Meghalni csak a végső esetben
Author: Bogomil Rajnov
Date: 1983-12-21T23:00:00+00:00
Keywords: 20. század; magyar nyelvű; bolgár; krimi; regény
Description: – Most már elmehet. És az lesz a legjobb, ha soha többé nem kerül a szemem elé! Aztán az íróasztalhoz lép, kitalálom, hogy a láthatlan csengőgombot nyomta meg. És ha tévedtem volna is, Bob és Al megjelenése ékes bizonyítékul szolgál. – Kísérjétek ki – rendelkezik a főnök. Majd hozzáfűz még valamit, amitől az amerikai visszahőköl. – És nem akarok vért itt a folyosón! Adjátok át Marknak, lent a pincében! – Hallgasson ide, Drake! – mondja Larkin, s a hangja már nem olyan higgadt. – Maga eltalálta: tényleg CIA-től vagyok! – Tudom, tudom! – bólint engedékenyen a vöröshajú. – De mit tegyünk, ha egys
Publisher: L:J:

BOGOMIL RAJNOV – MEGHALNI CSAK A VÉGSŐ ESETBEN

– Most már elmehet. És az lesz a legjobb, ha soha többé nem kerül a szemem elé!

Aztán az íróasztalhoz lép, kitalálom, hogy a láthatatlan csengőgombot nyomta meg. És ha tévedtem volna is, Bob és Al megjelenése ékes bizonyítékul szolgál.

– Kísérjétek ki – rendelkezik a főnök.

Majd hozzáfűz még valamit, amitől az amerikai visszahőköl.

– És nem akarok vért itt a folyosón! Adjátok át Marknak, lent a pincében!

– Hallgasson ide, Drake! – mondja Larkin, s a hangja már nem olyan higgadt.

– Maga eltalálta: tényleg CIA-től vagyok!

– Tudom, tudom! – bólint engedékenyen a vöröshajú. – De mit tegyünk, ha egyszer minden ember halandó, beleértve a CIA embereit is.

BOGOMIL RAJNOV

MEGHALNI CSAK A VÉGSŐ ESETBEN

Fordította: Szalai Lajos

ELSŐ FEJEZET

Az ember életében gyakran kerül nehéz helyzetbe, de kiúttalanba soha. Ez persze még nem jelenti azt, hogy a kiút mindig az általunk kívánt irányba mutat, és feltétlenül kikerüli a temetőket. Emberi jogunk mindazonáltal az, hogy éppen a kívánatos irányban keressük a kiutat, s miképpen az én jelszavam diktálja, „Meghalni csak a végső esetben”.

Mit tenne ön például akkor, ha egy negyedik emeleti szállodai szobában tartózkodna, amelynek egyetlen ablaka a tizenöt méter mélyen futó utca macskaköveire ásít le reménytelenül, az ajtaján pedig állhatatosán és durván olyan emberek dörömbölnek, akik, enyhén szólva, nem az ön javát akarják?

Az életmentő háztetők, amelyeken a filmek hősei, szokásukhoz híven, ügyesen elszökdécselnek a szerencsés végkifejlet felé, ebben az esetben távol vannak. Elenyésző az esély arra is, hogy még jelenik egy csodatevő kötél, amelyet a végzetes pillanatban egy segítőtárs ereszt alá a fölső emeletről, mert ha létezik is ilyen segítőtárs, az egyáltalán nem a fölső emeleten várakozik. Természetesen kinyithatná hirtelen az ajtót, megbújhatna mögötte, s mihelyt a jövevények benyomultak, villámgyorsan előugorhatna. Csakhogy ez is az olyan filmbeli mutatványokhoz sorolható, amelyek az életben soha nem válnak be. Nem marad más hátra, mint hogy kivárja, vajon betörik-e hívatlan látogatói az ajtót. Ez roppant feszült tevékenység, aminek a végét mégiscsak jól sejtheti előre, mivel amazok tényleg betörik az ajtót.

