha még rontok egy-két rossz felelettel, papa biztos eltilt. Akkor fuccs az úszásnak. Másnap reggel ott álltam az uszodában az edző előtt. Harsány zaj volt. A srácok fröcsköltek, úszkáltak és üvöltöztek.
Az edző átvette tőlem a papírokat, olvasta és vigyorgott.
- Valódi! -jelentettem ki önérzettel.
- Látszik - szögezte le ő. - Menj vetkőzni, aztán gyere ide!
Szaladtam. Az öltözőben nagy volt a sürgés. Nagyon gyorsan lehajigáltam a ruhát, föl az úszónadrágot. Ruhát a szekrénybe. Futás vissza.
- Itt vagyok - jelentkeztem lelkesen és elszántan a vörös hajúnál.
Végignézett rajtam. Megmért a szemével. Nyilván megállapította magában, hogy vékony vagyok, de nem gyönge. Elég hosszú a kezem és a lábam. Így külsőleg, még úszónadrágban is, teljesen normális tizenhárom évesnek látszom. Bólintott, mint aki megelégedett a látottakkal, és hozzáfogott, hogy én úszni tudjak.
Meg kell jegyeznem, a hosszú edző viselkedése velem szemben az egész tanulásom alatt rettentően szigorú volt, de nem barátságtalan. Kegyetlenül megdolgoztatott, de mindig figyelt rám és vigyázott.
- Nézd - és odamutatott a kis vízbe -, ott az a két gyerek játszik. Állj be közéjük. Tíz perc múlva kezdünk.
Tetszett nekem ez a kezdés. Bementem a srácok közé. Éktelenül fröcsköltek. Bemutatkoztam azzal, hogy az egyik fickót képen spricceltem egy jól irányzott lökéssel.
- Új hús! - üvöltötte el magát, miután kiköpte a vizet.
A következő pillanatban vagy öten körülvettek, és olyan húsvétot rendeztek nekem, hogy csak úgy hápogtam tőle. De azért nem hagytam magam. Adagoltam én is jobbra-balra, amennyire bírtam. Az edző csak figyelt. Aztán egy sípszóval abbahagyatta velünk a játékot.
- Álljatok ide elém sorba!
Mi álltunk a derékig érő vízben.
- Vegyetek mély lélegzetet, és guggoljatok le. Dugjátok a fejeteket a víz alá. Számoljatok hármat, és emelkedjetek föl. Rajta!
Megcsináltuk. Azazhogy nem mind. Két srác nem merte a fejét a víz alá dugni. Én nem tudom, miért.
Aztán vagy másfél órán keresztül csupa ilyesmiket csináltatott velünk. Víz fölött beszívni, víz alatt kifújni a levegőt. Egy darabig csak ment, aztán már szédelegtem, és vége lett. Hogyan tanulok én így úszni?
Ez volt az első alkalommal.
Második edzés:
Körülbelül ugyanaz, mint az első, különböző változatokban. Lihegés, gyakran ivás is. Mikor tanulunk úszni? Ha harmadszor is csak ez lesz, abbahagyom az egészet.
Harmadik edzés:
Körülbelül ugyanaz. Lihegés, ivás. Most már hagytam a medencében is. Azért se hagyom abba! A fene egye meg! Ha más kibírja, én is. De mikor lesz ebből úszás?
Negyedik edzés.
Először ugyanaz, mint az előzőek. Aztán valami új.
- Álljatok háttal a medence falához! Karokat magastartásba föl! Vegyetek mély lélegzetet. Tegyétek a fejeteket a vízbe, és rúgjátok el magatokat a faltól. Csússzatok a vízen, amilyen messze tudtok. Rajta!
Csináltam egyszer, csináltam kétszer, háromszor, sokszor. A csúszás végén a lábammal is löktem magam előre meg a kezemmel is. Csússzak csak minél messzebb. Az egyik sokadik csúszás után leálltam.
- Magasságos világfelelős! Hát én tulajdonképpen úszom!
- Nana - nevetett rám a vörös hajcsár -, még nem egészen. Azt ugyan már mondhatod, hogy tudsz úszni, de még sokat kell dolgoznod, mert a gazdaságos mozgástól és légzéstől messze vagy.
Ötödik edzés
Csak a végén láttunk vizet. Kartempó, lábtempó gyakorlása szárazon.
- Nem jó! Ez se! Az se! - Semmi se volt elég jó ennek a hosszú hóhérnak.
Mikor már szárazon dögfáradt voltam, bele a vízbe. Ott gyakorolni, amit szárazon megtanultunk. Fejkiemelés tempó közben. Bitang nehéz, de már jó pár métert elmegyek leállás nélkül.
Hatodik edzés:
Beütött a ménkű.
Korán mentem. Vetkőztem. A többiek még nem voltak ott. Lehevertem a mély víz mellett a betonra, mint egy nagymenő.
- Szia, Félkopasz - bugyborékolt rám Tüdő a vízből vigyorogva. - Te is ide jársz úszni?
Ijedtemben majdnem kezit csókolomot köszöntem neki.
- Szia, Tüdő - kaptam végre észbe -, én is ide járok.
- Gyere úszni. Csuda klassz a víz!
Előre fogadhattam volna, hogy ez a hülyeség következik. Mit mondjak?
- Én még nem megyek, mert izé... most jöttem, és nagyon kimelegedtem.
- Akkor én is kijövök egy kicsit - barátságoskodott Tüdő, és ki is jött. Leült mellém. Egy ideig dumáltunk. De én ideges voltam. Le kell valahogy ráznom, mert ez előbb-utóbb a vízbe akar majd menni. Velem. A mély vízbe. Meg az edző miatt is izgultam, de azt el tudtam intézni. Mikor arra jött, fölugrottam.
- Várj egy kicsit - szakítottam félbe Tüdőt, és a vöröshöz mentem. - Egy osztálytársam van itt. Kicsit beszélgetek vele, aztán majd jövök edzeni.
- Jó - egyezett bele nagyon vidáman. Mondhatnám, feltűnően vidáman. Ez meg miért örül annak, hogy én beszélgetek? A fene tudja.
Visszamentem Tüdőhöz.
- Na, most már lehűltél - közölte velem -, gyere ússzuk át a medencét.
- Még ne - húzódoztam. Gondoltam, majd csak jön valami közbe, vagy találok egy ügyes kifogást. De nem találtam. Ő meg támadott.
- Ne marháskodj! Félsz a víztől? Vagy talán tényleg nem tudsz úszni?
- Én? - kérdeztem hevesen és fenyegető hangsúllyal, hogy minden kétséget kizárjak. Ha elárulom magam, holnap rajtam röhög az egész vízi hadsereg.
Közben pedig lázasan futottak a gondolataim. Át bírom-e evickélni a medencét? Nem hiszem. Mi lesz, ha nem megyek neki? Általános csúfolódás. Mi lesz, ha nekimegyek, és nem tudom átúszni? Mit tudom én!
- Akkor pedig gyere! -szögezte le határozottan Tüdő, és elindult a víz felé, hátra se nézve, hogy jövök-e vagy sem.
- Megyek! - mondtam én olyan elszántan, mint azok a római pacákok, akik halni indultak valahova, nem tudom, miért.
És mentem is. Tüdő beleugrott egy elegáns csukafejessel. Soká jött föl. Kispriccelte a vizet a szájából, és lubickolni kezdett.
Óvatosan, de biztonságot sugárzó mozdulatokkal ereszkedtem vízbe a medence sarkánál. Gondoltam, a fal mellett úszom. Aztán néhány tempó után úgy mellékesen majd megkapaszkodom. Talán észre se veszi.
Tüdő tempózni kezdett, és előrecsapkodta magát. Ez jó, mert nem látja, ha kapaszkodom. Eltaszítottam magam hosszan, úgy, ahogy tanultam. Tüdő lebukott a víz alá, és mögöttem jött föl. Ez nem jó, mert látja, mit csinálok.
Tempózni kezdtem. Ment. Tüdő nem. Ő makacsul mögöttem csapkodott. Közben dumált. Visszaszóltam volna, de amikor megpróbáltam, a számba ment a víz. Lenyeltem. Tovább tempóztam Ziháltam pokolian.. Kezem-lábam rettenetesen fáradt. A nyavalya törje ki ezt a Tüdőt! Most már akkor se kapaszkodom, ha beledöglöm! Azért se. Ronda halálom lesz, de hős leszek!
Valaminek nekiütődtem. Mi ez? Úristen! Ez a medence másik fala! Átúsztam, itt vagyok! Utánakaptam a korlátnak. Vettem egy mély slukkot az éltető levegőből. Fölkapaszkodtam, és elterültem a betonon. Tüdő a vízben maradt. Még jó.
Feküdtem hanyatt, és körülbelül a következőket éreztem:
Kezemet és lábamat összekötötték. A mellemet valaki tapossa. A szemem előtt égő csikkek ugrándoznak. A fejemben dobol egy bolond, és a szívem táncol hozzá valahol egészen szokatlan helyen. Különben sötét volt.
- Jól van, fiú! - hallottam elmosódottan az edző hangját.
Erre világosodott nekem. Felnéztem. Ott vigyorgott a fejemnél. Innen alulról olyan hosszú volt, mint egy erkölcsi prédikáció.
- Figyeltem az egészet. Remek fickó vagy! Van benned akaraterő. Járhatsz tovább is edzésre, ha akarsz. Úszót csinálok belőled.
- Köszönöm - rebegtem, mint egy haldokló széplélek. De azért a fene egye meg, ezt persze nem hallotta senki. Most nincs itt senki ismerős. Csak mikor szidnak. Az mindig egy tömeg előtt van.
- Fürödj nyugodtan. Ma nem kell edzened - engedékenykedett a vörös.
Én pedig még fürödtem egy kicsit. Úsztam is. Tüdővel egyet-kettőt. Meg játszottunk a vízben. Akkor jöttem rá, mi mindent megtanított ez a ravasz hosszúkás nekem három hét alatt. Észre se vettem. Még víz alatt is úsztam, és a szemem is nyitva volt.
Hamar eltelt az idő. Felöltöztünk Tüdővel együtt, és hazamentünk.
Apa volt csak otthon. Így fogadott:
- Gratulálok!
- Mihöz? - ártatlankodtam.
- Az úszáshoz!
- He... izé... tessék?- bambultam el teljesen.
- Ne add, fiam, a hibbantat! Amikor a beleegyezést kérted, leküldtelek cigarettáért. Míg te oda voltál, felhívtam az uszodát. Beszéltem az edzővel is. Mindent megtárgyaltunk röviden. Én mondtam neki, hogy alaposan dolgoztasson meg.
- Szófogadó ember - ismertem el.
- Igen -mosolygott apa -, de lényeg, hogy megtanultál úszni. Egyébként tíz perce telefonált. Igaz is, érdemelnél egy atyai negyvenöt fokos frászt a hazudozásért. Most azonban az eredményt figyelembe véve, ettől tekintsünk el.
- Tekintsünk - helyeseltem lelkesen.
- Amikor uszodába akarsz menni, szólj. Elengedlek.
Ezt hát megúsztam.
Másnap a suliban folytatódott. A nagytízpercben Tüdő számos hallgató előtt ecsetelte, milyen jót úsztunk a Fedettben. Én csak mosolyogva elkönyveltem a sikert. Akkor jött fújtatva és lengő fülekkel Páncél.
- Félkopasz! Hívat a Másodkapitány az irodába.
- Hű! Csak nincs valami balhé? - Futok, kopogok. Behív az irodába. Ő volt csak bent egyedül. Ez megnyugtató.
- Tudtam - kezdte halk, kicsit vontatott hangján - hogy rendes ember vagy. Nagy ugyan a szád, de állod a szavad. Felvágtál és hazudtál. Azt mondtad, tudsz úszni. Most megtanultál, mert nem akartál szégyenben maradni. Ezért megdicsérlek. Nem a felvágásért, nem is a hazugságért. Azért, mert ragaszkodtál a szavadhoz. Meg az igyekezetért.
- Honnan tetszett megtudni? Apa mondta?
- Nem. Te mafla! Az edző a ti általatok Gyufafejnek nevezett, Pogány Gábor süvölvény saját külön édesapja. Ő értesített a legelső alkalommal, mikor odamentél.
Ezért volt nekem olyan ismerős az arca!
- Én meg azt hittem, mindenkit sikerült átejtenem.
- Nem olyan könnyű az. Azt is közölhetem veled, hogy Tüdő “váratlan" találkozása veled az uszodában az én ötletem volt, Megbeszéltük Pogány papával. Ő meg figyelt, nehogy valami bajod legyen.
- Na, ezt én ettem meg.
- A Kapitány meg akart dicsérni a csapat előtt a titkos úszótanfolyam gyors és sikeres elvégzéséért. Én lebeszéltem. Akik tudnak róla, hallgatnak. Jó lesz így?
- Nagyon jó! Ne tessék elmondani a bandának.
- Nem mondom. Maradjon a kevesek titka.
- Köszönöm.
Ő rám kacsintott, én vissza. Látjátok, a felnőttek között is akadnak egészen normálisak.
Ezzel véget is ért másodkapitányi kihallgatásom.
Nem is történt azután már semmi különös. Mikor hazamentem a suliból, anya volt otthon meg Kukac. Mikor a konyhába mentem a kaja minősége iránt érdeklődni, hallottam, amint beszélgetnek. Éppen csipogja Kukac:
- Ja, igaz is, anya! A Tüdő mondta, hogy a Guszti - ez én vagyok - átúszta vele a Fedettet pihenés nélkül.
Durr! Ez pofon volt. Én kaptam anyától. Szelíd anyai frász. Úgy látszik, ő volt az egyetlen, akit teljes mértékben sikerült átejteni.
Hát megérte?

HATODIK FEJEZET
melyben csalok, és ettől becsületesen vizsgázom

Meg kell őszintén mondanom, hogy a Másodkapitány csábított a bűnre. Akkor derült ki, hogy nem is vagyok mafla. Azaz csak félig. Illetve félig se vagyok olyan mafla, mint azt a bizonyítványaim mutatták.
Jó! Tudom, ez így egy kicsit értelmetlen. EImondom ezt is bővebben.
A kajüt már egészen lakájos volt. Bár ebben az időben kevesebbet ücsörögtünk benne, mert közben tavasz lett, és gyakran volt jó idő. Olyankor pedig úgy van, hogy valami divatba jön. Az idén a légcsavarjött divatba.
Szutyi állított be vele egy reggel. Ő volt régen Szutykos Indián. Mióta egyetlen tollát eltette emlékbe, és tengerész lett belőle, éppen olyan tisztán jött el hazulról, és ugyanolyan rövid idő alatt lett koszos, mint azelőtt. A nevének azonban változnia kellett. Mivel Szutykos Tengerész hosszú lett volna és méltatlan, ezért lerövidítettük Szutyira.
Szóval az első ilyen szerkentyűt ő hozta be. Nem szólt semmit, csak kitette a táskájából a padra.
- Nézzétek a Szutyit! - kiabált Dagi. - Szellemi fejlettségének megfelelő játékot talált magának. Forgóval szaladgál. Vissza az óvodába! Jöjjön a cucli és a pelenka!
Abban igaza volt, hogy messziről úgy nézett ki ez a szerszám, mint azok, a forgók, amikkel a kis srácok szaladgálnak. De nem az volt. Ez mindjárt kiderült.
Szutyi nem szólt továbbra se, csak fölvette. Bal kézbe fogta a nyelét. Jobb kézzel megfogta a cérnaspulnira tekert madzagot, és meghúzta. Erre a légcsavar pörögni kezdett. Halk búgással fölemelkedett majdnem a plafonig, aztán szépen simán visszaereszkedett.
Sikere volt. Mindenki kipróbálta. Mindenkinek tetszett.
- Visszavonom a cuclit és a pelenkát - tisztességeskedett Dagi, miután ő is pörgetett egyet.
Otthon ezek után volt néhány apróbb nézeteltérés a mamák és tengerész fiaik között' az eltűnt cérnagurigák miatt. Ezzel együtt két nap múlva mindenkinek volt légcsavarja. Különböző formájúak, anyagúak és színűek, de volt. Verébnek alumínium lemezből volt, mert az ő édesapja olyan helyen dolgozik. Cujásnak is, mert ő a Veréb haverja.
Amikor a Diri bácsi betiltotta használatát a Cini javaslatára, mert szerintük az ablakok és a szemek veszélyben voltak, akkor már egészen elterjedt. Néhány apró tökéletesítést még végrehajtottunk. A betiltás utáni negyedik napon a Szilvaréten megrendeztük a bajnokságot is. Egy maszek már gyártotta műanyagból, de kikötöttük, hogy csak házi gyártmánnyal lehet indulni. Volt egy magassági verseny és egy másik, amelyik időre ment. Az elsőhöz kölcsönvettük Snidlingék erkélyét. Az nagyon alkalmas volt, mert ők a Szilva-réten laknak a második emeleten. Az időre menőhöz meg Gyufafej hozta el az édesapja stopperét. Az az egy pofon megérte. Előkelő harmadik lettem.
De most nem erről akarok mesélni, hanem arról, ami az egyik tengerészgyűlésen indult a kajütben. Ott volt az egész banda.
- Negyvennégy tengerész tett vízi jártassági vizsgát -jelentette Cujás.
- A vízből mentés tanfolyama befejeződött. Mindenki részt vett rajta - fontoskodott Páncél, mert ezért ő volt felelős.
Ezután a Kapitány vette át a szót. Beszámolt a hajópark állapotáról:
- A vontatóhajó és a motorcsónak javításban van. Most kaptunk azonban egy tizenhat méter hosszú tanyahajót. Kis munkával magunk is rendbe tehetjük. Teljesen használható.
- Hurrá! - üvöltöttek a tengerészek.
- Ez a tanyahajó megteremtette a vízi táborozás lehetőségét. Ezzel megyünk. Ha a vontatónk nem lesz készen, kérünk vontatást. A táborozás tervének elkészítésével Tóth Máté és Horváth tengerészeket bízom meg. Kérem a Másodkapitányt, legyen segítségükre szaktanácsadással. Végeztem.
- Hány főre tervezzünk? - érdeklődött Veréb.
- Huszonnyolcra. Ebben a két vezető is benne van. Ennyi a tanyahajó befogadóképessége. Biztonsági okokból több nem jöhet - szögezte le a Másodkapitány.
Tábor... -gondolkoztam el. Most már, hogy rendesen megtanultam úszni, meg mivel rangom is van, nem ellenzem ezt a tengerész marhaságot. A banda meg olyan jól beleélte magát. A vízi tábor meg egészen jó heccnek ígérkezik. Vízen biztosan rengeteget lehet majd marháskodni.
Mire mindent végiggondoltam, végem volt.
- Javaslom, válogassuk meg erősen, kit viszünk magunkkal - utálatoskodott a Kapitány. - A víz nem játék. Csak komoly emberekkel vagyok hajlandó elindulni.
- A válogatásnál számítson az, hogy ki mit dolgozott a csapatban. Meg a magatartás és a tanulmányi eredmény is - stréberkedett Pulykatojás.
Könnyű Pulykatojásnak. Ő kitűnő tanuló és szeplős. Nem a szeplők miatt könnyű, azok miatt volt Pulykatojás. A kitűnő miatt könnyű.
- Jó rendűnél rosszabb ne mehessen - javasolta Cujás.
A fene egye meg. Ő is jeles tanuló. De mit csinálok én? Félévkor két kettesem volt. Számtan, magyar. A többi vegyesen hármas-négyes. Ötösöm csak tornából... bocsánat, testnevelésből és biológiából. Olyan jó közepes voltam. Igaz, számtanból és magyarból valamit javítottam azóta, de az édeskevés az üdvösséghez, illetve a táborhoz. A Cini pikkel rám. A Colos óráján meg nagyon csöndes vagyok. Gyakran felelésnél is. Hogy lesz ebből négyes rendűség meg tábor?
Elkedvetlenedtem, kisomfordáltam és hazamentem.
Apa az íróasztalnál ült, és valamit jegyzetelt. Tudom, ilyenkor nem szereti, ha idegenek zavarják. Még anyára is rászól, hogy hagyja őt dolgozni, ha olyan világrengető dologgal megy hozzá, mint a másnapi ebéd problémája. Csak Kukac meg én zavarhatjuk. Azt nem bánja.
- Mondd, apa!
- Mit akarsz, Guszti?
- Szeretnéd, ha elmennék táborba?
- Mit marháskodsz, fiam? Ezt már megbeszéltük. Mégy és kész.
- Nem hiszem.
- Mit nem hiszel?
- Hogy megyek.
- És miért nem?
- Mert legalább jó rendű bizonyítvány kell hozzá.
- Úgy?
- Úgy! De ha szeretnéd, hogy elmenjek, beszélhetnél a Kapitánnyal az érdekemben. Te jóba vagy vele is meg a Másodkapitánnyal is. Többször bedolgoztál az iskolának. Meg régről ismered őket.
- Csemetém, te protekciót akarsz?
- Nem. Csak beszélj vele. Hátha akkor így is elmehetek.
- Ez, fiam, kivételezés protekciós alapon. De én nem bánom. Megpróbálhatjuk. Gyere a telefonhoz!
Apa tárcsázott, én toporogtam. Volt valami az előbb a hangjában, ami nekem nem tetszett.
- Halló, itt Lénárt. Szervusz. Éppen téged kereslek.
Rövid szünet, aztán folytatja:
- Hát látod, csak akkor találjuk meg egymást, amikor valami elintéznivalónk van. Biztosan te se vagy időmilliomos.
Ismét rövid szünet.
- Hallom a fiamtól, hogy csak az mehet táborba, akinek legalább négyes általános lesz a bizonyítványa.
Hosszú szünet. Nem tudom, a Kapitány mit magyaráz ilyen sokat. Enyhén izgultam.
- Köszönöm a tájékoztatást. Ha így áll a dolog különösen jó, hogy felhívtalak. Régi barátságunkra való hivatkozással kérem tőled a következőket, Szeretném, ha az én kisfiam protekciós lenne. Neki ne kelljen ezeket a feltételeket teljesítenie...
Kezdtem hízni. A Kapitány biztosan beleegyezik, ha az én öregem kéri. Még eddig mindig úgy volt. Bár a “kisfiam" gyanús volt. Soha nem született még semmi jó abból, ha engem apa kisfiamozott valahol. Most sem.
- ...az én kisfiamnak tiszta négyes bizonyítványt kell elérnie, ha táborozni akar. Igen. Egyetlen hármas, és itthon marad. Egyetértünk?
Egyetértettek.
- Köszönöm. Majd megbeszéljük, mikor tudtok feljönni Jocóval együtt hozzánk. - Maguk között így hívták a Másodkapitányt. - Jó lesz egy kis bővebb társalgás. Igen. Szervusz, és még egyszer köszönöm.
Letette a kagylót.
- Édes gyermekem - kezdte, de nem hangzott édesnek -, a Kapitány közölte velem, hogy kissé korán léptél le a gyűlésről. A csapat módosította Cujás barátod javaslatát. A négyes rendűséget mint feltételt túl szigorúnak tartják. Közepesben állapodtak meg. Te azonban protekciót kértél, hát most élj vele, és örülj neki. Legfeljebb megtakarítod nekem a táborozás költségeit.
Úgy örültem, majd a nyavalya tört ki a boldogságtól. Hát kellett ez nekem? És még folytatódott is.
- Két és fél hónapod van a tanév végéig. Mostanában javítottál is valamit. Ha nem tudod elérni tiszta négyest, butább vagy, mint gondoltam. Pedig eddig se vittelek az eszeddel kiállításra.
Most már az volt az érzésem, hogy az egész előre megtervezett história volt az öregem részéről. Csak azért, hogy én lemaradjak a táborról. Smucig az atyám! Nem akarja fizetni a tábor díját. Na megállj!
- Apa! Ez a tábor neked mégis pénzbe fog kelni. Még akkor is, ha belegebedek a tanulásba.
- Családunk trónörököse! Ez nem hangzott valami meggyőzően számomra.
- Majd meglátod! - erősködtem dühösen. Majd elvonultam hosszú, tömött asztalomhoz, és hozzáfogtam tanulni. Mély utálattal.
Makacsul güriztem két hónapig. A vizsga előtt hat nappal úgy álltam már, hogy mindenből megvolt a négyesem. Csak a magyar volt bizonytalan Nem volt vele nagy szerencsém. A Cini is pikkelt, a nyelvtan is nehéz. Sokkal jobb feleleteim voltak, mint azelőtt, ő mégis így nyilatkozott:
- Kiállítlak háromnegyedre. A vizsgán majd felelsz.
Csak egy nő lehet ilyen kegyetlen. Most én még izguljak addig. Na meg az irodalom akármilyen jól megy nekem, a nyelvtant utálom, és nem is tudom úgy. Biztosan azt fogják kérdezni. El voltam kenődve.
Leballagtam a suli udvarára. A kajüt ajtaja előtt megálltam. Nyitva volt. A nap ferdén besütött. Bentről valami csikorgó zaj hallatszott. Benéztem. A Másodkapitány volt bent, és matrózkést reszelt. Mindig ilyesmit csinál, mikor fáradt. Ezzel pihen. Én ugyan ezt nem nagyon értem, hogy lehet pihenni, ha az ember dolgozik. Én ha fáradt vagyok, alszom. De ő mondta, hát elhiszem.
Gondoltam, elmondom neki a bánatomat. Időnként egészen jó ötletei vannak. Most is.
- Hogy állsz a nyelvtannal?
- Köszönöm szépen...
- Szóval rosszul.
- Elég rosszul.
- Csinálj puskát a vizsgára.
- Tessék? - tátottam el a számat.
- Gyengül a hallásod. Azt mondtam, csinálj puskát!
- Hogy tetszik gondolni?! - méltatlankodtam.
- Ceruzával. Lehet tintával is - mondta, miközben behunyta fél szemét, és a kést messzire tartva magától, nagy szakértelemmel végighúzta az élén a hüvelykujját.
- Ezt a tanár úr mondja? - igyekeztem bűntársat szerezni magamnak.
- Nem - szögezte le határozottan -, nem a "tanár úr" mondja. Ezt Bongoló mondja, a tengeri csodafakír.
Kicsit elgondolkozott. A késpengét befogta újra a satuba. Amikor a reszelő megint dalolni kezdett, folytatta:
- Van még a magyarvizsgáig hat napod. Ma átnézed az egész nyelvtant, és megjelölöd azokat részeket, amiket nem tudsz jól. Holnap és holnapután írsz mindegyikről egy rövid vázlatot. Csak a lényeget bele. A meghatározást, szabályt szó szerint. Egy-egy példát mindegyikhez. Az nagyon fontos.
- És a többi napokon mit csináljak?
- Apró papírcsíkokra, ami elfér két ujjad között, lemásolod egyenként apró betűkkel.
- Aztán? - érdeklődtem nagyon, mert ez kezdett egészen izgalmas lenni.
- Aztán megszámozod a céduláidat, és megtanulod a tételek sorrendjét.
- Az mire jó?
- Arra, hogy ha felszólítanak, kimégy felelni, vagy a helyeden maradsz, mindegy, a zakód jobb zsebében levő cédulák sorrendjét tudod. Ha például a hetes sorszámú tételt kérdezik, benyúlsz jobb zsebedbe. Előveszed a zsebkendődet, és megtörlöd az orrod. Visszateszed a zsebkendőt. Kihúzod a hetedik papírt a két ujjad között. Tanítsalak még tovább is?
- Köszönöm - mondtam -, ennyi sok is. Ezután én is gyakran fogok reszelni.
- Miért?
- Mert reszelés közben remek ötletei születnek az embereknek.
- Helyes! Azért a vizsga reggelén gyere be hozzám a szertárba. Csinálunk egy próbát.
- Ott leszek! Szcsókolom! Tessék átadni mély tiszteletem Bongolónak, a tengeri csodafakírnak.
Már rohantam is hazafelé. Ez igen! Ez jó ötlet. Meg kell csinálni. Ha valami segíthet, hát ez bőven.
Akkor még nem is tudtam, hogy mennyire.
Otthon nekiálltam. Megtiltottam, hogy zavarjanak. Mióta jobban tanulok, megnőtt a tekintélyem anya és Kukac előtt. Kukac előtt régen is volt. Ez a tekintély volt az oka, hogy nem zavartak. Szerencsére! Így nem látták, mit ügyködöm.
Hát ronda, aprólékos munka volt. Az első lemásolás nem is sikerült. Túl nagyok voltak a betűk. Nagyok lettek a cédulák, nem fértek el a kezemben. Akkor nagyon mérges lettem. Majdnem abbahagytam. De aztán mégis lemásoltam.
A vizsga reggelén korán bementem. Egyenesen a Másodkapitányhoz a szertárba.
Először elbeszélgetett velem, mintha puska nem is lenne. Megkérdezte, mi van a szüleimmel, húgommal. Csak azután tért rá a lényegre.
- Rendben van minden a vizsgára?
- Tökéletesen.
- Tudod a tételek sorrendjét?
- Tudom - önérzeteskedtem.
- Na, akkor most megcsináljuk a próbát! Húzd ki egyenként a papírokat. Számold ide a tenyeremre, és mondd el, hogy melyik sorszám melyik anyagrész.
Elkezdtem. Sorba húztam a papírokat, és raktam a tenyerébe. Mondtam hibátlanul.
- Mind itt van? - kérdezte, mikor befejeztem.
- Mind!
- Akkor jó - mondta csendesen. Aztán egy nyugodt mozdulattal elsüllyesztette a zakója jobb zsebébe.
Megállt bennem a levegő. Idő telt bele, mire szólni tudtam.
- De tanár úr, kérem... - és körülbelül olyan arcot vághattam, mint aki elejtette a kétforintos fagylaltot.
- Mi az? Valami baj van? Csak nem gondoltad, hogy puskát viszel be vizsgára? Hiszen az csalás. - Közben úgy csinált, mintha kissé fel lenne háborodva.
Én meg próbálkoztam:
- De a tanár úr mondta ...
- Nem a “tanár úr" - vágott közbe -, hanem Bongoló, a tengeri csodafakír - mondta enyhe gúnnyal.
- Nem lehetne most sürgősen beszélni Bongolóval? - kérdeztem egyre izgatottabban.
- Házon kívül van! - hangzott az elutasító válasz. - Meglátod, azért idejében itt lesz, és segíteni fog.
Ez sem nyugtatott meg tökéletesen.
- Most pedig siess - dobott ki finoman -, mert csöngetnek, és kezdődik a vizsga.
Beszédelegtem az osztályba. Beültem a helyemre.
Diri bácsi, Cini meg a Másodkapitány jöttek be. Felálltunk. A hetes jelentett. Azután Cini elmondta a könyökszószt, amit minden vizsga előtt el szoktak mondani
“Éppen úgy, mint egy közönséges órán... gondolkozzunk... ne féljünk... legyünk nyugodtak."
Addig nyugtatta a népet, míg az összes izgulósak citerázni nem kezdtek. Aztán kezdődött a felelés.
Először Tüdő felelt. Elég jól. Egyszer azonban elakadt. Nem tudott az igemódokra példákat. Nem értettem, hogy lehet ilyen egyszerű dolgot nem tudni.
- Ki segít neki? - kérdezte Cini. Ezt neki így kell. Ez a pedagógia.
Néhányan jelentkeztek. Köztük én is.
- Tessék! - és rám mutatott.
Megmondtam.
Aztán még néhányan feleltek. Sokszor tett fel Cini kérdéseket. Mindegyiknél jelentkezem. Néhányszor feleltem is. Jól. Egyszer csak észrevettem, hogy a Másodkapitány összesúgott a Diri bácsival. Utána mosolyogtak, és felém néztek. De a srácok is kezdtek felém bámészkodni.
Volt is rajtam néznivaló. Különösen abban a pillanatban. Mert a Cini akkor hívott ki felelni:
- Az alárendelő összetételről beszélj!
Na tessék! Az egyik legrohadtabb tétel. Ha a puska nálam lett volna. De nem volt. Ott lapult a Másodkapitány zsebében. Rá is néztem szemrehányóan.
Láttam, hogy benyúl a zsebébe, és kiteríti maga elé az asztalra az én fáradságos munkával készült puskámat. Átfutotta hirtelen, és egyet kiemelt. Megnézte. Közben furcsán tartotta a bal kezét. A hüvelykujját begörbítette. Négy ujjat mutatott. Mit jelenthet?
Négy ujj... négy ... négy. Persze! Ez a negyedik tétel az én sorszámozásom szerint. Hiszen emlékszem rá. Várjunk csak!
- Az alárendelő összetételben... - kezdtem egy kicsit bizonytalanul. Aztán folytattam egyre biztosabban, nyugodtabban. Csak a lényeget, meghatározást és példát. Aztán befejeztem.
- Nagyon jó - vélekedett Diri bácsi, és csodálkozott.
- Igen - mondta Cini bizonytalanul, és várta, hogy valami disznóság derül ki. Csalódott.
- Ezt vártam - szögezte le a Másodkapitány. Majd összepakolta a puskát az asztalról, és berakta következetesen a jobb zakózsebbe.
Akkor csöngettek. Cini búcsúzott tőlünk, és szeretetéről biztosított bennünket. Szecska átadta a csokrot. Piros volt. A csokor is.
Aztán kimentünk. A folyosón nekem rontott a társaság.
- Nagy voltál! - áradozott Szutyi, és úgy nézett rám, mintha én lettem volna a srác a Kincses szigetben.
- Ötös felelet! - rikkantotta Dagi.
- Sokat tanultál? - érdeklődött Tüdő.
- Éjjel is - mutatott részvétet Veréb.
- Segített valaki?
- Ki segített? - érdeklődtek többen is.
- Bongoló segített - jelentettem ki titokzatosan.
- Az ki?
- A tengeri csodafakír.
- Ez belehülyült a tanulásba! - következtetett Páncél.
- Te is belehülyültél, Páncél. Csak ez rajtad nem okozott semmi változást - vágtam vissza. Aztán elugrottam előle. Hirtelen keze van. Én pedig nem akartam most verekedni.
- Az az izé... az a Bongoló, az nincs is! - hazudtolt meg Gyufafej. - Csak falazol itt nekünk összevissza.
- Nincs?! - támadtam rá. - Hát csak kérdezzétek meg a Másodkapitányt!
Ez hatott. Neki hisznek. Csak azt nem tudták, milyen marhaság lehet a dolog mögött.
Közben a Másodkapitány éppen arra sétált. Úgy látszik, ő volt a folyosós. Némelyik tanáron ezt messziről észre lehetett venni; olyankor nagyon hivatalosak voltak. Rajta nem. Azért nem, mert akkor sem volt hivatalos. Csak sétált. Ha valaki nagyon ficánkolt, azt hívta magával sétálni. Na meg azért sem, mert ő nagyon gyakran volt tízpercben velünk a folyosón, és nem lehetett tudni, mikor ügyeletes, mikor nem.
A mieink megrohanták.
- Igazán van Bongoló?
- Kérdezzétek meg tőle! - és rám mutatott.
- Ő meg azt mondta, kérdezzük meg a tanár urat - erősködött Gyufafej. - Meg neki segített is.
- Ezek szerint kell hogy legyen! - zárta le megfellebbezhetetlenül a vitát a Másodkapitány.
- Van is! - erősítettem meg én is. - Nekem tényleg segített.
- Hogyan? - érdeklődött ártatlanul, mintha semmiről se tudna.
- Úgy, hogy reszelés közben rábeszélt a csalásra. Aztán fejre állított, és ettől becsületesen levizsgáztam.
- Azt is tudod, miért?
- Sejtem.
- Akkor jó! - fejezte be a kihallgatást, és továbbment.
Én pedig tényleg sejtettem. Azért ejtett át a puskával, mert ha nekem azt mondja, hogy tanuljak vázlatolva, akkor röhögök. A puska viszont tiszta vázlat volt. Így nem akkor röhögtem, hanem vizsga után.
Bongoló, a tengeri csodafakír viszont megszületett. Ettől kezdve olyan lett nálunk, mint a Mikulás. Mindenki tudta, hogy nincs, de hitte, hogy van.
Ezzel minden rendben is lett volna. Egy-két apróság azonban még történt.
Az évzáró ünnepély az udvaron volt. Pulykatojás jelentett, az énekkar énekelt, Cujás szavalt, a Góré mondta a magáét. A mi osztályunk már vízi díszben volt. A fehér tengerészsapkákon hanyatt esett a napsütés. Ott álltunk nem messzire az asztaltól, ahol az elnökség ült.
Meleg volt, és untam a Diri bácsit. Elmondta, hogy rendes srácok vagyunk mi, milyen vagányok ők, milyen tipp-topp a szülői munkaközösség, milyen klassz az egész ország. Ezt én úgyis tudtam.
Aztán jutalomkönyveket osztogatott olyan unalmasan jeles tanulóknak, mint amilyen a Pulykatojás. Mindig tud mindent. Mi ebben az érdekes?
- Lénárt Gusztáv hetedikes tanulónak -hallom a gazda hangját -, aki ebben a tanévben becsületes munkával a legtöbbet javított.
Mintha enyhén zavarba jöttem volna. Legalábbis erre utaltak az elkövetkezendők.
Cujás lökött ki a sorból, hogy induljak. Mentem. A lábaim mintha fából lettek volna. Mindenki engem nézett. A dobogóban kissé megbotlottam. A bal kezem nyújtottam az öregnek kézfogásra. Köszönöm helyett szcsókolomot mondtam. A könyvet elejtettem, és amikor fölvettem, véletlenül a lányok között kerestem a helyemet. A banda vigyorgott.
Aztán már hamar rendbe jött minden. Amikor beálltam végre a helyemre, Snidling kifejezte könyvem fölötti örömét. Rávert a fenekemre.
Ebből nem is lett volna semmi balhé, mert a sorban úgyse tudtam volna megtorolni szívélyeskedését - ha nem lapult volna a farzsebemben egy igen érzékeny négusbomba. De lapult. És durrant. Nem túl nagyot, de hatásosat.
Nagyobb baj azért nem történt. Csak a szülői munkaközösség elnöknője, a Horváth mama kapott az ijedségtől csuklási rohamot. Ő szegény nincs az ilyesmihez hozzászokva. Látszik, hogy csak lánya van.
Egy kicsit füstölt a nadrágom, meg az alsónadrágom is meleg volt. Néhányszor rávertem a tenyeremmel, és már el is múlt.