A telefon. Életmentő kapcsolat a külvilággal. Reménykedve felemeli a kagylót, ám reménye azonnali elhalásra kárhoztatott: a drótot elvágták. Ez a rossz a telefon-összeköttetésben: mindig feltételez egy drótot, amit viszont elvághatnak azok, akik nem az ön javát akarják. Ellentétben a rádió-összeköttetéssel. Feltéve, persze, ha rendelkezik ilyennel.

Boriszlav, szerencsére, rendelkezik ilyennel. Arról az apró és primitív ikerkészülékről van szó, amelynek párja tíz fontba kerül, s amelyekkel már a gyerekek játszadoznak. Az ikrek egyike Boriszlavnál van, a másik meg nálam, ha még tetszenek rám emlékezni. És ha egyáltalán nem ismernénk egymást, nagyon örvendek, Emil Boev vagyok, bár nem tudok önnel kezet rázni, mivel a szemközti szállodában tartózkodom.

A kapcsolat nyomban megvalósul, mivel a vételre állított készülék itt van az asztalomon, s míg én a reggeli újságot böngészem, s belekóstolok mai első kávémba, meghallom Boriszlav hangját, amelyet furcsa zörejek kísérnek:

– Itt vannak az ajtóm előtt… Hívd a rendőrséget!…

Elfordítom a kis doboz gombját, és beleszólok a mikrofonba:

– Vettem.

Ha ön most Boriszlav szobájában tartózkodna, minden bizonnyal meglepődne rádió-üzenetének tartalmától, ugyanis azok, akik egyre fenyegetőbben döngetik az ajtót, pontosan ezt rikácsolják:

– Kinyitni! Rendőrség!

Boriszlavnak azonban alapos oka van gyanítani, hogy aligha a rendőrség, s hogy minden kétséget eloszlassunk, én segítségül hívom az igazi rendőrséget. Öt perc múlva néhány sötétkék egyenruhás és sötétkék sisakos férfi ugrik ki egy szolgálati kocsiból, és nyomul be a szállodába. A hívatlan látogatók közben tudomást szereznek a nem várt fordulatról, és sietősen távoznak a hátsó kijáraton. A színhelyen csak Boriszlav marad, a szállodatulajdonos társaságában, aki, magától értetődően, semmiről se tud. Rövid magyarázkodás, útlevél-ellenőrzés: „Ön szabad!”

Szabad, de milyen értelemben és meddig? Hogy ne kínozza magát hasonló kérdésekkel, kihasználva a pillanatnyi védettséget, Boriszlav még a rendőrök jelenlétében rendezi szállodai számláját, majd elhajt az első útjába kerülő taxival, ismeretlen irányban.

Ismeretlen a londoni rendőrség és azok számára, akik feltehetően még mindig leskelődnek a sarok mögül, de nekem nem az. Én is fizetek, és taxiba szállók:

– Victoria pályaudvar!

Így beszéltük meg már előre. Ha valami gáz lenne, no meg, hogy ne vesztegessük az időt légitársaságokkal és repülőterekkel, felszállunk az első Doverbe induló vonatra, és átmegyünk a kontinensre.

A pályaudvar ebben a délelőtti órában eléggé nyüzsgő, és megfelelően tömve van sötétkék egyenruhákkal, így váratlan merénylettől nem kell tartanom. Boriszlavot az induló vonat egyik fülkéjében pillantom meg, én is ugyanabba a kocsiba szállók be, csakhogy a másik végén. A háttér nyugodt, sőt a szomszédos fülkéből átszűrődő gyerekhangok miatt még családiasan közvetlennek is mondható. A kinti látkép, amennyire módomban áll felmérni, szintén nem aggasztó: néhány kisebb búcsúztató csoport és két hordár targoncájával a hálókocsi előtt.

A kalauz végigmegy a peronon, s egymás után becsapja az ajtókat. Felhangzik a figyelmeztető jelzés. A vonat lassan-lassan beindul.

„Megúsztuk” – gondolom.

És abban a pillanatban, amikor ezt gondolom, látom, hogy a kocsi mélyén, ahol Boriszlav foglalt helyet, felbukkan egy sovány, ismeretlen férfi, fekete felöltőben. A férfi hanyagul rágógumit rág. Ám ami ennél fontosabb, jobbjában jellegzetes tárgy sötétlik. Olyan tárgy, amelynek csövét elővigyázatosságból hangtompítóval látták el. Elindulok, feléje, bár el sem tudom képzelni, mit is tehetnék vele, puszta kézzel. Még oda se értem hozzá, amikor a gyors, tompa pukkanás tudomásomra hozza, hogy a lövést leadták.

A férfi eltűnt a két kocsit összekötő ajtón át. Boriszlav a helyén van, kisméretű bőröndjét mellkasához szorítva ül. A bőröndöt átütötte a lövedék, de a barátom él.

– A csomag mentett meg, Emilem… – mormolja Boriszlav. – Ezért jó, ha mindig van nálad csomag. Éppen levettem, hogy cigarettát vegyek ki. Gondoltam, a képébe vágom, amikor belém lőtt. Soha ne indulj el csomag nélkül, testvér.

Nos tehát, itthon vagyunk megint a bázison. Szófiában. S megint csak az egész történet elején. Ámbátor, magunk között szólva, az igazi kezdet még mindig nem világos számunkra. Az igazi kezdet a múltban lappang, a végkifejlet pedig valahol a ködös jövőben bolyong, s az egész tőkénk pillanatnyilag néhány hiányos adat, valamint egy vérszegény hipotézis.

A tények a következők. A közelmúltban hazánkba érkezett John Right angol állampolgár, foglalkozása kereskedő, családi állapota nőtlen, életkora harmincnyolc év, utazásának célja üdülés. Az, hogy üdülni jött, még ha a tél vége felé is, egyáltalán nem rendkívüli, annál is inkább, mivel Right a hegyvidéki üdülőbe, Pamporovóba vette útját, síelt, sétált, egyszóval üdült. Így aztán a mieink, akik nem követhetnek nyomon minden külföldit, függetlenül attól, hogy nős-e vagy sem, hagyták szabadon síelni és sétálni mindaddig, míg újabb fordulat nem következett be: elkezdett vendégségbe járni. Mikor és hol kerítette hatalmába első ízben ez a kedvtelés, nem ismeretes, mivel turisztikai-kulturális céllal bejárt néhány várost, mielőtt felbukkant volna a fővárosban, ahol beállított egy bizonyos Pesevhez. Itt „mértük be” első ízben, főképpen azért, mert maga Pesev keresett fel bennünket.

– Nem akarok – mondta – belekeveredni semmiféle zűrbe, ezért közlöm önökkel, ez az angol egészen váratlanul beállított hozzám, hogy üdvözletet adjon át Misótól, akarom mondani Mihail Milevtől…

– Ki ez a Mihail Milev? – kérdi a hivatalos személy.

– Hát az a bizonyos egyetemista, aki Nyugatra szökött már több mint tíz évvel ezelőtt…

– És aztán?

– Az egyetemista? Mit tudom én!

– Nem az egyetemista. Az angol.

– Semmi. Rövid úton kidobtam. Nem akarom, hogy belekeverjenek különböző zűrökbe.

Pesevnek természetesen igaza van, hogy nem akar semmiféle zűrbe keveredni, de fogalma sincs arról, mennyit könnyített volna a mi munkánkon, ha kivárja, mi mást hoz még az angol a jókívánságokon kívül.

A következő cím, amely Right noteszában szerepelt, egy bizonyos Sztancsev címe volt. De Sztancsev sem mutatkozott különösen vendégszeretőnek.

– Azt mondta, hogy Mihail Milevtől jön, és üdvözletet hoz tőle.

– Egyéb?

– Én is ezt kérdeztem tőle: „Egyéb?” Erre azt mondja: „Szükségem lenne – mondja – néhány apró információra.” Én meg azt válaszolom: „Az információkra – mondom – van külön szolgálat: Az Információs Iroda.” És ajtót mutattam neki.