HETEDIK FEJEZET
melyben pihenünk, de az fárasztó, és ki akarják inni a Dunát,
de én nem hagyom

A tanév tehát befejeződött. A nyár teljes erővel kitört, és mi elkezdtük a jól megérdemelt pihenést. Úgy kezdtük, hogy az évzáró utáni napon megbeszéltük a kajütben a sürgős munkákat.
Másnap - ez péntek volt - a pihenés a raktárból való kirámolással telt. Fél nap cipeltük a holmit fel a suli pincéjéből az udvarra, a terasz alá. Ott rendbe raktuk. Összekötöztük, szállításra előkészítettük.
Harmadnap - ez szombat volt - úgy pihentünk, hogy cuccot iskolaudvaron teherautóra föl, Dunánál teherautóról le, raktárba be. Számbavevés leltár szerint.
Ebből az alkalomból volt irgalmatlanul nagyszájú és fontoskodó Döngő. A leltárért ő felelt. Nagyon tudott focizni, azért lett Döngő. Különben nagyon precíz volt, ezért lett szertáros, vitorlamesteri rangban.
A parton kaptunk kölcsön egy barakkot raktárnak. Oda hordtuk be a holmikat. Döngő a teherautónál állt. A kezében nagy papír és kis ceruza. Amit leszedtünk, azt kipipálta a ceruzacsutkával. Közben összeráncolt homlokkal nézett, és minden pipánál bólintott egyet.
Negyednap - ez vasárnap volt - tényleg pihentünk. Kimentünk a strandra.
Hétfőn - a program szerint - a tanyahajót kellett rendbe tenni. Rengeteg vele a munka. Korán kint voltunk mind a táborba vágyakozó tengerészek.
A tanyahajó a vízen volt kikötve. Két palló kötötte össze a parttal.
A Kapitány osztogatta az utasítást:
- A kettes és hármas kajütből hat ember kimeri vödörrel a vizet. Az összes fenékdeszkát felszeditek. Két-két matróz lesikál egy deszkát. A többiek lemossák a falakat, a feneket és a fedélzetet. Három órán belül minden ragyogjon! Végeztem!
Beosztottuk a munkát. Volt három vödrünk. Tüdő beállt a latyakba. Merít, és odaadja nekem a teli vödröt. Én adok neki helyette egy üreset. A telit feladom a lépcsőről - mert én a lépcsőre állok - Berkenyének. Ő kiönti a Dunába - mert ő a fedélzetperemen áll -, és ad nekem egy üreset.
A terv tökéletesnek látszott. Elfoglaltuk a helyünket. Megkezdtük.
Tüdő merített, feladta nekem, és nyögött. Adtam neki egy üreset. Feladtam a telit Berkenyének, és nyögtem. Berkenye kilódította a vízbe, és nyögött. Aztán visszaadta nekem. Nem a nyögést, a vödröt.
A huszadik vagy huszonötödik vödör után felborult a rend. Láttam, Tüdő csak azért nyög, hogy azt higgyük, milyen nehéz neki. Pedig a vödröt csak én emeltem magasra. Ő csak odaadta. Berkenye meg csak kiloccsantotta. Rájöttem, hogy én jártam a legrosszabbul,
- Cseréljünk! - indítványoztam. Ezt azért is tettem, mert a koszos víz mind az én nyakamba csöpögött, mikor feladtam.
- Helyes! - vágták rá mindketten. De olyan gyorsan, mintha mindegyik szabadulni akart volna attól a helytől, ahol volt. Egy kicsit talán önfeláldozónak vagy bolondnak is néztem őket, mert odaadják jó helyüket a rosszért.
Most tehát én álltam a latyakba, és merítettem. Berkenye adta föl. Tüdő lódított. Így ment ez egy ideig.
- Cseréljünk megint -javasolta Berkenye újabb harminc vödör után.
Jó, hogy mondta. Már a derekam akart leszakadni, mivel meregetni csak hajolva lehetett.
Gyors átszervezés következett. Berkenye mert, Tüdő továbbított, én loccsantottam.
Újabb harminc vödör után a karom akart kimenni a divatból. De úgy látszik, a többiek sem érezhették magukat valami fényesen.
- Csináljuk úgy, ahogy az elején - sóhajtott Tüdő bánatosan.
- Úgy volt a legjobb - egyenesítette ki a derekát Berkenye.
- Igen - adtam meg magam én is.
Ez után a csere után már nem irigyeltük egymás helyét, simán ment minden.
Mikor már alaposan kezdtünk fáradni, odaszólt a Másodkapitány:
- Ha valamelyiktek elfáradt, szóljon. Beállok helyette, míg pihen.
“Hogyne - gondoltam magamban. - Aztán egy hétig azzal ugrasson ez az egész kalóznép, hogy kifulladtam egy kis vízmeregetéstől. Inkább itt pusztulok el!"
Nem pusztultam. A víz pusztult. Igaz, kegyetlenül lassan.
Mikor elfogyott, nemcsak a kajütfenékre bukkantam rá, hanem az igazságra is. Az igazság pedig az, hogy csak az a munka nehéz, amit én végzek. Amit másnak kell csinálnia, az nekem könnyű.
Másnapra tűztük ki az indulást. A hajó körül enyhe délnyugati szél vert apró hullámokat.
Egy-két tengerész hozta még egyéni holmiját. Felballagtak a pallón. Eltűntek a kajütökben. Rendezkedtek, csinosítottak.
A kapitányok a hajóorrban ültek. A két pallónál a szolgálatosok álltak őrséget. Idegent nem engedtek a hajóra.
Úgy festett, hogy minden a legnagyobb rendben van. Én a kajüttetőn napfürdőztem.
A bomba akkor csapott be. Ez a bomba messziről egy biciklista fiatalembernek látszott. Közelről is. Leugrott a pallónál a kerékpárról. Ledobta a földre. Az őrségnek mondott valamit, amit nem hallottam. Az egyik őr a kapitányokhoz kísérte. Ott átadott egy levelet, aztán köszönt és elbiciklizett.
A Kapitány felbontotta a levelet. Átfutotta, és megkeményedett az arca. Szótlanul nyújtotta a Másodkapitánynak. Az is elolvasta. Morgott valamit. Majd gyorsan körülnézett, és mivel engem látott a közelben, rám kiáltott:
- Fedélzetmester!
- Parancs! - kaptam össze magam.
- Hozzám.
Odavágtattam, megálltam, tisztelegtem.
- Olvasd! - sistergett rám, és markomba nyomta a levelet. A következő állt benne, illetve táncolt a szemem előtt gépírással.

Sajnálattal kell közölnöm az Elvtársakkal, hogy a vontató motorpróbáján csapágytörés történt. Kijavítása előreláthatóan 4-5 napot vesz igénybe.

- Fedélzetmester! Mit tennél a mi helyünkben ebben az esetben? - kérdezte, de úgy, hogy azonnal felelnem kellett.
- Szereznék vontatást!
- Holnapra?
- Holnapra!
- Honnan?
- Bárhonnan, ahol van! - dühösködtem. - Ha kell, hát lopok.
- Igazad van! - helyeselt a Másodkapitány. - Most kilenc óra múlt néhány perccel. Mi a Kapitánnyal tíz perc alatt elosztjuk a feladatokat. Te keresel még három tengerészt, akinek itt van már az egyenruhája. Villámgyorsan átöltöztök, tíz perc múlva jelentkeztek kifogástalan külsővel. Végeztem!
- Értettem! - Tisztelegtem és futottam.

Tíz perc múlva ott álltunk: Veréb, Berkenye, Snidling és én teljes egyenruhában. Sötétkék nadrág. matrózblúz, úttörőnyakkendő, tengerészsapka.
Jelenteni akartam, de a Kapitány leintett, Verébre és Snidlingre mutatott.
- Két matróz velem jön! - és már indult is.
- Ti pedig velem! - utasított a Másodkapitány. Aztán Szutyi papájához fordult, aki ott segédkezett a társaságnak, mert ő mérnök.
- Légy szíves, vedd át addig a parancsnokságot, míg odajárunk. Pontosan tizenkettőre megjövünk.
- Értettem! - kapta össze magát a papa. Fiacskája ott állt mellette. Leemelte ifjú Szutyi kobakjáról a kétes tisztaságú matrózsapkát. A saját fejére csapta, és elfoglalta a kapitányok addigi helyét hajóorrban.
Mi meg elindultunk. A Másodkapitány menetközben világosított föl bennünket:
- A Kapitány a révőrsre megy, mi a flottillás laktanyába és az igazgatóságra. Bármilyen eredménnyel járunk, tizenkettőkor itt találkozunk a hajónál.
Semmilyen eredménnyel nem jártunk.
- Most mit csinálunk? - firtattam a továbbiakat a Másodkapitánytól, mikor sikertelen kísérleteink után már a villamos zötykölt bennünket kifelé a városból.
- Még nem tudom. Egy biztos: indulnunk kell. Ha a Kapitányék is eredménytelenül jártak, akkor délután, uzsonna helyett megostromoljuk a minisztériumot.
Erre nem került sor.
Leszálltunk a villamosról, és szaporáztuk a lépést. Amint a hajóhoz értünk, motorcsónak berregett fel a közelben. Nem láttuk a hajótól. Aztán kikanyarodott nem messzire a hajófartól, ügyesen elkerülve a kötelet. Kicsúszott orral a homokpartra. A következők ültek benne: egy rendőr őrnagy egy szakaszvezető a motornál és köztük a Kapitány a két vigyorgó tengerésszel.
Kiszálltak. Csak a szakaszvezető maradt a csónakban. Az őrnagy és a kapitányok felmente a hajóorrba.
- Holnap nyolcra itt lesz a vontatójuk - mondta az őrnagy. - Ezt a maguk hajótípusát ismerem. A honvédség használta azelőtt. Mellé kötve nagyszerűen lehet vontatni. Állítsanak az útra kormányost a farra. Nem életszükséglet, de segít a vontatónak.
- Meglesz - ígérte a Kapitány.
- Három olyan embert adok az útra, akiknek kisujjában van a Duna. Bármi probléma van, tudnak segíteni.
- Indulás holnap kilenckor. A tengerészeink egy része a hajón alszik, és őrséget ad. A többiek reggel hétre jönnek. Ma még várunk egy élelmiszer-szállítmányt. Azt elrendezzük. Reggel is bőven lesz még időnk mindenre. Remélem, most már semmi nem jön közbe. - Mindezt nagyon bizakodó hangon mondta a Kapitány.
- Nekem már minden holmim itt van. Maradok éjszakára is - ajánlotta a Másodkapitány.
- Na, az indulásukhoz én is eljövök - állt fel az őrnagy, és egyben búcsúzott is: - Viszontlátásra elvtársak!
- Viszontlátásra, és köszönjük.
Az őrnagy leballagott, beszállt a csónakba, és elrobogott a szakaszvezetővel.
Kellemes délután ígérkezett. Időnk volt bőven. A nap melegen sütött. A társaság egy része fürödni akart. Ezt azonban el kellett halasztani, mert befutott a teherautó, és megállt.
- Csülökre, tengerészek! - riasztott a Másodkapitány.
Felhordtuk a hajóra az élelmiszert, az utolsó kajütbe, amit raktárnak rendeztünk be. Szalonna, szalámi, száraztészta, bab, zsír, fűszerek. Némi hagyma és zöldség. Azonkívül konzervlekvár.
Az egész nem tartott negyedóráig. Mikor a lekvárt beraktuk, Veréb felajánlotta, hogy ott marad a raktárban rendezkedni. De Döngő kidobta, mert ismeri szívbéli vonzalmát az édességekhez.
A rakodás után végleg túltengett bennünk a víz utáni vágyakozás.
- Fürödjünk! - rohantuk meg meglepetésszerűen a Másodkapitányt. Tudtuk, ő az ilyesmibe benne szokott lenni.
- Fürdünk - egyezett bele. - Átöltözöm. Aki fürödni akar, vegyen úszónadrágot.
Legtöbbünknek könnyű volt, mert úgyis az volt rajta. Szutyival le kellett tetetni a matrózsapkát, mert abban akart fürödni.
Álltunk a parton, és vártuk a Másodkapitányt.
- Menjünk már bele! - indítványozta Szecska elhamarkodottan. Ez nagy állatság volt. Az engedély nélküli fürdés a legsúlyosabb bűnök közé tartozott.
- Hülye! - szavazta le Cujás.
- A keservit! -jajdult fel Szecska. Mert a leszavazás csattanós volt. Ő pedig úszónadrágban türelmetlenkedett.
- Fürdőzők, figyelem! - tartott röpgyűlést az időközben odalépő Másodkapitány. - Tizenketten készültetek az úszáshoz. A hat gyengébb úszó a part felőli részen úszik. A hat jobb úszó a meder felől. Én megyek legbelül. Együtt tartás! Előremenni, lemaradni tilos. Ha valaki elfárad, szól. Ez nem uszoda, ez a Duna. Itt nem lehet könnyelműsködni. Indulás!
Én természetesen a hat jó úszó között voltam. Közvetlenül a Másodkapitány mellé kerültem. A hajótól nem messze beleereszkedtünk a vízbe. A part homokos volt, a víz csiklandóan-kellemesen hűvös. Vízfolyással befelé átúsztuk a kis öblöt, ahol a hajónk várta az indulást. Még vagy száz métert csurogtunk lefelé, a parttól vagy húsz lépésre.
- Partra! - hangzott az utasítás. Szembefordultunk a folyásnak, és rézsút kimentünk a partra. Térdig vízben gázoltunk fölfelé az öbölhöz.
Pulykatojás kagylót keresett. A lábával kitapogatta. Lehajolt érte. Nem bírtam ellenállni, megbillentettem. Ragyogó bukfencet vetett a vízben. Majd prüsszögve előbukkant, és locsolni kezdett. Ebből olyan vízi csata kerekedett, hogy a legöregebb harcsa is messzire menekült a közelünkből, és lihegve újságolta rokonainak a közelgő világvégét.
De azért felvergődtünk az öbölig. Lehetett ott vagy harminc-negyven méter olyan rész, ahol úszni kellett. Nem távolság még vízzel szemben sem. Különben is ott lassú volt a folyás.
A rendet már tudtuk. Szólni sem kellett, felálltunk úgy, mint induláskor. Úsztunk.
Az öbölből nem széles, de mélynek látszó mellékág eredt és ágazott be a Vízművek telepe felé. Amint úszás közben arra néztem, láttam, két srác fürdött benne. Idegenek voltak, nem a mieink. Ebben megnyugodtam. Nem szerettem volna, ha indulás előtt még valami balhé lenne. Így azonban nyugodtan átadtam magam az úszás gyönyörének.
- Az ördögbe! - hallottam felmordulni mellettem a Másodkapitányt. Ránéztem. Az úszás tempóját tartva mereven figyelt a mellékág felé. Megijedtem a tekintetétől, és önkéntelenül csavartam fejem én is arrafelé.
A mellékágban fürdő gyerekek közül az egyik már a parton volt, de a másik úgy járt le-föl a vízben, mint a dugó, mikor a hal rángatja. Na, ez fuldoklik!
Visszanéztem a Másodkapitányra. Az arcára ma is emlékszem. A szeme résnyire szűkült. Fogait összeszorította. Vékony arcán feszültek az izmok. Tudtam, mire gondol. A mieinket nem hagyhatja ott a mély vízben. Ő felel a banda minden tagjáért. Amott meg veszélyben egy gyerek élete! Nem szakadhat ketté, hogy két helyen legyen egyszerre. Bennem pedig egy pillanat alatt megérett a gondolat.
- Mehetek? - kérdeztem hirtelen.
Rám villant a szeme. Fél másodpercig gondolkozott csak.
- Siess! - szisszent felém.
Oldalt dobtam magam a vízen, és gyorsítottam. A víz surrogni kezdett a fülem mellett. Még hallottam, amint a Másodkapitány rádörrent a társaságra:
- Partra! - De most tényleg dörrent a hangja
Aztán már csak a víz zúgását hallottam, és a hozzám egyre közelebb kapálózó kezeket láttam. Mire odaértem, minden eszembe jutott, amit tanfolyamon az a kövér doktor magyarázott.
A kölyök - olyan tízéves lehetett - éppen neki fogott alámerülni. Bal kézzel belemarkoltam a hajába. A háta mögé csúszva, nyújtott kézzel kiemeltem fejét a vízből. Az arcát nem láttam, de a kezét igen. Úgy kapálózott, mint a hátára fordított büdös bogár. (A szagát nem éreztem.)
Körülnéztem. A túlsó part közelebbnek látszott. Hanyatt fordultam, és a srác prüszkölő fejét a víz fölött tartva, kényelmesen úsztam a part felé. Nem sokat kellett úsznom. Néhány tempó után leállhattam.
- Mafla! - morogtam rá. - Három méterre a parttól akarsz belefulladni! Hiába, ha valaki nyavalyás alak, és nem tanul meg úszni ...
Ekkor ért oda a Másodkapitány. Úgy látszik, amint a mieinkkel partot ért, azonnal utánam úszott. Megfogta a gyerek másik karját, és közös erővel kitámogattuk a partra.
A part jó lejtős volt. Lefektettük a kis fickót fejjel a víz felé. Abban a pillanatban műkedvelő szökőkutat kezdett játszani. Kijött belőle egy közepes akváriumba való víz. Talán még halak is voltak benne.
Közben előkerült a barátja is.
- Na, te is szép haver vagy - dicsértem meg. - Itt hagyod a barátodat, mikor bajba kerül.
- Nem tudok annyira úszni. Nem mertem utána menni. Én is éppen csak átvergődtem.
Föltámogatta a földről ezt a leapadt vizestömlőt.
- Kösz - nyögte bágyadtan, és köpött még egyet. Aztán elindultak a füzes felé. Utánuk kiabáltam:
- Vagy tanulj meg úszni, öcsém, vagy maradj otthon, anyuka és a kislavór mellett. Ott pancsizzál, ne a Dunán! Ebben víz van.
Az ág túlsó partjáról harsány hahota nyugtázta ezt az elkiabált jó tanácsomat.
Vigyázzba vágtam magam a Másodkapitány előtt.
- A feladatot végrehajtottam! - jelentettem úgy, hogy a túlsó parton is hallják.
- Köszönöm! -mondta ő, és a kezét nyújtotta. - Szép munka volt.
Kezet fogtunk. Közben átlestem a másik partra. Ott állt a hajósnép. Látták. A kézfogást is.
Már éppen a térfogatom duplájára kezdtem hízni, amikor megszólalt a Másodkapitány. Mintha a hangjában egy kis gúny is lett volna. Volt.
- Arra gondolok, hogy nem lehetett ez számodra különösen nehéz feladat. Hiszen te már akkor oda-vissza úsztad pihenés nélkül a Fedett uszoda nagymedencéjét, amikor Tüdő még hátul hordta a tolldíszét!
Ezen aztán elkezdtünk nevetni mind a ketten. De csak addig nevettünk, míg meg nem taszított a vállának egy hirtelen mozdulatával, minek következtében olyan hasast ugrottam a vízbe, mint egy nagy hordó.
A Másodkapitány is beleereszkedett a vízbe, és átúsztunk a srácokhoz. Mikor kikötöttünk, elkaptak és földobáltak a levegőbe. Én meg szidtam őket.
Néhány szülő és testvér jött ki a hajóhoz. Anya és Kukac is köztük volt. Engem éppen hajigáltak, mikor odaértek. Anya kétségbeesett, Kukacnak tetszett.
Amikor a Másodkapitány elmondta, hogy miért játszanak velem labdát, anya büszke lett, és még jobban kétségbeesett. Kukacnak még jobban tetszett. Előkerítette a tengerészsapkámat, és kunyizott, hogy föltehesse. Megengedtem neki. Nem is tette le, míg ott volt. Csak a parancshirdetés idejére adta kölcsön nekem.
Dagi mamája is kijött. Fiacskája éppen akkor caplatott el szolid hetven kilójával fürdőgatyában és mezítláb a raktárnál, egy rakás rozsdás vasmacska, lemez és kötéldob mellett. Felsikoltott:
- Kisfiam! Ne járkálj mezítláb ócskavasak között!
- Ne bizony - erősítettem meg a mama intelmét -, mert összetöröd mind a vasat!
A srácok udvariasságból nem röhögtek, csak kuncogtak. A mama nem értette. Még jó. Fiacskája viszont ettől kezdve egész a mama távozásáig, fecskében és bakancsban lődörgött. Nagyon szomorú volt tőle, míg le nem vethette. A bakancsot.
Hamar este lett. Az esti parancshirdetésre minden táborozó kötelező érvénnyel kijött. Nagyon sok szülő is. Apa is kijött, mikor a munkában végzett. Örültem neki. Egy idő óta sokat javult köztünk a viszony. Azt is mondhatnám, összehaverkodtunk egy kicsit. Valahogy felnőttszámba vett, és sok mindent megbeszélt velem, amit azelőtt nem. Nem is szidott annyit, és frászt se kaptam tőle már nagyon régen. Igaz, azelőtt se sűrűn ütött, de egy idő óta teljesen abbahagyta. Azt is észrevettem, mindent meg lehet vele beszélni, a marháskodásomat is jóízű nevetéssel nyugtázza. Lassú változás volt ez. Csak hosszú idő után vettem észre.
Felsorakoztunk a parancshirdetéshez a parton, hajó mellett. Mindenki felöltözött, sapkát vett. A nap a túlsó part mögött ereszkedett le. Vörös lett és megnőtt.
A tengerészek négyszögben álltak a kapitány körül. A szülők meg a négyszögön kívül hallgattak isteni félelemmel. A szállásmester, a vitorlamester és a fedélzetmester - azazhogy én - jelentettünk a Másodkapitánynak, az meg a Kapitánynak.
A Kapitány köszönte a jelentést, és felolvasta a parancsot. A másnapi indulást. A szolgálatos őrs a miénk. Éjszaka őrség. Másnap meló. Na. ez jól indul.
Aztán tovább olvasott:
- Lénárt Gusztáv fedélzetmestert csapat előtti dicséretben részesíti a vezetőség bátor, határozott magatartásáért, egy idegen pajtás életének megmentéséért.
A családot figyeltem. Kukac integetett, anya szipogott, apa úgy nézett, mintha ő kapta volna a dicséretet.
Mikor véget ért az ünnepség, mindenki hazament, a Kapitány is hazament, a Másodkapitány maradt. Állt a hajóorrban, nézte a nyugati eget.
- Nem lesz jó időnk az induláshoz - állapította meg. Én az őrséget osztottam be. Volt enyhe vita is, mert az éjféli őrséget mindenki akarta. Sorsot húzattam velük. Így aztán nem vitatkozhattak tovább.
Minden elcsendesedett. Aznap aztán nem is történt semmi különös. Csak mikor mi voltunk őrségben Berkenyével, hallottunk gyanús zajokat a négyes kajüt felől, ahol a szolgálatosok aludtak Illetve már nem aludtak. Legalábbis a zajok föl erősödése erre mutatott. Vonítás, dobogás, dulakodás és általános zűrzavar hangjai szűrődtek a csukott kajütajtón keresztül.
Odatrappoltunk, és elemlámpával bevilágítottam. Először csak azt láttuk, hogy a négyes kajüt legénysége egy rakáson hömpölyög a padlón, pokrócokkal és gumimatracokkal vegyesen. Gyúrják, gyömöszölik egymást, és üvöltenek. Közben valami kísérteties fehér massza kenődik szét az egész vegyes gomolyagon.
Nagy nehezen szétbogoztuk őket. A Másodkapitány is előkerült pizsamában. Ő derített fényt a rejtélyre.
Úgy kezdődött az egész, hogy Snidling be akarta kenni a Szecskát. Ezen ünnepi alkalomból kinyitott két családi tubus fogkrémet, és a sötétben óvatosan rálépett a gumimatracon szendergő Tüdő kezére. Az ordított, Snidling ugrott. Végigesett két békésen szunnyadó matrózon és egy vitorlamesteren. Azok ijedtükben rúgtak, üvöltöttek, ütöttek, taszítottak. Snidlinget és egymást. Végül a kajüt összes lakossága egy csomóban tevékenykedett. Kivéve Snidlinget, aki csak hevert rémülten a rakás alján, és szorongatta a két nagy, nyitott fogkrémes tubust. Ezekből áramlott rájuk a fehér massza.

NYOLCADIK FEJEZET
melyben kiderül, hogy a szelíd kék Duna nem mindig szelíd,
és csak ritkán kék. A többi stimmel

Azt is hiába mondják a szülőknek, hogy egynapi hideg kosztot hozzanak csemetéik az induláskor. Az éhenhalástól való megóvás érdekében degeszre tömött hátizsákokkal érkeztek azok a tengerészek, akik éjszaka még otthon aludtak.
Jó! Volt a zsákokban a fiúk által berámolt madzag, bicska, anyacsavar, gyertyaviasz, kiégett villanykörte, csapágygolyó, csúzligumi, gyufa, elemlámpa, U szög meg más hasznos holmi is. De volt koszt is rengeteg.
Tudom, mikor az ember kint van, jobb az étvágya. Megeszik két napra valót egy nap alatt. Miért kell ezért egyheti adagot a zsákba gyömöszölni? Röhej. Másnap úgyis eldobódik, mert a legnagyobb része romlandó.
A fél hetes ébresztőre nem került sor, mert hatkor már jöttek az aludni nem tudók, és fölverték a többit. A Kapitány is megérkezett.
Akkorra a négyes kajüt tengerészei is lemosták a fogkrémet magukról.
A Másodkapitány jó zöldbéka volt este, amikor rossz időt jósolt. Az ég barátságtalanul szürke lett reggelre. A felhők alacsonyan mentek és gyorsan. A hajóorrba sétáltam. A hullámok keményen csattantak az orr bal felén. Megálltam. Megnyálaztam a jobb mutatóujjamat, és feltartottam a levegőbe. Hátul, baloldalt hűtötte legjobban a szél.
- Na, milyen? - hangzott mögöttem a Kapitány hangja.
- Nyugat-délnyugati és elég erős - válaszoltam. Lehetett némi aggodalom is a hangomban, mert...
- Ettől még indulhatunk - nyugtatott meg a kapitány.
- Erősödni fog - békáskodott megint a Másodkapitány -, de mennünk kell. Legfeljebb táncolunk egy kicsit.
Ekkor futott be Szutyi papa. A vállán óriási matrózzsák, a fején kissé szűk tengerészsapka. A fene tudja, honnan szerezte hirtelen.
- Szervusztok, kapitányok! - lelkendezett nyögve a zsák alatt. - Sikerült elintéznem a szabadságot a vállalatommal is meg a feleségemmel is. A második volt a nehezebb. Jövök veletek!
Ledobta a zsákot és csak örült. Mi is, mert szimpatikus fej volt. Rettenetesen értett a motorokhoz meg sok minden máshoz is. Sokszor volt velünk.
- Matrózok! - szólt a Kapitány az ott ügyelő Szecskának és Snidlingnek. - Vigyétek a főgépész zsákját a kettesbe.
Így lett Szutyi papának helye is meg rangja is. Az senkit sem zavart, hogy gép egyáltalán nincs a tanyahajón. A főgépész jó rang neki.
Alig örvendeztük ki magunkat jövetele fölött, újabb öröm ért bennünket.
Teherautó dörmögött le az úton a hajónk mellé a partra. Rajta egy hosszú, modern szabású, vadonatúj kenu.
A kocsi fülkéjéből alacsony, széles vállú, sportoló külsejű fiatalember ugrott ki a hajópallóhoz.
- Hahó, Kapitány! - kiabált teljesen fölöslegesen, mert már mind ott voltunk körülötte. - Hoztam nektek valamit!
Vigyorogva üdvözölte a vezérkart, és folytatta:
- Az MHS-műhelyben készült egy őrsi kenu prototípus. Kipróbálásra kölcsönadjuk.. Vigyétek el, és csöndes vízen nézzétek meg, mit tud. Szakemberek vagytok. Nektek bátran odaadom. A véleményetekre pedig majd kíváncsi leszek. Rakjátok át a hajóra ezt a tepsit! Nyolcméteres, tíz személyre vizsgáztattuk. Itt a papírja!
Nem sokat kellett a népet biztatni. Tízen is ugrottak. Emeltük le óvatosan, vittük a hajóra. A kajütök tetején végigfektettük leborítva. A Másodkapitány kötelet hozott.
- Kössétek le szorosan! - utasított bennünket.
- Miért? - érdeklődtem elhamarkodottan.
Nem felelt, csak rám villant a szemével. De az elég volt.
- Értettem! - kaptam össze magam. Tényleg értettem. Azt, hogy utasításkor, parancskor nincs pofázás. Még kérdés sincs. Végrehajtás van. Lekötöztük.
A vidám sportoló már búcsúzott is, és ment.
Még el sem halt a teherautó morgása, a víz felől hangzott fel motorzúgás. Befutott a motorcsónak a tegnapi őrnaggyal. Röviddel utána kis motoroshajó dohogott a tanyahajó mellé. Rendőr őrvezető lépett az oldalára kötéllel a kezében. Mikor odaértek, ügyesen felugrott a tanyahajó fedélzetére, és a bikához húzta a kötelet. Ott álltam. Rám mosolygott.
- Megkötöd? - és fejével a bika felé intett, közben a kötelet felém nyújtotta.
- Meg! - fogadtam el a kötélvéget. Ő rálépett a hajóperemnél, hogy megtartsa, míg én kötöm.
Szép, szabályos nyolcasokkal tekertem fel a vasbikára. Az utolsó hurkot ráfordítottam.
- Szakszerű! - dicsért meg az őrvezető, és visszalépett a kis hajóra.
Na ja! Tanultuk!
Az őrnagy bemutatta a kis hajó személyzetét. Aztán jó utat kívánt, és beszállt a motorosába. Hamarosan el is dörgött. Láttam, amint távolodott, a motortest ugrált a vízen. Erősödött a szél.
Az indulás közeledett. A tisztikar még egy rövid röpgyűlést tartott az orrban a vontató személyzetével. Majd a kis hajót átdohogtatták a tanyahajó jobb oldalára. Ott erősen mellékötött.
- Mindenki a fedélzetre! Sorakozó! - vezényelt a Kapitány.
Felsorakoztunk. A matrózsapkák szalagját cibálta a szél. A Kapitány rendelkezett:
- Szolgálatosok a helyükre! A másik két őrs egyelőre a kajütben tartózkodik. Másodkapitány a szolgálatos fedélzetmesterrel az orrban, figyelőszolgálaton. Főgépész velem, hátul a kormánynál.
Az órájára nézett. Egy perc volt még kilenc óráig.
- Minden rendben?
- Minden rendben! - feleltük kórusban.
- Jó szelet, tengerészek
- Jó szelet, Kapitány! - üvöltötte a kórus.
- Mindenki a helyére! Végeztem!
A sor szétugrott. A nem szolgálatosok eltűntek a kajütökben. Én a Másodkapitánnyal az orrba mentem. A bandám tudta a dolgát. Ketten-ketten a két pallóhoz álltak. Kettő hátrament a farba, a kormányhoz. A Kapitány végignézett a hajón. Látta, hogy mindenki a helyén van.
- Pallókat be!
A négy matróz bevonta a pallókat, végigfektette a kajüttetőn, és lekötötte.
A kis hajó motorja köhintett egyet, majd duruzsolni kezdett. Az őrvezető a parton állt a hátsó kötél mellett.
- Elkötni!
A hátsó, majd az első kötél is belecsobbant a vízbe. A szolgálatosok behúzták, karikába szedték, helyére akasztották. Az őrvezető beugrott a kis hajóba.
- Indulás!
A duruzsolás felerősödött. Az orr lassan távolodni kezdett a parttól. Tág félkörben fordult a két hajó, és felgyorsult, amint az orr dél felé mutatott.
A két hajó egymás mellett olyan volt, mintha a nagy, szürke tanyahajó lenne a mama, és dajkálná a kis kék fiát. Pedig nem így volt. A kis kék volt az erős és az okos. Szépen fúrták együtt a vizet. Az egyre erősödő szél csattanó hullámokat vert az orrhoz. Nagyon hamar az Árpád-híd alatt siklottunk. Kezdtem fázni. A szél szemközt, jobbról fújt.
- Fedélzetmester! Végy fel viharkabátot!
- Értettem! - Már kopogtam is a fedélzeten a kajüthöz. Szorosra húztam magamon a viharkabátot, és rohantam vissza. Már a Margit-hídnál jártunk.
A hídon ráérős, bámészkodó emberek ruháját cibálta a szél. Nagyon megnézték a szokatlan hajóösszeállítást.
Amint elhagytuk a hidat és a szigetet, a két part nagyon messzinek látszott. A budai parthoz mentünk közelebb. A rakparton egy szürke autó futott velünk együtt. Felfigyeltem arra, hogy nem hagyott le bennünket. Ugyanazt az iramot tartotta, amit mi. Az pedig nem volt sok. Éppen szólni akartam a Másodkapitánynak, de ő megelőzött:
- Fedélzetmester! Őrsi zászlóval adj jelt a parton futó szürke kocsinak, hogy észrevettük.
Az őrsi zászló a kajütajtónk mellé volt tűzve. Kihúztam, előrevittem az orrba. Nyújtott karral nagy félköröket irkáltam vele a levegőbe.
Az autón egy darabig nem változott semmi. Rövid idő múlva a hátsó oldalablakban piros folt jelent meg, és lobogni kezdett a szélben. Úttörőnyakkendő.
- Elég a jelzés!
Abbahagytam. Az autón is eltűnt a piros. Majd az autó is. Gyorsított, és elveszett szem elől.
- Mi volt ez? - próbáltam szóra bírni a Másodkapitányt.
- Idővel minden kiderül - hárította el a választ.
A szorgalmas, dohogó kis hajó elcsúsztatta fölöttünk sorba a hidakat. Lassan kifogytunk a városból. Balra Csepel üzemei füstölögtek, jobbra a budafoki hajóállomás igyekezett felénk.
- Fedélzetmester! Menj hátra, és jelentsd a Kapitánynak: szürke autó piros jelzéssel a hajóállomás mellett.
Tényleg! A rejtélyes szürke kocsi ott álldogált az úton az állomásnál. Antennáján rákötött úttörő-nyakkendő.
Jelentésemre a Kapitány csak bólintott. Felemelte jobb kezét. Mikor látta, hogy a kis vontatón felemelkedik egy kéz, akkor nagy mozdulattal a jobb part felé intett, rámutatva az állomásra. A vontatón felemelt kéz utánozta a mozdulatot, jelezve a tudomásulvételt.
Indultam vissza az orrba. A hajók enyhén jobbra kanyarodtak. Kicsit megingott a fedélzet, amikor teljesen oldalt fordultunk a szélnek.
- Kikötéshez felkészülni!
A négy szolgálatos matróz ugrott a helyére. A hajó már teljesen szembefordult a vízzel, és lassan cammogott a kikötő felé, ahol három fiatalember állt.
Amikor odadöccentünk, Szecska feladta az első kötelet, Snidling a hátsót. A két férfiú a háromból nekifogott rátekerni a bikára. Pocsékul. A végén csomót akartak rá kötni. A szolgálatosok azonban már felugrottak melléjük. Tisztelettel, de határozottan kivették a kezükből, és megcsinálták rendesen.
- Riadó! Sorakozó a fedélzeten! - kiáltott a Kapitány, majd ő is kilépett a kikötőre.
A srácok kipattogtak a kajütökből. Fölsorakoztunk. A szél rángatta a viharkabátokat. A sapkák gumiját az áll alá kellett csapni.
- Tengerészcsapat, vigyázz! Középre nézz! - vezényelt a Kapitány a stégről. Majd az egyik fiatalemberhez fordult, és jelentett: - Országos titkár elvtárs...
Hűha! Ezt nem gondoltam volna. A jelentés befejezése után, mikor már pihenjben álltunk, a titkár szónokolni kezdett. Röviden beszélt. Értelmes lehet.
- Tengerészek! - és felemelt egy rövid nyelű zászlót. - Átadok nektek egy zászlót. Becsüljétek meg. Legyetek rá büszkék, mint az ország első úttörő vízi raja, büszke lehet zászlójára. Jó utat, jó szórakozást. Előre, vizesek!
A zászlót átvettük. Köszöntük és búcsúztunk. Szép volt a zászló. Kék a színe, arany horgony és evezők rajta.
Indultunk. A kikötőről integettek utánunk. A kis hajó igyekezett befejezni a kört, amit a kikötés előtt elkezdett. Nem is volt semmi baj. Igaz, amikor keresztben álltunk a szélirányra, hintáztunk egyet-kettőt. Elviseltük.
A szél most már viharos erővel fújt. Az új zászló csattogva villogott. Néha úgy éreztem, hogy a látóhatár kissé megbillen. A hullámok tarajosan iszkoltak hátrafelé. Habjukat el-elragadta a szél, és az arcunkba permetezte. A Másodkapitány levette a tisztisapkát, behajította a kajütbe. Viharkabátja csuklyáját a fejére húzta. Az álla alatt összegombolta, utánoztam. Aztán tovább álltunk elöl. A horizont egyre gyakrabban billent. Szabálytalan időközben és nem egyforma hosszan.
Egyszer csak azt vettem észre, hogy furcsán mocorog a gyomrom. Úgy, mint Tüdő szokott számtanórán, csöngetés előtt egy perccel.
- Vedd a térded közé a horizontot! - hallottam a szél fütyülésén keresztül.
- Tessék?! - kérdeztem vissza, mert nem értettem.
- Állj lazán, kis terpeszben. A térded hajlítgatásával egyensúlyozd ki a billegést. Egy pillanatig se engedd magadnak elhinni a látóhatár mozgását. Te tudod, hogy a hajó hintázik, nem a horizont. - A tudod szót szinte kiabálta!
Láttam, ő is laza terpeszben áll. Igyekeztem megfogadni a tanácsokat. Erősen figyeltem az egyenesben tartásra. Nemsokára egynek éreztem magam a hajóval. Talán a lovas érezheti így magát a lovon. El is felejtettem egy időre a gyomromat.
Kitárult előttünk a tétényi kanyar. Ocsmány volt. Csupa mozgó levegő és rugdalózó víz. Helyenként a kettő összekeveredve. Minden szürke és bizonytalan.
- Maradj a helyeden! - törölte le a permetet az arcáról a Másodkapitány. Elindult hátra: Otthagyott. Nagyon gyatrán éreztem magam egyedül az orrban. Szívesen vele mentem volna.

Hátrament. Néhány szót váltott a Kapitánnyal. Indult visszafelé. A kis hajónál megállt.
- Átmegyünk a kanyaron?! - kérdezte kiabálva vontatóktól.
A választ nem hallottam a szél sivításától. Csak abból következtettem, hogy a Másodkapitány bólintott a csuklyás fejével, és visszajött előre. Rám nézett. Az arca mosolygós volt. A két szemöldök között egy függőleges kis ránc. Ezt ismertem. Ilyenkor mindig villámgyorsan határozott.
- Fedélzetmester! Teljes viharkészültség! - A hangja szinte fuvolázott, olyan lágyan mondta. Ez az az alkalom, amikor késedelem nélkül ugrani kell. Ugrottam.
A szolgálatosokat beparancsoltam a kajütbe, már benn levőknek bekiabáltam:
- Teljes viharkészültség! Egy perc múlva ellenőrzöm!
Szabály szerint ilyenkor minden holmit össze kellett csomagolni, hogy - szükség esetén - a hajót fél perc alatt teljes rendben kitudjuk üríteni. Ez nem játék, nem is gyakorlat, nem is próba. Tudtuk mind.
A társaság pedig köteles teljes viharkészültség esetén viharkabátba öltözve a helyén ülni. Csak a fölfújt gumimatracok maradhattak kint, mert arra szükség lehet mentéskor.
Miután teleüvöltöttem a kajütöket, beugrottam a sajátunkba. Gyorsan összecsavartam a pokrócomat, és rácsatoltam a zsákomra. A srácok lázasan rámoltak. A padló csendesen hullámzott.
- Az kié? - böktem rá az egyik matracra, amelyiken a pokróc is rajta volt szépen kisimítva.
- Az enyém - jelentkezett Veréb. És csak ült.
- Rámold el!
- Bolond vagy, Félkopasz? Aztán fél óra múlva újból simogassam a helyére? - méltatlankodott dörmögve.
- Verébkém! - utánoztam lágyan a Másodkapitányt. - Mint Félkopasz, lehetek bolond is! De ha visszajövök mint szolgálatos fedélzetmester ellenőrizni, és az a koszos pokróc nem lesz összepakolva, akkor bízhatsz benne, hogy kíméletlenül kihallgatásra rendellek. Végeztem!
Végeztem is. A takarómmal. Határozott léptekkel elhagytam a kajütöt. Az ajtót még be is csaptam egy kicsit. A hatás miatt.
Tényleg kihallgatásra rendeltem volna Verebet, a legjobb haveromat, ha nem teljesíti a parancsot? Azt hiszem, igen. Bármennyire is sajnáltam volna. De nem került rá sor.
- Nono! - figyelmeztettem a szelet, amint kint voltam az ajtón. Hiába. Tovább süvített a fülembe, és enyhén taszigált.
Nem ijedtem meg tőle. Újból végigjártam a- kajütöket, és ellenőriztem a viharkészültséget. Minden katonás rendben volt. A zsákok bekötve. A srácok a helyükön viharkabátban. A felfújt gumimatracok sorban. Veréb morgott valamit arról, hogy legyek vele elégedett, és égjen a tyúkszemem, vagy valami más ilyen jókívánságot- Nem tudtam neki felelni, mert Szecska kötötte le éberségemet.
Ült a helyén, és mereven nézett rézsút fölfelé. Követtem a pillantását. A kajüt tetejéről viharlámpa lógott le félméteres dróton, és szelíden hintázott. Azt nézte. Közben sápadt volt, és kicsit kancsalított.
- Vedd a térded közé a horizontot - javasoltam neki szakszerűen.
- Mi? - érdeklődött nem túl nagy figyelemmel, és tovább bámulta a lámpát.
- Ne nézd a lámpát állandóan, mert tengeribeteg leszel!
- Nem leszek - lehelte nagyon bizonytalanul, miközben diszkréten csuklott egyet, és kitámolygott az ajtón.
Ez kész. Indultam vissza az orrba. Kapaszkodnom kellett a korlátba. Odaértem a Másodkapitányhoz. Állt mozdulatlanul az orr jobb oldalán. Onnan hátra is láthatott a mellékötött vontatóhoz. Bal keze nyugodtan markolta a horgonykötél dobját. Nem törődött a cibáló, huhogó szélrohamokkal.
- A teljes viharkészültség rendben - jelentettem melléje lépve a kötéldob bal oldalára. Közben éreztem, amint a széllökések egy-egy levegőadagot csempésznek a melegítőnadrágom szárába!
Egy darabig nem szólt. Mintha nem is hallotta volna, amit jelentettem. Mereven figyelte az orr korlátjának csúcsát. Mit néz rajta? Néztem én is. Egy ideig semmit se vettem észre. Aztán láttam, hogy az orr lassan balra tolódik el a parthoz viszonyítva. Ez a csendes hintázás ellenére is észrevehető volt.
A Másodkapitány egy pillanatra hátrapislantott a jobb válla fölött a vontató felé. Aztán - mint aki mindent rendben talál - ismét előrenézett.
- Most fogd jól a kötéldobot, és figyelj! - szólt körülbelül olyan hangsúllyal, mint amikor földrajzórán rám bízta a diavetítőt: “Csavard tovább, és olvasd!" A hang most is ilyen megnyugtató volt. A körülmények nem.
A tétényi kanyarnak még a harmadában járhattunk. A Duna itt pokolian széles, és elfordul. Keletnek, aztán vissza dél felé. Jobboldalt elöl irtó magas, leszakadt part függőleges fala látszott.
A tarajos hullámok a déli, délnyugati szél miatt eddig jóformán szembefutottak velünk. Az orr jobb oldalán csapódtak valamivel erősebben. Balra fordulásunk lényegesen változtatott ezen a helyzeten. A tomboló szélben a hullámok különösen megnőttek és meghíztak a széles vízen. A hajó pedig majdnem teljesen az oldalát mutatta feléjük.
Először egy minden eddiginél nagyobb imbolygást éreztem. Rövid idő múlva hangos loccsanással vágott föl a víz a fedélzetperemre. Ujjnyi vastagságban ömlött át az orr fedélzetén. A loccsanástól szétcsapódó vízcsöppek tömegét az éppen ügyeletes szélroham pontosan hozzánk vágta.
Ettől kezdve pedig a hasonló marhaságok sorozatosan ismétlődtek.
A harmadik fedélzetöblítés után kezdtem magam egy kissé kellemetlenül érezni. Hátrább léptem. Mereven fogtam a kötéldob peremét. Valami bizonytalan szorulást éreztem a mellemben. A hajó keveredett a parttal, a víz az éggel és az üvöltöző szél mindegyikkel és velem. Eszembe jutott anyu, apu és Kukac.
- Fedélzetmester! - reccsent egy szigorúan parancsoló hang. - A hátizsákom zsebében maradt a gyufám. Szeretnék rágyújtani. Ugorj be érte!
Ettől kicsit magamhoz tértem. Ez bolond! Más baja nincs, csak a rágyújtás? Fordultam, és indultam az egyes kajütbe a korlátba kapaszkodva. Éreztem a hátamban, hogy a Másodkapitány szemmel tart.
A kajütajtók a hajó bal oldalán nyíltak. Még szerencse. Nem kaptak a húsvéti locsolásból. Az egyes kajütben senki. A hátizsák a gumimatracon. Zsebében megtalálom a gyufát. Zsebre tettem, és indultam vissza.
Ekkor a hajó mintha nekiütközött volna valaminek, döccent egyet. Olyan hangot hallottam, mint amikor a nagy kondér oldalába belerúg valaki bakanccsal.
Kiugrottam az ajtón. A szélrohamok változatlanok. A Másodkapitány hátrafelé nézett. Hol engem figyelt, hol a vontatót.
Éreztem, hogy a hajó ismét fordul, de most már jobb felé. A magas part irányába. Még egyszer hallottam a döndülő mély hangot, de halkabban, mint először. A vontató motorja is halkult. A szél sivításán keresztül alig észrevehetően hallatszott.
Megint orral fordultunk a hullámoknak. A parthoz közelebb és egészen lassan-mentünk. Itt kisebb volt a hullámverés. Nem csapkodott fel az orrfedélzetre. A magas part védett bennünket egy kicsit.
Másodkapitányunk előrefordult.
- A gyufa? - kérdezte.
- Tessék - nyújtottam oda, és közben több dolog eszembe jutott. Az egyik az, hogy teljesen nyugodt vagyok. A másik, hogy neki ilyenkor a legfontosabb a rágyújtás. Na, aztán fogadtam magamban vele, hogy ilyen szélben úgysem tud rágyújtani. Vesztettem.
Hátat fordított a szélnek. Az álla alatt kigombolta a viharkabát csuklyáját, és előrehúzta. Az arca eltűnt. A gyufásdobozt úgy fogta a bal kezébe, hogy az a tenyerével és a szorosan záródó ujjaival egy kis üreget csinált. Aztán rágyújtott egy szál gyufával, mintha az iskola folyosóján lenne tízpercben.
- Köszönöm - nyugtázta szolgálataimat. A gyufát a markomba nyomta. - Légy szíves, vidd vissza.
Vittem, de nem értettem. Mi a fenének küldöz engem? Zsebre is tehette volna.
Mire megint mellette álltam, túl voltunk a kanyaron. A szél kicsit csitult. Az alacsonyodó hullámokra csaknem merőlegesen mentünk. A motor ismét hangosan brummogott a vontatón. Gyorsult a hajó, és megszűnt a nagy billegés.
Megint munkát kaptam.
- Viharkészültséget feloldani! Szolgálatosok a helyükre! Aki akar, ebédelhet. - Gúnyos mosoly villant át az arcán. - A kajütöket el lehet hagyni megfelelően felöltözve. A farban és orrban csak a szolgálatosok tartózkodhatnak!
A kajütökben érdekes kép fogadott. Minden és mindenki a helyén volt. A hős lelkű tengerészek közül sokan elszíneződtek. Többen sárgára, néhányan zöldre. Kivételt képezett Gyufafej pasztellkék színével, ami igen jól illett paradicsomszőke hajához.
Amikor az ebédre vonatkozó utasítást kiadtam, egyesek összerázkódtak. Mások úgy néztek rám, mintha nem értenék. Igaz, én is úgy éreztem, hogy egy falatot se tudnék enni. Viszont kivétel nélkül kitódultak a fedélzetre levegőzni. Azaz nem kivétel nélkül. Veréb volt az egyetlen, aki kibontotta a hátizsákot, és valami kaja után nézett.
Hirtelen megborzongtam. Észrevettem, hogy a melegítőnadrágom csurom víz ott, ahol a viharkabát nem takarta. Gyorsan levetettem. Szárazra töröltem magam. Fölrántottam egy száraz vászonnadrágot. A vizeset fölakasztottam száradni, és mentem vissza az orrba.
Helyemen akkor már Szutyi állt rettenetesen fontoskodó pofával, és a távolba nézett. Időnként a szemét beárnyékolta tenyerével. A nap ugyan nem sütött, de ez a mozdulat a tekintély emelése miatt nagyon célszerű.
A Másodkapitány és Veréb az orr felőli alacsony kajüttetőn ültek. A Másodkapitányon is száraz nadrág. A megszelídült szélben óriási sonkacsülköt fogtak két oldalról. Jókora darabokat vágtak le belőle, és tömték magukba.
- Társulj be, fedélzetmester! - invitált a Másodkapitány.
- Nem vagyok éhes, köszönöm - hárítottam el. Ezt Veréb igen jó néven vette.
- Nem baj! Ha kikötünk, és szilárd földet érzel a lábad alatt, egyszerre rendbe jön a gyomrod. Fő, hogy nem készült ki, amikor ugrándozott ez a teknő alattunk!
- De majdnem! - vallottam be. - Amikor a Duna a hajó orrát törülgette.
- Tudom. Akkor kezdtelek futtatni. - Megtörölte a matrózkést. A tokba csúsztatta. Cigarettát vett elő. Rám nézett, és mosolyogva húzott elő viharkabátja zsebéből egy doboz gyufát.
Szóval volt nála.
- Azt tessék nekem elárulni - érdeklődtem füstöt fújó parancsnokhelyettesemtől -, mi volt az a két kondulás, amit hallottam, amikor a legnagyobb volt a tánc. Vagy csak képzelődtem?
- Nem képzelődtél. A helyzet tényleg komoly volt. A két hajót ütötte egymáshoz a hullámverés.
- De hiszen feszes a kötés köztük! El se moccanhatnak egymástól.
- Így nem is - és hátramutatott a vontatóra -, de ha elég nagy a hullám, és fölemeli mellénk az alacsonyabb motorost, akkor nem feszül a kötés.
- Értem! - csaptam zsenialitást sejtető, magas homlokomra. - Azért lassított és változtatott kicsit irányt azonnal a vontató.
- Jól érted! Nézzétek - mutatott a bal partra -, ott a Csepel-sziget vége. A tassi zsilip bejárata.
A mutatott irányban kikövezett part beszögellése látszott a fák között. Meg valami épület is és sok madzagáztató horgász.
- Majd hazafelé alaposan körülnézünk benne. Most már hamarosan célnál leszünk. A mai napra elég is lesz a vízből. Jó keresztelőt kaptatok!
A szél még jobban megszelídült. A hullámokról lassan eltűnt a taraj. Az ég azonban nem derült ki.
Enyhe kanyar után a jobb part magaslatán felénk ereszkedett Dunaújváros.
Eldohogtunk a hajóállomás előtt.
Nemsokára karjelzést adtak a motorosról. Azután a két hajó békés kunkort csinált jobbra, és egy szűk bejáraton becsúszott a tág öbölbe. Ott másztak még egy kicsit, aztán a part mellé simultak.
A kikötés szabályszerűen megtörtént.
- Tengerészek! - így a Kapitány. - Szálljatok ki! Sétáljatok itt a hajó környékén egyet. Fél óra múlva mindenki itt legyen.
Fél óra nem elég elmenni valahova. A parancs mégis ésszerű volt. A biztos szárazföld néhány perc alatt elmulasztotta a vízi émelygés emlékét is. Hamarosan nagyon éhes lettem. Indultam vissza a hajóra. Nem egyedül. Velem együtt tódultak vissza az éhes tengerészek.
Rövid idő múlva evett az egész társaság. Amikor megfelelő mennyiségű kaja elpusztult, jött az utasítás: öltözködés díszbe, gyülekező városnézéshez.
Pulykatojás és Gyufafej önként vállalták az őrséget a hajón, mert ők már többször jártak a városban.
A társaság három csoportra oszlott a három felnőttel. Nem mentünk sorban. Séta volt.
Átmentünk a régi falun. Most óváros a neve. Hát elég ó.
Beértünk az újvárosba. A széles főutcán nagy forgalom.
Sok ház hasonlított egymáshoz. Minden új. A szálloda, a mozi, az üzletek is. Messziről látszott egy nagy gyár. Sok kéménye feketítette az eget. Biztosan a Vasmű. Nem kérdeztem meg. Illett tudni.
- Sakktábla! - bökött az egyik színes kockás házfal felé Snidling.
- Tényleg olyan, csak nem fekete-fehér - hagyta rá a részigazságot Páncél.
Mi heten a Másodkapitánnyal mentünk a sürgölődő emberek között. Nagyon megbámultak bennünket. Volt is rajtunk néznivaló! A tengerészsapkák fehér-sötétkék-arany színe igen előkelő. Másodkapitányunk öltözéke külön figyelmet érdemelt. Alul ballonnadrág. Az úttörőingre kockás lemberdzseket húzott. A vörös nyakkendő kivirított alóla. Fehér borítású tisztisapkáján három aranycsík. Ezt a csodálatos öltözéket a vállán átvetett térképtáska és az övön fityegő matrózkés tették teljessé.
A főutca vége felé három kiskatona jött velünk szembe. Feszesen tisztelegtek. Kedvesen visszaköszöntünk.
Nemsokára elfogyott az utca. Megálltunk. Másodkapitányunk mosolyogva nézett körül.
- Tízéves koromban itt nyaraltam néhány hetet a faluban. Most megpróbálom elmondani, mi volt itt akkor.
Lassan körbefordult és mutogatott. A nagy lakóházak, középületek, üzemek eltűntek a keze nyomán.
- Ott szőlők voltak. A homok égette meztelen talpunkat. Arra szántóföldek, búza, kukorica. Amott gyönge, rossz legelő. Egyszer megkergetett rajta a bika.
Egy hókuszpókusszal visszavarázsolta a várost.
- Most ez van. Fiatal emberekkel teli fiatal város.
- De miért nem barátságosabb? - izgágáskodott bele Snidling.
- Nézz körül, te bölcs! - oktatta ki. - Még sehol egy rendesen megnőtt fa. Csak gyenge csemeték. Ezért szigorú még a város. Öt-hat év alatt megnőnek. Akkor megszelídül.
Visszafordultunk a város belseje felé.
- Oszolhatunk? Szeretnénk cukrászdába menni meg lapokat vásárolni - nyilvánította többek véleményét Szecska.
- Hétre mindenki a hajónál legyen! Oszolhattok.
Hárman maradtunk együtt. Vettünk képeslapokat.
- Gyertek, legények! Meghívlak benneteket egy dorbézolásra a presszóba. Ott kényelmesen megírjuk a lapokat.
Bementünk egy modern berendezésű presszóba. Belépésünk némi feltűnést kelthetett. Nem sokan voltak bent, de kivétel nélkül elhallgattak, és csak néztek.
Kiszúrtunk egy asztalt a sarokban. Sapkánkat elegáns mozdulattal akasztottuk a fogasra. Leültünk.
A pincér dermedten állt egy ideig. Bal kezében élettelenül lógott piros fehér kendő, ami mindig ficánkolni szokott a pincérek kezében. Öltözékünk és szótlan, magabiztos föllépésünk alapján nyilván valamelyik Rejtő-regényből előlépett kalózoknak nézett bennünket.
Odajött az asztalunkhoz. Megállt, és előkelő fejbiccentéssel várta, milyen nyelven szólalunk meg.
- Két fagylaltot és egy duplát kérek - rendelt a Másodkapitány, és rágyújtott.
- Igenis, kérem - válaszolta a pincér csalódott ajkbiggyesztéssel, és elkacsázott.
Hallottam, amint halkan odaszólt az egyik asztalnál ülő fiatal párnak:
- Magyarok... - és lekicsinylően legyintett.
A pultnál piros hajú lány készítette a kávét, és mérte a fagylaltot.
- Nézd - bökött oldalba Veréb -, mintha a Gyufafej nővére lenne.
- Miért? Gyufafej is festi a haját? Te dinnye! - csíptem meg Verebet.
Csöndesen fölkuncogtunk mindhárman. Aztán megettük a fagylaltot, és megírtuk a lapokat. Írtam egyet anyáéknak és külön egyet Kukacnak. Mert ő gyűjti a képeslapokat.
- Írtatok a viharról?
- Nem - válaszoltunk szinte egyszerre.
- Helyes! Nem szükséges a szülőket megrémíteni.
Fizetett és mentünk. A lapokat bedobtuk. A sarkon a Kapitánnyal találkoztunk. Tisztelgés.
- Gyere - hívta a Másodkapitány -, adjunk föl egy táviratot a bajai vizeseknek!
- Jó, megyek. Szervusztok, fiúk! - búcsúzott el tőlünk.
Mi pedig indultunk vissza az öbölhöz. Az úton többen szivárogtak már hazafelé. Tüdő és Szutyi hozzánk csatlakozott.
- Te, mi olyan furcsa rajtad, hogy alig ismertelek meg? - kérdezte Veréb Szutyitól.
- Szutyi! - üvöltöttem fel ijedten. - Te tiszta vagy! Mi történt?
- A faterom megígért két óriási frászt, ha összekoszolom magam - mondta mosolyogva, és kényesen lépkedett.
Átmentünk az óvároson, le a töltéshez, azon végig, aztán még egy darabig a parton.
Már ott is voltunk a hajónál.
Más aztán nem is igen történt. Megvacsoráztunk, és átadtuk a szolgálatot Cujáséknak. Szutyit megdicsérte az örege a tisztaságáért.
Volt még egy kis idő takarodóig, és sétáltunk a parton. Fölfedeztünk a közelben egy öreg szivattyút motorral. Dűzni nekiállt tanulmányozni. Ő azért kapta a nevét, mert motorbolond.
Szutyi is segített neki a tanulmányozásban. Három percen belül talpig olajos lett. Lehetett őt sikálni. Már nem volt rajta semmi különös. Mindenki ráismert. A papája is.
Megnyugodva lefeküdtünk.

KILENCEDIK FEJEZET
melyben kiderül, hogy vannak vadállatok, de a legvérszomjasabb
mégis a szúnyog; az is kiderül, hogy Baja nagyon vizes, de szép

Az éjszaka nagy nyugalomban telt el. Egy darabig ugyan nem tudtam elaludni, mert az őrség fel-alá sétált a fedélzeten, és ezt bakancsban tette. Csattogott.
Veréb egyszer csak feltápászkodott. Kinyitotta a kajütajtót. Nyakon fogta az éppen őrségben levő Racsnit. Elsuttogott neki egy-két komoly sértést az észbeli képességeire vonatkozóan meg néhány életveszélyes fenyegetést. A végrehajtást feltételesen helyezte kilátásba, ha nem hagyja abba a sétálást, vagy nem vesz tornacipőt a bakancs helyett. Vett.
Ettől kezdve aludtunk. Hajnalban hallottam ugyan valami mászkálást meg locsogást, de csak félálomban.
Amikor fölébredtem, sütött a nap. A nyitott kajütajtón éles sugár vágott be. A motor brummogott, a víz csobogott.
- Mi az? Megyünk? - kunkorodott fel a gumimatracról Veréb a szemét dörzsölve.
Kibújtunk pizsamásan a fedélzetre.
A hajón csend. A szolgálatos Cujásék a helyükön. A kapitányok az orrban. Balra lapos part, jobbra dombos. A két hajó békésen úszott a tükörsima, csillogó vízen egy távoli híd felé. A nap még alacsonyan sütögetett. Úgy hét óra lehetett.
- Jó reggelt kívánok! - üdvözöltem a kapitányokat.
- Jó reggelt, fiúk! - köszöntek vissza. - Csodálkoztok, hogy megyünk?
- Igen - így a Veréb.
- Mikor indultunk? - faggattam őket.
- Hatkor. Már elhagytuk Vecsét, nemsokára
Földváron vagyunk. Ott a híd.
- Ébresztő nem lesz? - hiányoltam.
- Nem - felelte a Kapitány. - Tegnap elég dús volt a program, és megviselt egyeseket. Most csak pihenjenek. Felébrednek úgyis idejében. Az utunk elég hosszú.
Ennyi elég is volt a felvilágosításból. Hátraballagtunk. A farban a szolgálatosok nagy kondérban forralták a teavizet. Minket pedig elzavartak. Veréb szívóskodott velük, de én rászóltam:
- Te se szereted, ha más belepofázik, mikor te szolgálatos vagy. Gyere!
Erre otthagyta őket. Merítettünk vizet a tartályból lavórba, és lecsutakoltuk magunkat. Aztán felöltöztünk.
Közben a többiek is föltámadtak. Álmos képpel bújtak elő a kajütökből, és bámulták a fejük fölött északnak vándorló hidat. Aztán megkezdődött az általános nyüzsgés, csutakolás, öltözés.
Kapitányunk a reggeli készítését ellenőrizte. Biztosan éhes volt.
A Másodkapitány az első kajüt alacsony tetején üldögélt. Cigarettázott, és ábrándozva bámulta a jobb partot. Sziget következett sziget után és mellett. Számtalan mellékág. Klassz vadvizek.
- A bölcskei szigetek - mondta elrévülten.
- Ismerős tetszik lenni erre? - kérdezte udvariasan Pulykatojás.
- Egy kicsit igen - válaszolt mosolyogva. - Itt születtem, és majdnem minden szünetemet, nyaramat itt töltöttem. Horgászni is itt tanultam meg.
Egy kicsit megint ábrándozott, aztán folytatta:
- Változik itt minden évről évre. Rombol és épít a víz. Néhol az ember is beleavatkozik. Mégis ismerősök a mellékágak, a zátonyok, a szigetek és a part. De még egy-egy öreg fa is.
Pakson túl jártunk már.
Reggeli után rövid lődörgés következett. Azután elérkezett a legszomorúbb program Veréb és Dagi számára.
Így történt:
- Sorakozó!
A napsütésben hunyorogva állt a banda a kajütök előtt. A Kapitány szólt:
- Tengerészek! Több mint huszonnégy órája indultunk el. A hajó egy kicsit koszos. Most letakarítjuk. Minden őrs tegye rendbe a kajütje környékét! A szolgálatosok az orr- és farrészt is.
Eddig nem volt semmi baj. Veréb odasúgta nekem:
- Jó lesz. Itt úgyis unalmas a part. Csak egyforma erdő mindenhol...
A következő pillanatban azonban beleszorult a lélegzet, mert a Kapitány így folytatta:
- Egynapi hideg élelmet hoztatok. Most már közös koszton vagyunk. A maradékot kíméletlenül a Dunába kell dobnotok. Kivétel: téliszalámi, szalonna, szárazkolbász, konzerv, szárazsütemény. Ezeket a nem romlandó dolgokat dobjátok össze, és közösen egyétek meg uzsonnára. A romlandó ételek megsemmisítését a szolgálatosok fél óra múlva ellenőrizzék. Végeztem!
Veréb sápadtan fordult be a kajütajtón. Kiterített egy hatalmas papirost. A zsákjából a papír közepére halmozott vagy ötkilónyi különböző kajaneműt. Szomorúan összefogta az egészet, és kiballagott vele a korláthoz. Ott egy méla sóhajjal belehajította a vízbe, és bánatosan nézett utána.
Én is kidobtam a maradék vajat és parizert, azután átmentem a szomszéd, kajütbe. Kíváncsi voltam, mit csinál Dagi.
A sarokban ült, háttal a társaságnak, és éppen egy fél rántott csirkét igyekezett a szájába tömni. Nem ment.
Ekkor lépett be Cujás, a szolgálatvezető. Egyenesen Dagihoz ment. Megállt előtte, és nézte. Ettől Dagi fuldoklási rohamot kapott. Meg köhögni is kezdett. Cujás az ajtóra mutatott. Erre Dagi fölkapta az ölében levő szalvétát a két krémessel, fél kiló főtt kolbásszal, néhány paradicsommal és lekváros palacsintával együtt. Kirobogott a fedélzetre. Szalvétástul ejtette a Dunába az egész halmazt, és utánaköhögte a fél rántott csirkét is. Majd szó nélkül és bűnbánó pofával sündörgött vissza a kajütbe.
Nekifogtunk takarítani. Fölmostuk a kajüt padlóját, és huzatot csináltunk, hogy gyorsan száradjon. Lemostuk a fedélzetet a kajüt előtt. Ott nem kellett huzatot csinálni, mert volt, és különben is sütötte a nap. Amíg megszáradt, a kajüttetőn napoztunk. Tiszta is volt.
- Ebédhez sorakozó! - kiáltott Cujás, mert közben a szolgálatosok megfőzték a babgulyást a hajófaron egy óriási üstben.
Kézbe a csajka és a kanál, és máris ott álltunk, lesve az illatokat. Az osztásnál Dagi kiállt a sorból.
- Köszönöm, nem kérek.
- Beteg vagy? - érdeklődött a Kapitány.
- Nem, csak nem vagyok éhes.
- Mit tízóraiztál?
- Körözöttet, zöldpaprikát, sült húst és krémest.
- Mennyit?
- Eleget.
- Jelentkezel az egészségügyinél Megméreted a lázad, és ma nem uzsonnázol, nem vacsorázol, csak keserű teát.
- Értettem! -oldalgott el Dagi, és a hájas képére volt írva, mennyire sajnálja a még ismeretlen uzsonnát és vacsorát.
Mi pedig teleettük magunkat, és pihentünk egy kicsit. Közben elvándorolt mellettünk a Sió torkolata, és kikötöttünk.
A következőket láttam:
A Duna itt piszokul széles. Alattunk gyors a sodrása. Rövid szakaszon kikövezett part, ahol mi is kiálltunk. Egy-két kisebb épület. A parttól nem messze igen keskeny vonatsín. Rajta egy nagyon apró mozdony. A parton és a sínek mellett rengeteg ölfa meg kivágott fatörzs szép rendbe rakva. Mindezek mögött olyan magas és sűrű erdő, amilyet még soha nem láttam, pedig öreg csavargó vagyok.
Amikor motorosunk abbahagyta a brummogást, olyan csönd vett körül bennünket, mint számtanórán szokott, mikor Colos a naplót lapozza. Ezt a csöndet törte meg a Kapitány:
- Kiszálláshoz felkészülni! - Ő maga pedig kisétált a pallón a partra, ahol ott termett egy bajszos, csizmás, zöld kalapos ember, vadászpuskával a vállán. Valamit beszéltek. A Kapitány egy papirost is megmutatott. Ezután úgy látszott, hogy minden rendben van.
Kiszálltunk. A puskás bemutatkozott. Ő itt a főerdész. Elmagyarázta az erdőt. Minket leginkább a vadállatok érdekeltek.
- Rengeteg a madár. Van sok őz, szarvas, róka, vaddisznó. Télen farkas is előfordul. Most nincs.
- Melyik állat veszélyes? - érdeklődött Gyufafej nem kevés izgalommal.
- Az állatok általában félnek az embertől - nyugtatta meg a puskás ember -, de azért a vaddisznót lehetőleg kerüljétek el. Különösen ha malacai vannak. Megtörténik, hogy megtámadja az embert, mert félti a csemetéit.
Aztán beszélt még sok mindenről, de mi már türelmetlenek voltunk. Szerettünk volna az erdőben csavarogni. Az is elérkezett hamarosan.
- Tengerészek! - adta az utasítást a Kapitány.
- Hármas-négyes csoportokban körülnézhettek az erdőben. Ne zajongjatok, mert akkor nem sokat láttok az állatokból. Iránytűt, matrózkést vigyetek. Kerüljétek a sűrű bozótot, mert sok a szúnyog. Maradjatok az ösvényeken. Vigyázzatok, mert könnyű eltévedni ! Hét órakor mindenki a hajón legyen! Oszolj!
Elszéledtünk. Gyufafej csatlakozott Verébhez és hozzám.
Mentünk a parttal párhuzamos úton lefelé. Az erdő elnyelt bennünket. Balra néha kibukkant a Duna. Egymás mellett mentünk, a nap sütött.
Az út kanyarogni kezdett. Egy helyen ganajtúró bogarat láttunk. Megcsodáltuk, és indultunk Verébbel tovább. Gyufafej még maradt egy kicsit. Azután észrevette, hogy újabb kanyar következik, ezért nem az úton jött utánunk, hanem átvágott a sűrű bozóton. Néhány lépés után idegesen kapkodta a fejét és a lábát, majd csapkodni és szaladni kezdett. Hamarosan el is ért bennünket. Hozott magával egymillió szúnyogot a sűrűből. Mi is csapkodtunk, mert csíptek.
- Selejtfejű - szögezte le Veréb Gyufafej irányában.
- A Kapitány mintha említette volna a sok szúnyogot - oktattam hólyagos barátunkat.
- Nem mondott igazat - siránkozott vakaródzás közben Gyufafej -, itt nem sok szúnyog van. Itt iszonyúan sok van.
Veréb felvett az útról egy hullott gallyat, és benyúlt vele a bozótba. Megrázta a lombot. Csöndes dúdolással kelt szárnyra vagy félkilónyi apró helikopter. Igyekeztünk el onnan minél előbb.
- Na, ezért a kísérletért se kapsz Nobel-díjat - fejtette ki az égőhajú.
- A főerdész megmondta, hogy ez az erdő az ország legszúnyogosabb területe - világosítottam fel őket.
Az útról befordultunk egy kényelmes ösvényre. Szótlanul mentünk vagy kétszáz métert egymás mögött. Ügyeltünk erősen a behajló lombok kikerülésére. Nem akartunk újabb szúnyoginváziót. Én mentem elöl.
Hirtelen felemeltem a kezem, és megálltam. Ők is. Az óriási fák és sűrű bozót közt kanyargó ösvényt egy másik keresztezte. A két ösvény találkozása vagy húsz méterre lehetett előttünk. Ott ritkább a növényzet. Rőt színű, ravasz tekintetű állat igyekezett a ritka aljnövényzet között a Dunával ellentétes irányba. A pofájából galamb nagyságú madár lógatta élettelen szárnyait kétfelé. Róka.
Csöndben figyeltük. Ügyesen kikerülve a lehullott ágakat, vitte a madarat, biztosan a kölykeinek. Néhány másodperc alatt el is tűnt előlünk.
Még arra sem volt időnk, hogy megbeszéljük a rókát, a keresztösvényen máris egy hatalmas szarvas ballagott át előttünk, mögötte a másik, majd a többi. Gyufafej szája hangtalanul mozgott. Számolt.
- Tizennégy - lehelte áhítattal, mikor az utolsó is elméltóságteljeskedett már.
- Milyen mások itt, mint az állatkertben - vélekedett suttogva Veréb. - Észre se vettek minket. Biztosan felőlük fúj a szél.
- Egyáltalán nincs szél. Különben se nagyon félnek itt az embertől, mert nem zavarják őket annyit, mint más erdőkben - mondtam.
- Menjünk tovább! - indítványozták ketten egyszerre.
Az ösvény nemsokára szép ívben kanyarodott, majd a ritkuló fák között egy kis tónak a partjára futott. Ott vezetett tovább. A tó tele volt mindenféle vízinövénnyel. A víz alig látszott. Meg madárral is tele volt. Néztük.
Gólya, szürkegém, vadkacsa, vöcsök, szárcsa és még egy csomó, amit nem ismertünk. Álldogáltak, úszkáltak, halásztak, csipegettek békésen.
Nem zavartuk meg őket. Óvatosan továbbmentünk. Elkanyarodtunk a tótól. Távolabb, ritkás fák között, gyér aljnövényzetben tócsák voltak. A tócsák körül mindenütt föltúrva a föld.
- Itt vaddisznók tanyáztak - állapította meg némi tisztelettel a suttogásában Gyufafej.
- Igen. Érdemes lenne itt egy kicsit körülnézni - hősködtem én, mire úgy néztek rám, mint ahogy egy nagyon bátor vagy egészen bolond emberre néznek. Nem is szóltak semmit, csak csöndesen továbbindultak.
Tágasabb tisztáshoz értünk. A tisztás közepén három fa állt. Az ösvény arra vezetett.
- Eperfa. - Ez volt a megfellebbezhetetlen megállapítás Veréb részéről, és már szedegette is a kövér, fehér szemeket az alacsonyabb ágakról.
- Hogy kerül ide az erdőbe eperfa? - kérdeztem a származásukon töprengve.
Ők azonban nem méltattak válaszra.
- Jó. Inkább egyél, és ne foglalkozz származási problémákkal - javasolta végül Gyufafej.
Megfogadtam. Szedtük és tömtük magunkba az epret.
Veréb meg én már az alsó ágakon ültünk, és úgy csemegéztünk. Az égő fejű még a földről nyújtózkodott. Egyszer csak azt vettük észre, hogy a fejünk fölött van és suttog.
- Vaddisznó... vaddisznó... - és mereven néz egy irányba.
Mi is arra erőltettük a szemünket. A tisztás szélén éppen akkor nyomta szét a bozótot egy hatalmas állat. Tényleg vaddisznó! Röffentett egyet, és egyenesen a mi fánk felé tartott.
Gyorsan feljebb hurcolkodtunk egy ággal. A lélegzetünkre is vigyáztunk. Csak kuporogtunk mozdulatlanul.
A vad odajött a fánk alá, és a lehullott epret kezdte szedegetni. Ránk se hederített.
- Nem vett észre - susogta Gyufafej.
- Nem. De mi lesz, ha nem megy el? –aggódott Veréb.
- Vagy ha nem talál több epret a földön, és a fát kezdi rázni? - reszketett Gyufafej.
- Majd csak lesz valahogy... - bizakodtam én.
A vaddisznó fölfigyelt a suttogásra. Fejét föltartva nézett és szimatolt felénk. Majd egy csöndes röffenéssel a mellettünk levő fa alatt kezdett eprészni.
Így tartott ez vagy egy negyedóráig. Mukkanni se mertünk. Gyufafej alatt reszketett az ág. Hullott róla az eper.
A disznó, miután összecsámcsogta az epret, föltekintett még egyszer-kétszer felénk, röffent egyet, és elterült a szomszéd fa alatt. _Szuszogott az árnyékban.
- Láttátok, hogy figyelt ránk? - rebegte Veréb.
- Csak cselből feküdt le. Úgy csinál, mintha aludna. Megvárja, míg lemászunk, és nekünk ront... - magyarázta Gyufafej. Majd hősi elszántsággal előhúzta matrózkését. Azt hittem, meghibbant, és lemegy a fáról vaddisznót ölni egy szál késsel. De nem azt csinálta, hanem faragni kezdte a feje fölött levő karvastag, viszonylag egyenes ágat.
- Mit csinálsz? - faggatta susogva Veréb.
- Lándzsát. Jó vastagot és nehezet. Agyondobom vele.
Ez a Gyufafej egész értelmes - töprengtem el magamban. -Tényleg ez az egyetlen okos megoldás!
Egy perc sem telt, és abbahagyta a faragást. Ennek pedig komoly oka volt. Az ösvényen megjelent egy piros ruha kék köténnyel. Benne pedig a tulajdonos, egy negyedikesforma kislány mezítláb. A kezében hosszú vessző.
Figyelmeztetni kell! - villant át rajtam. Veréb is kiabálásra nyitotta a száját. De nem kiabált, mert a kislány már meglátta a vaddisznót.
Egyenesen feléje irányította a lépteit. Aztán megszólalt:
- A fene essen beléd! - Itt nagyot húzott a vesszővel a szundikálást tettető vadállatra. - Mindig elkódorogsz. Aztán Jani bátyám engem szid miattad! - Újból rávert.
A vaddisznó az első csapásra visított egyet, a másodikra felugrott, és szaladt az ösvényen. A kislány csattogó talpakkal és lobogó ruhával szaladt utána, és ha beérte, újra nagyot suhintott a gömbölyű hátsó sonkák tetejébe. A vaddisznó minden sikerült ütést apró nyikkanással nyugtázott, és igyekezett még fürgébb lenni. Nehezen ment neki.
Amikor minden zaj elhalt, szótlanul lekászálódtunk az ágakról. Néztük egymást egy darabig, Végül Veréb törte meg a csendet:
- Aki ezt elmondja, megölöm! - Úgy nézett, mint aki meg is teszi.
- Még jó, hogy a kislány nem látott bennünket - egészítettem ki Verebet, és nyugtáztam, amit mondott.
Gyufafej hallgatott. Bűnösnek érezte magát, mivel ő fedezte föl a “vaddisznót". Később mégis szerette volna kimosni magát a disznóságból, mert amikor továbbindultunk, megszólalt:
- Én tudtam ám, hogy nem vaddisznó, csak csőbe akartalak húzni titeket...
- Te! Kettéharaplak, mint kakas a gilisztát! - torkolta le Veréb.
Erre abbahagyta a hülyeséget, mert nem szerette, ha kettéharapják.
Mentünk szótlanul, és szégyelltük magunkat. Hiába láttunk gyönyörű őzeket meg fácánokat egy hatalmas sast is. Valahogy elment a kedvünk az egésztől.
- Induljunk vissza, mert elkésünk - javasolta Gyufafej. Pedig még volt idő bőven. Nem ellenkeztünk.
- Menjünk olyan ösvényen, ahol a nap a hátunkba süt - tanácsoltam zseniálisan.
Ezen az ötleten és ösvényen elindulva, jó félóra múlva a Dunához értünk a Sió-toroknál. Nem sokat kellett felfelé gyalogolnunk, máris közeledtünk a kikötőhöz.
Más különös aztán nem is történt, csak ahogy mentünk a parton, láttunk kicsit beljebb egy szép házat. A ház mellől egy szarvas jött oda hozzánk. Gyufafej szaladni akart, de megfogtam. Veréb elbámészkodott. A szarvas kivette szelíden kezéből a darab lekváros kenyeret, amit addig rágcsált. Jóízűen elfogyasztotta. Megnézte, hogy más ehető nincs-e nálunk. Miután erről meggyőződött, elballagott.
Veréb utána tátotta a száját, Gyufafej még mindig reszketett.
Aztán már nem reszketett, hanem szégyellte magát velünk együtt. A ház másik sarkánál ugyanis piros ruha bukkant fel kék köténnyel és egy hosszú vesszővel. Volt még velük egy kislány és három disznó. Két kisebb, egy nagyobb. Az tolta, terelte őket.
A nagyobb disznó ismerős volt. Nekünk.
Idejében hazaértünk.
Az első őrség még takarodó előtt elfoglalta a helyét. Szóval lődörgött a fedélzeten. Megnézték, hogy az üstházban eloltották-e a tüzet, jól tart-e a kikötőkötél, meg más olyan dolgokat, amik nélkülük is rendben voltak. De hát az őrség mindig szeret fontoskodni.
A Kapitány lépett hozzájuk, és odaadott egy kis üveget.
- Kenjétek be vele az arcotokat és kezeteket. A szemetekbe, szátokba ne kerüljön, mert nagyon csíp. Ez a folyadék elriasztja a szúnyogokat. Adjátok majd tovább a többi őrnek is. - Azzal bement a kajütbe.
A szúnyogok már nyilván érezték a vacsoraidőt, mert jövögettek.
A két őr bekenekedett és fintorgott. Kértem tőlük. Adtak. Én is bekentem az arcom, kezem, és fintorogtam. A szúnyogriasztó büdös volt.
Kísérletbe fogtam. Bekent kezemet kiraktam a part felőli hajókorlátra. Vártam az érkező vacsoravendégeket. Jött is egy nemsokára. Zuhanórepülésben indult nyugvó kezem felé. A zuhanás íve két centivel fölötte megtört, majd sivító turbinával egyenesen és gyorsan emelkedett, menekülésszerűen egyre távolabb a kezemtől. Talán még köpött is visszafelé. Nem csodálom.
A kísérlet sikerült. Az őrök vigyorogva sétáltak. A vérszopók messze elkerülték őket.
A társaság takarodóhoz készült. Ez abból a vitából is észrevehető volt, ami a kajütjükből kihallatszott. Szerény személyem kivételével majdnem mindenki kivette belőle a részét.
- Az ajtót csukjátok be!
Becsukták.
- Az ajtót nyissátok ki!
Kinyitották.
- Csukjátok be, mert bejönnek a szúnyogok.
Becsukták.
- Nyissátok ki, mert meleg van, és rossz a levegő.
Kinyitották.
Mikor már többen ráncigálták az ajtót ki és be, teljes tekintélyemmel közbeléptem:
- Állj! Mert durva leszek. Az ajtót eresszétek különben hamarosan nem lesz mit becsukni vagy kinyitni! Leszakad az egész.
Eleresztették és vártak. De én se tudtam, mi a fenét mondjak nekik.
A helyzetet Veréb oldotta meg. Eddig nem vett részt a vitában. Előbb a raktárban járt, azután a kajütben bütykölt valamit a sarokban. Most előlépett. Széttolta a megcsendesedett vitatkozókat. A hóna alól kiterített egy gézcsíkokból összefércelt lepedőt. Fönt az ajtó fölött szépen odarajzszögezte, meg jobboldalt is végig. Takarta az egész ajtónyílást. Aztán beszédet tartott, pedig nem szokott.
- Gyengeelméjűek! Ez nem idegszanatórium. Ez hajó. Ne a jobb oldalon menjetek ki az ajtón, mert összetépitek a lepedőt. Akkor rúgok.
- Miért nem szóltál, mikor vitatkoztunk? - mérgelődött Pulykatojás.
- Mert olyankor csökkent fejűek vagytok. Nem érdemes szólni. Látjátok, a Félkopasz se vitatkozott. Mert normális. Na szia! Én alszom.
Ment, lefeküdt, és csakugyan aludt.
Furcsa srác ez a Veréb - gondolkodtam el a szellős, szúnyogmentes csöndben. - Nem azért,; mert az én legjobb haverom, de tényleg. Keveset beszél. Ebből a többiek azt hiszik, buta. Pedig nem. Mikor a banda esze fölmondja a szolgálatot, rendszerint ő oldja meg a csomót csöndben és gyakorlatiasan. Mint most is.
Ilyen haver kell nekem. Én se megyek gógyiért a szomszédba. Pofázni viszont helyette is szoktam.
Most azonban nem szoktam, hanem elaludtam.
Reggel korán volt ébresztő. Duna-vizet húztunk föl vödörben a mosdáshoz. Jólesett a hideg víz. Még Szutyi is élvezte. Olyan pocsolást csaptunk, hogy a fedélzetet csak föl kellett utána törülni, és már tiszta is volt. Mosásra nem volt szükség.
Parancshirdetés után indultunk. A nap sütött. Szélcsend volt. A széles víz sima és fényes. Vontatónk személyzete is élvezte az utat. Közösen reggeliztünk szalámit és teát.
- Mindjárt látszik a bajai híd - szólalt meg a Másodkapitány, miközben a parton álldogáló kilométertáblával szemezett egy távcsövön keresztül. Közben valami furcsa volt rajta, valami szokatlan.
Átnéztem őt alaposan a talpától a tetejéig. Végül rájöttem. A Másodkapitány-szőrös! Nem borotválkozott. Ez azért is feltűnő volt, mert hozzászoktunk, hogy mindig simára gyalult képpel jár közöttünk.
- Tetszem neked? - lepett meg a kérdésével, mikor észrevette, hogy bámulom.
- Sző... szóval borostásnak tetszik lenni.
- Tudod, a hármas kajüt legénysége kijelentette azon óhaját, miszerint nekik kell egy szakállas kapitány. Engedek a közóhajnak.
- Értem. - Igazuk van. Tényleg jól mutat majd egy torzonborz parancsnok. Kár, hogy a Kapitányt nem lehet rábeszélni. Neki nem is mertünk volna szólni.
Töprengés közben föltűnt és közeledett a megígért bajai híd. A bal parton a híd mögött valamilyen üzem látszott.
- A gatyagyár! - mutatott oda Pulykatojás. Ő már járt Baján.
- Micsoda?! - csodálkozott el Páncél.
- Igen - erősítette meg a Kapitány. - Azt a textilüzemet a bajaiak így becézik.
Tehervonat csörömpölt el fölöttünk a hídon. Aztán nagy ívet csináltunk balra. Ott már látszott a mellékág szája. Ez hát a legendás Sugovica! Sokat hallottam róla. Bemegy a város közepéig. A táborhelyünk is itt lesz valahol. És valóban. A hajó a parthoz pöfögött a mellékág torkán belül.
- Kikötéshez felkészülni!
A szolgálatosok ugrottak a helyükre. Mintaszerű kikötés volt. A kötelek kifeszültek, a gerendák vasalt vége kitámaszkodott. A palló a partot érte. Moccanás nélkül állt a hajónk. Mindez gyorsan, csöndben és olajozottan ment. Akik a parton voltak, csodálhatták. Csodálták is, mert voltak. Csak amikor már rendben voltunk, vettük észre, hogy a parton egy csomó felnőtt lézeng, és vagy harminc gyerek áll sorban.
- Sorakozó!
Ment, mint a karikacsapás.
- Kiszállás kajütök szerint! Örség a helyére! Elkezdeni!
A matrózlábak dobbantak. Példás rendben mentünk a partra. Csak a pallón nem léptünk egyszerre. Ott ugyanis nem szabad. Ezt minden vízipatkány tudja. Ha a pallón többen egyszerre lépnek, hintázni kezd és leszakad! Sorakoztunk.
A parton a kapitányokhoz lépett egy férfiú. Kezet ráztak, azután felénk fordult.
- Üdvözöllek benneteket a bajai úttörők nevében. Jó táborozást kívánunk nektek. A táborozás idejére kölcsönadunk két ladikot. Használjátok egészséggel.
Erre kivágtunk egy tisztességes hurrát. A környékről a verebek ijedten menekültek.
Ezután a táborhelyre vonultunk. Elmentünk egy emlékmű mellett. Mögötte körülkerített terület volt. A kerítés után, a Duna-parthoz közel a táborhely. Hátul messzebb egy ház. A ház és a part között szétszórtan fák álldogáltak, alattuk dús fű. A part hirtelen lejtett. A lejtőn sűrű füzes bozontoskodott.
- Itt lesz a táborhelyetek - mondta a bajai főnök, akiről később kiderült, hogy Ernő bácsinak hívják.
Alaposabban szemügyre vettem a jövendő táborhelyet. Almafák! A tábor almásban lesz! Ezt nem reméltem volna.
Most a Másodkapitány vezényelt, és lehűtötte lelkesedésem:
- Csak a táborhely a miénk. Az alma nem. Ismerkedjetek meg a bajai pajtásokkal. Fél óra szabad idő. A táborhelyet ne hagyja el senki. Vigyázz! Oszolj!
Szétugrottunk, aztán zavarban voltunk. Ott volt vagy harminc vadidegen bajai gyerek. A fele lány. Az egyik megoldotta a helyzetet. Előrelépett, megrázta fején a fekete kócot, és azt mondta:
- Én Szabó Eszti vagyok. Szervusztok! - A kezét nyújtotta. Közben mosolygott a szája is, a cipőgombszeme is, meg úgy tetőtől talpig.
Bemutatkoztunk egy csomóan egymásnak valahogy, de még mindig nem tudtuk, mit beszéljünk.
- Fáradtak vagytok az úttól? - kérdezte az egyik bajai srác, akinek kék szeme volt és tüskés, rövid, szőke haja. Horváth Ferinek mutatkozott be, de megmondták a többiek, hogy igazán Süninek hívják.
- Mitől lennénk? - legénykedett Szutyi, aki most a felismerhetetlenségig tiszta volt.
- Akkor megmutatjuk nektek a ladikokat - javasolta Eszti.
Kicsodálkoztuk magunkat a két kölcsönladikon. Gyufafej meg is dicsérte a szépségüket és jóságukat, mert ő mindig tudja, mi az illem. A dicsérés után visszaballagtunk a táborhelyre. Hamar el is telt a fél óra, amit a barátkozásra kaptunk.
A Kapitány elvonult valahova Ernő bácsival. Azt hiszem, a mellettünk levő körülkerített táborba mentek valamit megbeszélni. A Másodkapitány meg utasította a társaságot:
- A sátrakat minden kajüt legénysége fölveri a szokott módon. A konyhát majd közösen. Indulhattok!
Ami ezután következett, azt a bajai társaság egyáltalán nem értette. Ők nem tudták, hogy a sátorverés nálunk mindig verseny. A csöndes “indulhattok" úgy hatott a matrózokra, mintha startpisztoly durrant volna.
A bajaiak az elején még segíteni akartak nekünk, de aztán látták, hogy ez verseny, és így nem avatkoztak bele. Csak néztek, és csak csodálkoztak. Az úgynevezett “parancsnoki" típusú sátrat nyolc és fél perc alatt vertük föl. Stoppoltam az időt.
Mikor készen voltunk, kihoztuk a negyediket közösen, és fölütöttük a negyedik oldalra a parancsnokság részére. Még tíz óra előtt azzal is elkészültünk.
- Tengerészek! - mondta emelt hangon a Kapitány. - Elérkezett az ideje, hogy elbúcsúzzunk az elvtársaktól, akik voltak szívesek levontatni bennünket. Nekik parancsuk van a visszaindulásra.
Csak akkor vettük észre, hogy a hűséges kis dohogó már nem áll odakötve a tanyahajó mellett. Kissé távolabb feszítette az orrát a part mellől a Nagy-Duna felé ugrásra készen. Személyzete pedig ott mosolygott köztünk.
Cujás vágódott eléjük. Ő volt a szavalómester és az állandó alkalmi szónok. Most sem vallottunk vele szégyent.
- Kedves elvtársak! A vízi raj nevében hálásan köszönöm... - És nyomta három kerek percig a szöveget. A tagok egészen meghatódtak. Mikor befejezte, levette tábori ingéről a keze ügyébe eső legközelebbi jelvényt, és rátűzte a hajóparancsnok mellére emlékül. Azt hiszem, a kultúrverseny szavalórészlegének első díja volt.
Döngő észbe kapott, leszedett ő is két jelvényt magáról. Úgy láttam, egy túra és egy futóverseny emlékei voltak. Ezek kerültek a másik két hivatalos vízi ember büszke mellére.
Néhány kézfogás és kölcsönös jókívánságok következtek, azután a beszállás. Csáklyával eltolták magukat a parttól, és halk brummogással elindultak. Lassan húztak ki a Nagy-Dunára.
A búcsúzás méla hangulatát a Kapitány vágta el:
- Szolgálatosok! Vigyétek a táborhelyre az üstházat és az üstöt. Készüljetek az ebédfőzéshez. A szomszéd tábor konyháján van a húsadagunk. Menjetek érte. Főzzetek jó gulyást. Meghívjuk ebédre a bajai pajtásokat is. A többiek építsék a konyhát, árkoljanak, rendezkedjenek be a sátrakban. Azt hiszem, jut mindenkinek munka.
Jutott. A bajaiak is segítettek rendesen.
Gyufafej és Pulykatojás lelkiismeretesen izzadt az árkolással. Tüdő és Kacsa egy bajai fiúval és lánnyal a zászlórudat bűvölték függőlegesbe. A szolgálatosok rakták a tüzet, aprították a húst, krumplit pucoltak, egyéb nyüzsgést végeztek.
Felballagtam a hajóra a holmimért. Láttam, amint a raktárkajütben Racsni ügyködik a főgépész segédletével. Nagy, repedt zacskóból töltögetnek valami fehéret kisebbekbe.
- Az mi? - dugtam be a képem hozzájuk.
- Kristálycukor, a fene egye meg a zacskóját! - dühöngött Racsni. - Kirepedt, és most keresgélhettünk más zacskókat, és töltögethetünk.
- Nem tragédia - vigasztaltam a horgászzsenit -, legalább te is dolgozol valamit!
Gyorsan odébbálltam. Nem is talált el a főzőkanál, amit utánam dobott. Beleesett a vízbe. Kihalásztam, és visszavittem neki. Meg se köszönte.
Fölnyalábolt vagyonommal elcammogtam a táborba. A sátorban lefoglaltam két helyet az ajtóhoz közel Verébnek meg nekem. Rádobtam mindent a gumimatracra, aztán mentem a konyhához. Reméltem, hogy már nem sok meló lesz az építéssel. Tévedtem. A sátorlaptető már feszült ugyan, de a Másodkapitány egy ággal vonalakat huzigált alatta a fűre. Többen nézték. Amikor készen volt, fölegyenesedett.
- Építettél már földtűzhelyet? -szegezte nekem a kérdést.
- Azt még nem.
- Na, ezt a jellemhibádat villámgyorsan kiküszöböljük. Keresd meg a kedves barátodat, és hozzatok ásót. Ebből a kirajzolt szögletes U betűből szedjétek ki a gyeptéglákat, és hordjátok a zászlórúdhoz.