Ennek se lehet semmit a szemére vetni, még ha szintén el is siette a dolgot egy kicsit. De hát mit is tehetnénk, ha az emberek nem akarnak zűrökbe keveredni. Időközben viszont Right bejelentette a szállodában, hogy két nap múlva távozik. Még ha tett is korábban hasonló látogatásokat valahol másutt, azokról már lekéstünk. Az egyetlen anyag, amin törhetjük a fejünket, a szóban forgó két találkozás. Így aztán töprengünk egy darabig, mígnem a tábornok határoz:

– Üljetek Boriszlavval repülőre, irány London.

Amit meg is teszünk. A szükséges óvintézkedésekkel, természetesen. És egyáltalán, oly módon, hogy ne vonjuk magunkra Right figyelmét még a repülőút alatt. Mihelyt megérkezünk rendeltetési helyünkre, taxin követjük az angolt, ami egyáltalán nem könnyű feladat, mert ha arra kéri az ember a sofőrt, hogy gyorsabban vagy lassabban hajtson, az csak a megingathatatlan magasabbrendűség érzésével tekint vissza, mintegy szuggerálva, hogy érti ő a munkáját, nincs szüksége tanácsokra. Követjük Rightot egészen a lakásáig, azaz egy kis szállodáig, amely ott bújik meg valahol a Soho labirintusában.

Haladásunk az előzetes instrukció alapján, pontosabban a következő séma szerint zajlik: a második megy az első után, a harmadik pedig a második után. A harmadik s egyben legveszélytelenebb szerep nekem jutott. Feladatom szemmel tartani Boriszlavot, és messziről szemmel tartani a Sohóbeli környéket, miképpen reagál felbukkanására és cselekedeteire, ő egyébként sokkal inkább szem előtt van, mint én, és ha közeiről figyel az ember valakit, könnyen maga is nem kívánatos megfigyelés alá kerülhet.

Boriszlav eleinte úgy dolgozik, mint egy profi, s így senkinek se tűnik fel a jelenléte, jóllehet a terep fölöttébb szűk a manőverezésre. Joe Right mindennap reggeltől estig a szállodája közelében levő kis utca területén tartózkodik. Itt van a kávéház, amelyben ücsörög, itt a vendéglő, ahol étkezik, és itt az épület, amelyben hosszú órákra eltűnik, s amely feltehetően a munkahelye. Meglehetősen egyhangú napirend, igen szegényes ahhoz, hogy információs forrás lehessen.

Ugyanez a kis utca a színtere pillanatnyilag Mihail Milev emigránsélet színjátékának is; Right már az első nap találkozik vele a kávéházban, s Boriszlav azonnal felismeri a már áttanulmányozott fotóanyag alapján. Ám Milev önmagában jelentéktelen személyiség, és semmiképp sem tekinthető lenyűgöző foglalatosságnak csupán azt figyelni, hogyan issza sörét, vagy hogyan étkezik az olasz vendéglőjében. Még egyetemistaként szökött Nyugatra, egy csoportos dunai kirándulás alkalmából, eleinte a bécsi emigránskörökben tevékenykedett, később Münchenben, azután Párizsban, mígnem végül Londonban is felbukkant. Nomád életét valószínűleg az a körülmény magyarázza, hogy még az árulók igénytelen körei számára is erősen közepesnek minősült, és hiábavalóan igyekszik megfelelően kamatoztatni tehetségtelenségét.

Right és Milev kapcsolatai környezetükkel igen gyérek, mert csak néhány hím- és nőnemű egyénnel jönnek össze, akiknek élete szintén e kerület szűk határai közé korlátozódik.

Egyszóval, semmi. Hogy milyen jellegű az angol kereskedői tevékenysége, ha létezik egyáltalán, hogy milyenek a bolgár mostani funkciói, miben áll kettejük kapcsolata – rejtély.