Ott felhasználják. Azután ássatok a kirajzolt részen körülbelül hatvan centi mély árkot. Ha készen vagytok, szóljatok!
Megizzadtunk, mire készen lett. Két bajai fiútestvér is segített, akik olyan egyformák voltak, hogy nyugodtan felelhettek egymás helyett a suliban. Pedig az egyik idősebb volt, mint a másik. Háromnegyed órával.
Az U alakú árok szép lett és szögletes.
- Ez kész! -jelentettem a Másodkapitánynak.
- Tökéletes - méltatta munkánkat a minőségi ellenőrzés után. - Most a középen maradt padkába mélyítsetek egy szögletes gödröt, de csak harminc centi mélyet, és maradjon körülötte vagy húszcentis fal.
Kimértük, kiástuk, jelentettük.
- Minőség: I/a ! -hangzott az elismerés. - Most fáradjanak el a tengerész elvtársak a raktárkajüthöz, és hozzák el onnan a platnit és a füstcsövet. A tüzelő és füstjárat nyílásait majd én intézem.
Kis ásót kerített, és hozzáfogott piszmogni. Mi meg elindultunk. A szolgálatosok mellett mentünk el. Már nem nyüzsögtek olyan nagyon. A tüzet gondozták. Dűzni néha megkavarta a rotyogó, piros levű marhahúst. Isteni illata volt, és számításom alapján már puhulnia kellett. Muszáj volt megkóstolnom. Megemeltem a födőt.
- Valami falevél beleesett - mondtam Dűzninek, amint belenéztem.
- Vedd ki - vetette oda gyanútlanul.
Belekotortam a fakanállal. Úgy tettem, mintha csak egy falevelet vettem volna ki, és azt nézegetném. Közben azt vártam, hogy a húsdarab kihűljön kissé a kanálon. Aztán bekaptam. Borzalmas íze volt.
- Ez édes! - mondtam halkan Dűzninek.
- A fejed! - válaszolta barátságosan.
- Azt tudom, de a hús is.
Odalépett, és a fakanálra halászott egy kis húsdarabot némi lével együtt. Sokáig fújta, majd áhítattal megkóstolta. Aztán kancsalítani kezdett, majd ugrálni. Beledobta a kanalat az üstbe. Odapattant az asztalhoz, és felkapott egy zacskót. Olvasta a feliratát:
- Jódozott asztali só... - Beledugta az ujját, és lenyalta. - Szörnyű - lehelte kétségbeesetten. - Ki volt az az állat, aki a sós zacskóba cukrot tett? Megfojtom!
- Az öcséd, Racsni.
- Nem fojtom meg, csak egy kicsit. A bajaiakat meghívtuk ebédre. Most mit csináljak? - Kétségbeesettebb volt, mint egy dolgozatíráskor.
Gyors felmérést végeztem magamban. Hús nincs több. Idő sincs újrakezdésre. Só viszont van.
- Sózd meg jó alaposan, de ne ebből a zacskóból. Ha nem is lesz valami kitűnő, talán meg lehet majd enni.
Ezzel otthagytuk őt az öngyilkosság határán., A raktárból vittük a vasakat. Nem is volt nagyon nehéz. Különösen nekem. Én a csövet vittem. Nem lustaságból. Veréb mindig elveszi előlem a nehezebbet, ha együtt melózunk. Ő ilyen és erős.
A Másodkapitány már elkészült a füstjárattal és a tüzelőnyílással. Kivette Veréb kezéből a platnit, aztán nagy szakértelemmel ráillesztette a középső kis gödörre. Meg is ütögette körös-körül. Egyik helyen egy marék földet tömött alája. Ezután a füstcsövet illesztette a helyére, jól belenyomva a lyukba. Mikor befejezte és szemügyre vételezett mindent, következett az ellenőrzés. Előkotort a zsebéből valami papírfecnit, bedugta a tüzelőnyíláson, és meggyújtotta.
A papír lobogni kezdett. A láng befelé nyúlott a tűztérbe, majd a lángoló papír is befelé hurcolkodott.
- Príma! - nyugtázta a kísérlet eredményét. Biccentett egyet elégedetten, és elbocsátott bennünket azzal, hogy csináljuk a magunk dolgát.
A magunk dolgáról a Kapitány világosított föl mindenkit, miután látta, hogy a zászlórúd a helyén, a konyha készen, a sátrak állnak.
- Tengerészek! Rendezzétek be a sátrakat! Egy óra múlva a szolgálatosok ellenőrzik a sátorrendet, utána zászlófelvonás és ebéd.
A sátorban nagy volt a zűrzavar. Lassan azért a helyére került minden. Gyorsan megbeszéltük az egységes ágyazást, mert akármilyen szép külön-külön, ha nem egyforma, ronda.
Nem hagytunk széjjel semmit. Mindent a matrózzsákokba raktunk. Bekötöztük, és a sátor végében sorba állítottuk. Ez csak ideiglenes rend volt, míg polcot nem készítünk. Nem jó semmit sokáig a földön hagyni, mert teleszívja magát vízzel.
A sátorszemle gyorsan lebonyolódott, és mindent rendben talált. Ez nagy szó, mert mi is kukacolunk a többiekkel, amikor szolgálatosak vagyunk. Ha pedig a többiekkel kukacolunk, akkor a mieinkkel is muszáj, hogy ne legyen kivétel.
- Zászlófelvonáshoz sorakozó! - hangzott a parancs.
Felálltunk. A helyét mindenki tudta. Már otthon megpróbáltuk, hogyan lesz a táborban. Kétoldalt állt egy-egy kajüt legénysége. A zászlóval szemben a harmadik. A bajaiak mögénk álltak. Jó volt nézni, ahogy Snidling dobpergetésére fölemelkedett sok vihart látott, öreg tábori zászlónk és mellette az új kék, amit ajándékba kaptunk.
Kapitányunk közölte a zászlónál, hogy nem lesz ebéd után csendes pihenő. A szolgálatosokból marad őrség a hajón és a táborban, a többiek elmehetnek a bajaiakkal várost nézni. Ennek fölöttébb örvendeztünk. A csendes pihenő nem tartozott a közkedvelt programok közé, és nem is volt mindig csöndes.
Amikor az ebédet emlegette a főtengerész, ránéztem Dűznire. Némi szorongás látszott az arcán. Nem ok nélkül.
- Ebédhez felkészülni! -hangzott a máskor nagyon vonzó kiáltás.
Mentünk a csajkáért, evőeszközért. Az evőeszköz gyakorlott táborozónál egy szál kanalat jelentett. Matrózkése úgyis van mindenkinek, a villa meg teljesen fölösleges. A túrós tészta kanállal is ugyanolyan ízű, mint villával.
Egy kis zavar azért adódott most, mert a bajaiak nem hoztak magukkal semmi evőszerszámot. Megosztoztunk a miénken.
- Nesze! -kínáltam oda a csajkámat Esztinek. - Nekem jó lesz a csajkatető is.
A Másodkapitány ezt nagyon jó néven vette, mert tudta, mennyire szeretem a gulyást. Csak azt nem értette, miért veszek két szelet kenyeret az asztalról. Tudta rólam, hogy nemigen eszem kenyeret. Még a szalonnát is meg bírom enni meztelenül, azaz kenyér nélkül.
Dűzni borús arccal osztott. A merőkanál el-elmerült a jó szagú piros lében. Először a bajaiak kaptak, azután a szolgálatosok, majd a többiek. Senki nem kóstolt bele egyelőre, mert a kezükkel érezték, milyen forró az edény. Letelepedtek a sátrakon kívül, a konyha körül a fűbe. Vártak. A gulyás lassan hűl. Egy idő múlva többen egyszerre merítették meg a kanalat, és óvatosan megkóstolták. Figyeltem az arcokat, amelyekre kiült a merő döbbenet. Csönd lett.
A bajai gyerekek ezt a rettenetes ízt valami pesti különlegességnek hitték. A mieink nem.
Dűzni a kondér mögé lépett, és a merőkanalat védekező mozdulattal tartotta maga elé. A tengerészek kérdő tekintettel és ráncolt homlokkal meredtek rá. Erre elszánta magát, és előlépett.
- Ne haragudjatok ...
De tovább nem folytathatta Eszti miatt, aki eddig ugyanolyan meglepett volt a vegyes ízű gulyástól, minta többiek, de amikor Dűznire nézett, megérthetett valamit. Hirtelen belekiabált az induló szónoklatba:
- Finom! - És vidám volt a hangja. Meg kellett kóstolnom ezt a szörnyűséget, mert elhittem, hogy finom. Nem volt az. De Eszti kanalazta.
- Főztél már jobbat is, de azért ezt is meg lehet enni - hallatszott a Másodkapitány nyugodt hangja. Ő is kanalazott.
Ezek hősök. A Másodkapitány kitűnően főz. Tudom, milyen kényes a jó ízekre. Mégis ette önfeláldozóan. Erre a többiek kezében is megindult a kanál. Dagi talán észre sem vette, mit eszik. Veréb konokul nyelt. Snidling előkotort valahonnan egy hagymát. Karikázott belőle néhányat a gulyásba, és ő is ette. Mivel mindenki evett, nekem is muszáj volt. Egyszer ugyan fel akartam tápászkodni az elosonás sanda szándékával, de nem sikerült.
- Ne nyüzsögj evés közben, mert az egészségtelen! - reccsent rám váratlanul a Másodkapitány, és a kezemben levő két karaj kenyérre nézett.
Maradtam. Közben láttam Racsnit. Ült háttal a társaságnak, evett, és égett a füle.
Dűzni álldogált egy ideig. Nézte csodálkozva az evő társaságot, aztán megfényesedett a szeme. Hirtelen előkapta a csajkáját, megmarkolta a merőkanalat. Merített, és belelöttyentette a gulyást. Aztán leült, és enni kezdett. Vezekelt. Néha szipogott is. Ha nem lett volna kérges szívű tengerész, azt gondoltam volna róla, hogy sír. Így inkább azt hittem, fogadalmat tett minden anyag megkóstolására főzés közben, még ha törött bors is az. Utóvégre fahéj is van a világon, és az is hasonlít.
Mivel egyszer minden elmúlik, még a rossz is, ez az ebéd is véget ért. A bajaiak megköszönték. Udvarias gyerekek.
Mosogatás után kicsit rendbe szedtük magunkat, és indultunk várost nézni. A főgépész és csemetéje, Veréb és én mentünk együtt. A bajaiak közül Süni vállalkozott kalauznak Eszti segítségével.
A Duna-parton mentünk lefelé,
- Ez itt mellettetek, ez a bekerített a KISZ-tábor. Itt a sarkon a Türr István-emlékmű.
Mi illendően megcsodáltuk.
Ezután végiggyalogoltunk a Sugovica-parton, és már a városban voltunk. Ez a mellékág a főtérnél kanyarodik egyet. A vízen lehorgonyzott tutajok és melléjük kötve rengeteg motorcsónak. Talán minden bajai lakosra jut belőlük.
- Hat adag fagylaltot kérek! - rendelt Szutyi papa, amikor városnézés után egy cukrászdába mentünk be. Hozták is hamar.
Veréb a kanálra vett belőle. Óvatosan megkóstolta.
-Nem sós - szögezte le, mintha az édeskés gulyás után már ez lett volna a természetes.
A fagylalt - bár én nem túlságosan rajongok érte - teljesen rendbe hozta a közérzetünket. Elfagyasztotta bennünk az ebéd utolsó nyomasztó emlékét is.
Mikor befejeztük a fagylaltozást, Esztiék elbúcsúztak tőlünk. Indultak haza, de előbb megígérték, hogy majd meglátogatnak.
Mi is elindultunk.
- Hazatalálunk? - érdeklődött Szutyi.
- Igen, mert nincs itt a nagy múltú nyomolvasó - morgott Veréb, Cujásra célozva.
Úgy is volt.
Más aztán nem is történt, csak mikor a város főteréhez értünk, láttuk, hogy Tüdő és Páncél állnak a sarkon, és beszélgetnek egy idős nénivel meg egy fiatal lánnyal. Mögéjük értünk.
- Aztán miféle egyenruha ez, kedvesem? - érdeklődött szeretettel a néni.
Tüdő a kislányra nézett. Kihúzta magát, hogy magasabb lett valamivel, megköszörülte a torkát, és úgy felelt:
- Tengerész-akadémisták vagyunk.
A többit nem hallottuk. Elosontunk. Nem vettek észre bennünket.
A táborban már sokan otthon voltak. Mikor mindenki megérkezett, fürödtünk egy jót. A tábortól kicsit följebb jó homokpart volt. Klasszul lehetett ki-be járkálni. Nem volt se köves, se iszapos.
Fürdés után láttam a Másodkapitányt egy nagy csomó könyvet cipelni.
Lerakta a fűbe, ahol Tüdőék ültek.
- Ez a sok minek? - kérdezte Páncél.
- Az akadémiai előadások segédanyagai - volt a válasz. Ettől Tüdőbe beleszorult a lélegzet, Páncélnak pedig a fülei kezdtek rángatózni. A Másodkapitány pedig fölnyalábolta a könyveket, és eltűnt velük a sátrak között. Lehet, hogy Szutyi papa pletykázott?

TIZEDIK FEJEZET
melyben kiderül, hogy egy olyan napon, mikor nincs különös
program, mennyi minden van

Mikor az őrségben mi kerültünk sorra Verébbel, már szépen világosodott a Duna felől.
Elsétáltam a hajóhoz. Ott rendben volt minden. Visszamentem a táborba.
A tábor szélén a Másodkapitány állt.
- Vihar lesz - mondta -, talán csak délután. - Belegázolt a vízbe. Rézsút úszott néhány métert befelé, majd a sodrásnak teljesen szembefordulva, lassú, hosszú tempókat csinált. Laza mozdulatai csak arra voltak jók, hogy egy helyben maradjon. Egy centit se mozdult a parthoz mérten. De szeretném ezt megtanulni! Most hirtelen lebukott a víz alá. Néhány méterrel feljebb bukott fel, nagyot prüszkölve. Ezt megismételte vagy háromszor, aztán hanyatt fordulva kiúszott a homokra. A vizet se csapta le magáról, úgy indult vissza a táborba. Rövid hajából csurgott a víz, de nem zavarta.
Bement a parancsnoki sátorba. Rövid idő múlva előbújt megint, kezében nylonzacskót tartott.
Megdermedtem. Hiszen ez borotválkozni fog! El akarja tüntetni szépen növekvő tengerészsörtéit! Igazán kár lenne! Beleszólni mégsem mertem. Kiderült, hogy jobb is volt.
Gyors borotválkozás következett, de csak kétoldalt és a nyakon. Azután egy alapos öblítés a lavórban, majd gondos ellenőrzés a tükörben, majd egy elégedett fejbólintás.
- Látjátok, ha az ember szakállas akar lenni, meg kell borotválkoznia.
Igaza volt.
Eddig az egész képe sörtésnek látszott. Most a borotválkozás után, a sima részektől élesen elütött a szőrös folt, és már mutatta, hogy ő szakáll.
- Fedélzetmester - utasított halkan -, ébreszd fel az ügyeletes társaságot, de csöndesen. A többieket nem föltétlenül muszáj fölzavarni.
Mire az egész tengerésznépségnek ébresztője lett, addigra már kész volt a kávé, szeletelve állt a kenyér és szalonna, letakarva széles gézlepedővel, nehogy a legyek szemtelenkedjenek. Még néhány fej vöröshagymát is tettem a konyhaasztalra, ismerve Snidling és néhány társa ízlését.
Ez az egész nap nagyon csöndesnek ígérkezett. Könnyű szolgálatunk volt. Ebédet nem kellett főzni, mert a szomszéd táborba voltunk hivatalosak vendégségbe. Reggeli után a Kapitány rendelkezett
- A Főgépész nyolc emberrel az egyik ladikba! Másik nyolc velem a másik ladikba! Egy ember hajóőrség, egy ember táborőrség. A többi ügyeletes a Másodkapitánnyal a kenut próbálja ki. Tengerészek! Kevés a tüzelőnk. Ezen a parton nincs. A túlsó parti erdőben van bőven. Most nyolc óra van. Tizenegykor megállapítjuk, hogy alkalmas-e a társaság a Dunán való átkelésre. Legtöbben közületek keveset eveztek még. Különösen kenun. Nem szoktatok össze. Ha ügyesen használjátok ki a három órát, talán mégis átmehetünk. Oszolj!
A Másodkapitány köré gyűltünk, és türelmetlenül toporogtunk.
- Az összes öltözék úszónadrág! Öt perc múlva a hajónál találkozunk - mondta, és már indult is. Könnyű neki! Ő már fecskében volt.
Elraktuk a ruhát, és futottunk a hajóhoz.
- Te evezel egyesületben? - szegezte Gyufafejnek a kérdést Másodkapitányunk.
- Igen - válaszolt öntudatosan az égő fejű.
- Egyes vagy és egyben csáklyás. Indításkor végy fel lassú ütemet, és azt tartsd!
- Evezőt fogj! Evezés raj-ta! - Figyeltük Gyufafejet, és igyekeztünk úgy csinálni, mint ő. Több-kevesebb sikerrel. - Kettes, vedd fel az ütemet! Hármas, ne meríts túl mélyet! Ötös, lazábban fogd a lapátot!
Talán negyedóra telhetett el így csendes utasítások és hangosabb evezés közben.
- Evezés állj! - hangzott hátulról a halk vezényszó.
Kiemeltük a lapátokat, és hátranéztünk. Kormányosunk - úgy látszik, előre kiválasztotta a helyet - egy homokos partrészhez kormányozta a hajót, de nem kötött ki. Vagy két méterre bent álltunk, párhuzamosan a parttal. Akkor letette az evezőt.
- Ha borulunk, mindenki rúgja el magát esés közben a hajótól, azután halássza ki a lapátját, és menjen a homokra.
Csak néztünk, mint Jani a moziban. Mit akar ez a borulással? De aztán láttuk. Azt láttuk, hogy a kormányos terpeszbe állt, amennyire a hajó szélessége engedte. Lassan a bal lábára helyezte a testsúlyt, aztán a jobbra. Így billegette a csónakot egyre jobban. Mi is dülöngéltünk. A vége mégiscsak az lett, hogy ő nem bírta tovább, és beleesett a vízbe. Óriásit billentünk, de nem borultunk. Ő meg fölbukkant a vízből, prüszkölt egyet, mint egy fóka, és visszamászott a csónakba.
- Stabil - jelentette ki, és elégedetten nevetett.
- Evezőt előre! Evezés rajta! - hangzott hamarosan.
Eveztünk. Egyre jobban éreztük a ritmust. Aztán mást is kezdtünk érezni. A lapát nyele egyre melegebb lett. Megnéztem. Semmi változást nem láttam se a lapáton, se a tenyeremen. Csak egy kicsit vörös lett. Nem a lapát, hanem a tenyerem. Mások is nézegették a magukét.
- Meleg? -hallottam a hátam mögül.
- Határozottan! - felelte Veréb.
- Eszetekbe ne jusson vízzel hűteni! - hangzott a jó tanács kissé elkésve, mert az előttem ülő Snidling már kétszer is belemártotta a vízbe lángoló mancsát. A tenyerünk kifényesedett, és a későbbiekben kicsit cipőtalp lett rajta a bőr.
Evezgettünk szorgalmasan. Később fürödtünk egyet. Utána még megpróbáltuk, mennyire fordulékony a kenunk.
- Bal oldal betart! Evezés állj! Bal előre, jobb hátra! - és így tovább. Forgolódtunk a vízen, mint a tojó galamb. Ezzel gyorsan el is telt az idő. Tizenegyre visszamentünk a kikötőnkbe. Addig a másik két vízi járgány is beevickélt.
- Elsőre megjárja - ítélkezett a Kapitány, mert ő már a partról nézte a csónakok közeledését és kikötését. - Minden hajóba tegyetek baltát, fejszét, és indulunk a túlsó parti erdőbe.
Néhány percen belül kenunk orra rézsút a túlsó part felé fordulva, szép iramban hasította a vizet. ' A fene gondolta, hogy ilyen széles a Duna. Megdolgoztunk, mire átértünk. Gemenchez hasonló őserdő fogadta a kikötő tengerészeket. A parttól néhány lépésre fás, sűrű bozót. Itt-ott álló vagy kidőlt száraz fa. Alig volt dolga a baltának. Hordtuk le a karnál vastagabb ágakat a kenuhoz. Snidling rakta a hajóba. Amikor elégnek gondoltuk, ott maradtunk a parton, és röhögtünk. Snidling, a drága, nagyon ésszerűen rakodott. Szép egyenletesen végigfektette az ágakat, törzseket az ülésdeszkákon. Miután gyönyörűen felhalmozta, az egész megbillent a csónakkal együtt. Snidling belelépett a vízbe, fogta, hogy tovább ne dőljön, és közben pislogott. Mi meg néztük és derültünk.
- El tudod képzelni, mi lenne egy vitorlással, ha a fenéksúlyt az árbockosárba raknák? - kérdezte enyelegve a Másodkapitány.
- El tudom... - nyögte a hagymakirály.
- Na, akkor segítsünk!
Lerámoltuk a fát a partra. Snidling addig tartotta a hajót. Aztán beraktuk az egészet szép rendben az ülések alá. Be is fért, csak a lábunkat nem nagyon tudtuk hova tenni a beszállásnál.
- Egyes! Ülj be kormányozni! Én megyek a helyedre - jelentette ki a Másodkapitány.
Gyufafejnek ettől még pirosabb lett a haja, és háromszorosára dagadt az önérzete. Azt azonban el kell ismerni, hibátlanul vezényelt, kormányzott, és szabályosan kötött ki. A jobb egyes pedig úgy. ugrott a partra, mintha világéletében csáklyázással kereste volna a kenyerét a tanári szobában is, és a vörös fejű cingár kormányos ugráltatta volna őt éjjel-nappal.
Erről az jutott eszembe, amikor egyszer Páncél volt az ügyeletes, és Cujás nem akart neki engedelmeskedni, mert sokkal nagyobb tekintélye volt, mint Páncélnak, akkor mondta a Másodkapitány
- Csak az tud parancsolni, aki engedelmeskedni tud!
Hát ő most bizonyította, hogy tud engedelmeskedni! De parancsolni is! A parton azonnal átvette a vezénylést.
- Kormányos! Kösse ki a hajót rendesen. Négyen hordják fel a fát a táborba, ketten tisztítsák ki a kenut. Utána ügyeletesek a helyükre! Végeztem! - Ezzel elvonult a parancsnoki sátorba.
Mire mindent megcsináltunk, Snidling a parton ült, és szorgalmasan fújta a tenyerét.
- Mutasd! - kérte Veréb.
Snidling mutatta, de semmi szórakozás nem volt a ránézésben. Szép, nagy fehér hólyag volt a tenyerén, és a gazdája úgy csinált, mint aki nem örül neki.
- Vizezted? - érdeklődött Veréb testvérien. - Kis hülye! - szögezte le az igenlő válasz után. Úgy tett a haverom, mintha születésekor kapta volna az evezéssel kapcsolatos tudnivalókat anyukájától. De azért igaza volt, mert Snidling nem hitte el, amikor a szakállas mondta, hogy nem szabad vízzel hűteni a meleg lapátnyelet. Tovább is csinálta, és az olyankor pillanatnyilag jó, de később tapintható következményei vannak. Mint most is.
Felhordtuk a fát a konyhához, és nekiláttunk aprítani. Ami készen volt, a tető alá raktuk. Jó, ha esős időben is van száraz fánk.
- Fedélzetmester! - Ez nekem szólt. - A kenut rátok bízom. Ti használjátok, ti tartjátok renden, és feleltek érte.
- Értettem! - vágtam rá gyorsan, nehogy közben meggondolja magát. A kenu nekem is nagyon tetszett.
A másik két csónakból is fölhordták a fát a konyhához. Rendben lerakták. A csónakokat is kitisztították és kikötötték. Rövid fürdés következett. A meleg döglesztő volt. A levegő állt.
Fürdés után mégis csíkos trikót és sapkát kellett vennünk, mert vendégségbe mentünk ebédelni.
Az ebéd jó volt. A sült hús mindenkinek ízlett. A KISZ-tábor gondnoka sajnálkozott, hogy nem rántott hús van ebédre.
- Sajnos, nem kaptunk elég tojást. Rántott húst szerettünk volna nektek készíteni, mert tudjuk, hogy a ti konyhátok nem alkalmas arra.
Már éppen dühös lettem. Ez lenézi a mi konyhánkat. Mi az, hogy nem alkalmas? Vagy minket néz ügyetlennek?
- Mi a véleményed erről, fiú? - vágott felém a Másodkapitány. Közben sandán mosolygott.
- Három nap múlva újra ügyeletesek leszünk. A KISZ-tábor vezetőségét szeretettel meghívjuk ebédre. Rántott hús lesz! - önérzeteskedtem.
- Bravó, fedélzetmester! - helyeselt a Kapitány.
Az ebéd aztán süteménnyel és közmegelégedéssel fejeződött be. A társaság elpihent és lihegett. Aludni nem tudtak. Levelet írtak, olvastak, sakkoztak, és csöndben voltak. Én is megírtam haza a kötelező, soron következő levelet. A levélben jól voltam, és semmi újság nem történt, csak meleg volt, mint a valóságban.
- Ügyeletes! - hangzott a hívó szó a parancsnoki sátorból.
Jelentkeztem.
- Bemégy a városba a postára - utasított a Kapitány. - Átadod ezt a papírt a posta vezetőjének, és elhozod az esetleges postát a tábor részére.
- Veréb is hadd jöjjön velem! - kértem a parancsnokot.
Elengedte. De amikor készültünk az induláshoz, Szecska és Tüdő is elkunyizta magát velünk. Unták nagyon a csendes pihenőt.
- Nem kell sietnetek - szólt utánunk a Másodkapitány. - A csendespihenő végéig maradhattok.
Ennek örültem. Rábíztam az ügyeletet Pulykatojásra, és indultunk négyen. Az út vibrált a szúrós napfényben. Beszélgetni se volt kedvünk a forró úton. Lassan vánszorogva is hamar beértünk a postára. A papírt átadtuk, levelünk nem volt. Indultunk visszafelé.
A városban alig lézengtek az utcákon. Mindenki igyekezett elbújni az árnyékba. Csak az mászkált izzadva, akinek muszáj volt. A házak falai és az úttest ontották a meleget. Az ég változatlanu1 homályos, szürkéskék volt.
- Itt melegebb van, mint a városon kívül - állapította meg Szecska, és igaza volt. Igyekeztünk minél előbb kijutni. Veréb azonban megállította a társaságot egy trafik előtt.
- Én ide bemegyek.
- Mit veszel? -kérdezte Tüdő.
- Szivart neked - mondta Veréb, és bement. Rövid idő múlva már jött is kifelé. Kezében két nagyobb nylonzacskó. Az egyiket a markomba nyomta.
- Haltartónak vettem horgászáshoz - világosított föl. -Nagyon praktikus dolog.
Hamar kiértünk a városból.
- Kerüljünk egyet, ne menjünk egyenesen haza. Van időnk bőven.
Elég messze elkanyarodtunk lefelé, és jó távol a tábortól értünk ki a Duna-partra. Ott indultunk aztán a parton hazafelé szántóföldek mellett, fák alatt.
- Dinnye! - bökött hirtelen oldalba bennünket Tüdő, és a mellettünk levő nagy földdarabra mutatott.
- Ha banán lenne, jobban meglepődnék - morogtam vissza.
- Dinnyecsősz! - bökte vissza őt Veréb, és a föld közepén álló nádkunyhóra mutatott, amelyiknek az oldalánál szép kis halomban állt a leszedett dinnye. Mi Verébbel nem sokat törődtünk vele, igyekeztünk tovább. Ezek ketten viszont egy ideig pusmogtak a hátunk mögött, és visszatekintettek a dinnyeföld felé. De nem maradtak le tőlünk.
Talán negyedórányira lehettünk a tábortól amikor kezdtem valami változást érezni körülöttünk. Nem jöttem rá, hogy mi az, amíg Veréb meg nem állt, és az ujjával fölfelé nem mutatott.
- Oda figyeljetek! - mondta.
Odafigyeltünk az ujja irányába. A homályosan izzó égnek vagy harmadrészét kékesfekete felhők borították, és valami olyan csöndes zaj hallatszott, mintha több bagoly álmosan huhogna, és egy kutya időnként mérgesen morogna rájuk. A sötét felhő pedig közben egyre hízott. Már a nap se látszott. Viszont a melegen ez nem változtatott semmit. Talán fülledtebb volt, mint addig. Az egész környezet olyan volt, amitől félni kell.
- Fussunk! - hörrent egyet Tüdő.
- Bolond! - enyelgett vissza Veréb. - Vetkőzzünk - mondta nekem nagyon nyugodtan.
Gyorsan le is vetett magáról mindent az úszónadrágon kívül. Még a tornacipőt is. És belerakta az egészet a vadonatúj nylonzacskóba. Utánoztam.
- Ti mire vártok? - mordult rá Szecskáékra. - A ti cuccotok is belefér. Mázlink volt ezzel a zacskóvásárral!
- Inkább mégis fussunk... - rebegte Tüdő, de a lába le volt ragadva. Nem úgy festett, mint aki tudna futni.
Ebben a pillanatban az addigi zajok közé sziszegő hang is vegyült. A parti füzes egy kicsit megborzolódott. Meleg szél kezdett fújni. Hirtelen óriási fény villant előttünk, amitől kicsit vakok lettünk, és a következő másodpercben süketek is a dörrenéstől. A föld is megdobbant alattunk. Egy tőlünk vagy harminc méterre álldogáló jegenyébe csapott a mennykő. Recsegve hasadt ketté hosszában. Az egyik fele úgy csinált, mintha fáradt lenne, és lefeküdt az útra. Az álló fele pedig fáklyát játszott, és égni kezdett. Aztán sisteregni is, mert ekkor már az eső első csöppjei csattantak az úton és rajtunk. Nagyok voltak. A további dörgések is.
Már Szecska is lehámozta magáról a ruhát, de Tüdőt majdnem vetkőztetni kellett. Ennek ellenére nagyon hamar benne volt minden cuccunk a zacskókban. Akkor már ömlött a langyos zápor. A szél nemigen erősödött. Mi viszont igen, mert nagyon fölfrissülve és kissé megnyugodva caplattunk mezítláb a tábor felé. A zápor sustorgott, a dörgés távolodott. Mi pedig közeledtünk a táborhoz. Bőrünket jólesően simogatta a víz.
Mire a tábor mellé értünk, elállt a zápor. A felhők is kezdtek takarodót fújni. Alig egy-két fokkal lett hűvösebb, mint volt. A föld lassan gőzölgött. A tábor melletti füzesben fölöltöztünk. Úgy vonultunk be, száraz ruhánkban, mintha semmi se lett volna útközben.
A tábor jól állta a zivatart. Azt a kocatáborozók is tudják, hogy vihar kezdetekor meg kell húzni a sátorköteleket a szél miatt. Ha meg esni kezd, kicsit utána kell engedni, mert ha vizes lesz, összehúzódik, és képes a ponyvát is elrepeszteni. Így nem volt semmi zűr. Csak azt nem értették, hogy mi nem vagyunk öntött ürgék, pedig záporban slattyogtunk hazafelé. Nem árultuk el nekik. Töprengjenek csak! Töprengtek.
- Jelentem, a postát elintéztük. Levél nincs - közöltem a tényeket szűkszavúan a Kapitánnyal.
- Köszönöm. A csendes pihenőnek vége. Víztelenítsétek a csónakokat. A délutáni program táborrendezés, szépítés. A szolgálatosok fogjanak hozzá a vacsorakészítéshez!
Kiadtam a srácoknak a melót. Mákos tészta volt a terv. Azt sokan szeretik. Én nem, de nem lehet mindenkinek kedvére főzni egy táborban.
Míg a vizet forraltuk, bementem kanalamért a sátorba. Bent meghallottam egy, a sátrunk mögötti kupaktanács csöndes duruzsolását. Szecska hangját fölismertem. Valami éjszakai különportyát emlegettek. Semmi közöm nem volt az egészhez, így hát nem törődtem vele. Kijöttem. Az ajtóban a Másodkapitánnyal találkoztam.
- Megnézem a rendet - szólt csöndesen, és bement a sátorba. Sokáig nézhette, mert negyedóra is eltelt, mire kijött. Akkor széledt szét a kupaktanács is. Szecska, Tüdő és még két másik legény, akik eltűntek, mielőtt fölismertem volna őket. A Másodkapitány a parancsnoki sátorhoz sétált. A Kapitánnyal és Szutyi papával vitáztak egy sort. A vita végét én zártam le, mert jelentettem, hogy kész a vacsora.
- Lehet osztani. Az akkor jó, ha friss - utasított a Kapitány.
- Én pedig megyek - mondta a Másodkapitány. Ment is a KISZ-táborba. Tudom, ő se szereti a mákos tésztát. De nemcsak azért mehetett, mert rövid időn belül kijött a tábor kapuján kerékpárt tolva. A kapu előtt ráült, és elkerekezett valamerre. Csak vacsora után jött vissza. Máskor is csinált már ilyent, ha nem fogára való kaja volt.
Miután a mákostészta-kedvelők szektája többszöri repeta után repedésig ette magát, és a zászlólevonáskor átadtuk a szolgálatot, beesteledett. Kicsit üldögéltünk a tűznél. Ment a mese régi túrákról, táborokról. Egyet-egyet énekeltünk is halkan. Páncél gitározott. Aki elálmosodott, fölkelt és beásítozta magát a sátorba. Én is. Hamar el is aludtam.
Éjfél lehetett, amikor fölébredtem. Odakint nem a megszokott zaj volt, amit egy táborban az őrség mindig csinál a járkálással, motozással, suttogással, hanem annál több. Közvetlenül a sátorajtónál feküdtem, így nem volt nehéz kilesnem. Meg is tettem.
A növekvő holdnak és a kis tűznek a fényében hatan álldogáltak kint. Az őrökön kívül Szecska, Tüdő, Dűzni és Dagi. Valamit suttogtak. Aztán körülnéztek. Ellenőrizték a csendet és az alvást, majd négyen elosontak a Duna felé. A két őr a füzesig kísérte őket. Onnan visszajöttek, és leültek a tűz mellé. Egyikük rátett óvatosan két közepesen vastag, hosszú ágat, mert már alig pislogott. Megfújta egy kicsit. Amikor lángra lobbant, felállt és körüljárta a sátort.
Nem akartam elaludni, mert rettenetesen kíváncsi voltam, mi lesz ebből. Felébresztettem Verebet. Mozgott, de figyelmeztettem. Felült.
- Mi van? - kérdezte, mint aki csak egy kicsit van ébren. Úgy is volt.
-Pssz! - játszottam a kígyót, és elsuttogtam neki, amit addig láttam.
- Azannyát! - mondta halkan, amiből látszott, hogy már egészen fölébredt. - Ezt kilessük! - suttogta.
Elemlámpát fogtunk. Hátraosontunk a sátorba. Felemeltük finoman a hátulja alját. Eloltottuk a lámpát, és kicsúsztunk a fűbe. Lapultunk néhány másodpercet mozdulatlanul. Az őrök nem vettek észre. Odakúsztunk a sátrunk oldalához előre. Onnan mindent jól láttunk. De nem tapasztaltunk egy ideig semmi különöset, hacsak azt nem, hogy az egyik őr időnként elment a parti füzesig, ott figyelmesen nézelődött, aztán visszajött, és megrázta a fejét, mint a néma, mikor nemet mond.
Már éppen fázni kezdtünk, amikor a füzes szélénél megjelent egy alak.
- Szecska... - lehelte felém Veréb. Valóban ő volt. Körülnézett idegesen, aztán intett a háta mögé. Erre a másik három is előbújt. Az őrség odament hozzájuk. Rövid suttogás után eltűntek a füzesben. Mikor megint megjelentek, tisztességes nagyságú dinnyék sárgállottak náluk. Vitték a sátrukba. Számoltam: kilenc... és mindegyik legalább kétkilós. Ezek bolondok. Minek nekik ennyi dinnye?
- Ebből oltári nagy balhé lesz! - nyilvánította halk véleményét hason fekvő haverom.
- Miért, beköpöd? - ugrattam.
- Köpi a fene, de ez úgyis kiderül - szögezte le. Majd visszakérdezett: - Nem ismered a Másodkapitányt?
- De. Valahol mintha már láttam volna.
- Nahát! Az mindig megtud mindent valahonnan.
Óvatosan visszakúsztunk a helyünkre. Közben eszembe jutott, hogy a Másodkapitány miért ellenőrizte olyan sokáig a rendet sátrunkban. Ezek akkor beszélték meg az egészet.
Bevackoltuk magunkat a helyünkre, és hamar elaludtunk.
Más érdekes aztán nem is történt, csak reggel ébresztő előtt egy órával riadó volt. Az utolsó őrség harsány kiabálására ébredtünk:
- Riadó! Riadóóóó! Két percen belül felöltözve sorakozó zászlófelvonáshoz!
Félálomban kapkodtunk. Cipő, ing, nadrág, nyakkendő, sapka. Kész. Pulykatojás olyan álmos volt, hogy úgy dobáltuk rá a ruhát. Mikor készen volt, vissza akart bújni a takaró alá. Veréb felkapta, és kivitte a sátor elé. Ott leállította, megrázta, adott neki egy szelíd frászt, aztán a térdével finoman elirányította a zászló felé. Igazán csak kicsit billentett rajta, hátul, övön alul.
Mire a két perc letelt, mindenki ott állt a zászlónál. Meg is történt a szabályos felvonás. Az álmos matróznépség nem értette, miért van az egész. Csak mi sejtettük Verébbel. Jól.
- Rendkívüli parancs! - olvasta a Másodkapitány. Tudniillik csak ő volt ott a felnőttek közül - Dicséretben részesíti a tábor vezetősége azt a négy tengerészt, aki az éjjel bátor magatartásról tett tanúbizonyságot. Utasításra nem várva, fáradságot nem nézve, öntevékenyen vállalta a tábor részére tegnap megvásárolt dinnye hazaszállítását. Utasítjuk őket, hogy a dinnyét vigyék át a KISZ-tábor hűtőszekrényébe. Vacsorakor osszák szét. Tekintve azonban, hogy szállítás közben a dicséretben részesített négy tengerész nyilván többet fogyasztott a gyümölcsből a megszokott adagnál, a mai napon gyengélkedőben maradnak a táborban, és a vén-dunai kiránduláson sajnos nem vehetnek részt.
Ezután dátum és aláírás következett. Azután papíron kívül egy-két utasítás.
- A korai ébresztő a kirándulás miatt van. Fél óra tisztálkodás és körletrend. Negyedóra reggeli. Negyedóra készülés a kirándulásra. Egy óra múlva indulás két csónakkal! Végeztem! Oszolj!
Mindebből világos lett, hol járt a Másodkapitány biciklivel vacsora alatt: megvette a dinnyét. Az is világos lett, miért kellett előbb fölriadnunk, mint szoktunk. Különben ezek az őrültek befalták volna éhgyomorra a dinnye felét. Így nem falták.

TIZENEGYEDIK FEJEZET
amelyben kiderül, hogy hal sok helyen előfordul,
de megfogni nem mindig illik

- Nincs kenu! - üvöltött kétségbeesetten Szutyi, miközben rohant a part felől a táborba.
- Hogyhogy nincs? - kapta el a karját Döngő. - Bolond vagy?
- Nem vagyok! Most voltam lent a parton. Csak a két ladik van ott. Kenu sehol - lihegte izgatottan.
Most már én is rohantam a part felé. A vészhír igaz volt. Két ladik kotyogott békésen a helyén, de kenu nem létezett. Pedig én kötöttem ki este. Kivert a verejték. A hideg is meg a meleg is. Léptem a bokorhoz, amihez kötöttem. A kötélből volt vagy húsz centi maradék.
Ellopták? Nem! Akkor egyszerűen eloldozták volna. Néztem a kötél végét. Mintha reszelővel szedték volna szét. Aha. Már értettem.
Amikor kikötöttem a kenut, nem vettem észre, hogy a kötél egy éles szélű kőre feszül rá. Az éjszakai szellő csinált valami enyhe hullámzást. Mozgatta a hajót. Az a kis állandó mozgás meg elég volt a kötél lassú elfűrészeléséhez.
Mire eddig jutottam, már egy sereg izgatott tengerész tipródott körülöttem. A Kapitány és a Főgépész is.
- Fölmégy Pestre? - kérdezte tőlem Cujás.
- Mi a fenének? - kérdeztem vissza dühösen.
- Útlevélért. A kenu azóta már biztos Jugóban úszik - incselkedett a drágalátos.
- Légy dadogós - átkoztam az ugratásért. Ez érzékenyen érintette a nagy szónokot, és elhurcolkodott mellőlem.
- Nem kell útlevél! - hangzott a Főgépész felől. - A kenu körülbelül egy kilométerrel délre, a bal partnál van!
Csak mikor hátranéztem, fedeztem föl, hogy a Főgépész a part magasabb részéről távcsővel figyeli a Dunát.
Egymás kezéből kapkodtuk ki a távcsövet. Mindannyian meggyőződhettünk kenunk hollétéről. Kapitányunk pedig már intézkedett is:
- A kettes ladik legénységéből négyen evezőt hozzanak. A kenu legénységéből öten kenuevezőt. A kenu kormányosa szálljon be kormányozni a ladikra! Negyedórán belül itt legyetek a kenuval együtt!
- Gyufafej, Veréb, Szutyi, Snidling! Evezőért futás! - rikkantottam el magam.
Nagy nyüzsgés közben szálltunk vízre. Gyufafej délcegen foglalta el a kormányos helyét. Öten taszították vízre hajónkat. Csak mikor már a ladikosok felvették az evezés tempóját, döbbentem rá, hogy felnőtt nélkül vagyunk vízen!
A ladik orrában kuporogtam, és figyeltem, milyen szépen megyünk lefelé. A víz kicsit fodros volt. A srácok klasszul húztak. Gyorsan közeledett a part, ahol a szökevény ácsorgott.
- Bal betart, jobb húz! - vezényelt Gyufafej, mire ladikunk engedelmesen kifelé fordult, folyásnak szembe. Még egy-két húzás, és partra csúsztunk valamivel a kenu alatt.
Gyorsan kiugrottam, és megfogtam a ladikot. Mikor mindenki parton volt, kicsit kihúztuk, hogy a víz el ne vigye. Mentünk a kenuhoz, és láttuk, mitől olyan türelmes. Ki volt kötve.
Körülnéztem. Húsz méterrel arrébb egy öregúr áztatta a madzagot, azaz horgászott egy rozoga, ladiknak nevezett láda végéből. Hozzá ballagtam.
- Jó napot kívánok! - üdvözöltem halkan és a tőlem telhető legnagyobb udvariassággal. Ismerem a horgászokat. Előfordult már fennállásom óta egyszer-kétszer, hogy beszélgetést kezdtem velük horgászat közben. Amit feleltek, attól okosabb nem lettem, de a szókincsem erősen gyarapodott. Ez az öreg majdnem kivétel volt.
Valamit visszaköszönt.
- Nem tetszett látni, ki... - Tovább nem jutottam, mert közbedörmögött:
- Láttam. Én. Itt úszott. Kikötöttem. - Ezzel el voltam intézve.
- Köszönöm szépen a tábor nevében - finomkodtam.
Visszamentem a srácokhoz.
- Ladikosok indulhatnak! Gyufafej, kormányhoz a kenuba! Behajózás!
A parton minket várt az egész legénység. Mindenkinek irigységtől guvadt a szeme a mi önálló csónakázásunk miatt. Lestek, mint kutya a csontot, mikor követünk el valamilyen hibát az evezésnél vagy kikötésnél. Nem követtünk. Dühöngjenek csak!
Szabályos kikötés után odavágódtam a Kapitány elé.
- Jelentem, a kenut sértetlenül visszahoztuk! Én vagyok a hibás a megszökéséért, mert nem figyeltem a kőre, amelyik elreszelte a kötelet. - Ezt kellett mondanom. Ismertem a Kapitányt. Szereti, ha önkritikát gyakorol az ember. Miért ne szerezzek neki örömet, ha nem kerül sokba Meg aztán igaz is volt.
- Máskor ügyelj jobban! - intézte el az egészet röviden.
Miközben reggeliztünk, egy óriási rohamcsónak kötött ki a parton. Nagy darab, barnára sült, szőke ember szállt ki belőle csíkos trikóban. A Másodkapitány úgy üdvözölte, mint régi barátját. Aztán bemutatta nekünk is:
- Dénes bácsi, az erdőgazdaság főhajósa. Ő lesz a ma délelőtti kalauzunk.
A kalauz ránk mosolygott. Barátságos mosoly volt. Mégis az jutott eszembe, hogy ettől az embertől nem szeretnék pofont kapni. De az se lenne jó, ha megharapna. Szép fehér, egészséges farkasfogazata van.
Kínáltuk reggelivel, de köszönte, és nem kért. Ő már reggelizett négy órakor. Délig nem szokott aztán enni. Míg mi befejeztük a reggelit, ő leballagott a partra, és ügyködött valamit.
Mire mi lementünk a hajókhoz, már hozzákötötte kétoldalt a két ladikot a hatalmas rohamcsónakhoz.
- Ladikevezőket lehozni! Berakni a fenékbe! - vezényelt a Másodkapitány.
- Miért nem a kenut visszük? - érdeklődtem naivan.
- Mióta rendezünk kérdezz-felelek játékot parancsadás után? - érdeklődött vissza a szakállas.
- Értettem! -vágtam rá, és rohantam az evezőért.
- Beszálláshoz sorakozó!
Beálltunk a sorba.
- Tengerészek! A két ladikot üresen vontatjuk a Vén-Dunáig. Az ottani programról majd később beszélünk. A Kapitány a városba megy hivatalos ügyeket intézni, Főgépészünk a táborban marad a “gyengélkedőkkel". Mindannyian beférünk a rocsóba. Behajózás!
Bemasíroztunk, és rendben leültünk. El is fértünk kényelmesen.
A kényszergyengélkedők szomorúan taszítottak vízre bennünket, és intettek búcsút, mikor a motor húzni kezdett. Igen, jól mondtam: húzni. Mert ez a motor hátrafelé is húzott. Aztán egy fordulás, egy átkapcsolás, és már tolt a motor északnak, a híd felé.
Friss légáram csapott az arcunkba. Ez csak attól volt, hogy mi mentünk, mert különben csöndes idő ragyogott körülöttünk. A két ladik engedelmesen csúszott kétfelől.
A hídon túl óvatosan kanyarodtunk egy furcsát. Azt hittem, Dénes bácsi játszik, és S betűt firkál a vízre. Tévedtem.
- Itt a sziget faránál kőhányás nyúlik befelé! Vigyázni kell. Inkább nagyobbat kerülök, mint szükséges. Nem szeretem, ha lemarad a csiga, vagy recseg a hajó.
A gyengébbek kedvéért megmagyarázta a “csiga" szót is. Vízi motoroknál ez a hajócsavart jelenti. Ez esetben én is a gyengébbek közé tartoztam.
Csendes duruzsolással vitt bennünket a motor. Már benn jártunk a Vén-Dunán. Mindenki hallgatott. Még Pulykatojás is, pedig ő állandóan talál valami locsognivalót. Most nem talált. A környék szépsége az ő száját is befogta.
Alaposan körülnéztem. Ez volt az, amit nem lehet se fényképezni, se felejteni. Csak látni lehet ott helyben. Sajnáltam, hogy Pemzli - pardon, a rajztanárunk - nincs ott. Neki biztosan rettenetesen tetszett volna.
Halványzöld vízen mentünk. Közben, míg zöld volt, csillogott is. Különösen mögöttünk, ahol a hajók fölborzolták. A két parton sűrű, vízre hajló erdő. A teteje frissen ragyogott a napban, az alja olyan sötét az árnyékban, hogy majdnem fekete. Benne csöndes félhomály állt. Az egész fölé pedig világoskék ég borult néhány fehér felhővel, amilyent mi festettünk a színfalra, mikor az előző tanévben színdarabot csináltunk. Az egész együtt olyan volt, hogy nem lehetett tőle beszélni.
Kikötöttünk.
- Megérkeztünk, tengerészek. Kiszállás! - mondta Dénes bácsi.
Úgy szálltunk ki, mintha szomorúak lennénk. Pedig nem voltunk. A sűrűben két apró ház lapult egy dombocskán. Körülöttük hálók száradtak.
- Oldozzátok el a ladikokat! Mi addig a halászokkal intézzük az ebédet - szólt a Másodkapitány, és bementek az egyik házba.
Eloldoztuk a kötéseket, kihúztuk a ladikok orrát a partra. Addigra vissza is jöttek Dénes bácsiék.
- Az ebéd rendben. Most egy óra hosszat szabad hajózás lesz. Az egyik ladikban Dénes bácsi, a másikban én leszek a potyautas. A Vén-Dunán csavaroghattok, amerre tetszik. Most fél kilenc. Fél tízkor itt találkozunk - rendelkezett a szakállas. A társaság elhelyezkedett a két ladikban. Négyen már fogták az evezőket a miénkben. Gyufafej odatelepedett a kormányhoz. Én addig ügyeskedtem, míg nekem nem jutott lapát. Csak utaztam, mint Dénes bácsi.
Az evezők üteme egymáshoz igazodott. A nagyon nyugodt vízen mászkáltunk egyik parttól a másikig, míg el nem értünk egy kőzárást, amelyik teljes szélességben elrekesztette előttünk a további utat. A víz halk sustorgással szűrődött át rajta.
Megálltunk. Hagytuk a ladikot lassan visszafelé sodródni.
- A kőzáráson túl még egy darabig tart a Vén-Duna, aztán betorkollik a Nagy-Dunába - magyarázott Dénes bácsi. - Valamikor, évszázadokkal ezelőtt itt folyt a Nagy-Duna. Aztán medret változtatott. Mert minden folyó él, dolgozik. Ront és épít. Változtatja a helyét. Ez is. Most jóval odébb van már a főág. Ezt pedig száz év alatt betemeti majd az iszap. A kőzárást azért csinálták, mert segíteni akarnak a víznek. Lelassítja. Lerakatja vele az iszapot, homokot meg a sódert.
- Az a három karó miért van a vízben a part mellett? - érdeklődött Cujás.
- Varsa.
- És az mi?
- Keretes halcsapda. Leszúrják a tartó karóit, és naponta megnézik, mi téved bele. Van itt néhány belőle.
- Sokat fognak vele?
- Nem mindig. Sokszor üresen marad, de néha szép fogás esik. Egyébként láthattátok a varsákat. Ott száradt néhány a halásztanya mellett.
Aha! Emlékeztem rá! Vesszőkarikák és rajta tölcsérek hálóból kötve. Azt hittem, haltartók. De nem.
A csöndes sodrás lassan vitt bennünket vissza a halásztanya felé. Gyufafej mártogatta a kormánylapátot. Irányban tartotta a ladikot. Az egy óra letelt, mire kikötöttünk. A másik hajó is befutott a tengerészekkel. Kiszálltunk.
- Következő műsorszámunk horgászverseny - konferált a Másodkapitány.
Vagy tizenketten neveztünk be. Megkaptuk a horgászcuccot, és indultunk. Vágtam egy jó, hajlós fűzvesszőt. Lehetett vagy kétméteres. Gyufaszálnyi kis száraz gallyat tettem fel buktatónak, mert rengeteg küszt láttam gyűrűzni a vízen. Ólmot nem is raktam a madzagra. A horgot viszont jól fölkötöttem. Aztán csali után néztem.
A halásztanya mellett disznóól is volt. Egyenesen odamentem. Rövid idő alatt összefogtam egy csomó legyet. Gyufaskatulyába nyomorítottam őket, és már készen is álltam a halak megrettentésére.
Indításkor nem mentem messzire. Leálltam vagy ötvenméternyire. A part kicsit szakadt volt. Jobbról egy fűzfa. A vízen ficánkoló apró halak kis gyűrűi látszottak. Leültem. Racsni akkor húzott el mögöttem. Úgy ment, mint aki messzire igyekszik. Igyekezett is.
A tanya felől harsány kettős fütty hallatszott. Rajt!
A legyes horgot szép ívben rádobtam a vízre. Oda, ahol a legtöbb ficánkolást láttam. Abban a pillanatban el is tűnt. Kicsit rántottam a boton, és már csapkodott is az első sneci a horgon. Na, nem volt méteres példány, de tizenkét centi biztosan.
Fölfűztem, és közben gyors számítást végeztem. Ha kétpercenként fogok egyet, akkor meglesz vagy hatvan darab a két óra alatt.
Hát nem lett. Mire ötöt kifogtam, odébb hurcolkodtak. Utánuk mentem a parton vagy három métert. Négyet fogtam. Megint továbbköltöztek. Odaléptem, és kettőt fogtam. Visszatáncoltak az eredeti helyükre. És közben vészesen szaladt az idő.
- A fene egye meg! - kedélyeskedtem a huszonegyedik cápa után, mert elfogyott a legyem. Felugrottam valami csalit keresni. El is kaptam nagy nehezen egy sáskát a fűben. Föltűztem. Nagy volt. Bedobtam. Elmerült, és lehúzta a gyufaszálnyi buktatót is.
Tegyek nagyobb buktatót? Nincs már idő. Addig így is jó lesz.
Kivettem a vízből. A horog fölött pár centivel ráharaptam egy ólmot a damilra, aztán szép lassan leeresztettem a fenékig. Mikor leért, a bot megrándult egyszer, kétszer, a harmadik rándulásnál én is rántottam. Akadt, majd a zsineg ide-oda kezdett szaladgálni. A bot hajlott, amint húztam kifelé. Nem törött el. Sikerült kiemelnem a damil végén csapkodó szép dévérkeszeget.
Hármas füttyszó vetett véget házi világbajnokságunknak.
Botot markolva, halat lóbálva mentünk a tanya felé. Közben számolgattam magamban a kapható pontjaimat. Biztosan nem leszek utolsó. Nem is lettem, mert az Racsni lett.
Ő érkezett be utolsónak. Haltartó hálójában - mert neki az is volt - két darab ujjnyi keszeg, három sneci és egy óriási, gyönyörű lesőharcsa. Lehetett vagy másfél kilós.
- Ezt mivel fogtad? - érdeklődött a Másodkapitány, és közben olyan kerek volt a szeme, mint két ötforintos. A hal után a horgászbotot is megnézegette.
- Szöcskével - adta meg a választ a horgászok gyöngye.
- Hátra arc! - reccsent a vezényszó saját dicsőségében fürdőző barátunkra.
Ezután a sikeres horgász nadrágját vette szemügyre a szakállas, majd vészes szelídséggel megszólalt
- Gyere velem! Mutasd meg, hol lehet ilyen ragyogó halakat fogni. Én is szeretnék!
Elindultak. A Másodkapitány visszaszólt:
- Dénes! Légy szíves a többieket pontozni. Jövünk azonnal.
Eltűntek a fák között a parton. Mi pedig számoltunk és mértünk. Kettőszázhuszonkilenc pontom lett. Csak Pulykatojásnak volt több, mert ő harminckét snecit szedett össze. A többiek gyatrábban végeztek, mint én. Az első helyre viszont mindenki Racsnit saccolta nagy harcsájával. Rosszul számítottunk.
Mikor visszajöttek, a horgászbajnok nagyon szomorúan kullogott a Másodkapitány után. Haltartója üres! Nadrágja a kezében. Fürdőnadrágjából bánatosan csöpögött a víz.
- Honnan tetszett tudni? - érdeklődött megérkezésünk után a halait vesztett hős.
- Rengeteg jelből. Egy: a botod nem bírja el egy akkora ragadozóhal húzását. Kettő: a lesőharcsa igen ritkán harap szöcskére. Három: a hal száján nem volt horog nyoma. Négy: a nadrágod vizes volt, mert a vizes fürdőnadrágra húztad föl, tehát bent voltál a vízben. Öt: a varsa karójára folyóvízben mindig tesznek egy V betű formájú, törött gallyat rezgéscsillapítónak. Te nem vagy jó megfigyelő. Mikor hozzányúltál, elúszott róla. Nem tetted vissza. Elég ennyi?
- Sok - hangzott a lemondó válasz.
- Akkor lett volna igazán sok, ha valamelyik halász meglát “munka közben". Nem könnyű mesterség a halászat. Megizmosodnak tőle az emberek, és kérges lesz a tenyerük az evező és háló húzásától. Érted?
- Teljesen - válaszolta bús haverunk. Közben látszott az arcán, hogy a jelen esetben szerencsésen elmaradt csattanós következményre gondol.
- Hol a halad? - suttogta Racsni fülébe Páncél.
- Visszatettem a varsába - legyintett minden jókedv nélkül. Aztán laposan nézett a Másodkapitányra. Az pedig eredményt hirdetett.
Pulykatojás lett az első: kétszáznyolcvan ponttal. Én a második. Szutyi az előkelő harmadik helyezésnek örvendezhetett százkilencvenegy ponttal. De azt összesen két szép keszeggel érte el.
Megkaptuk a díjakat is. Öt horog és egy spulni damil lett az enyém. Zsebre vágtam, és mentünk ebédelni a halásztanyához. Ideje volt, mert a gyomrom harangozni kezdett.
A tanya mellett a vízparton óriási bográcsban föltűnően élénk színű halászlé fortyogott. A szakácsnak nem volt ugyan fehér sapkája, csak egy ócska kalap díszelgett a fején, borosta az arcán és borzas bajusz.
A bajuszos elkotorta a tüzet ággal a bogrács alól. Bement a házba. Kihozott egy halom zománcos bádogtányért, és hatalmas merőkanállal kezdte adagolni a jó szagú levet. Minden tányérba került a halszeletekből is jókora. Aztán sorba rakta a tányérokat a fűben. Jó dekoráció volt: zöld fű, fehér tányér, piros halászlé.
- Nem baj, ha kicsit hűl - jelentette ki a szakács-halász. Azzal kihozott egy malomkeréknyi kenyeret, és osztani kezdte bicskával. Téglányi darabokat szelt.
“Ki eszik meg ekkora darab kenyeret?" - töprengtem. Akkor még nem tudtam, hogy én is.
A halászok is kijöttek négyen. Merítettek maguknak a tányérokba.
- Jó étvággyal! - kívánta a legöregebb, és enni kezdett.
Elhelyezkedtünk a fűben. Tányér a földön előttünk. Kenyér az egyik, kanál a másik kézben.
Belemerítettem a jó szagú hallébe. Fújkáltam kicsit, és beszippantottam a számba. Abban a pillanatban úgy éreztem, mintha valami fölségesen jóízű étel mellett egy hangyaboly nyüzsgött volna a nyelvemen. És mart, de rettenetesen. Ösztönösen és ijedten haraptam óriásit a kenyérbe. Az enyhítette a csípést.
A többiekre néztem. Cujás baglyot játszott, és huhogni kezdett, Veréb dörmögött, Páncél sziszegett, Szutyinak pedig fönnakadt a szeme. Többen köhögtek, és kevesen kaptak levegőt.
- E jó - szólalt meg az öreg halász.
- Íze van! - toldotta meg Dénes bácsi.
- A hótt is éledne, ha ilyet enne - doktorkodott az egyik halász.
- Vízi ember így szereti a halászlevet - szögezte le a Másodkapitány.
Ez volt a kegyelemdöfés. Mindenki vízi ember akart lenni. Izzadó arccal és viszkető fejbőrrel nyeltük a vitriolt. Annyi kenyér fogyott hozzá, amennyit három nap alatt sem eszünk meg máskor. Most megettük a folyékony tűzzel együtt. Még meg is köszöntük.
Jólesett utána nagyot húzni a hűvös kútvízből, aztán elterülni egy kicsit a fűben szájat szellőztetni.
Már éppen elálmosodtam, amikor Dénes bácsi vontatóra vette a két ladikunkat, és indulást parancsolt hazafelé.
Útközben és félálomban vettem észre, hogy minden megváltozott körülöttünk. A víz elveszítette csillogását, a parti erdő szürke, az ég se ragyog. Észrevétlenül beborult. Mire a duruzsoló motor homokra nyomta ladikjainkat kikötőnkben, apró szemű, kellemetlen eső szitált a tengerészfejekre és -vállakra. A szél is feltámadt. Kis dühös hullámokat csattogtatott a ladikok oldalához, míg kikötöttük őket.
Dénes bácsi gyorsan elbúcsúzott tőlünk. Indította a csodamotort hazafelé.

...Arra ébredtem fel, hogy az eső változatlanul dobol a sátortetőn. A levegő nyirkos. Jólesett a takaró alatt lenni.
A sátorajtó megbillent, és egy csengő hang hallatszott:
- Hát illik ágyban fogadni a vendégeket?
A hang tulajdonosa Eszti volt, aki után még Süni nyomakodott be egy másik bajai lánnyal és két sráccal. Hajukon, ruhájukon esővíz. Csillogott, amit ránk fröcsköltek. Közben olyan nagy volt a jókedvük, hogy tele lett vele a sátor. Már nem is voltam álmos. Biztosan a víz miatt.
Fölkunkorodtunk, és kibújtunk a takarók alól. Némi pokrócsimogatást is végeztünk. A bajaiakkal lerakattuk a vizes cuccot, és leültettük őket fekvőhelyünkre. Mert a vendéget illik. Eszti az én gumimatracomra ült. A többiek ezért irigykedve néztek. Csak Veréb nem, mert ő a haverom.
Aztán megindult a duma. Kiderült a jövetelük célja is. Klubestre hívtak minket. De Eszti nekem mondta, hogy nemcsak azért. Látni is akart bennünket, mert rendes srácok vagyunk.
Mikor ezt mondta, rám nézett. Én nem sokra becsülöm a lányokat, mert mindig nyafognak, és sok baj van velük, de ez jólesett. Mintha csak nekem mondta volna. A többiek is magukra vették.
Az eső közben elállt.
- Holnap öt órára várjuk a vizeseket csapatotthonunkban! -zárta az ügyet Eszti.
A bajaiak elbúcsúztak. Eszti azzal köszönt el tőlem, hogy reméli, én is szerepelek majd valamivel a klubesten.
- Természetesen - egyeztem bele, mire Veréb úgy nézett rám, mintha akkor látna először. Rá is döbbentem azonnal a saját esztelenségemre. Sose szoktam én szerepelni. Mi a nyavalyát csináljak? Nem baj! Holnap estig sok idő van. Kitalálok valami kifogást, amiért nem szerepelhetek.
Vendégeink eltűntek a sötétedő fasor felé. Mi pedig vacsoráztunk, őrséget osztottunk be (én éjféltől kettőig kerültem sorra Verébbel), zászlót vontunk, ügyeletet vettünk át, és lefeküdtünk.
Más aztán már nem is történt, csak alighogy lefeküdtünk, riadó volt. Ezen a szent napon a második.
Felsorakoztunk a zászlórúdnál. A Másodkapitány beszélt:
- Takarodó után csillaghullás volt. A tábor területén és környékén sok pottyant le. Mindenki fogjon elemlámpát, és keressen. Tíz perc múlva sípszóra gyülekező. Amelyik sátor legénysége a legtöbb csillagot gyűjti össze, nyert! Oszolj!
Szétugrottunk. Futás. Elemlámpa kézbe. Villogás mindenütt. Sátrunk ajtajában kapok föl egy ötcentis, ötágú, világoskék papírcsillagot. Futás tovább.
A szomszéd sátor ajtajában Dagi dörmögött:
- Marhaság! A fű is vizes. Keres a fene! - Azzal besomfordált a sátorba. Gondolom, lefeküdt.
A tíz perc hamar elszaladt. Összesen hat csillagot találtam. Voltak szerencsésebbek is, de volt, aki csak kettőt szedett össze. Sípszóra a zászlórúdhoz kocogtunk. Legénységünk összedobta a zsákmányt. Harminckét csillagunk volt. Ezzel elsők is lettünk. Dagiék sátra lemaradt harmadiknak, a maga gyatra tizenhetes eredményével.
- A győztes jutalma tizenhat szelet csokoládé, a másodiké tizenhat szelet nápolyi, a harmadiké tizenhat szem cukor! - hirdette ki a szakállas, és már osztott is.
- Most üt meg a csöndes guta - suttogta Dagi. De nem ütötte.
Aztán aludtunk.