Éppen ezért, miután egy hétig hiábavalóan lézengünk a Soho kávéházaiban, a sarkokon és a kapualjakban, elhatározzuk, hogy taktikát változtatunk. Boriszlav felhagy a profik elővigyázatos módszereivel, és egy önfejű kezdő buta viselkedését veszi fel. Rightot követve, besurran egy sztriptízlebujba, de alig fizeti ki a beléptidíjat, amikor kénytelen észrevenni, hogy az angol időközben ismét elindul az utca felé. Benyomul a kétemeletes házba, ahol Right naponta eltölt néhány órát, de egy hatalmas izomkötegbe ütközik, amely tudtára adja, hogy itt nincs semmiféle intézmény, ez magánlakás, és kilöki az utcára. A kávéházban és a vendéglőben az angol vagy a bolgár asztala közelébe lopódzik, és hallgatózik. S egyáltalán, mindenbe olyan kecsesen üti bele az orrát, mint ahogy ezt egy elefánt tenné a porcelánüzletben, mígnem egy este végre észreveszem, hogy ha mást nem is, de legalább azt elérte, hogy felhívta magára a figyelmet. A Piccadilly Circustól egészen a szállodáig állhatatosán követi Boriszlavot egy gyanús alak.

– Ma este megfigyelés alatt voltál – közlöm vele, házi rádió-összeköttetésünk segítségével.

– Na, végre!

Igen, végre. Csakhogy már másnap hajnalban hívatlan vendégek nyomulnak be a szállodába, és dörömbölni kezdenek az ajtón:

– Kinyitni! Rendőrség!

Majd három órával később a Dover felé induló vonaton egy fekete felöltős, ismeretlen férfi kipróbálja pisztolyát Boriszlav mellkasán.

– A megfigyelések azt bizonyítják, hogy Right egyáltalán nem rendes munkával foglalkozik, hanem valami mással – összegezi a tábornok. – S ha volt is némi kétségünk e kérdést illetően, ezt határozottan szétoszlatja a Boriszlav ellen elkövetett két gyilkossági kísérlet. Kiderült, hogy olyan területre akartatok behatolni, ahová a behatolás szigorúan tilosnak bizonyult. S ez kísérletetek haszna. Ámbátor, mi nem azért küldtünk benneteket oda, Boriszlav, hogy céltáblául szolgáljatok…

Barátom és én sötétzöld bőr karosszékekben ülünk az irodai fikusz sötétzöld levelei alatt, s igyekszünk arcunkra erőltetni a néma bűnbánat kifejezését. Ami a fikuszt illeti, annak idején egészen vékonyka kis semmiség volt, hitvány szár, néhány levéllel, mostanra viszont már régen túlnőtte a helyiség magasságát, s a gipszmennyezethez lapulva, vízszintesen kezdett hajtani, a szemközti fal irányában. Egyszóval kielégítő anyagot nyújt a „Hogy repül a idő!” témában felmerülő borongós gondolatokhoz.

Tehát hallgattunk, amikor a főnök, megpillantva a kezem ügyébe került cigarettásdobozt, odaveti:

– Emil, hagyd abba a hadonászást azzal a BT-csomaggal. Ha mérgezni akarjátok magatokat, gyújtsatok rá.

– Én tulajdonképpen már leszoktam – mordul fel Boriszlav, miközben a doboz után nyúl –, de kivételesen rágyújtok.

Boriszlav tényleg leszokott, ki tudja, már hányadszor. Ez a körülmény pedig az én napi dohányforgalmamat emelte meg két csomagról háromra, amiből egy csomag Boriszlav kivételes eseteire fogy el.

– Az ottani környezet kimondottan bűnöző – jegyzi meg a barátom, miközben teleszívja tüdejét az átkos nikotinfüsttel. – S az egész eset, ha létezik ilyen egyáltalán, feltehetően szintén bűnügyi.

– Lehet, hogy nem az – veti ellen a tábornok. – Semmi garanciánk nincs rá.

– Olyan a közeg, hogy – legalábbis eddig – nincs alapunk mást feltételezni – hajtogatja Boriszlav kitartóan.

– Jó, jó, de akkor szerinted miből áll össze ez a bűnügyi eset? – kérdezi a főnök, s Boriszlavra tekint kék szemeivel, amelyek szemérmetlenül kékek ahhoz képest, hogy tulajdonosuk tábornok.