TIZENKETTEDIK FEJEZET
melyben mégis szerepelek, és háború is lesz, de nem azért

Reggel meglepetve láttam a két kapitány mellett egy nagy darab flottillás katonatisztet. Ahogy jobban kidörgöltem az álmot két szép szememből, megismertem: Nagykovács hadnagy volt, Másodkapitányunk valamikori tanítványa. Akinek régóta tartozik egy fülessel, de nem adta még meg.
- Gyere - böktem oldalba Verebet. Futni kezdtem a part felé. Veréb utánam cammogott.
Jól sejtettem. A parthoz kikötve három csuda klassz monitor álldogált halványzölden és titokzatosan.
- Csak egyszer utazhatnék rajta! - sóhajtotta lágyan Veréb. Aztán lemondóan legyintett, mint akinek reménye sincs rá.
Zászlófelvonásig a kapitányokat nem is láttam. Bent voltak a parancsnoki sátorban a hadnaggyal. Hármasban tárgyaltak valamit. A tárgyalásnak komoly eredményei voltak.
- Tábor vigyázz! Zászlófelvonáshoz sorakozó!
A srácoknál már zsinóron ment minden. Felálltunk három oldalról a zászló köré, ahogy szoktunk. Most azonban negyedik oldal is volt. Tizenkét vizes-katona állt oda feszesen velünk szembe. Jól mutatott az egyenruhájuk. A mienk se volt kutya. Nem is irigyeltem volna, ha nincs mindegyiknél géppisztoly. De volt.
A jelentésnél a nagy termetű Nagykovács is odavágódott a Kapitány elé.
- Táborparancsnok elvtárs! Kovács Árpád hadnagy jelentem, egységem tizenkét fővel zászlófelvonáshoz együtt áll!
- Köszönöm. Vigyázz! Pihenj!
- Értettem! - csinálta ugyanúgy, mint mi szoktuk. De amikor lekapta sapkájától a kezét, csak úgy zizegett mellette a levegő. Ezt azért mi nem tudtuk így.
A zászlót ezek után két katona húzta fel.
- Tengerészek! - kezdte a hadnagy. - Parancsnokságom üdvözletét hozom nektek sok szeretettel. Jó táborozást kívánnak nektek. De nem csak kívánnak, szeretnének valamivel segítséget is adni hozzá. Parancsot kaptam: vigyelek titeket a három monitorral ma délelőtt kirándulni Mohácsra. Vezetőitektől az engedélyt megkaptam. Gyors reggeli, sorakozó, behajózás és indulás!
Ez rövid volt és velős. Szeretem az olyan tagokat, akik nem sokat beszélnek, de mondanak valamit. Ez mondott. Ettől Veréb szeme csillogott, de nagyon.
Ebben a pillanatban valami eszembe jutott, és úgy éreztem magam, mintha kimelegedve vízbe estem volna. Enyhén bokán rúgtam Verebet, és odasziszegtem neki:
- Szolgálatosok vagyunk! Nem mehetünk. - Veréb ettől úgy lehervadt, mint a fél éve öntözetlen muskátli.
A Kapitány ránk nézett.
- Igaz, hogy ha valaki zászlófelvonáskor járatja a száját, nem érdemli meg, de már elintéztük, hogy a tábor vezetősége a Főgépész kivételével itthon marad két katonával együtt, és vállalja az őrséget. A szolgálatosok is mehetnek.
Verebet megöntözték. Újra éledni kezdett.
- A parancsnokságot átadom! - fordult Kapitányunk a hadnagy felé.
- A parancsnokságot átveszem! Tábor vigyázz! Reggeli tíz perc. Oszolj!
Ilyen gyorsan még soha nem reggeliztünk. Magunkba dobáltuk a kaját. A tea leforrázta a nyelvünket. Tíz perc se telt el, ott álltunk a parton.
A behajózás szabályos rendben megtörtént. Néhány vezényszó után nagyon élvezetesen kezdtük szántani a vizet. Hatalmas hullám maradt utánunk. Kényelmesen voltunk a három hajón. Mi Verébbel az elsőre kerültünk. Élveztük, hogy cibál a szél, és szalad a part meg a víz. A hadnagy is ezen a hajón volt. Hatalmas messzelátót tartott a szeme elé. Nézegette a környéket.
- Az ott a Kádár-Duna. Nem tudunk rajta elmenni. Kicsi a víz. Maradunk a nagyágon. Jobboldalt még mindig a Gemenci-erdő folytatása kísér.
Odaadta a távcsövet, hogy nézelődjünk vele. Egymás kezéből kapkodtuk ki.
- Nem lesz így jó. Drága szerszám az. Nem szeretném, ha a Dunába pottyanna. Húzzatok sorsot a sorrendre.
A hadnagy ötletét megvalósítottuk. Én lettem az utolsó. Nem bántam. Nekem kellett Mohácsot lesnem. Meg is találtam. Csak az volt a baj, hogy nagyon hamar elértük.
Általános szájtátás volt a parton. A mohácsiak azt hitték, álmodnak. Kiköt három katonai monitor, és kiszáll belőlük egy csomó kölyök tengerész-egyenruhában, állati katonás rendben egy valódi hadnagy vezényszavára.
Mi leereszkedően mosolyogtunk rájuk. Aztán sorakoztunk, és kemény menetben elindultunk a város belsejébe. Nem kellett messze menni. A belseje ott volt mindjárt a Dunánál. És szép. Sok volt a városban a virág és kevés az ember.
- Tábor, állj! -csattant a vezényszó, és csattantak a tengerésztalpak a kövön. - Pihenj!
Pihentünk.
- A város központjában vagyunk. Fél óra sétát engedélyezek. Harminc perc múlva mindenki itt van! Oszolj!
Elindultunk Verébbel. Egy nagy tér mellett bementünk a trafikba. Képeslapokat vettünk. Írtunk haza. Már úgyis három napja írtam az előző lapot. Anya ilyenkor kétségbe szokott esni. Apa viszont ilyenkor azt mondja:
- Jól érzi magát a kölyök. Ha valamije hiányozna, vagy baja lenne, már írt volna - és igaza van.
- Írjunk Esztinek is egyet - indítványozta Veréb.
Ránéztem. Azt hittem, gúnyolódik. De nem. Megjegyzem, én már gondoltam, hogy írni kéne Esztinek. Csak nem akartam mondani. Talán kitalálta, mire gondolok, és nekem akart segíteni. Ha más mondta volna, azt mondom, írjon a Vörösmarty. De hát Veréb a legjobb haverom. Előtte nem kell tagadni, hogy szívesen írok Esztinek. Írtunk és üdvözöltük.
Mikor visszaértünk a gyülekezőhelyre, hadnapunk sorakoztatott, és odacsattogtunk a hajókhoz. A kis srácok mellettünk meg mögöttünk masíroztak. Úgy, mint én csináltam kiskoromban, ha katonákat láttam az utcán.
A hajóknál is volt egy kisebb gyülekezet a parton. Úgy csináltuk a behajózást, hogy megtapsolták a bandát.
- Megy ez, tengerészek! - mondta elégedetten Nagykovács. Aztán, mikor már úton voltunk, megjegyezte: - Jó kezekben vagytok. Klassz vezetőitek vannak. Meglátszik rajtatok.
Hamar hazaértünk. A monitorok kikötöttek, és mi kihajóztunk. Megköszöntük a kirándulást. Aztán integettünk a távozó hajóknak.
Azok búcsúzóul fellőttek egy csomó rakétát, és eltűntek a hídon túl Pest felé.
Nem nagyon értünk rá ábrándozni.
- Szolgálatosok! - mordult ránk a Kapitány. - Kettőkor ebéd. Mára hívtuk meg a KISZ-tábor vezetőségét. Zöldségleves, rántott hús, krumpli, uborkasaláta. Minden nyersanyag megvan. Lehetőleg ne késsetek. A nem szolgálatosoknak szabad foglalkozás ebédig!
- Könnyű ezt mondani! A zöldséglevessel nincs is baj. A krumpli és az uborkasaláta is egyszerű. De hogy a nyavalyába csináljunk rántott húst? Se klopfoló, se deszka!
Éppen kezdtem elkeseredni, mikor odajött Veréb. Hozta a nagyfejszét, és simogatta a fokát Már én is kapcsoltam. Gyorsan megbeszéltem a többiekkel, hogy ki csinálja a levest, ki a salátát, ki a krumplit. Mi pedig Verébbel a húst vállaltuk. Azt hitték, megbolondultunk. Pedig nem.
Kettő előtt tíz perccel jelentettük, hogy kész az ebéd. A KISZ-tábor teljes vezetősége kivonult minőségi ellenőrzésre. Fél óra múlva vendégek és törzstagok eldőltek, és félreállt a hasuk a jóllakottságtól. A minőség ellen senkinek sem volt kifogása. A mennyiség ellen sem. Még Veréb is elégedetten simogatta gömbölyűre dagadt pocakját.
- A csendes pihenő alatt készüljetek a klubestre! - hangzott az utasítás, amitől kezdtem komolyan kétségbe esni. Még mindig nem jutott eszembe semmi rendes kifogás, amivel a szereplést el lehetne kenni. Rekedt nem lehetek, mert nem vagyok. Rosszul nem érezhetem magam, mert akkor nem mehetek el a klubestre. Pedig el akarok menni. Mi a nyavalyát találjak hát ki?
A sátor előtt ültem gondba és búbánatba merülve.
- Min gyötrődsz, fedélzetmester? - riasztott fel töprengésemből a Másodkapitány,
- Nem akarok szerepelni - mondtam én.
- Hát ne szerepelj - mondta ő.
- De megígértem.
- Kinek?
- Esztinek...
- Jaaaa... - nyújtotta el a szót, és egy kis vidám szikra játszott a szeme sarkában. - Ha megígérted, akkor mégis kell. Ha akarsz, ha nem.
- Igen, de mit? Nem vagyok jó énekes, nem vagyok jó szavaló, még bűvészmutatványokat se tudok. Ha én tojást teszek a cilinderbe, abból nem élő nyúl kerül elő, hanem törött tojás. Mit csináljak?
- Egyszer régen, még a tanév befejezése előtt az Üveghegyen innen, az Óperenciás-tengeren túl, volt egyszer egy hozzád hasonló, gondba merült fedélzetmester. Hipp-hopp, ott termett Bongoló, a tengeri csodafakír, és megkérdezte tőle: "Mit búsulsz, te szegény fedélzetmester?" Ő elmondta, min búsul. És Bongoló segített rajta! Talán most is segít.
- Hogyan? - kezdtem reménykedni.
- Nem érted?
- Nem.
- Figyelj! Nem szavalsz jól, nem énekelsz, nem vagy bűvész, se szólótáncos, és pillanatnyilag túl értelmes sem. De mesélni, azt tudsz. Miért nem mesélsz?
- Nem kisdobosok lesznek ott
- Gondolod, hogy más nem szereti a mesét? Ha nagyon fáradt vagyok, vagy útleírást olvasok, vagy mesét. Kitűnően pihentet. Mesélj valamit!
- Túl vannak ők a Jancsi és Juliskán, Hófehérkén és törpéken, sárkányokon és boszorkányokon! Mit lehet nekik mesélni?
Az igaz mesék is tele vannak csodás elemekkel! Meséld el, hogy kerültél el a táborba! Az eléggé csodálatos, nem?
- Az igen. De röstelleném elmondani.
Hát mondd el úgy, mintha valaki mással, máshol, máskor történt volna.
- Úgy lehet - egyeztem bele megadóan.
Észre se vettem, mikor ment tovább a Másodkapitány. Belemerültem az elképzelésekbe, hogyan meséljem el az egész marhaságot.
A csendes pihenő végére riadtam fel. Verebebet fölráztam. Ő szó szerint vette a csendes pihenőt. Abszolút csendesen és pihentetően aludta ki a megerőltető ebéd fáradalmait.
- Mi van? - riadt fel a rázásra.
- Ég a tábor! - próbálkozott a teljes ébresztéssel Gyufafej.
- Fújja el valaki! - szellemeskedett félálomban Veréb. Aztán így folytatta: - Különben se gyulladhatott föl, mert te itt heversz mellettem.
Ez barátunk égő fejére vonatkozott. Egyben bizonyította haverom teljes felébredését.
- Na, menjünk - tápászkodott talpra -, osszunk uzsonnát!
Mentünk. Uzsonnaosztás közben megkérdezte:
- Kitaláltad?
- Mit?
- Amitől nem tudsz szerepelni.
- Nem.
- Hát?
- Szerepelni fogok!
Erre majdnem elejtette a nápolyis dobozt.
- Bolond vagy? Mit?
- Bolond vagyok. Mesélni fogok.
- Nem tudom majd megállni röhögés nélkül.
- Remélem is!
Ezzel barátságos vitánk le is zárult. Megettük az uzsonnát. Készültünk a városba. Racsni, Dűzni és Snidling vállalták az őrséget, míg mi bent leszünk.
A csapatotthon barátságos volt. A falakon rendes dekoráció, az asztalok leterítve, körülötte székek. A házigazdák (természetesen Eszti is köztük volt) leültettek bennünket, aztán Ernő bácsi elmondta a szokásos szöveget, miszerint sok szeretettel üdvözöl minket, és az egyik szőke bajai kislány is leadta az ilyen tárgyú sódert. Mikor ezen átestünk, kezdtük magunkat otthonosan érezni. Elmondtuk, hogy milyen otthon a mi csapatkajütünk. Ez nagyon tetszett nekik.
A már ismerős hosszú bajai srác, akinek nem tudtam a nevét, egyszer csak fölcsapott műsorvezetőnek. Erre énekeltünk egyet közösen. Aztán Cujás szavalt. Valami tréfás verset eresztett meg. Sikere volt, mint mindig. Süni következett. Hegedült, de nagyon klasszul. Nem is gondoltam volna róla, hogy így tud. Aztán egy kis kövér bajai puffancs kártyatrükköt mutatott be. Ügyes volt. Dagink rögtön utána összebarátkozott bajai sorstársával, mint aki útmutatást kapott a sorstól. Talált valamit, ami nem igényel komolyabb testi erőfeszítést, sok mozgást, szellemi megerőltetést, mégis ámulatba ejti a közönséget. Még hallottam, amint egy-egy krémest ígér minden kártyatrükkért a bajai dagadtnak, de az üzlet megkötésének már nem lehettem fültanúja, mert a műsorközlő hosszú Esztit jelentette be következő számnak. Népdalokat énekelt. De olyan remekül, hogy a végén vele énekelt az egész közönség. A szám után megtapsoltuk Esztit és magunkat.
Ezután következtem én. Eszti kérdően nézet rám. A tekintetében benne volt, hogy erősen csodálkoznék, ha ígéretem ellenére nem szerepelnék Én bólintottam, ő szólt a hosszúnak, az meg bejelentett. Azt nem mondta, mit fogok csinálni. Nem, is tudta. De én már igen.
Ülve maradtam a helyemen, és vártam. Mikor mindenki rám bámult, elkezdtem:
- Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy tengerész. Nem tudom, hol, nem tudom, mikor, de biztos, hogy volt, mert különben nem tudnék róla mesélni. Viszont ti is hallhatjátok, hogy tudok. Ez a tengerész mindenáron szeretett volna táborba menni...
Maga elé hívatta ekkor ősz atyja, aki ott ült kacsalábon forgó asztalánál, és így szólt:
- Csak akkor lesz tiéd a fele királyságom és a vízi tábor, ha kiállod a próbát, és egyetlen hármas sem lesz a bizonyítványodban.
Ment, mendegélt szegény tengerész. Dolgozott reggeltől estig és estétől reggelig. Egyik akadályt a másik után küzdötte le. Átvágta magát a Történelem-hegyen, átúszta a Földrajz-tengert, legyőzte a Hétfejű-számtant.
Már úgy látszott, hogy minden sikerül, mikor útja egy sötét magyarórán vezetett keresztül. Ott pedig eléje állt egy gonosz tündér, aki nem is volt olyan gonosz. Mégis így szólt:
- Háromnegyed! Utolsó próbád a vizsga. Ezer meg ezer jó vitéz próbálta már meg. Mind elpusztultak.
Ebben a pillanatban megjelent előtte nagy csikorgás közben Bongoló, a tengeri csodafakír...
Eleinte nehezen ment a mese, pedig jól kigondoltam előre az egészet. Kicsit reszketett a hangom, aztán belejöttem. Elmondtam mindent őszintén, de úgy, mintha valaki mással történt volna. A mieink tudták, mégis élvezték. A bajaiak tátott szájjal hallgatták. Veréb elnéző arccal mosolygott. Eszti fekete gombszeme ragyogott a figyeléstől.
- ...így aztán a tengerész mégis hajóra szállhatott Bongoló, a tengeri csodafakír segítségével. Bongoló azóta is segíti a tengerészeket. Csak arra kell ügyelni, ha valaki találkozik vele, öregapámnak kell szólítani, mert különben megharagszik.
- Gazember! - hallottam a Másodkapitány csöndes véleményét a sarokból.
- Így volt, mese volt, vége volt... - fejeztem be.
Egy kis csönd után óriási taps következett.
- Nagy voltál, haverom - dicsért Veréb.
Eszti odajött. Egy puszit nyomott a bal képemre.
- Ezt a meséért!
Egy másikat a jobb képemre.
- Ezt meg az őszinteségedért!
Több okot nem talált hirtelen. Kár!
- Két hétig nem mosod meg a képed... - dörmögte kajánul Veréb. Ezért barátian bokán rúgtam. A többiek folyamatosan irigykedtek. De ez jólesett nekem.
Még énekeltünk egyet-kettőt közösen. Aztán a bajai lányok háziasszonykodni kezdtek. Szendvicset és süteményt raktak az asztalra hatalmas mennyiségben. Meg Bambit is töltögettek. Ettünk, ittunk, beszélgettünk. Dagi két pofára falt. Veréb is tisztességesen pusztított. Én keveset tudtam enni, mert nagyon büszke voltam. Jóleset a siker meg az elismerés. Persze nem mutattam különösebben. Igyekeztem komolyan társalogni. Természetesen Esztivel.
- Szép a városotok meg a környéke.
- Mi is szeretjük - mondta ő. - Gyönyörű helyek vannak a Duna mellett. - Itt mintha különös hangsúlyt kapott volna a hangja. - Van olyan hely a Kádár-Duna melletti sziget délkeleti csücskén, ahol ha elbújnék, sose találnál meg a bozótban, ha nem tudnád, hogy ott vagyok. De arra mindenhol szép az erdő és a víz - folytatta most már közömbös hangon, mint aki elszólta magát.
Sok mindenről beszélgettünk még. Meséltem neki az öregemről, aki szigorú: anyuról, aki túl jó; Kukacról, aki arról nevezetes, hogy a húgom, és nem szereti a kelkáposztát. Szóval elszórakoztunk. Az idő nagyon gyorsan elszaladt.
A kapitányok egész idő alatt egy sarokban pusmogtak valamit Ernő bácsival. A pusmogás befejeztével szedelőzködni kezdtek.
- Tengerészek! Indulunk.
Jó lett volna még maradni, de nem lehetett. Sorakoztunk az utcán. Intettünk még egyet búcsúzóul, aztán kiléptünk vezényszóra.
Szépen alkonyodott, míg a hosszú fasoron csattogtak a tengerészléptek. A nyárfák árnyéka már kelet felé mutogatott. Mire a táborba értünk, sűrű félhomály volt.
Az őrök jelentettek a Kapitánynak. Három settenkedő alakot láttak a füzesben. Amikor odamentek a közelükbe, a három settenkedő elszelelt a bokrok között. Lehet, hogy a zászlót akarták ellopni.
A Kapitány nem szólt semmit, csak bólintott.
Más aztán nem is történt aznap, csak mikor a zászlólevonáshoz felálltunk, a Kapitány megdicsérte a bandát a klubesten való szereplésért és viselkedésért.
A zászlót mi húztuk le Verébbel. Amikor éppen leért, furcsa hangot hallottunk: "Szszsz... pakk!"
Mindenki arra kancsalított tisztelgés közben, a hang irányába.
- Vigyázz! Pihenj! - hangzott a nyugodt vezényszó Kapitányunk részéről. Aztán odaballagott a parancstáblához. Az egy vastag fán volt. A fa törzséből tollas nyílvessző állt ki. Kihúzta. Nehezen jött. A nyílvessző - a Kapitány könnyen. Visszaballagott középre. Lecsavarta a nyílvesszőről a rajta levő papírt. Kigöngyölítette.
- Szolgálatosok! Elemlámpát kérek!
Az elemlámpa fényénél főnökünk olvasni kezdte a cédulát:
- Tengerészek! A bajai szárazföldiek harcra hívnak titeket. Készüljetek sárga számmal, mi kékek leszünk. Elfoglaljuk reggel a Kádár-Duna melletti szigetet. Kitűzzük a zászlót. Vegyétek el, ha tudjátok. Délig tarthat a harc. Előre megmondjuk, véres fejjel takarodtok vissza, ha megpróbáltok velünk harcolni. A hadiállapot ma estétől tart. Reszkessetek!
Tudja fene, nem reszkettünk. De az egész nagyon érdekes volt.
- Elfogadjuk a kihívást? - kérdezte a Kapitány.
- Elfogadjuk! - zúgták a tengerészek.
- Őrséget megkettőzni! A zászlónál külön őrség. Vigyázzatok a tábor éjszakai nyugalmára. Hadiállapot van. Az egész társaság ruhástul alszik. Riadóra mindenki a zászlónál gyülekezik. Az őrség nem rak tüzet, nem használ elemlámpát, csak ha valami gyanúsat észlel. Akkor is inkább hátulról kerít lámpa nélkül. Végeztem! Takarodó!

TIZENHARMADIK FEJEZET
melyben kiderül, hogy győztes lehet akkor is valaki.
ha a csatát nem nyeri meg

Éjfél körül óriási ricsajra ébredtünk. Mire kirohantunk a sátrakból, az őrség egymás szavába vágva mesélt.
- A holdfényben valami kis fehéret láttam mozogni - lihegte Szecska. - Szóltam halkan Döngőnek, és elindultunk bekeríteni. Úgy tettünk, mintha csak sétálnánk, ahogy tisztességes őrökhöz illik. Már jól a mozgó fehér mögé kerültünk, mikor láttuk, hogy az egy ing. Az ing nadrágban is folytatódott, és benne volt valaki. A valaki mellett egy másik valaki. Ezek a valakik csöndesen kúsztak a zászlórudunk felé. Mögöttük voltunk, amikor én ráléptem a gereblyére, amit valamelyik marha este letett a sátrakon kívül a földre. A gereblye a rálépéstől fölcsapódott, és kupán vert elölről. Döngő ijedtében ugrott erre egyet, és beverte a fejét egy fába oldalról. Mire észretértünk, a két fickó tökéletesen megszökött. Mikor futottak, akkor csinálta a ricsajt a másik két őr.
- Na, ezt ügyesebben is megoldhattátok volna - hangzott a Kapitány hangja. - Valószínűleg az ellenség akarta a zászlót megszerezni. Az rendben van, hogy megakadályoztátok, de ha normálisabbak vagytok, el is kaphattátok volna őket. Takarodó! A kettőzött őrséget folytatni!
Ezután már csak a szokatlan, hatórai ébresztő vert fel bennünket álmunkból.
- Nem akarok még felkelni, álmos vagyok - dünnyögte takarói közül Gyufafej.
- Háború van, Tüzi - ébresztgette őt Páncél.
- Én különbékét kötök még egy órára - alkudott a piros -, aztán duplán harcolok és behozom.
- Ébresztő! - ordított kegyetlenül Cujás. - Föl!
Kikászálódtunk a sátorból. Kicsit hűvös volt a reggel, de tiszta.
- Szutyi! Mosdás! - hallatszott a szigorú utasítás kétes tisztaságú barátunk felé.
- Háború van! Hallottam, hogy olyankor hetekig nem mosdottak az emberek - védekezett ő.
- Álcázd magad. Mosakodj meg, és nem vesz észre senki!
Szutyi barátunk sértődötten elkotródott egy törülközővel a Duna irányába.
Valamivel később felvontuk a némi zűrökkel megőrzött zászlót, és megettük a szolgálatosok által elkészített reggelit, aminek éppen olyan íze volt, mint békében. Csak a kávé volt kozmás, de ez nem a háborútól volt, hanem az ügyetlen szolgálatosok miatt.
Szecska és Döngő olyan büszkén mászkáltak, mint a nemzeti hősök. Éjszakai ügyetlenségük nyoma a fejükön tyúktojásnyi daganat formájában mutatkozott. Tehát kendőt kötöttek rá, amitől hősies külsejük lett.
- Mint két fejfájós haditeve! - nyilatkozott róluk Pulykatojás.
- Jó az a fehér kötés - nyugtatta őket Veréb. - A bozótban messziről virít. Őket olvassák le majd legelőször.
A két hősi halott rögtön levette a fehér kendőt. Nem óhajtották a leolvasást. Annál is kevésbé, mert a Kapitány sorakoztatta a társaságot, és kiosztott mindenkinek két sárga kartonlapot, amin szépen virított a kékkel nyomott négyjegyű szám.
- A saját számát mindenki jegyezze meg, azután erősítse fel. A két azonos karton közül egyet előre, egyet hátra. A szabályokat nem kell tanítanom. Hajadonfőtt megyünk. Fehér inget, matróztrikót senki ne vegyen fel, mert az nagyon virít. Lehetőleg tábori ingben menjünk. A Másodkapitány vezet benneteket. Mi, többi vezetők döntőbírók leszünk. Őrségnek a szolgálatosok közül kettő marad. A zászlót biztonságba helyezzük. Két ladikkal és a kenuval közelítitek meg a szigetet. Indulás nyolc órakor. Hideg élelmet egész napra magával visz mindenki a csónakban. A parancsnokságot a Másodkapitánynak átadom.
- Tábor, vigyázz! Hajóknál sorakozó! - kezdte a dirigálást a szakállas. - A számok felerősítését öt perc múlva ellenőrzöm. Tíz perc múlva a szolgálatosok kiosztják a hideg ebédet. Elcsomagoljátok a hajókba, és pontosan nyolckor hajókat vízre!
És a hajók pontosan vízen is voltak. A számokkal fölékesített tengerészek keményen markolták a lapátot. Mi kenuban eveztünk, a két ladik utánunk caplatott. Kenunk orrában a Másodkapitány üldögélt. Az ő fején is számok. Szakállával úgy festett, mint koronás fejedelem a középkorból, amint éppen harcra vezeti óriási seregét. Vezette is, de az óriási hadsereg jóval harminc főn alul volt.
Most egy katonai távcsövön keresztül nézelődött előre. Már látszott a Kádár-Duna és a sziget. Orrán nagy homokzátony. Hadvezérünk kézmozdulattal irányította kormányosunkat, aki pontosan követte a néma utasításokat. A nagyágon siklottunk lefelé, meglehetősen távol a szigettől. A déli végénél bekanyarodtunk, és a kiságon mentünk fölfelé. A távolságot itt is tartottuk.
- Sehol semmi mozgás - törte meg a csendet halk megállapításával vezérünk.
Nem láttunk semmit, ami az ellenség jelenlétére utalt volna. Mégis olyan érzésünk volt, hogy a sziget sűrűjéből sok éber ellenséges szempár figyeli utunkat, várva a pillanatot, amikor lecsaphat ránk. Elég messze voltunk a lecsapás elkerülésére, de nem volt jó érzés.
A sziget orránál a kiságban két ladik és egy motorcsónak állt kihúzva a homokra és kikötve mélyre szúrt cövekhez.
Számoltam. A ladikok kicsik. Legfeljebb hatan jöhettek egyben. Az tizenkettő. A motoros négyszemélyes lehet.
- Csak tizenhatan lennének? - kérdeztem suttogva.
- Nem hinném - pusmogott vissza vezérünk. - Valami turpisság van a dologban.
Felemelte a jobb kezét. Ökölbe szorította és lehúzta. Leálltunk az evezéssel, és bevártuk a felzárkózó két ladikot. Halotti csöndben odasimultak mellénk. Halk utasítás:
- A kikötött ladikok fölött közelítjük meg a partot. Ott tágas, nyílt, homokos tér van. Nem lehet a közelben senki, hacsak a hajókba nem bújtak el. Az első két ember nem evez egyik csónakunkban sem, hanem előrefigyel. Ha valamelyik kikötött hajónál látunk ellenséget, figyelnek és leolvassák. Lehet nyugodtan ordítani a számot. Addig csönd! Indulás!
Letettem az evezőt, mert én voltam a kettes. Előttem Szutyi ült. Előtte a Másodkapitány. A mi hajónkból így hárman meresztettük a szemünket, a ladikokból ketten-ketten.
Mikor már csak vagy tizenöt méterre lehettünk a parttól, mozdult valami az egyik ladik mellett. Óvatos, lassú mozdulat volt, alig lehetett észrevenni. Valami fekete tűnt föl, ami a közepén csillogott.
- Periszkóp - szisszent a szakállas, és lekapta a fejét. Mi követtük. - Tükröt adjatok! - mondtam hirtelen.
Kicsit megemelkedtem, és a tükröt úgy állítottam be, ahogy az iskolaablakban szoktam, mikor odasütött a nap, és a szemközti lakásban egy kislány zongorázott. Ezzel sokszor abbahagyattam vele a klimpírozást. Most is. A periszkópozást.
Odavillantottam egy pillanatra a sugarat a periszkóp tükrére. Halk kiáltás hallatszott. A periszkóp eltűnt. Viszont előtűnt egy kék karton.
- Huszonhárom-kilencvennégy! - süvöltötte Snidling, és igaza volt. Fel is emelkedett egy bajai srác. Egyik kezével a szemét dörgölte, nyilván a tükrözés miatt, másikkal levette a számot a fejéről. Jelezte a találatot.
- Vigyázz! Átvették a periszkópot! - hallatszott a halk figyelmeztetés elölről. A tükör mozdult a kezemben. Kiáltás a parton. Előtűnt megint a kék számlap.
- Negyvenegy-harmincnyolc! - harsánykodott Szutyi. A szám lekerült egy copfos leányfejről.
Közben surrogva futott homokra a kenu. Közvetlen utána a két ladik is.
- Keríts kúszva jobbról-balról! - hangzott a parancs.
Kiugrás a hajók mellé a vízbe szandálostul. Rohanás a partra. Hasra a forró homokon, és kúszás az ellenséges ladikok felé. A két hulla odébb lépett, és szomorúan álldogált számmal a kezében. Szemlélte a fejleményeket.
Valami kék szín mozdult a motorcsónakban a farnál. Lelapultam, meresztettem a szemem.
- Nyolcvanhárom-tizenhét! - hangzott a kék szám alól.
- Hibás! - üvöltöttem vissza. A kilencesemet hármasnak nézte. - Harminchat-hetvenhat! - ordítottam most már én teljes szívvel és torokkal. A tag hulla volt. Mikor a számot levette, láttam, hogy az a hosszú fickó, aki tegnap műsort közölt.
- Negyvenhat-kilencvenhárom! - hangzott az egyik ladik felől. Erre Cujás bánatosan állt fel, és szedte le magáról a számokat. Szutyi azonban őt is hamarosan megbosszulta, mert pillanatokon belül leolvasta a motorcsónak mögött lapuló szőke, kócos, szoknyás harcost.
- Fel! Roham! - süvített a Másodkapitány. Rohantunk is, de feleslegesen, mert élő ellenség már nem volt a hajóknál. A periszkóp ott feküdt a homokon. Felmarkoltam.
- Hajókat partra! Cövekhez kikötni! Mindenki fedezékbe a hajók mögött! Nem tudhatjuk, merre, milyen közel vannak a többiek.
Pillanatok alatt hajtottunk végre mindent, és máris a hajók takarásában lapultunk. A periszkóp felső tükrét kidugtam a kenu habléce felett.
- Nem is olyan hülye tárgy a fizika - súgtam a mellettem lapító Verébnek. - Ne dugd ki a fejed, látok én kettőnk helyett is.
- Van valami a közeli bozótos szélén? -kérdezte a hadúr.
- Igen. Dénes bácsi jön a sűrűből.
- Olvasni a számot!
- Nem tudom.
- Miért?
- Nincs neki!
- Féleszű!
- Igen, de akkor sincs!
- Fehér sapka van rajta?
- Igen.
- Akkor döntőbíró. Jöhet!
Jött is, és elszedte a leolvasott számokat. Úgy látszik, sokkal több hullára számított a mieink közül. Csodálkozással vette át a négy kéket és az egy sárgát. Nem értette, miért nem sikerült a jól előkészített fogadtatás. Azt is megállapította, hogy a periszkóp nálam van. Álmélkodott. Ja, ő még nem ismert minket.
- Négy az egyhez! Nem rossz arány partraszállásnál - állapította meg szakállasunk. - De mozdulnunk kell innen valamerre, mert megsülünk a homokon. A hullatábor itt lesz a kikötőnél. Lénárt és Tóth! Kússzatok előre két irányból! Derítsétek fel a bozót szélét! Ha nincs senki, jelezzetek! Ha van, úgyis észrevesszük. Indulás! Vigyázzatok magatokra?
Na ja! Könnyű mondani, hogy vigyázzunk! Előttünk vagy ötvenméteres nyílt, homokos tér. Mögötte a bozót. Ha valaki ott lapul, bukfencre olvashat bennünket kúszás közben. Na nem. Veréb kitalálta a gondolataimat. Hiába, a haverom. Megszólalt:
- Kússz balra a vízparton! Én majd jobbra megyek a másik szigetoldalon. Ha szemben van valaki, oldalról nem tud leolvasni!
- Jó! A bozót szélénél indulj el befelé. Én is ezt csinálom. Ha semmi zűr nincs, középen találkozunk. Ha elesnék, bosszulj meg, és vedd át a periszkópot. Kitűnő szerszám. Szia!
Kúsztunk. Belesimultam a forró homokba. Égette az ingen át is a bőrömet. Szemben velem zörgés. Megálltam egy fűzfához lapulva. Vettem volna megint kezelésbe a periszkópot, de hallottam, hogy tőlem balra, a bozót sűrűjében is mocorog valaki vagy valami. Na, szépen vagyunk - gondoltam. Engem itt szép óvatosan körülvesznek. Menekülésre semmi lehetőség. Balról a sűrű tele ellenséggel. Jobbról nyílt, homokos terep. Rámenni kész öngyilkosság. Végem van...
Ebben a pillanatban mindent elsöprő üvöltés hasított bele az idegesítő csöndbe. Tőlem jobbra egy csomó tengerész ugrott fel a napégette homokról, és vad üvöltéssel vágódott a bozótba. Megmenekültem.
A bokrok közt itt is, ott is ágak csapódtak. Az ellenség a sűrűt törve, recsegve menekült. Akkor láttam, hogy legalább hatan lestek rám. Így azonban fejre álltak.
Kiderült, hogy amikor mi a bozótost kezdtük két oldalról megközelíteni, mozgás kezdődött odabent. A leskelődők - akik egyébként kitűnően álcázták magukat - nem számítottak a mi két oldalról való közelítésünkre. Kezdtek helyzetet változtatni. Ezt vették észre a mieink. Minket akartak a rohammal kisegíteni. Sikerült.
Gyors népszámlálást csinált a Másodkapitány. Megállapította:
- Tóth matróz kivételével mindenki itt van. - Rábökött Döngőre és Dűznire. - Ti ketten a sziget bal partjára mentek. - Aztán Gyufafejre és Pulykatojásra mutatott. - Ti a jobb part bozótjában foglaltok el figyelőállást. Ti pedig - itt Páncél és Dagi következett - előrementek a sziget középvonalában vagy harminc métert. Ott egymástól tíz méterre elbújtok. A szemetek nyitva legyen! Ha ellenség jön, riasszatok bennünket, ahogy a torkotokon kifér. Indulás!
- Mi lehet a barátoddal, fiú? - fordult hozzám.
- Nem tudom. Hadd menjek el megnézni! - kértem én.
- Fölösleges! -mondta Szutyi a hátam mögött. És teljesen igaza volt, mert Veréb megjelent, és nem is egyedül. Egy kék számos, szőke, tüskehajú fickót vezetett nagy figyelemmel maga előtt. Kicsit talán taszigálta is. Vezetni pedig azért kellett, mert a szeme Veréb kétes tisztaságú zsebkendőjével volt bekötve. Süni volt a szenvedő alany.
- Ez mi? - hüledezett Szecska.
- Nem mi, hanem ki! -javította Veréb. - Különben is mindegy, hogy ki. Fogoly.
- Hogy csináltad? - irigykedett Szecska.
- Ott lapult egy bokor tövében. Engem nem vett észre. Amikor a harcosok csataordítására menekülni akart, végleg nem figyelt felém. Abban a pillanatban ugrottam rá, mikor menekülni készült. A többit elképzelhetitek.
Elképzeltük. Ha valakire Veréb ugrik rá medvetermetével, az, ha esze van, nem ellenkezik. A fogoly okos fiú volt és ijedt. Nem tudta, hol van, mert Veréb, mielőtt útnak indult volna vele, néhányszor megforgatta a tengelye körül. Most csak állt és fülelt.
- Hányan vagytok a szigeten?-csattant rá Szutyi rémisztő hangon.
A fiú összerezzent, de nem szólt semmit.
- Merre vannak a többiek? - reccsent a második kérdés, de ugyanolyan eredménytelenül. És kérdezhettünk akármit, akárhogy, a fiú néma maradt.
A Másodkapitány mosolyogva figyelte erőlködésünket. Nem szólt semmit egy ideig.
- Ha nem beszél, megkínozzuk! - szólt rémisztő hangon Szecska. - Rakjatok tüzet! - És elkezdett gallyat tördelni, mintha tüzet rakna.
- Nyomjuk víz alá, és ne eresszük fel, amíg nem jelzi, hogy beszél! - ajánlotta mézédes hangon Racsni. - Aztán vagy beszél, vagy halott...
- Ne cirkuszoljunk, üssétek, míg mozog! - hangzott a háttérből egy másik vérszomjas hang.
- Szóval hányan vagytok? - szisszent fülébe a követelő kérdés. A srác azonban karakán volt. Meg se nyikkant. Süket volt a fenyegetések után is és néma.
- Tisztelet a bátorságért! -emelte fel a hangját vezérünk. - Mit akartok a fogollyal? Őrizgetésére nincs ember. El kell engedni. Rendes fiú! Az ellenségben is tiszteljük a bátorságot. Látjátok, nem árulta el a társait. A számot nem vehetjük le róla. A nemzetközi jog értelmében foglyot megölni tilos.
- Ha levennénk a számát, akkor hullának számítana. Nem ölhetjük meg! - állapította meg Szecska.
- Kísérje el két tengerész az előőrsökön túlra, és hagyja ott! Mehet, amerre akar. Mondja el a többieknek: katonák vagyunk, nem gyilkosok, de a harcban könyörtelenek az ellenséggel szemben! Számoljon be a sikeres partraszállásról. Arról, hogy tíz perc múlva indulunk tovább a zászlót megkeresni, és nem nyugszunk addig, míg ki nem vívjuk a győzelmet! - Ránk villant a szeme. - Kísérjétek el! - Aztán kacsintott.
Nem tudtam egészen biztosan., mire vonatkozott a vezér kacsintása, de két dolog egészen világos volt előttem. Az egyik: Sünit félre kell vezetni. Ne tudja, hol vagyunk. A másik: ha lehet, kövessük. Odavezet a többiekhez, mert tudja, hol vannak.
Intettem Verébnek, aztán enyhén megtaszítottam Sünit.
- Indulj!
Ő meg indult engedelmesen. Elvezettük egy kicsit a balpart felé. Aztán körbejártunk. Később átvezettük a banda tartózkodási helyén még egyszer, és elmentünk vele egészen a sziget jobb partjáig. Amikor elértük Gyufafejék őrhelyét, délnek fordultunk, és a part menti bozótban vezettük vagy negyven métert. Megálltunk.
- Fogoly! Most előremégy húsz lépést. Addig nem veheted le szemedről a kötést. Mi közben visszamegyünk. A kezed tartsd előre, nehogy beleütközz valamibe. Mire húsz lépést mentél, már nem tudsz leolvasni minket, mert messze leszünk. Ég veled, fogoly! - bocsátottam őt útjára arccal dél felé. Közben intettem Verébnek, hogy óvatosan menjünk utána.
Mentünk óvatosan két oldalról követve Sünit. Ő pedig becsületesen ment húsz lépést. Kezét előrenyújtva került meg egy-két fatörzset, bokrot. Mire elérte a húsz lépést, mi elhelyezkedtünk a bokrok mögött, és figyeltünk.
Süni megállt. Kicsit hallgatózott. Levette szeméről a kötést. Dörgölte egy darabig a szemét, aztán hunyorogva körülnézett. Meglátta jobbról a Nagy-Dunát a lombokon át. Még egypár másodpercig tájékozódott. Aztán... aztán becsapott bennünket. Villámgyors ugrással termett egy bokor mögött, és futni kezdett. Méghozzá cikcakkban. Már amennyire tekintetünkkel rövid ideig követni tudtuk. Másképp úgyse lehetett volna követni. Mindenben neki volt előnye. Ő ismerte a terepet tökéletesen. Ha pedig mi utána rohanunk, ledekkol valahol, és úgy leolvas minket, mint a pinty.
Összenéztünk Verébbel.
- Az viszont okos volt, hogy megsétáltattuk. Fogalma se lehet, hol vannak a mieink - mondta belenyugodva a változtathatatlanba.
- Induljunk vissza, ennél okosabbat nem tehetünk - hagytam helyben barátom véleményét. - Megugrott! - jelentettem visszaérésünk után a Másodkapitánynak.
- Gondoltam... Nem baj. Nincs vele egyelőre több gondunk - zárta le az ügyet a hadvezér. - Most pedig a további harchoz való erőgyűjtés címén fél óra pihenő és tízórai. Három matróz menjen a hajókhoz, és hozza el az összes kosztot. Később nem lesz lehetőség a visszajövetelre.
Három matróz ment és hozta.
Elújságolták, hogy a hullák egymással megbékélve pusztítják horgászbottal a halakat, de nem kell félni a halak teljes kipusztulásától. Miattuk legalábbis nem.
Tízórait osztottunk egymásnak. Összeborított zsíros kenyér volt a csomagban mindenki számára. Hozzá óriási paradicsom, hogy kevesebb vízre legyen szükség. Megettük.
Ez a békés pihenő azonban hamar eltelt.
- Indulnunk kell - határozott a pihenő leteltével a parancsnok. Látszott rajta, hogy ő is szívesen heverészne még, de menni kell. - Csomagoljátok be az ebédet a három hátizsákba! Értesítsétek az őröket! Gyülekező
Mikor mindenki ott volt, a következő szózat hangzott el:
- Tengerészek! Ellenséges földön kell előrehatolnunk. Komoly harcok következnek. Ha győzni akartok, legyetek óvatosak, mint az antilop; legyetek ravaszak, mint a kígyó; rejtőzzetek, mint a párduc, és harcoljatok, mint az oroszlán! Előőrsnek menjen három tengerész előre! Önként vállalkozókat kérek!
Minden kéz a magasba emelkedett. A veszélyes feladat izgatta a tengerészek fantáziáját. Mindenki előőrs akart lenni.
- Helyes. Tehát nem kell választanom -- nyugtázta a szakállas. - Ti hárman - mutatott az egy csoportban álldogáló Döngő-Szecska-Szutyi hármasra - menjetek előre. Egy menjen a sziget középvonalában lefelé, a másik kettő tőle húszméternyire jobbra-balra, vele egyvonalban haladjon. A középső főleg előre figyeljen! A két oldalsó nagyon ügyeljen, nehogy ellenségeink a hátunkba tudjanak kerülni. Az előőrs lehetőleg ne keveredjék harcba. Ha észreveszik a kékeket, lapuljanak meg úgy, hogy elölről fedezzék magukat, de hátulról legyenek jól láthatók, és felemelt kézzel adjanak jelt. A többiek ilyenkor fokozott óvatossággal haladjanak előre. Ha háromszáz méter előrehatolás közben nem ütközünk ellenségbe, megállunk, és haditanácsot tartunk. Mindenki értett mindent?
- Értettünk!
- Induljon a három előőrs! Fél perc múlva mi is megyünk.
Döngő elindult középen. Szecska balra, Szutyi jobbra tartott. Pillanatok alatt eltűntek előlünk. A Másodkapitány figyelte a másodpercek múlását.
- Laza csoportban utánuk! - hangzott most a halk parancs.
Enyhén szétszóródva indultunk mi is. Alig léptünk néhányat.
- Jaj! - hangzott Dagi felől, és túltáplált harcostársunk termetétől nem várt fürgeséggel ugrott egy óriásit.
Mindenki fedezékbe lépett, és lázasan figyelt Dagi felé. Ott azonban nem történt semmi. Kövérünk állt egy fa mellett, és meredten nézte a közeli bokor tövét, ahonnan felugrott.
- Mi van? - érdeklődött Gyufafej idegesen.
- Sikló! - suttogott vissza a hájas. - Gyufafej haja talán még egy árnyalattal vörösebb lett a dühtől.
- Te zsírpacni - sziszegte -, ha még egyszer ilyen marhaság miatt riasztod a társaságot, szappant csinálok belőled, hogy Szutyinak is legyen valami öröme.
- Ne tartsunk vitadélelőttöt! Előrefigyelj, és osonj tovább! - tett igazságot a vitázók között Pulykatojás. Ez nagyon időszerű volt. Hamarosan ki is derült, hogy mennyire az.
Körülbelül kétszáz métert mehettünk előre a legnagyobb körültekintéssel, amikor feltűnt előttünk egy fatörzs mögött lapuló Döngő haverunk sárga fejdísze és magasba emelt keze. Számunkat fedezve, a terepet nagyon kihasználva értünk a közelébe. A sziget egyik legsűrűbb és talán legmagasabb pontján voltunk. Az árnyékban kellemes hűvös. Néha egy-egy szúnyog dalolása zavarta a lapulás halotti csöndjét.
- Negyvenkilenc-nyolcvankilenc - harsant a szemközti sűrű bozótból.
Döngő úgy lépett ki a fatörzs mögül, mint egy Dugovics Titusz, aki feláldozta magát a többiek életének megmentéséért. De valahogy így is volt. Levette számait, és elindult hátra.
Közben, míg egy fa mögül periszkópoztam, fel-felvillant egy kék számlap velem szemben, de leolvasni nem tudtam. Kicsit oldalt láttam. Az első két szám tizenkettő, a másik kettő nem látszik. Ő lehetett Döngő kivégzője. Pulykatojás tőlem jobbra hasalt. Jobb szögben volt, mint én. Nem is maradt adós.
- Tizenkettő-ötvennégy - olvasta le kiabálva a kéken feketét.
A szemközti bokor mozdult. Nagy testű fiú emelkedett fel. Szám már nem volt rajta. Megindult, és ellépkedett köztünk Döngő nyomán. Mikor közénk ért, végignézett a lapuló társaságon. Hulla voltához képest nagyon gúnyosan mosolygott. Mint aki valamit már tud, amit mi még nem. És miközben ment, igaza is volt. De ez csak később derült ki. A kiderülés előtt azonban kitört az általános harc.
Ellenségeink - lehettek vagy tizenöten velünk szemben - valamivel jobb helyzetben voltak. Felőlük sűrűbb bokrok takarták a számokat. A mi terepünk tisztább, jobban belátható volt. Szórt helyzetünk azonban előnyünkre vált. Így nagyjából kiegyenlített küzdelem folyt, óvatos előre- és visszakúszásokkal, egymás kerülgetésével, egy-egy szám jó vagy hibás elüvöltésével. Én a periszkóppal elég eredményesen ügyködtem. Kettőt sikerült kilőnöm közülük. Már volt vagy öt halott a kékek közül és talán négy a mienkből, amikor ágakat tördelve rohant a balra kiküldött Szecska, és puffanva levágódott vezérünk mellé. Három lépésre tőlük kuporogtam egy nyárfa mögött. Így jól hallottam Szecska lihegő suttogását:
- Két ladik... fölfelé bal oldalon... nyolc fő benne... most fordulnak kifelé száz méterre a hátunk mögött... bekerítenek!
A Másodkapitány töprengett néhány másodpercet, aztán rám villant a szeme.
- Két embert magad mellé veszel. Fogadod és feltartod őket mindenáron. Nem érhetnek a hátunk mögé, míg itt el nem dőlt a harc!
Tudtam, hogy most minden másodperc drága. Szecska helyben volt, Veréb pedig a közelben. Intettem neki is. Aztán fától fáig ugrálva indultunk hátra. Húsz méter után már nem törődtünk a fedezéssel, csak futottunk. Kanyarodtunk a kiság, a Kádár-Duna felé. Amikor kicsillogott a víz a bozót közül, lelassítottunk. Szecska előremutatott. A két ladik már a parthoz közeledett. Előttem egy fa. Mellette jó kilátás. Odacsapódtam, lehetőleg úgy, hogy ne vegyenek észre. Két harcostársam mellém. Kidugtam a periszkópot. A napfényben kéklő számok kitűnően látszottak. De ha egyet leolvasok, észbe kapnak, és fedezik magukat.
- Ceruzát, papírt! - suttogtam Szecskának. Az pillanatok alatt előhalászott egy ceruzacsutkát és egy valamikor notesznak nevezett papírrongyot. Én pedig suttogva kezdtem a számokat diktálni. Mire a ladikok homokra futottak, hét számot felírtunk. Egyet sehogy se sikerült. A második ladik kormányosa, egy fekete kislány, mindig takarásban ült. Nem várhattunk tovább. Már szálltak kifelé.
- Daráld le a számokat a céduláról. Ne kiabálj. A harcolók nem kell hogy meghallják, csak ezek!
Szecska elkezdte. Az első számnál megdermedtek, a másodiknál nagy lett a bolydulás, a harmadiknál a zűrzavar. Egyesek felénk rohantak mások vissza a ladikba ugrottak. Ketten hasra vágták magukat. Egészen fölöslegesen. Fél perc alatt lekaszálta őket Szecska. Hullákkal volt tele a part.
Az a fürge kis fekete kormányos azonban, akit nem sikerült leolvasnom, most is ügyes volt. Szempillantás alatt vízre lökte a kisebbik ladikot, beleugrott és elhasalt. A víz vinni kezdte lefelé, és a számát nem lehetett látni.
- Irány a hullatábor! - utasította a kárvallott partraszállókat Veréb. - Vigyétek a ladikot is, nehogy elvigye a Duna.
Elkullogtak.
- Szecska - fordultam a dicsőségben fürdőző harcoshoz. - Próbáld meg a part mentén követni a ladikot. Ha fölkunkorodik benne a kormányos, talán látod a számát. Vadássz rá egy kicsit. Mi pedig induljunk vissza, mert szükség lehet ránk.
Futva mentünk Verébbel visszafelé. A harc ott már a végét járta. Az ellenség túl nagy ricsajt csinált. Mindenáron magukra akarták vonni harcosaink figyelmét. Ez sikerült is. És miután hiába várták a minket hátbatámadó egységet, lassan elvéreztek. Egy sűrű részben még nyüzsögtek vagy négyen-öten. A többi már halott volt, mikor odaértünk.
- Hetet leolvastunk, egy megszökött a vízen -jelentette Veréb, mert ő ért oda előbb. - Szecska üldözi azt az egyet.
A szakállas hadiisten elcsodálkozott, aztán már rendelkezett is félhangosan
- Jobb- és balszárny nyitódjon! Kerítsük be ezt a pár kéket!
Szétspricceltünk, körbefogtuk őket. Még néhány kiáltás. Aztán csönd. Átfésültük a sűrűséget. Sehol ellenség.
Körültekintő parancsnokunk körültekintett. Megnyugodva vette tudomásul a zavartalan, jól védhető helyet.
- Pihenő! - Az órájára nézett. - Ebéd!
Válaszul nagyot kordult a gyomrom.
- Előbb azonban csináljunk mérleget! Hányan vagyunk? - Gyors népszámlálás. - Tizenketten!
- Tizenhárman! - szólalt meg az előbújó Szecska. - Megszökött! - mondta kedvetlenül. - Sokáig követtem, de úgy látszik, sejtette. Nem dugta ki a fejét. Hagyta magát sodorni. Csak amikor messze benn volt a vízen, akkor fogott evezőt. Nem tudtam leolvasni.
- Hogy az ördögbe csináltátok? Azt hittem, mind hősi halottak lesztek - kíváncsiskodott Pulykatojás, aki hallótávolban volt, mikor parancsot kaptunk a különvállalkozásra.
Szecska pár szóval elmesélte, mit csináltunk.
- Azanyátok! - lelkesedett Gyufafej. - Ez nagy húzás volt.
- Helyes! - dicsért szűkszavúan Másodkapitányunk is. - Tőletek nem várt ésszerű megoldás. Dicséret érte! - Majd folytatta: - Ebédet kiosztani! Őrök kimennek. Most már mi vagyunk fölényben. Legalább huszonöt-harminc ellenséget pusztítottunk el. Már nem sokan lehetnek.
Téliszalámis-vajas kenyerek kerültek a nem túlságosan tiszta matrózkezekbe. Zöldpaprika és hagyma is osztódott. Matrózkések villantak, és a rakáson üldögélő hadsereg falt.
- Az utánpótlás kielégítő - fejezte ki az ebéd feletti elégedettségét Snidling, miközben harsogva harapott egyet az óriási fej hagymából.
- Kissé tőlem távolabb légy elégedett, hős tengerész - morgott rá Veréb -, mert máris büdös vagy a hagymától.
Én nem nagyon figyeltem rájuk. Valami más kötött le már vagy fél perce. Másodkapitányunkat néztem, aki velem szemben ült egy alacsony tuskón. Késével nagy falatokat vágott, tempósan evett. Másik karéj kenyér feküdt mellette az oldaltáskán. A sárga bőrtáska mögött egy vakondtúrás. A nap egy keskeny csíkja a lombok között odatűzött. A túrás kis dombocskájára vagy fél perce csúszott oda egy szürke hátú sikló.
Sikló?! A háta kockás, cikcakkos. A feje gonoszul háromszögletű. Nyelvét öltögetve szimatolt. Szemmel láthatóan élvezte az odasütő napot. A teste hátulsó része még a túrás melletti fűben. A farka nem látszott. Gondolataim szaladgálni kezdtek.
A siklók feje hosszúkás, fülüknél sárga félhold, farkuk karcsú, lassan vékonyodó - emlékeztem vissza. Ennek nem hosszúkás a feje. A világos félholdat hiába nézegettem. Nincs.
Most felhúzta egész testét a kis dombra. Farka, mintha ceruzahegyező faragta volna, tömpe.
Úristen! Ez vipera... Jaj! Nehogy a Másodkapitány lenyúljon a másik szelet kenyeréért. Annak a dögnek máris nem tetszett valami. Fejét felemelte a táska széléig, és testét hullámos rugóba húzta össze.
Egy pillantás magam körül. A periszkóp feküdt mellettem. Lassan lenyúltam. Marokra fogtam az egyik végét.
Másodkapitányunk bekapta az utolsó falat kezében levő kenyeret. Nem várhattam tovább. Előredobtam magam, és a periszkópot teljes erővel csaptam a rugóba gyűrődött kígyóra. Fél másodperccel előztem meg a vezér lenyúló kezét.
A periszkóp nagyot reccsent. A kígyó felcsapott, és vonaglani kezdett. Egy helyben rángatózott. Felugrottam.
A Másodkapitány mozdulatlanul ült. Csak a keze maradt a levegőben, ahogy abbahagyta félúton a lenyúlás mozdulatát. Nézte a vonagló kígyót. Aztán lassan felállt. Letette a kést és a szalámit a tuskóra. Keresett egy hullott ágat. Felemelte vele a kígyót, amelyiknek már csak a farka remegett. Egyébként élettelenül lógott a száraz gallyon. Nézegette egy kicsit. Aztán kérdezett:
- Honnan tudtad?
- Háromszögletű fej, félhold nincs, tömpe farok van.
- Szeptemberben az első élővilágórán jelentkezel két ötösért. Ha nem én tanítom, akkor is! Én igazolom. Tisztában vagy vele, hogy mit csináltál? Lehet, hogy az életemet mentetted meg!
Megmarkolta a már mozdulatlan állat nyakát. A fejét előretartotta. Lehajolt, felvette a matrózkést. Pengéjét a döglött kígyó állkapcsai közé nyomta, és feszített egyet rajta.
- Ide nézzetek!
A szétnyílt állkapcsok közé pislogtunk. A felső állkapocsból két apró, enyhén görbe injekciós tű meredt lefelé.
Lefektette a tuskóra a dögöt.
- Nézzétek meg jól. És ne barátkozzatok vele ! Nem számítottam rá, hogy itt is előfordul.
A matrózok meredt szemmel nézték. Mindenki elhatározta a nem barátkozást.
- Tengerészek! A kígyóügyet fejezzük be! Legyetek óvatosak a további harcban. A zászlót jó lenne megkeresni. Végigportyázzuk a szigetet, talán megtaláljuk.
Számításom szerint a sziget déli csücske lehetett nagy hat-hétszáz méterre tőlünk. Lefelé egyre rondább a bozót, és mind több a szederinda. Azzal pedig már sok kellemetlen tapasztalatunk volt ragaszkodó és fölöttébb karmolós természete miatt. Nem óhajtottunk bujkálni benne. Nem sok idő maradt azonban a töprengésre.
- Rajvonalba fejlődj! Balszárnyra menj te, fedélzetmester. A jobbszárnyat vezesse Balogh matróz. A kapcsolatot tartsuk egymással. Elegen vagyunk hozzá, hogy a szigetet majdnem teljes szélességében egyszerre fésüljük át. Kész? Indulj!
Elindultunk. Ez már nem volt komoly harc, csak óvatos előrehatolás.
Bármilyen óvatos és lassú volt, fél óra alatt a sziget déli végén voltunk. Ott megállt az összegyülekezett tengerészhadtest, és csodálkozva nézett egymásra.
- Senki nem látott semmi gyanúsat?
- Nem! - volt az általános válasz.
- Zászló nincs sehol?
- Nincs!
- Hát valahol kell hogy legyen, legföljebb mi vagyunk ügyetlenebbek az átlagnál, és nem találjuk meg - vélte parancsnokunk szakállát simogatva. - Induljunk el most kettes-hármas csoportokban visszafelé. Tartsuk be az eddigi rendet. Fedélzetmester, maradj a kiság felőli oldalon! Időnk még van. Nézelődjünk alaposabban. Ha valaki valamit tapasztal, adjon jelt. Indulás!
- Gyere, haverom! - szóltam Verébnek. - Gyanúm van.
- Másod nincs? - érdeklődött ő.
- Csak gyanúm. Az alapos, de lehet, hogy nem ér semmit.
A többiek már kis csoportokban elindultak a második fésülésre. Mi is azt tettük. De akkor bennem már dolgozott a gyanú. Ettől egy kicsit kedvetlen is lettem.
,,Van olyan hely a Kádár-Duna melletti sziget délkeleti csücskén, ahol ha elbújnék, sose találnál meg a bozótban..." - emlékeztem vissza Eszti hangjára.
Szóval abban a sűrűben bújnak, amit kikerültünk. Ott lehet a zászló is. Biztosan Ernő bácsi is ott bújik. Nagy szám lenne elkapni őket. De mit szólna hozzá Eszti, ha felhasználnám azt, amit ő bizalmasan elmondott nekem négyszemközt? Mit csináljon egy lovagias férfi, akiben bízna a nők?
Veréb már indult volna, hogy megkerülje a tüskés bozótot. Megfogtam a karját.
- A zászló itt van bent. De itt van Eszti és Ernő bácsi is. Tudom, de nem találhatom meg őket. Te sem, mert tudják, hogy a haverom vagy. Menjünk tovább!
- Azért nézzük meg! - ellenkezett Veréb. Én pedig nem ellenkeztem, mert marhamód kíváncsi voltam. Lelassítottunk, hagytuk a bandát elmenni. Amikor teljes nyugi lett, lehasaltunk, és egy kis nyíláson át bekúsztunk a sűrűségbe. Én elöl, Veréb utánam. Itt-ott megakadtam a szederindába Pokoli volt a bozót. Vagy tíz métert már előrekínlódtuk magunkat, amikor a nyílás szélesebb lett, de a bozót mellette még sűrűbb. Veréb is mellém tudott csúszni. Bevártam. Lestünk. Előttünk kis tisztás.
A legsötétebb árnyékban kibontakozott három alak. Két fekete lány és Ernő bácsi. Az egyik lány Eszti volt, a másik a ladikkormányos, akinek sikerült megszöknie előlünk. A zászló ott kókadozott előttük földbe szúrva.
Mindhárman arrafelé figyeltek, amerre a mieink vonultak el. Velünk nem törődtek. Amikor a tengerészhadsereg elvonult, sem suttogás, sem ágropogás nem hallatszott, kényelembe helyezték magukat. Ernő bácsi két lépésre ült le előttünk. Levette számait, és letette a fűbe. Ott volt a többi cucca is. A homlokát törülgette. A két lány a zászlót igazgatta. Valamit suttogtak. Ernő bácsi felkelt, hozzájuk lépett, és pusmogva kezdett ő is magyarázni.
Veréb két húzással előrekúszott. Kinyúlt a bokorból, és elemelte a két kék számot. Aztán gyorsan és nesztelenül kúszni kezdett vissza. Én is indultam. Hamarosan kiértünk abból az átkozott dzsungelből, és hangtalanul indultunk a többiek után. Mivel a parton igyekeztünk, be is értük őket. Mentünk, mintha semmi sem történt volna. Veréb nekem nyújtotta az egyik számot. Szó nélkül el süllyesztettük zsákmányunkat ingzsebünkbe, és csatlakoztunk a többiekhez. Közben a hullatáborhoz értünk.
Békés egyetértésben élvezték az elmúlást mindkét fél halottai. Horgásztak, heverésztek, lábat áztattak a ladikokból. Némelyikre rá is fért az áztatás.
Előkerült a Kapitány, Főgépészünk és Dénes bácsi társaságában. Majd egy bajai srác is csatlakozott hozzájuk. Kürt volt a kezében. Eddig ne tudom, hol voltak.
- Zászló nincs? - fordult hozzánk a Másodkapitány.
Mi pedig egymásra néztünk, aztán rá. Senki nem szólt. Snidling széttárta a kezét, mint aki nem tehet az egészről. Nem is tehetett.
- Baj, baj, de azért nem kell szégyenkeznünk Elsöprően harcoltunk - értékelt a vezér. Tovább azonban nem folytathatta, mert Kapitányunk intésére a kürtös fickó csodálatos lefújást kerekített A szemközti part dobta vissza a hangot.
- Vége a háborúnak! - rikkantották a hullák és összesereglettek egy rakásra.
- Na, telepedjetek le még egy kicsit, és legyetek türelemmel! Majd ha mindenki együtt lesz, akkor döntünk az eredményről.
Letelepedtünk. Előkerültek a kulacsok, mert kezdtünk veszettül szomjasak lenni. Öblögettük a szánkat. Dénes bácsi is előhalászott egy hatalmas kulacsot az oldalzsákjából. Kínálta a vezetőket. Ők is öblögettek, de nem köpték ki. Az a sanda gyanúm, hogy nem víz volt benne.
Talán negyedóra telhetett el, amikor a fák közül kibukott a homokosra a két fekete kislány. Hozták a zászlót nagy büszkén. Mögöttük egy fiú jött. Azon is szám. Hátul pedig Ernő bácsi nagyon szám nélkül. Odaértek. A lányok leszúrták zászlójukat a homokba.
- Téged is leolvastak? - tette fel a keresztkérést Dénes bácsi a szám nélküli bajai vezérnek.
- Nem. Azazhogy... elvesztettem. Szóval nincs meg. Az pedig annyi, mintha leolvastak volna - mondta csüggedten, aztán letelepedett a parancsnokok mögé.
Rövid megbeszélés következett az ideiglenes parancsnokságon, majd eredményhirdetés. Felállt a két hadsereg egymással szemben.
- A harcot a pestiek nyerték meg - hirdette ki Dénes bácsi. - Ügyesebbek, leleményesebbek voltak. Nem jöttek zavarba a váratlan fordulatoknál. Döntő fölényt harcoltak ki. A kevéssel túlsúlyban levő és a tereppel ismerős ellenséget szinte teljesen felszámolták. A három jó bújó bajai harcos kivételével mindenkit legyőztek. A végső arány tizenöt a háromhoz, a pestiek javára. A bajaiaknak azonban sikerült megőrizniük a zászlót. Ez is komoly eredmény. Mivel mindkét fél eredményeket ért el, a csatát döntetlennek nyilvánítom.
Most a Kapitány lépett elő.
- Mindkét fél harca lovagias, becsületes volt. Ezt tartom a legnagyobb eredménynek. Csalás nem fordult elő. Mindkét hadsereg jelesre vizsgázott egyenességből, sportszerűségből. Ezért dicséretet érdemel minden harcos. Hogy pedig a béketárgyalás se maradjon el, ma este vendéglőben vacsorázunk, a bajaiakkal együtt.
- Hurrá! - Ez volt az egybehangzó vélemény. Valószínűleg a szolgálatosok ordítottak a leglelkesebben. Rádöbbentek, hogy nem kell vacsorát főzni.
- Behajózás! - reccsent a Kapitány a társaságra. - Irány a tábor!
Vízre taszigáltuk a csónakokat. Beszálltunk és indultunk. Meghúztuk egy kicsit. A kenu szépen csúszott, és elhagytuk a ladikokat. Jó volt hátranézni a nyugatról jövő napfényben, ahogy hat ladik jött egy sorban, és egy motorcsónak kerülgette őket innen-onnan. Így értünk a táborhoz A bajaiak továbbmentek.
Kikötöttünk, és fürödtünk egyet. Kellett.
Fürdés után öltözni kezdtünk. Másodkapitányunk gyorsan készen lett, de még nyüzsgött valamit. Keresgélt a füzesben, nem törődve a szúnyogokkal. Majd néhány száraz vesszővel a kezében bevonult a parancsnoki sátorba. Később megint kijött. A konyhára ment. Kimarkolt egy adag sót, és ismét eltűnt. Azután egy jó ideig nem láttuk, Az indulásnál azonban pontosan megjelent. Valami hosszúkás csomag volt nála.
Meneteltünk be a városba. A nyárfák árnyéka már nagyon hosszú volt. Gyomrunk is erősen érezte az alkonyatot. Kiléptünk.
A vendéglő a Sugovica partján várakozott ránk. Aztán mi néhány percet a bajaiakra. A vacsora kitűnő volt. Vegyesen ültünk megbékült bajai ellenségeinkkel az asztaloknál. Mi véletlenül Verébbel és Esztivel kerültünk hármasba. Más nem is ült ott. Már végeztünk a kosztolással, és a harcot mesélgettük, amikor a Másodkapitány felállt, és pohárköszöntőt mondott. Röviden megdicsért mindenkit. Már éppen nagyot akartam inni a Bambimból mindenki egészségére, de ő még hozzátette:
- Tartozom még annak bejelentésével, hogy egy tengerész ma az életemet mentette meg. Ezt pedig értsétek szó szerint. Nem a sárga számok voltak veszélyben, hanem én magam. - Felvette hosszúkás csomagot. - Ezt az ajándékot szeretném emlékeztetőül átadni.
Odajött hozzám. Kezet fogott, és markomba nyomta a csomagot. Odahajolt, és csendesen mondta:
- Tartsd egyelőre száraz, hűvös helyen! - és visszament asztalához.
Kibontottam a csomagot. Vagy hatvancentis pálcán feszült a vipera bőre. Szépen csillogott a villanyfényben. Mellette kis papírban a kifőzött koponya.
Ezután Eszti kérdezett. Veréb mesélt. Ebben a mesében én olyan lettem, hogy Molnár Gábor, híres brazíliai vadász és kígyófogó, elbújhatott volna szégyenében. Majd Veréb felkelt, és átment egy másik asztalhoz, mert ott is mesélni kellett. Én pedig ott maradtam Esztivel.
- Szeretnék veled levelezni! - mondtam a legalkalmasabb pillanatban. A mese hatása alatt nagy voltam előtte.
- Jó! - egyezett bele azonnal. - Írjuk fel egymás címét!
Én ugyan tudtam az övét, de azért hagytam hadd keressen papírt, ceruzát.
- Nincs papiros nálam - bökte ki végül.
- Nem baj! Nálam van!
Kihúztam zsebemből egy kék kartont, amelyiken fekete nyomtatott szám volt. Letettem az asztalra. Kényelmesen kettőbe hajtottam. Eltéptem és az egyik felére írni kezdtem a címem. Eszti megfogta a kezem.
- Hát te vitted el Ernő bácsi számát? Te ott voltál? - és úgy nézett rám, mint egy kiköpött hősre.
- Nem én! Mi Verébbel - szerénykedtem.
- Te tudtad, mert nekem véletlenül eljárt a szám a klubesten, de nem használtad fel ellenünk Tényleg irtó klassz srác vagy! - Míg ezt mondta, cipőgombszemei állatian ragyogtak. És szép volt,
Gyorsan írni kezdte a címét. Mikor készen lett, kicseréltük a két cédulát. Aztán nem is tudtunk már mit beszélni. Jó volt, hogy Veréb visszajött.
Időztünk még egy kicsit. Mindenki odajött megnézni a kígyóbőrt meg a koponyát. Nagy felhajtást csináltak körülötte.
A bámulgatás befejezése után hazafelé indultunk.
Aznap este aztán igazán nagyon jól aludtunk.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
melyben fent is vagyunk és lent is, amiből az a tanulság,
hogy egyszer minden tábornak közeledik a vége,
még a jónak is

Valahol messze elöl dohogott a vontató. Mögötte két megrakott uszály, aztán hosszú kötelek és megint két uszály. A hátsó két uszály egyike mellé kötöttek minket. Azóta utazunk. Két nap, egy éjszaka mászik a part lefelé. Persze egy és más történt az induláskor.
Az utolsó nap mostunk, szárítottunk, csomagoltunk. Csak a sátrakat nem bontottuk le. Még egy éjszakára kellettek. Nagyon sok dolgunk nem volt. A bajaiak is kijöttek segíteni.
Én a konyha és raktár elcsomagolásánál segítettem. Döngő irányította. Megint kezében volt a leltár, és lázasan kipipált mindent, ami felkerült a tanyahajóra.
Köszönettel visszaadtuk a két ladikot bajai barátainknak. Felvettük a vízről sokat próbált kenunkat, és felerősítettük a kajüttetőre.
Alkonyatkor sorakoztunk búcsúzáshoz. A bajaiak velünk szemben álltak, mint érkezésünkkor. De most egészen más volt. Érkezéskor még nem tudtuk, hogy ott van köztük Süni, aki mindig kész segíteni; a hosszú, aki ügyes konferáló; a fekete kislány, aki a harcban ügyesebb, mint mi; a szőke copfos, aki olyan remek idegenvezető és ott van Eszti is. Igen, Eszti nagyon ott van.
Pár szavas búcsúbeszéd innen is, onnan is. Aztán kézfogások a parancsnokok között. Majd a gyerekek között.
- Várom a leveledet - mondta Eszti. Aztán keményen kezet fogott velem, mint egy fiú. Verébnek meg azt mondta: - Legyetek mindig ilyen jó barátok...
Amikor elmentek, leballagtunk Verébbel a partra. Racsni ott ült és horgászott. Igyekezett az utolsó órákat kihasználni. Egész büszke horgászcuccát bevetette a halak ellen. Bambuszbot. orsó, merítőzsák...
- Mi van a horgon? - kérdezte Veréb csak udvariasságból, minden különösebb érdeklődés nélkül.
- A csali pióca! - javította szakszerűre az érdeklődést Racsni.
- Miiii?! -rémült meg Veréb. - Mi a fenének?
- Harcsának. Az arra harap. Olvastam.
Leültünk mellé, és ezzel tanúi lettünk Racsni mennybemenetelének. A kezében tartott boton az orsó berregni kezdett hirtelen. Ijedtében nagyot rántott rajta hátrafelé. Mi ezután csak azt láttuk, hogy a bot hajladozik, a horgász pedig táncol. A racsni recseg. Hol a hal húzza, hol a haverunk. A zsineg futkosott egy ideig, aztán megállt, és nem mozdult. Meghúzta a bottal. Akkor se mozdult, csak a bot hajlott. Nagyobbat húzott. Akkor se. Erre megfeszítette a damilt, hogy a bot enyhe ívben legyen. Felvett egy követ.
- Telefonálok neki - jelentette ki vigyorogva.
- Meghibbant az örömtől - súgta nekem Veréb.
De nem. Racsni megütögette a kővel horgászbotját. A hal úgy látszik, vette az értesítést, mert újra megindult a zsinórral, föl, aztán le, ki, aztán be. És így ment ez vagy negyedóráig. Addigra a damilból egyre több csavarodott fel az orsóra, és az a valami már a part kövei előtt mászkált a víz alatt ide-oda. De egyre lassabban.
- Meríts alá a szákkal, ha megemelem! - parancsolt rám Racsni.
Önkéntelenül kaptam a nyeles merítő felé. Figyeltem. Racsni lassan csavart még a zsinegből, aztán húzta fölfelé a botot. Jókora halfej bukkant ki a vízből. Bedugtam mögötte a merítőt, aláhúztam a keretet, és emeltem. Nehéz volt.
Racsni kikapta a kezemből a nyelet, és üvöltve kezdett rohanni halával a sátrak felé.
- Ide nézzetek! Óriási halat fogtam! Hurrá! - ilyesmiket üvöltözött, míg össze nem csődült a tábor megcsodálni a zsákmányt.
- Szép!
- Hatalmas!
- Gyönyörű!
Dagasztották a horgászmester amúgy is nagy mellényét. Voltak hűvösebb hangok is.
- Láttam már nagyobbat...
- Varsa nincs a közelben?
Racsni örömét azonban egy világháború se rontotta volna el. Tanúi voltak a fogásra. Veréb meg én.
- Mérjük le ezt a szép lesőharcsát - javasolta tárgyilagosan a Kapitány.
Átvitték a KISZ-tábor konyhájára. Két kiló kilencvenhárom dekát mutatott a mérleg a harcsa alatt.
- Három kilót mondhatsz akárhol, de többet nem - figyelmeztette Veréb a horgászt. - Ha nagyobbat mondasz, meghazudtollak!
A harcsa már megbékélt sorsával. Nem rugdalózott, nem csapkodott. Néha tátogott egyet.
- Megfőzöm! - törődött a hal további sorsával Racsni.
- Nem szeretem a cukros halászlevet - mondta nem minden alap nélkül Dagi.
- Nem halászlé lesz, hanem pörkölt. A harcsából isteni pörköltet lehet főzni.
- Hát főzd meg! Időd van. Akit megkínálsz, vagy eszik, vagy nem - vélekedett Szecska.
Racsni megfőzte. Mindenkit megkínált, mindenki megkóstolta, mindenki dicsérte. Amiből megállapítottam, hogy azért jók vagyunk egymáshoz, miközben beesteledett.
Arra figyeltem fel egyszer csak, hogy Cujás leveleket ír elemlámpafénynél a tuskón.
- Mi van? Szerelembe estél?
- Nem. Üvegeket találtam.
- És ez a kettő összefügg?
- Igen - kezdte a magyarázatot. - A parancsnoki sátor mögött találtam vagy tizenöt sörösüveget: Megkérdeztem, mi lesz velük. Azt mondták, dobjam el. Nem érdemes csomagolni, cipelni, beváltani. Azt pedig te is olvastad már, hogy a hajótöröttek üveggel szoktak üzenetet küldeni. Mi is küldünk.
- Egy: nem vagyunk hajótöröttek. Kettő: ki a nehézségnek akarsz üzenni? Három: mit? Négy: minek? - kérdezett egy kosárravalót egyvégtében a mellettem álló Dűzni.
- Na, figyelj ide! A Duna lefelé folyik.
- Eddig stimmel.
- Érinti Jugót, Romániát, Bulgáriát és a SZU-t.
- Ez is stimmel.
- Úttörők mindenütt vannak.
- Csupa alapigazság!
- Nekik fogunk üzenni!
- Nem is buta gondolat. Cujás, neked néha nemcsak a szád jár, hanem az eszed is - hangzott az elismerő megállapítás Dűzni részéről. - Segítek írni.
Mi is letelepedtünk és írtunk. Percek alatt elkészült tizenöt cédula. A szöveg egyszerű volt. Leírtuk, hogy kik vagyunk, és hogy szívélyesen üdvözlünk táborunkból minden úttörőt a Duna mellett.
Üvegekbe raktuk. Bedugtuk. Lehordtuk a partra. Ott nagy ívben behajigáltuk a vízre. Veréb dobott legmesszebbre.
Másnap reggel korán keltünk. Bemutattuk magunknak, milyen a mintaszerű, gyors, pontos táborbontás. Másfél óra alatt minden a tanyahajón volt.
Olyan gyorsan egymás után történt minden, hogy a táborhely már el is tűnt előlünk, mire észbe kaptunk.
A híd fölött még küldött Baja üzenetet. Egy motorcsónak volt az üzenet, Dénes bácsi vezetésével. Benne Süni és Eszti ült. Előztek bennünket, és integettek. Három tiszteletkört írtak le a hajókaraván körül, háromszori integetéssel. Aztán eltűntek Bajával együtt.
Kétnapos mászás vette kezdetét. Kapitányunk órával a kezében ellenőrizte nem éppen szédületes sebességünket. Négy és fél, öt kilométer óránként. “Ha még állunk is valamennyit ehhez, akkor holnap alkonyat felé érkezünk Dunaújvárosba" - morogta maga elé. Miután mindezeket megállapította, a Másodkapitánnyal együtt átment az uszályra. Fölsétáltak a kerékállásra a kormányoshoz. Nem sokáig maradtak ott. Visszajövetelük után a parancsnokság tanácskozásra vonult a parancsnoki kajütbe.
Mi pedig még rendezkedtünk. A fekvőhelyek elosztása körül támadt apró vitát Veréb hozta egyenesbe. Míg a többiek vitáztak, ő lerakta a gumimatracokat szép sorba. Aztán megszólalt:
- Mindenki oda fekszik, ahova kis kacsóim a matracát helyezték. - Szózatához megmutatta lapátnyi kacsóit. A vita befejeződött.
A Másodkapitány akadályozta meg. Bedugta a szakállát a kajütajtón.
- Fedélzetmester! Elhelyezkedtetek?
- Elhelyezkedtünk.
- Nem volna kedvetek átjönni az uszályra egy kis ismerkedés okából?
- De volna - mondtam én hirtelen, és a többiek helyeseltek.
- Akkor gyertek! - Megindult a kajüt előtti keskeny járón, aztán átlépett az uszályra. - Úgy közlekedjetek, hogy aki a két hajó közé esik, annak még szép temetést se rendezhetünk, mert el viszi a víz - figyelmeztetett velősen.
Átlépkedtünk mi is, a figyelmeztetésnek megfelelő óvatossággal.
Az uszály hatalmas volt. Hátul magas kormányállás. Alatta a kormányos lakása. Felmentünk az állásra.
Üvegfalú fülke. Körös-körül kilátni. Az első ablakok mögött hatalmas kormánykerék. A kereket pedig egy ősz hajú, cserzett arcú, nagy darab vízi ember forgatta. Köszönésünkre morgott valamit. Aztán felénk fordult.
- Segíteni jöttetek?
- Mit lehet segíteni? - kérdezett vissza Veréb.
- Kormányozni!
Mindannyiunknak nagy kormányozhatnékja volt, de azt hittük, ugrat. Nem akartunk ugrani. Majd pont egy ilyen óriási vasteknőt bíznak ránk.
- Viccelni tetszik? - tapogatózott óvatosan Szutyi.
- Viccel a nyavalya! - mordult megint az öreg. - Akartok, vagy nem akartok?
- Persze hogy akarunk! - vágtam rá, mert láttam az ügy komolyságát, és nem szerettem volna elszalasztani.
- Akkor csináljatok az egész nyálas bandátokról beosztást kettesével óránként. Pistaaaa! - ordított ki hirtelen az egyik nyitott ablaktáblán. - Gyere, vedd át egy kicsit a kereket!
Pista az egyik matróz volt. Jött, és átvette a kormányt. Az öreg meg leballagott velünk a kormányállásról.
A következő tíz perc lázas szervezéssel telt el. Mindenki előre akart kerülni, mert attól félt, nem jut rá sor. Mire azonban a beosztás elkészült, mindenki megkapta a maga kormányzási idejét. Ebben megnyugodott.
Vittük a beosztást Gyuri bácsinak. Ő odarajzszögezte a kormánykerék mellé.
- Senki nem késhet egy percet se, mert visszazavarom! Itt pontosság van!
- Nálunk is! - mondta sértődötten Veréb. - Az őrség mindig ébreszti a következőt idejében!
- Itt nem ébreszti! - förmedt ránk az öreg vízi mackó. - A következő ébredjen magától, legyen a helyén idejében. Különben nem vízi ember!
Ki lettünk osztva. Döngő és Dagi szabályosan jelentkeztek első szolgálatra tisztelgéssel. Az öreg végignézte őket. Vastag szemöldökét összevonta.
- A többiek tűnjenek el! Szolgálatosok kormányhoz!
Kotródtunk. Visszafülelve még hallhattuk, amint az öreg magyarázni kezd
- Ide figyeljetek, zöldfülű pocsolyahuszárok! Ez nem mosóteknő, ez nem bicikli. Erre vigyázni kell. Érteni kell hozzá...
Visszamentünk tanyahajónkra várni, mikor kerül ránk a kormányzás. Az eső szemerkélni kezdett. Szürke lett az ég, a víz, a part, de még a levegő is. Ebben a nagy szürkeségben makacsul rágta magát tanyahajónk észak felé.
Cujásék voltak a szolgálatosok. Az ő kajütjük adta az őrséget a tanyahajó orrán és farán. Megszokásból. Szükség nem volt rájuk, mert mellékötve mentünk. Viharkabátot vettek az őrök. Mi is. Kicsit lődörögtünk. Egyik kajütből a másikba. Nézelődtünk, mit csinálnak a többiek.
Mindenki elfoglalta magát valami értelmes dologgal, de látszott, mindez nem tart majd sokáig. Hamarosan dögunalom hatalmasodik el a társaságon.
Egy ideig a Másodkapitány is ott ténfergett köztünk, aztán eltűnt a parancsnoki kajütben. Rövid idő múlva Cujás trappolt hozzá, aztán még két srác. Fél óra múlva sorakozót rendeltek el. A kajütök előtti szűk járón álltunk viharkabátban és rondán szitáló esőben.
- Tengerészek! - így a Kapitány. - Mindenki kap egy papirost. Van rajta tizenkét kérdés. Válaszoljátok meg. Ebédnél összeszedjük. A legjobbak díjat nyernek. Oszolj!
Elvonultunk a papírokkal. Nézegettük. Olyan kérdések voltak rajta, amikre nem lehetett egyből felelni.
- Mit teszel, ha a hajó zátonyra fut, és a hajón kicsi gyerekek és öregek is vannak?
- Miből építesz tutajt, ha rövid útra (átkelésre) és miből, ha hosszú útra (több száz kilométerre) készíted?
Na, szóval ilyenek voltak. Cseles tájékozódási meg természetismereti kérdések. Meg olyanok is, amik az ember szívéhez szóltak.
Verébbel összedolgoztunk a feleleteken. Ő is elbámészkodott, hát siettünk. Igyekeztünk a legrövidebb feleletekre. A zátonyos kérdésre azt feleltük, hogy igyekszünk a hajót épségben lehozni a zátonyról. A tutajosra pedig, hogy abból építjük, ami a parton található. Ha többféle is van, akkor válogatunk. A többi kérdésre is így. Meg is nyertük.
Hideg ebédet osztottak a szolgálatosok, és hozzá meleg teát. Közben Cujás összeszedte a papírokat. Leadta a Kapitánynak. Az meg bevitte egy darab szalonnával, kenyérrel és két zöldpaprikával együtt a parancsnoki kajütbe, hogy értékelje. Nem a szalonnát. Az jó volt. A válaszok viszont nem mind. Legtöbben abba a hibába zuhantak, hogy mivel sok idejük volt, sokat töprengtek, mérlegeltek és komplikáltak. Azt nem szabad.
Megettük az ebédet. Jólesett a hűvös időben a szalonna és a forró tea. Csokoládés nápolyival fejeztük be. Ebéd után a Másodkapitány hirdetett eredményt. Ez némi vitára adott okot a tengerészek között.
- Jó! - bólintott rá az ügyre a szakállas. - Szeretem, ha van véleményetek. Most tegyétek el két óra hosszára. Csendespihenő. Majd pihenten megbeszéljük.
Lefeküdtünk a gumimatracokra. A csöndes szürkeség, teli hasunk és a kajüttetőn sustorgó eső percek alatt álomba kaszálta a jóllakott matrózokat. Régen volt ilyen csendes csendespihenő. Még a hajó orrán, farán álló őrség is szívesebben szunyált volna egyet.
Ébresztőkor az idő változatlanul undok volt. Legföljebb annyiban változott, hogy a szél erősödött, keletire fordult, az eső pedig apróbb szemű lett.
Mintha köd szitált volna. A hajó Kalocsa felé közeledett.
- Gyülekező a hármas kajütben! - harsogta végig a hajót Cujás. A jótét alvástól kissé hülyén bújtak a fiúk viharkabátjukba, és ballagtak át a hármasba.
Én őszintén csodálkoztam, hogy parancsnokságunk vitát kezdeményez a döntés fölött. Nem azért, mert mi nyertünk Verébbel, de ilyet sose csináltak. Ha egyszer döntöttek, ragaszkodtak hozzá. Most vitát engedélyeznek.
Lassan világos lesz bennem a csel. Vitában bizonyítják majd be, hogy a parancsnoknak van igaza. A vita elhúzódik vacsoráig, és eltelik vele az idő.
Ebből nem kérek. Intek Verébnek. Mi következünk a kerékálláson szolgálatra. Jelentjük a Másodkapitánynak.
- Szóval nem szeretnél a vitán itt lenni?
- Mi vagyunk a beosztottak a keréknél...
- Értem - mosolyog -, csak menjetek!
Átléptünk az uszályra. Jelentkeztünk szolgálatra. Gyuri bácsi morgott valamit. Aztán intett, hogy álljak a kerékhez, Verébnek meg, hogy álljon mellém.
- Nyitva legyen a fületek és a szemetek. Követni kell az előttünk levő vontát. Ismeritek a jelzéseket?
- Ismerjük.
- Na, majd kiderül!
Ki is derült. A következő órában olyan vizsgáztatásban részesültünk, csak úgy kapkodtuk a fejünket. Jelzések, vízi KRESZ, hajózási szabályok. Csak úgy záporoztak a kérdések.
Felelgettünk. Közben azonban egy-egy utasítás is csattant.
- Ne bámészkodj! Fordíts jobbra! Ne félj tőle! Forgasd azt a kereket! Még! Jó. Most vissza! Látod. milyen engedelmes ez a nagy dög, ha egy kicsit forgatsz azon a keréken?
A “nagy dög" azonban olyan sok szeretettel hangzott az öreg morgó szájából, mint amikor Döngő a fociról, Racsni a horogról vagy Dagi a kajáról beszél.
Szecska és Szutyi jelentkeztek. Már eltelt az egy óra? Igen. Rövid volt. A vita viszont hosszú. Kiderült, hogy a mi válaszaink közül nyolc tökéletes, három megközelítő, egy hibás. Snidlingé majdnem olyan jó, mint a miénk. Szecskáé se rossz. Ő a harmadik.
Megfigyeltem már, hogy az ilyen vetélkedőkön, amikor nem olyan kérdések vannak, mint az iskolai röpdolgozatokban, akkor nem a jelesek szoktak jeleskedni. Most sem. Ja, itt észnél kell lenni!
A vita teljesen befejeződött. Különösen azzal, hogy a szolgálatosok megkongatták az üst oldalát a hajófaron. Kész a vacsora. Nem főztek, csak melegítettek. Konzervsólet füstölt hússal. Hatalmas csajkával ettem belőle.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
melyben kiderül, hogy a Ferdeháznak azért ez a neve,
mert ferde, és ettől egyenes út vezet a tábortűzig