– Talán valamilyen értékeket próbálnak kivinni – veti fel a barátom. – Pesev és Sztancsev tisztességes állampolgárok, ám ismert polgári családok sarjai, idegen nyelveket tudnak, és szolgálatára lehetnének Right-nak a más családokkal való kapcsolatok felvételében, s egyáltalán, értékek, például érmék, ikonok, ékszerek gyűjtésében, illetve felkutatásában.

– Nincs kizárva – vonja meg a vállát a tábornok –, de aligha valószínű. Te mit gondolsz, Boev?

Valahányszor szolgálati kérdést tesz fel nekem a főnök, mindig családnevemen szólít.

– Lehet, hogy valami csempészügylet – mormolom én.

– Miféle csempészügylet?

– Például kábítószer.

– De hát milyen kábítószerügyletet bonyolíthatnának minálunk?

– Nem minálunk, hanem rajtunk keresztül – fogalmazom meg pontosabban feltételezésemet. – Például előkészíthetnek egy csatornát a Közép-Kelet és Nyugat között.

– Kábítószerek… ékszerek… – ismétli mintegy magának a tábornok.

Szemlátomást elégedetlen a hipotéziseinkkel. Ami azt illeti, mi is, ám miután jó tíz napot ott töltöttünk a csirkefogók és apró gengszterek barlangjában, nehezünkre esik feltételezni, hogy valami nagyobb politikai akció gondolata születhetett meg a fejükben.

– Más is lehetséges – mondom. – Milev talán arra akarta felhasználni Right utazását, hogy rajta keresztül bizonyos információkhoz jusson, amelyeket azután feltálalhat esetleges amerikai főnökeinek, hogy jó pontokat szerezzen náluk, vagy legomboljon tőlük néhány dollárt.

– Igaz – bólint a tábornok –, de el tudod te képzelni, hogy az angol fogja magát és eljön egészen Bulgáriáig csak azért, hogy Milevnek szívességet tegyen, vagy hogy síeljen?

Az ellenvetés helyénvaló. Éppen itt van a kutya elásva, hogy a rendelkezésünkre álló gyér adatok birtokában sokkal inkább tudtunk ellenvetéseket tenni, mint meggyőző feltevéseket megfogalmazni. S ez az egyetlen kérdés, amelyben mindhárman egyetértünk.

– Így nem megyünk semmire – szögezi le a tábornok. – Gazdagabb és pontosabb információkra van szükségünk.

– Ezt az információt azonban csak úgy kaphatjuk meg, ha beépítjük saját emberünket hozzájuk, s nem pedig kerülgetjük őket, mint macska a forró kását – vetem közbe.

– Nem tudom, megéri-e a fáradságot, hogy még be is építsünk valakit – jegyzi meg szkeptikusan Boriszlav.

A tábornok hallgat bizonyos ideig, miközben az íróasztal és az ablak közötti távolságot rója. Végre megszólal:

– Megéri. Az ellened elkövetett támadások is ezt igazolják. Még a bűnözők sem folyamodnak a legvégső eszközhöz valamilyen semmiség miatt. Tehát nem akármilyen semmiségről van szó.

Elhallgat, és ismét elkezdi róni az íróasztal és az ablak közötti távolságot. Azután rám néz, s ez a pillantás nekem bőven elegendő ahhoz, hogy kitalálhassam, mi következik:

– Mit szólnál hozzá, Boev, ha téged küldenénk ki, he? Végül is a te javaslatod volt. Boriszlav viszont már mindenképpen kiesett a játékból. Nem hiszem, hogy szükséges lenne egyenesen Bulgáriából küldeni nekik céltáblát.

– Emil is jó céltáblának – veti ellen a barátom.

– Reméljük, hogy ebben az esetben nem éppen ezt a tulajdonságát fogja fitogtatni – válaszolja a főnök. – Bár, egy ilyen bizonytalanba induló küldetésnél…

Nem fejezi be a mondatot, hanem csak újabb néhány lépést tesz az ablak felé, Ezután nekilátunk közelebbről kidolgozni a tervet: új életrajzom meséjét, a taktikai lépéseket és minden részletet, ami a helyzet sajátosságaival és lehetséges változataival kapcsolatos.

Két órával később istenhozzádot mondok, és elindulok a kijárat felé. S mint mindig, ahogy odabólintok a kapuban tisztelgő rendőrnek, felötlik bennem az az őrült gondolat, hogy talán utoljára lépek ki ezen a kapun, s hogy a bizonytalanba induló küldetés egyike azoknak a féláru, kedvezményes utazásoknak, amelyeknél nem váltanak retúrjegyet.

Elég, ha egy kicsit nyugodtabban szemléli az ember az életet, máris felfedez valami vigasztalót még a nehéz helyzetekben is. Vigasztaló ebben az esetben az, hogy új életrajzom meséje teljesen bolgár: gondnok vagyok egy bolgár hajón, s egy kis tengeri séta Burgasztól a Temze torkolatáig ezen a korai tavaszon egyáltalán nem kellemetlen.

Gondnoki teendőim igen egyszerűek és teljesen formálisak, így aztán nagyszerű lehetőségem nyílik arra, hogy élvezzem a földközi-tengeri tájakat, amelyeket unalmas leírásaimmal most nem óhajtok elcsúfítani. Baráti kapcsolatokat építek ki a hajó legénységével, és sikerül szert tennem tekintélyre, ha nem is gondnoki minőségemben, de legalább a kártyajáték területén. Attól tartók azonban, hogy a kedvező benyomások, amelyeket az út során keltek, ízzé-porrá törnek majd a búcsú napján.

Már a Temzén vagyunk. A hajónak ki kell raknia valamilyen árut, és be kell raknia egy másikat, mielőtt elindulna az Északi-tenger, onnan pedig Murmanszk felé. Mi viszont, vagyis a legénység számos tagja, munkánk nem lévén, engedélyt kapunk, hogy megismerkedjünk London sűrűjével, ugyanakkor figyelmeztetnek is bennünket, hogy pontosan huszonnégy óra múlva térjünk vissza a bázisunkra, ha nem akarunk itt ragadni, a jó öreg Angliában.

Amikor azt mondom, „London sűrűje”, gondolom világos, hogy egyenesen a Sohót vesszük célba, mivel a „sűrű” ott a legsötétebb. Őszintén szólva, a másodtiszt és a velünk levő fiúk mindenekelőtt inkább a nagy sugárutakon, az Oxford Streeten és a Regent Streeten sétálnának, s szeretnének egy kicsit erre-arra elbámészkodni. De az én zsebemben – minő meglepetés – nem megvetendő összeg lapul, ezért azt ajánlom, hogy bevezetőül harapjunk és igyunk valamit, s elcipelem őket a Sohóba, ettől kezdve viszont a dolgok olyan fordulatot vesznek, hogy elfelejtjük a város többi nevezetességét.

A ludas a dologban leginkább én vagyok, mert rám jön az ivás. Inni kezdek, méghozzá a legelvetemültebb matrózok módjára, hülyén és vadul, mintha be kellene pótolnom az ivásban a tengeren eltöltött szomjas napokat: váltogatom az italokat; váltogatom a kocsmákat, vonszolom magammal a fiúkat, akik eredménytelenül igyekeznek észre téríteni. Ám bármennyire is vaduljak, bármennyire is váltogassam a kocsmákat, próbálok lehetőség szerint arra ügyelni, hogy egy bizonyos kis utca közelében maradjunk, s lehetőleg feltűnően, mert egy világos nappal randalírozó tengerészbanda olyan jelenség, amit észrevesznek és megjegyeznek még a Sohóban is, én pedig éppen arra törekszem, hogy felfigyeljenek rám, és véssenek emlékezetükbe.

A mulatozás este éri el csúcspontját, éjszaka pedig továbbfajul a dolog, mivel a hajónktól jókora járásnyira vagyunk, hajnalra viszont a fedélzeten kell lennünk; a fiúk elkeseredett kísérleteket tesznek, hogy figyelmeztessenek erre a körülményre, s egyáltalán jobb belátásra térítsenek, én meg szakadatlanul hajtogatom, hogy van még idő, mindenre van még idő, hogy a munka nem kisnyúl, s nem szalad el, egy utolsó pohár senkinek se fog megártani, és amikor megpróbálnak erőszakkal kiráncigálni a soros kocsmából, s végül sikerül is kihúzniuk az utcára, én kitépem magam a kezük közül, és vaktában elfutok valamerre, de azért ügyelek arra, hogy ne távolodjak el túlságosan egy bizonyos utcától.