Ragyogó reggelre ébredtünk.
Nyújtózkodva álltam a korlátnál. Számoltam. Hátravan még Dunaújvárosig vagy húsz kilométer. Ilyen csöndes mászással is odaérünk délre. A Kapitány nem számított az egész éjszakai sima és állandó menetre. Azért saccolta estére az érkezést.
Vizet húztunk vödörrel, és alaposan megmosdottunk. Szutyit sem kellett biztatni. Talán mert a jó atyja is itt volt, talán unta már az állandó zaklatást részünkről. Mosdás közben berregésre figyeltem föl. Helikopter húzott el felettünk. A nagy szitakötő pilótája leintegetett. A Másodkapitány állt az orrban. Ő integetett vissza.
- Jövünk, fiúk, jövögetünk - mondta. Nem tudtam, miért. Kiderült.
Reggeli után ránk került megint a sor a kormánynál.
Messze Dunaújváros fölött a kanyarban egy sötét pont tűnt föl a vízen. A pont gyorsan nőtt. Monitor lett belőle. Elhúzott mellettünk. Integettek róla. Mi vissza. Csinált mögöttünk egy hirtelen kanyart, utánunk iramodott, és már ott is volt mellettünk. Egyre jobban mellénk simult, járt a motorja. Tartotta velünk a mászást. Aztán kötéllel föllépett egy katona a tanyahajóra. Meghurkolta jó erősen az első bikán. Egy másik kötelet a hátsóra tekert.
- El lehet kötni a másik oldalt! - szólt vidáman. - Minden rendben.
A kapitányok meg a Főgépész akkor búcsúztak az uszálykormányostól. Átléptek a tanyánkra. Az uszálymatróz leoldotta a köteleinket, és máris távolodni kezdtünk tőlük.
A monitor lassított. Hagyta elmenni a vontát, aztán betologatott bennünket az öbölbe, ahol lefelé utunkban eltöltöttünk már egy éjszakát. Hát ismerős volt. Parthoz álltunk. Pallót nyomtak a partra a szolgálatosok.
- Kihajózás! - vezényelt a Kapitány. Csak ezután üdvözölték Nagykovács hadnagyot meg a többi vízi katonát.
- Sorakozó! - hangzott fel hirtelen. Összeállt a nép.
- Tengerészek! Előbb érkeztünk, mint számítottuk. Így van időnk bemenni a városba, és étteremben ebédelni. Flottillás barátaink is velünk tartanak. Befelé sorban és lépésben megyünk.
A katonák beálltak a sor elejére.
- Balra át! Lépés indulj!
Mentünk. Keményen léptek a tengerésztalpak. Alaposan megnéztek bennünket végig az úton.
Az étterem szép volt és tiszta. Azonkívül olyan halk, hogy mi se mertünk hangosan beszélni. Így fejtődött meg a helikopter rejtélye. Hallottam, amint a másik asztalnál a hadnagy mondta a kapitányoknak:
- Idejében rádióztak nekünk a helikopterről. Így körülbelül tudtuk, hol találjuk a hajót. Minden rendben volt. Van időnk is bőven. Holnap estig ráérünk bevonulni. Megnézhetjük a Kis-Dunát.
- Úgyis csak holnap estére várják a szülők a srácokat - mondta a Másodkapitány. - Éjszakázhatunk Dömsödön. Ott nyugalmas, jó hely van.
Az ebéd klassz volt. A tengerészbanda pedig úgy játszotta a grófot, olyan előkelően viselkedett, mintha sose látott volna csajkát közelről. Snidling például olyan finnyásan fogta a kést-villát, mintha egész táboridő alatt két, fehér kabátos pincér kiszolgálása közben kóstolgatta volna a kaviáros palacsintát.
Miután a málnát is megitta mindenki, és a Kapitány fizetett, indultunk vissza.
- Nem megyünk sorban, de ne lődörögjetek el, mert sürgős az utunk. Egyenesen a hajóhoz!
Jólesett, hogy teli hassal nem meneteltünk. Igyekezett azért mindenki. Indulhatott is a hajó hamarosan.
Kimentünk az öbölből. A balpart-jelzések mentén húztunk aztán északnak. Sokkal gyorsabban, mint az uszállyal. Óriási kanyar következett, majd kikövezett part.
- Ott a zsilipág. Bemegyünk rajta - nyilatkozott a Főgépész, azaz Szutyi papa.
A hajó fordult, és besiklott csöndesen a keskeny ágba. A köves part tűzdelve volt sok fával és rengeteg horgásszal.
- A tassi víz kitűnő horgászhely - világosította föl sötét tudatlanságunkat Racsni.
- Te már horgásztál itt? - szegezte neki a kérdést Tüdő.
- Nem, de olvastam. Én minden könyvet elolvasok, ami horgászatról szól vagy hallal kapcsolatos.
- II. József életrajzát olvastad? - szólt közbe hirtelen Pulykatojás.
- Nem. Miért, ő horgászott? Vagy az a könyv a halakról is szól? - csillant fel a szeme Racsninak.
- Igen, halakról is. Megemlíti, hogy egyszer az egész királyi család halat vacsorázott.
- Csököttfejű!
Az eszmecsere talán jobban is elmélyül, ha a hajó nem áll meg. De megállt. És amint megállt, látszott az is, hogy állóvízen vagyunk. Nincs sodrás. Előttünk távolabb kapu zárta el a további utat. Balra másik keskeny ág nyílt, és egy nagyon furcsa házhoz vezetett. A ház vízen állt. Emeletes volt és ferde. Nagyon ferde.
- Kikötünk vagy másfél órára. Akkor nyit a zsilip. Addig körülnézhettek - adta meg az engedélyt a Kapitány.
A hajó már partnál is volt. A Másodkapitány tűnt fel mellettünk.
- Látom, levetettétek az egyenruhát.
- Le. Meleg van. Elég a fürdőnadrág is.
- Nem volna kedvetek megnézni a Ferdeházat közelebbről is? Úgyse soká lesz látható, mert a tervek szerint lebontják vagy fölrobbantják.
- Nézzük meg! - lelkesedtünk néhányan.
- Akkor tegyük vízre a kenut. Csak vízen lehet megközelíteni.
Ugrottunk a köteleknek, és a kenu hamar vízen volt. A szakállas kormányzott. Hatan eveztünk. A ház közel volt. Körös-körül víz. A közepén egy elátkozott, halott, ferde ház. Körüleveztük.
- Az elmúlt nagy árvízkor a jég meg a robbantások nyomták ilyenre. Nagyon erős épület, hogy nem dőlt össze.
Az egyik oldalánál ferde betonjárda futott a fal mellett. Valamikor vízszintes lehetett. A dőléstől az egyik vége vagy másfél méter magasan volt, a másik ellejtett a víz alá. A járda közepe táján kapunyílás az épület belsejébe. Teljesen nyitott. Szárnyak nem voltak rajta.
- Kössünk ki mellé. Nézzünk be - javasolta Gyufafej.
- Nem bánom - hagyta rá a Másodkapitány -, de figyelmeztetlek benneteket valamire. Az épület belseje megtréfálja az ember egyensúlyérzékét. Mást lát bent, mint amit érez. Ne nagyon ficánkoljatok!
Odasimította kenunk oldalát a betonjárda széléhez. Kényelmesen ki lehetett szálni. Egymás után léptünk rá. Megindultunk a kapun befelé. Nagy, kongó, üres terem. Magasan ablakok rajta.
Hármat se léptem, megálltam a fal mellett. Olyan érzés kezdődött a gyomromban, mintha elrontottam volna.
- Na, ez nekem nem kell - morogtam Veréb felé, aki ugyancsak a fal mellett állt. Indultunk a kenuhoz, és örültünk, amikor beleültünk.
- Elég volt? - mosolygott a szakállas.
- Bőven! - feleltük.
- Mintha öt menetet mentem volna a lánchintán leszállás nélkül - nézett vissza a kapura Páncél.
Visszaóvakodott lassan a kenu egész legénysége, csak Gyufafej szórakozott még odabent. Ment egyik faltól a másikig, és élvezte, hogy nem mindig talál oda, ahova menni akar.
- Jobb lenne, ha te is befejeznéd - tanácsolta Másodkapitányunk. A hangjában mintha lett volna egy kis kajánság. Volt is.
Gyufafej vigyorogva indult kifelé. Megcélozva szemével a tőle balra levő kenut. Lépett hármat jobbra, és akkorát csobbant a vízbe a járda mellett, mint egy terméskő.
Veréb egy szempillantás alatt a járdán volt, és kezét nyújtotta a felbukkanó és mérgesen prüszkölő pirifejűnek. Az elhárította a segítséget, és határozott mozdulatokkal kimászott a járdára. Ott leült, és csodálkozva nézelődött.
- Miért mentem én jobbra, mikor balra akartam?
- Mondtam, hogy a ház megkavarja az egyensúlyérzékedet!
- És milyen hideg itt a víz és milyen mély! - rázkódott egyet. - Nem értem feneket, mikor beleestem.
- Csodálom - gúnyolódott a szakállas -, pedig nemigen több itt a víz nyolc-tíz méternél. Na, ülj be a helyedre, aztán induljunk vissza, mert itt hagy a hajó.
Nem hagyta ott. A kenut is a helyére tettük és lekötöttük. Az evezőket vissza a raktárba. Közben észre se vettük a zsilipkapu nyitását. Kigyulladt a zöld lámpa, mire hajónk beballagott velünk a kapun. Hosszú, betonfalú medencében voltunk.
- Zsilipkamrának hívják - tanított bennünket a Főgépész. - Most becsukják mögöttünk a kaput, és leeresztik alólunk a vizet.
- Azannyát! - rikkantott fel sok bámulattal a hangjában Racsni. A zsilipkamra partján álló horgászok egyike akkor emelt ki egy hatalmas süllőt. - Azért az én harcsám nagyobb volt - mondta, és ijedten körülnézett. De nagyon jó hangulatban voltunk, így nem bántotta őt senki.
- Süllyedünk! - ordította el magát ijedten Szecska, aki nem hallotta a Főgépész szakelőadását,
- Persze - mondta nyugodtan Szutyi -, a vízzel együtt süllyedünk.
Erre Szecska is lecsendesedett. A betonfalak meg egyre magasabbak lettek. A szemközti kapu lassan lefelé ereszkedett. Megnyílt előttünk az út a Kis-Duna felé. Mentünk is rajta.
Ez a víz sokkal szelídebb volt, mint a Duna. Állt, és úgy folyt. Szóval alig.
- Minek kell a zsilip? - tette fel a keresztkérdést Tüdő a Főgépésznek. Elvégre ő civilben mérnök (nem a Tüdő, a Főgépész), neki tudnia kell. Tudta is.
- A Duna szintje erősen változó. Most csúnyán magas. Van, amikor nagyon alacsony. Ezt itt a Kis-Dunán nem lehet megengedni. Elöntené a hétvégi házakat, horgásztanyákat, de még a közeli lakóházakat is. A Kis-Duna mindkét végét zsilip zárja le. Magasságuk... - és következett egy ötperces olyan előadás, amiben volt együttható meg nyomáskülönbség és nivellálódás is. Muszáj volt meghallgatni, mert mi kérdeztük.
- Szóval a zsilip azért kell, hogy mindig ennyi legyen a víz - mutatott le Pulykatojás az alattunk levő Kis-Dunára.
- Összefoglalásnak jó - nevette el magát a Főgépész, és nem magyarázott tovább.
Erdős és erdőtlen partok, kis és nagy horgásztanyák maradtak el mellettünk. A nap úgy sütött, mintha ki akarta volna pótolni a tegnapit is. Csak úgy izzott a kajüttető. Az ág hol szélesebb, hol keskenyebb lett. Jobbról templomtorony közeledett egy faluval a hóna alatt. A falut csak később vettük észre. De nem oda igyekeztünk, hanem a szemközti parthoz. A falu Dömsöd volt, és vele szemben jó kikötőhely. Felhasználtuk.
- Gyülekező! Ma nem megyünk tovább - mondta a Kapitány. - Itt éjszakázunk. Amíg a nap jól süt, fürödhet a társaság egyet. A szolgálatosok gyűjtsenek gallyat. Este tábortüzet rakunk a parton. Szalonnát sütünk. Ez az utolsó esténk együtt. Ma akkor lesz takarodó, amikor elálmosodik a társaság. Fürdésnél a biztonsági szabályokat tartsátok be akkor is, ha ez veszélytelen víz. Mehettek!
Palló a partra. Mi rajta keresztül ki. A katonák velünk együtt úszónadrágban. Aztán bele a vízbe. Jó, sóderes fenék. Térdig érőben lemosdottunk. Ezt a szabályt vízből való kizavarás terhe mellett komolyan kellett venni. Utána rácsapódtunk a vízre, és úszni kezdtünk bolyban. A víz sima volt. Nemcsak a teteje, belül is. Jóval melegebb, mint a Nagy-Duna.
Dűzni, miután hosszan kispriccelte szájából a vizet, úszás közben tett nyilatkozatot:
- Esküszöm, jobb víz, mint a Balaton!
- Az íze? - okvetetlenkedett Szecska.
- Mindene. Olyan ez, mint a selyem.
- Az a nagy tócsa a Dunántúlon elbújhat mellette - vélekedett Snidling.
Persze mi mind esküdtünk a Dunára, de ez a víz tényleg minden képzeletet felülmúló volt. Ráadásul most addig marháskodhattunk benne, ameddig kedvünk tartotta. Soká tartotta. Nem akaródzott kijönni belőle. A katonák se unták. Velünk úszkáltak. Néhány motorcsónak recsegett el a víz közepén. Az egyik lelassított, megnézett bennünket, aztán továbbment.
Komp jött át a falu felől. Ősz hajú, hajlott hátú révész evezett benne. A Kapitány és a Főgépész átment két szolgálatossal együtt a révvel. A Másodkapitány maradt a hajón. A korlátra könyökölve pipázott, és figyelte a lubickoló bandát. Egyszer csak bement a raktárba, kihozott egy jókora labdát, és közénk hajította. Elkezdtünk a mély vízben kidobózni. Ez tíz perc alatt kifullasztotta a népet. Senkit se kellett kiparancsolni a vízből. Kiszivárogtunk, és leültünk a napra. Dűzni és Döngő bírták legtovább a katonákkal.
Csak akkor jöttem rá, hogy a Másodkapitány megint átejtette a bandát. Ha kiparancsolja a vízből matróznépét, mindenki haragszik érte. Inkább labdát adott. Annak mindenki örült. Ő meg tudta, hogy abba belefáradunk és kimegyünk. Úgy is lett.
Megvártuk, míg besötétedik, mert addig nem tábortűz a tábortűz. Nem sokáig kellett már várnunk. Közben nyársat faragtunk. A szolgálatosok szalonnát, hagymát, zöldpaprikát és paradicsomot osztottak.
Amikor a madarak közül már csak a baglyok nyüzsögtek a levegőben, melegítőt húztunk, és a part egy magas részén raktunk négy apró tüzet. A tűz meggyújtása a Kapitány tisztsége. A rakása persze nem. Mi raktuk, ő meggyújtotta. Azért négyet, hogy egyszerre tudjunk szalonnát sütni. Sikerült is. A szalonna a sült hagymával jó volt. Ettünk hozzá paprikát, paradicsomot. Mikor végeztünk vele, a szolgálatosok kiosztottak még fejenként két adag fóliába csomagolt gyümölcsízt. Én nem szeretem, de a sült szalonna után én is megettem. Ittunk egyet rá, és jól éreztük magunkat. A katonák is.
Összekotortuk a négy kis tüzet egybe. Kevés gallyat raktunk rá. Nem a nagy tűz a hangulatos ilyenkor, hanem amelyik kis fénnyel ég sokáig. Éppen csak világít.
Körülhevertünk a fűben. A Kapitány azután szólt egy rövidet:
- Tengerészek! Holnap este véget ér a tábor. Minden részvevőt megdicsérhetek a táborban végzett munkáért. Mulassatok jól még ezen a tábortűzön, és használjátok ki a holnapi napot, mert azután egy évig nem lesz nagytábor. Na, énekeljünk valamit !
Énekeltünk egyet. Jól hangzott az estében, és a víz messzire vitte a hangot. Aztán Cujás lépett a tűzhöz. Nyilván szavalat következik. De ami következett, arra mégsem számítottunk. Papír volt a kezében. Döngő elemlámpával világított neki. Nagy szavalónk megköszörülte a torkát, kidüllesztette a mellét és elkezdte:

Ifjú tengerészek tragikus balladája

Írta Cujás

Mossa a víz a partot
mi meg a hajót.
Racsni egy harcsát fogott,
Dűzni a haját.

(Ezzel azt akarta költőnk tolmácsolni, hogy Dűzni dühös az öccsére, mert amióta a nagyhalat megfogta, nem lehet vele bírni. Cujás folytatta:)

Snidling, az hagymát tisztít,
mi meg a hajót.
Az orkán fákat pusztít,
Dagi a kaját.

(Ezzel koszorús költőnk Snidlingnek a hagymához és Daginak mindennemű ételhez való vonzalmát ecsetelte.)

Zerge a hegyet lakja,
mi meg a hajót.
A Veréb földhöz vágta
kenyerét s vaját.

(Ezzel biztosan arra az esetre célzott, amikor Veréb egyszer nagyon sietett az evéssel, és elejtette a vajas deszkát. Koszorúsunk kíméletlenül tovább szavalt.)

A víz a szomjat oltja,
s viszi a hajót.
Félkopasz szívét hagyta,
mi is el: Baját.

(Ezzel költőóriásunk megjósolta, hogy nem lesz hosszú életű, mert hamarosan agyonverem.)
A fergeteges tapsot közeledő motorcsónak egyre erősödő dörgése nyomta el. Pislogó tábortüzünk jó világítótorony lehetett számára a sötét vízen. Parthoz futott. Vékony, fekete hajú férfi ugrott ki belőle.
- Hahó, vizesek! - üdvözölt bennünket. - Szervusztok, kapitányok!
- Szervusz, doktor! - hangzott a válasz a felugró kapitányok részéről. - Hogy találtál ránk?
- Itt táborozunk vízimotoros társasággal vagy két kilométerrel följebb. Délután jártak erre a táborunkból, és láttak benneteket. Gondoltam, hogy nem bírjátok ki este tábortűz nélkül. Jöttem segíteni! Azt hiszem, szükség van rám.
- Nem vagyunk betegek - hárította el a doktori segítséget Döngő.
- Akkor is tudok talán segíteni - mosolygott az ismeretlen doktor.
Kiemelte motorcsónakja orrát a partra, és kiszedett belőle egy gitárt.
Öreg volt, kopott és fénytelen. A gitár. Aztán közénk ült a tűzhöz. A doktor.
A Másodkapitány szólt:
- A világon sok helyen táboroznak gyerekek.
Ők is testvéreitek. Megkérjük a doki bácsit, idézzen nekünk néhány nemzetet a gitárjával.
A doki ujjai szaladgálni kezdtek a húrokon. Az öreg gitár olyan szívhez szólóan kezdett beszélgetni, hogy a kérges szívű tengerésztársaság szájat és fület tátott.
Az idő úgy haladt, mint Döngő, mikor a legjobb formában van.
A vizet elöntötte a holdfény. Késő volt. Csöndesedtek a dalok, és le-lecsuklott néhány matrózfej.
- Álljunk körbe, és énekeljük el a tábortüzet záró dalt - javasolta a Kapitány.
“Szellő zúg távol... " - énekeltük halkan. A gitár kísért, és a marcona tengerészszemekben itt-ott gyanúsan megcsillant valami. Természetesen a füsttől.
Megszorítottuk egymás kezét, és felballagtunk a hajóra.
Félálomban még hallottam, amint megérkeztek a kapitányok, és föltették a kenut a kajüttetőre.
- Nem muszáj még lefeküdni - engedékenykedett a Kapitány. - Beszélgethettek, bámészkodhattok. Gyönyörű éjszaka van.
- Horgászhatok? - éledt fel Racsni.
- Lehet.
A kapitányok, a hadnagy és a doktor vízre tették a kenut. A Főgépész maradt. Ők négyen elindultak a túlsó part felé. Fehér sapkás kísérteteknek látszottak a holdfényben. Csöndesen eveztek. Az evezők csobbanása se hallatszott. Értettek hozzá! Szemben, a révház alatti árnyékban tűntek el.
Más aznap már nem is történt. Néhányan elálmosodtak, lefeküdtek. Racsni “fenekezett". Eredménytelenül. Mi még ábrándoztunk, mint dongólégy a juhsajton.

TIZENHATODIK FEJEZET
melyben baj van a pengével, de aztán mintha elvágták volna

Ráckevéhez közeledtünk. Gyors mosdás után nézegettük a változatos partot. Ráckevénél piszokul kiszélesedik a Kis-Duna. Mintha Nagy-Dunát játszana. Felette apró gyerekfelhők álldogáltak az égen.
- Mi az ördög az a fekete dupla hajó ott a hídon alul a partnál? Amelyiken faház is van - bámészkodott el Dagi.
- Hajómalom - oktatta a Másodkapitány.
- Az meg mi? - tudatlankodott bele Szutyi.
- Sok volt valamikor a Dunán. A két hajó össze van építve gerendákkal. Köztük hatalmas lapátkerék. Folyóvízen lehorgonyozták a malmot. A vízfolyás hajtotta a kereket, az pedig a malomkövet. A hajómalmok lassan eltűntek a Dunáról.
- De ez a víz nem folyik! Minek áll itt a malom? - kottyantott bele Dűzni.
- Múzeum. Idementették, hogy megmaradjon. Az utolsó vízimolnár az őre. Aki kíváncsi rá, szakszerű magyarázatot kaphat tőle. Valószínűleg elviszik majd innen valahova idegenforgalmi nevezetességnek.
Elhagytuk a hajómalmot és a hidat is. A víz kettéágazott. Jókora szigetet fogott közre. Úgy ölelte, mint Szecska szokta a focit. Mert ő kapust játszik általában.
- Az Angyali sziget - útikalauzkodott a Főgépész.
Jobbra tartottunk.
- Az ott a lacházai hajóállomás - mutatott előre Dűzni. Ő már járt a Kis-Dunán.
- És alatta az a szép partrész? - kért további felvilágosítást Döngő.
- Az a strand. Ott a fák között van a Törökcsárda. Voltunk már itt a srácokkal evezve.
- Kikötünk a hajóállomás mellett - rendelkezett a Kapitány. - Eltöltünk itt pár órát. Körülnézünk. A parton reggelizünk és ebédelünk. Csak azután indulunk tovább.
A hajó kiállt. Kihajóztunk. Megreggeliztünk. Konzervtej volt vajas kenyérrel.
- Ebéd egy órakor. Addig öt órátok van - hirdette ki a Kapitány. - Elmehettek a környéket megnézni. Szép erdőcsík húzódik itt a víkendházak mögött. Érdemes eltölteni benne egy kis időt. A kenut is vízre lehet tenni. Három csoportban átmehettek a szigetre. Ott sem árt bámészkodni. Indulhattok.
Persze mindenkit a kenuért tört a nyavalya. Azt rohanták meg.
- Maradjunk utoljára a kenunál - mondta nyugodtan Veréb. - Úgyis ránk kerül a sor. Járjuk be addig az erdőt.
Pulykatojás, Gyufafej, Snidling és mi ketten Verébbel. Ez volt a mi erdőbe induló különítményünk. Később még Dűzni is csatlakozott. Jóképű kis házak között mentünk, majd elkanyarodtunk a víztől, és máris erdőben voltunk.
- Itt akácos, ott kőriserdő - fitogtatta természetrajzi szakismeretét Pulykatojás. Majd folytatta: - Bodzabokrok, az úton túl nyárfák.
- Csodálatos! - ömlengett Veréb. - Nyárfák! Fantasztikus! Bodza!
De Pulykatojás nem vette észre az ugratást. Ebben a pillanatban valami rettenetesen elkezdett berregni Pulykatojás lába előtt, és egy meglehetősen nagy test emelkedett a levegőbe. Pöttyös barátunk beállította a helyből hátraugrás világrekordját. Ennek következtében elsöpörte a fenyegetőző Snidlinget, és nagy egyetértésben kötöttek ki Veréb széles mellén. Az dajkálta őket egy kicsit, majd javaslatot tett
- Egy: tiszteltetlek benneteket. Kettő: álljatok a saját lábatokra, és ne tipródjatok az enyémen. Három: javasolom, hogy vízi egységünknél, ha fácánoktól veszélyeztetett területen tartózkodunk, az egyenruhát egészítsék ki pelenkával.
- Fácán? - csodálkoztak az ijedtek.
- Fácán! És nem tudom, miért kellett úgy begazolni miatta - vigyorgott Gyufafej egészen a következő pillanatig. Akkor ő játszott piros fejű szöcskét egy hatalmas ugrás erejéig, mert előtte berregett föl egy másik fácán.
- Úgy látszik, van erre belőlük bőven - következtetett Snidling.
- A fácánok szeretik a bozótos, sűrű erdős részeket, ahol a közelben szántóföldek is vannak ... - kezdte az újabb népszerű tudományos előadást Pulykatojás. De itt el is hallgatott, mert nagyon rondán néztünk rá.
- Na, induljunk tovább - avatkoztam bele a dolgok menetébe.
Egy helyen Veréb megállt. Ritkásan kőrisfák meredtek fölfelé. Lombjuk éppen árnyéknak elég. Alattuk dús fű. Arra gondoltam, milyen jó táborhely lenne, amikor Veréb megszólalt:
- Itt is el tudnék képzelni egy tábort.
Ez mind gyakrabban van így velünk. Az egyik gondolja, a másik mondja. Vagy mindketten gondoljuk, de nem mondja egyikünk se. Megértjük egymást.
Az ösvény most már kanyargott, és nádas tocsogók mellett vezetett el, vissza a víz felé, kis házak között.
Szélesebb útra tértünk. Az meg egyenesen belevezetett a vízbe. Kompkikötő. Nézelődtünk. Kis motoros komp állt a messzi túlsó parton.
A kompkikötő fölött egy borostás képű horgász áztatta a madzagot teljes toprongyba öltözve. Az öltözék azonban nem jelent semmit. Régen tudtuk, hogy a horgásznép lehetőleg a fölismerhetetlenségig rongyokba öltözik, ha vízre megy. Ez attól van, hogy ha egyszer egy ruhában fogott valamilyen komolyabb halat, akkor mindig azt a ruhát veszi föl kabalából. Nem tudom, miért. Azt hiszik, azt a nadrágot, kabátot szeretik a halak? De biztos, hogy addig viselik, míg emlékké nem szakad. Emiatt nem lehet megsaccolni a parton vagy ladikban ülő halpusztító egyén foglalkozását. Ugyanúgy lehet ruhája alapján gyepmester, mint főmérnök.
Néztük egy kicsit a topist. Csöndben voltunk, nem zavartuk. Aprította a keszeget. Két-három percenként fogott. A szákban pedig egy szép ponty is csapkodott már. Van itt hal bőven.
- Ideje visszaindulnunk - szólt halkan Veréb -, ha még a szigetre is át akarunk kenuzni.
Igaza volt. Mire visszaértünk, Cujásék egymás szavába vágva mesélték a szigetet.
- Megszemléljük! - zárta le beszámolójukat Pulykatojás.
- Velem együtt - határozott a Másodkapitány.
Beszálltunk. Áteveztünk. Szemben jó kikötő volt. Mégsem oda irányította szakállas kormányosunk a tepsit. Lefelé kanalaztunk a nádas mellett. Aztán célba vettünk egy száraz, csonka fát. Csak az utolsó pillanatban, mikor a kenu orra már a nádat érte, vettük észre a keskeny nyílást a nádban. Azon becsúsztunk.
- Lassan és csöndben húzzatok. Nem lesz könnyű ezzel a hosszú nudlival bemennünk.
Hát nem is volt. A vízi út vagy két méter széles lehetett. Ez még nem lett volna hiba, de kanyargott is. Nehezen tudtunk átmenni a kunkoron, és kijutottunk egy keskeny, hosszú tavacskára.
- Állj! Teljes csönd! - hallatszott a suttogó parancs.
A kenu lassan megállt a nád mellett. A vizet itt-ott halak gyűrűzték. A végtelen csöndben megmozdult a nád. Pár méterre tőlünk két vadkacsa úszott ki békésen a nyílt vízre. Odébb egy vöcsök. Hátán pislogott két kicsi vöcsök. Az anyjuk szállította őket. Közben szaporán nézegetett jobbra-balra és fölfelé. Féltette a kisvöcsköket. A nád ritkább részében vízicsirkék, szárcsák csipegettek. Az egésznek nagyon békés képe volt.
- És ezt, sajnos, itt kell hagynunk... Utolsó nap.
A partot néztem, fák, bokrok, fű. Meleg és csönd.
- Szép - mondta Gyufafej. Mást nem is mondhatott, mert tényleg az volt.
A szakállas végigsiklatta járgányunkat a tavon. A másik végén is volt egy keskeny vízi út. Azon mentünk. Átbújtunk egy kis fahíd alatt. Olyan alacsony volt, hogy le kellett hajolnunk. A híd után pár méterre kiértünk a sziget túlsó oldalán a másik ágba. Ott már belekapaszkodtunk lapátjainkkal a vízbe. A szigetsort megkerülve indultunk vissza a hajóhoz.
Már vártak bennünket. Serény matrózkezek segítették föl társaságunkat a hajóra. Pillanatok alatt helyén volt kenunk is a kajüttetőn.
- Ebéd! - rendelkeztek a szolgálatosok. A csárdához vonultunk. Nagy fák alatt kis asztaloknál ültünk le. A vízi katonák is velünk ebédeltek. Levest ettünk, pörköltet krumplival és savanyú paprikával. Meg lekváros buktát. Tele hassal vita tört ki Dagi és Döngő között.
- Príma volt ez a csípős marhapörkölt! - lelkesedett szuszogva Dagi.
- Nem a pörkölt volt marha! Az sertés volt - igazította ki Döngő.
- Marha!
- Disznó
- Semmi disznóíze nem volt!
- Láttál te már marhát, amelyiknek ilyen vékony bordái vannak? - mutatta fel tányérján a leszopogatott girnyó csontokat.
- Akkor is marha!
- Juszt is disznó!
- Birka! - szólt bele a Főgépész, eldöntvén az állatvitát. - Kitűnően készítik, azért nem éreztetek semmi faggyúszagot.
- Sose ettem eddig birkát. Azt hallottam, büdös - mentegetőzött Döngő.
- Én is így vagyok - vallotta be Dagi. De nemcsak ők voltak így. A társaság legnagyobb része életében még nem kóstolt birkahúst. Érdekes ez. Sokszor úgy vagyunk egyes ételekkel, hogy azt hisszük, nem jó, mert úgy hallottuk valahol. Ezért nem-is kóstoljuk meg.
A Kapitány nem kérdezte, szeretjük-e a birkát. Nem is mondta meg, hogy mit rendelt nekünk. Nem tudtuk, megettük, ízlett, jó volt. Ezután is megesszük majd. Akkor is, ha tudjuk.
A tömény ebéd után pihentünk egy kicsit.
Amikor a hajón voltunk, és az már ment is, kaptuk a parancsot
- Tegyétek rendbe magatokat! Van körülbelül másfél óránk az érkezésig. Öltözzetek fel! Nadrág, csíkos trikó, sapka! A szülők várnak rátok.
Nem tartott öt percnél tovább az öltözésünk. Ott hagytuk az átmelegedett kajütöt. Bámultuk a partokat, kis szigeteket meg a Másodkapitányt.
Ő ugyanis nagy előkészületet tett a borotválkozásra. Húzott egy vödör vizet. Kirakta az alacsony kajüttetőre a borotvakészletet, krémet, pamacsot, tükröt.
- A szakállt is le tetszik vágni? - sajnálkozott Veréb.
- Mit gondoltál? Meghagyom? Ti kívántátok, legyen egy szakállas tengerész a társaságban. Lett. Haza azonban nem viszem ezt a tollsöprűt az államon. Nem röhögtetem ki magam. Civilben nem áll jól, és nem is praktikus.
A szózat közben már meg is kezdte a pamacsolást. Hamarosan habfelhő vette körül a képét. A szakáll ki se látszott belőle. Ekkor már népes nézőközönsége volt trikós tengerészekből. Hosszas habozás után kézbe vette a zsilettes készséget. Jobb kézbe fogta, eltekerte a fejét jobbra. A tükörben való pontos ellenőrzés mellett képe bal felére illesztette a pengét. Rántott egyet vele, és úgy maradt. A penge húzott, recsegett, de nem vitte le a szakállt.
Csodálkozva nézegette a pengét. Kipróbálta a keze fején. Ott sem fogott.
- Mi az ördög van ezzel? Több pengét nem hoztam. Ezzel egyetlenegyszer borotválkoztam. Pihent egész idő alatt, és most nem fog.
- Pedig tegnap egész jól vitte a papírt - kottyant közbe Páncél.
- Miiii?
- Papírt! Tegnap a parancsnokság részére vágtam vele jegyzetpapírt. Kitűnően vitte - bizonykodott továbbra is vitorlafülű haverunk.
Szappantól ősz szakállával szomorúan könyökölt rá a kajüttetőre Másodkapitányunk. Aztán rámordult Páncélra:
- Szerezz azonnal egy olyan üvegpoharat, amelyik belül sima! Azzal talán meg lehet köszörülni.
Páncél szaladt, kérdezett, visszajött, jelentett:
- Nincs!
- Akkor menj be a parancsnoki kajütbe, és hozz egy sörösüveget. - Páncél rohant. A fehér szakállú ezután rám bökött. - Te pedig szerezz egy kétméteres, erős madzagot.
- Van - mondtam határozottan. - Rendes ember táborban mindig hord magánál madzagot. - Kihalásztam zsebemből az óhajtott kötözőszerszámot. Közben Páncél is visszaért az üveggel.
- Ezt most elvágjuk! - jelentette ki határozottan a Másodkapitány.
- Mivel? - érdeklődött kíváncsian Szecska.
- Mivel másképpen nem tudok vele köszörülni!
Aztán csodálatos dolgok történtek. Pattogtak az utasítások. Mi pedig teljesítettük. Megfogtuk az üveget ketten. A Másodkapitány a madzagot egyszer körültekerte az üveg hasán. Két végét két srác kezébe adta.
- Húzzátok fűrészelő mozdulattal ide-oda a madzagot. Ügyeljetek arra, hogy mindig azonos vonalon csúszkáljon az üvegen.
Mi tartottuk. Szecska és Tüdő huzigálták a zsineget. Így ment ez vagy egy percig szótlanul.
- Állj! - reccsent a Másodkapitány. Azzal kikapta kezünkből az üveget, ledobta róla a spárgát, és gyors mozdulattal a vödör vízbe dugta.
Halk pattanás hallatszott. Az üveget két darabban vette ki a vízből. Mintha gyémánttal vágták volna ketté ott, ahol a madzag szaladgált rajta az előbb.
- Mitől?... -kezdte el a kérdést Dűzni akkora csodálkozó szemekkel, mint egy kistányér.
- A melegtől, fiú! Ahol a madzag súrolta, ott megforrósodott. Hirtelen lehűtöttem; elpattant - oktatta ki a társaságot. De már szedte is ki a pengét készletéből, és fente a fél üveg belső felén. Óvatosan, nehogy az üveg széle vágjon.
A fenés után újabb szappanozás következett, majd a penge kipróbálása.
- Nem tökéletes, de meg lehet vele borotválkozni - konferált az első húzás után.
A szakáll egy perc alatt eltűnt. Másodkapitányunk arcán megmaradt egy kicsit világosabb folt, ahol nem sütötte tíz napig a nap. Sajnáltuk az elpusztult szakállt.
Közeledtünk Pest felé. Egyre több motorcsónak mászkált a vízen. Evezősök is. Az egyik motorcsónak mellénk kanyarodott. Sebességét a miénkhez csökkentette. Ketten ültek benne. Az egyik vezetett. A másik felállt, megkapaszkodott a hajókorlát egyik vasába, és felugrott hozzánk.
Széles vállú, zömök, barna ember volt. Enyhén kopaszodó. De azért még volt haja bőven. És egy furcsa táskája is volt. Az oldalán lógott szíjon. Intett a motorosnak, mire az továbbment.
- Előre! Jó szelet, tengerészek! - köszönt ránk mosolyogva. Valamit közben babrált a táska zárján, aztán benne a táskában. Előhúzott belőle egy mikrofont. A szája elé tartotta, és beszélni kezdett, mint a rádiósok szoktak. Az is volt.
- Kedves hallgatóim! Hajó fedélzetén állok. A hajó hosszú útról, táborból igyekszik kikötője felé. Körülöttem csupa vidám, napbarnított, nagyon fiatal tengerész nyüzsög. Itt jön éppen az egyik parancsnok.
Tényleg ott jött a szakállától megfosztott Másodkapitány. Egymásra nevettek a jövevénnyel, és kezet fogtak.
- Hogy sikerült a tábor, Másodkapitány? - kérdezte, és rögtön az orra elé dugta a mikrofont.
- Ez az a kérdés, amire nem illik vezetőnek válaszolni. Én csak annyit mondhatok, hogy baj nélkül. A többit talán majd ők - és ránk mutatott. Úgy látszik, utál rádióban szerepelni.
- Na, én akkor arra kérlek benneteket, mindenki mondja el, mi volt a legnagyobb élménye, mit tart legérdekesebbnek a táborból. Mire fog visszaemlékezni még nagypapa korában is.
Ezzel sorba a srácok elé tartotta a mikrofont. Mondta mindenki.
- A Gemenci-erdő. Csodálatos, rengeteg állat.
- A vén-dunai kirándulás!
- Amikor a nagy halat fogtam.
- A számháború! Szédületesen izgalmas volt.
- Elvitte a víz a kenut!
- Horgászverseny!
- Csillaghullás.
Csak úgy köpködték a srácok az élményeket. Egyik-másiktól részletesebb magyarázatot is kért a riporter. Én nem szóltam.
- Hát neked mi volt a legnagyobb élményed? - taszította hozzám a mikrofont.
- Odafelé a vihar.
- Miért?
- Mert szolgálatos voltam. Kint kellett lennem az orrban.
- Nem féltél?
A Másodkapitányra néztem. Vigyorgott.
- De igen, féltem. Mivel mégis ott maradtam, azért ez a legnagyobb élményem.
Ez nagyon tetszett neki.
A beszélgetés végén még hozzátettem, hogy Baja is nagyon szép. Tetszett, és nem fogom elfelejteni.
A Másodkapitány megint vigyorgott.
- Életem egyik legsikerültebb riportja lesz - lelkesedett a riporter, miközben elcsomagolta a mikrofont, és bevonult a kapitányokkal a parancsnoki kajütbe.
Most már menthetetlenül közeledtünk hazafelé. A Kis-Duna összeszűkült. Elmentünk egy furcsa híd alatt, amelyik tulajdonképpen nem is igazi híd, csak egy cső. Aztán nem messze a parton fölfedeztük a szülők népes gyülekezetét. Sokszínű ruhában sok ember és gyerek állt a part egy helyén, azzal a reménnyel, hogy mi érkezünk. Mikor a hajónk közeledett, még néhány ingujjas papa is csatlakozott hozzájuk a közeli csárdából.
- Sorakozó! Szolgálatosok, kikötéshez fölkészülni!
A hajó lassított. Odacsúszott a betonparthoz. Két szolgálatos ugrott a kötéllel. Szabályos kikötés. Palló a partra. Szolgálatosok vissza a helyükre.
- Zászlólevonás! Zászlónak tisztelegj!
Napbarnított tengerészarcok nézték az utolsó zászlólevonást. Barna tenyerek feszültek a fehér sapkákhoz.
- Pihenj! Tengerészek! - búcsúzott a Kapitány. - Jó nyarat kívánok nektek továbbra is. Ne feledkezzetek meg arról, ami a táborban történt. Ami szép és jó volt, amit tanultatok. Jó szelet, matrózok!
- Jó szelet, Kapitány! - dörgött rá a válasz.
Fél szemmel már közben figyeltem a várakozókat. Apáékat nem vettem észre. Kukac viszont ott ficánkolt egy tenyérnyi szoknyában, és a cingár nyakát nyújtogatta. Keresett engem.
- Oszolj! Kihajózás!
Mindenki rohant. A tengerészek a csomagjukért, a szülők csemetéikért. A nagy kavarodásban egyszer csak Kukac a nyakamba ugrott.
- Szia, Guszti! De barna vagy! Alig ismertelek meg. Mit hoztál?
Ilyenek a nők! Örül nekem. Csillog a szeme, de a kérdés: mit hoztál? Még szerencse, hogy vettem neki öt képeslapot Baján. Odaadtam. Rettenetesen örült.
Aztán anya talált rám Kukac nyomán. Megölelt, megcsókolt. Nem kérdezte, mit hoztam, csak szorongatott. Aztán eltartott magától, és megnézett.
- Nőttél, de sovány vagy!
- Nem sovány, csak barna - lépett oda apa. A kezét nyújtotta, mint felnőtteknek. Megszorítottam, és ez nekem jólesett! Azt hiszem, neki is.
- Jó, egészséges a külsőd. Ilyennek kell lenni. Kicsit megnyúltál és izmosodtál. Remek! - mosolygott az öregem.
A katonák akkor indultak el a monitorral. Nagykovács hadnagy integetett. Mi vissza. Gyorsan távolodott.
Kivittük a cuccomat a partra. Apa is jött. Verébék is ott voltak.
- Jaj, egy pillanat még! - mondtam, és visszatrappoltam a pallón. Kerestem a Másodkapitányt. Az orrban könyökölt. Nézte a vizet. Megálltam a háta mögött. Megköszörültem a torkom.
- Mi baj, fedélzetmester? - kérdezte anélkül, hogy hátranézett volna.
- Szeretnék Esztivel levelezni - vallottam be halkan.
- Helyeslem. Van azonban egy-két feltétele. Egy: édesapád tudjon róla. Kettő: Eszti szülei is tudjanak róla. Az első levélben először a szüleinek írsz, és engedélyt kérsz a levelezésre. Több feltétel nincs. Egyébként mi közöm nekem a te leveleidhez?
- Nagyon röstelleném, ha helyesírási hiba lenne benne!
- Én is.
- Tessék átnézni és kijavítani...
- Jó! Előre figyelmeztetlek, hogy a “szeretlek" szót egy t-vel írják. Ezt azonban, ahogy én a lányokat ismerem, nem is kell megírnod!
Ezt vajon miért mondta?
 
VÉGE