A tengerészek, ezek a jó fiúk, erre-arra futkosnak, keresgélnek egy ideig, egyszer ott mennek el kétlépésnyire attól a sötét kapualjtól, amelyben meghúzódtam, és teljesen tisztán hallom, mit beszélnek.

– Ebbe meg mi ütött ilyen hirtelen… – mondja valamelyikük.

– Alkoholszomj, mi más – válaszolja a másodtiszt. – Nem hallottál még a piásokról, akiket az alkoholszomj hajt?

Keresgélnek hát tovább még egy ideig, de végül, úgy látszik, mégis úgy döntenek, hogy velem vagy nélkülem, de mindenképpen ott kell lenniük a hajón a megszabott időben, ott aztán majd döntse el a parancsnok, hogy keressenek-e tovább, vagy szedjék fel a horgonyt. Én azonban tudom, mit határoz a parancsnok, mivel ha valaki be van avatva a dolgaimba a hajóbeliek közül, akkor az éppen ő.

Pillantásom, amelyet nem annyira az elfogyasztott whiskymennyiség, mint inkább az átvirrasztott éjszaka homályosít el, fásultan akad meg egy fiatal nőn, aki szoknyáját magasra emelve, felém mutatja hosszú, necc harisnyába bújtatott lábszárait. A nőt élénk színekkel festették, s ott tollászkodik egy falragaszon, a következő informáló felirat társaságában: Remon Revue Bar.

Ebben a reggeli órában a kis bár még csendes és kihalt, nem üvölt az automatikus lemezjátszó, s a bárpultot se támogatják a vendégek, az utálatos angol barna sört töltögetve magukba, aminek szaga az égett cukoréra emlékeztet, s ami az angol középpolgár legkedvesebb toroköblítői közé tartozik.

A bár közvetlenül annak az utcának a sarkán áll, amely, nem tudom, miért, bizonyos idő óta leköti a figyelmemet; voltunk itt már tegnap is, de csak egészen rövid, két pohár felhajtásához elegendő időre, mielőtt továbbindultunk volna randalírozásunk következő színhelyére.

A reggeli után a két pincér a rézborítású bárpult tisztogatásával foglalkozik, míg a főnök számláit rendezgeti az automatikus pénztárgép mögött. Az utcai ablak közelében álló asztalnál hárman ülnek, s figyelmüket megosztják a pohár Guinness és a Daily Mirror legfrissebb száma között. A szemközti sarokban viszont én ücsörgők szerencsétlenül a pohár whiskym előtt, mint bármely alkoholista, aki a részegség depressziós szakaszába lépett.

Értelmetlenül meredek a szemközti, élénk színekkel festett nőre, amikor odaáll mellém a valódi. Nem kevésbé élénk színű. S nem kevésbé festett. Nem sajnálta a púdert és a rúzst.

– Unatkozik az én nagy fiúm? – kérdezi olyan hangon, amely az alvás órái után némi olajozásra szorulna.

– Egyáltalán nem – rázom meg a fejem közönyösen. – Szórakozik.

– Whiskyvel?

– És szódával – teszem hozzá sietősen, hogy szórakozásomnak illendőbb külsőt adjak.

– Eredeti gondolat – ismeri el a hölgy.

– Ámbár egy kicsit korai, ha hihetek az órámnak.

Míg ezeket mondja, minden teketória nélkül letelepszik mellém, s ugyanazon az olajozásra szoruló hangon odaszól a pincérnek:

– Davy, egy Scotchot, fiacskám!

És csak azután jut eszébe megkérdezni:

– A maga kontójára, nemde?

– Hagyjuk a prózai részletek megvitatását – mormolom nagyvonalúan. Nagyvonalúságom természetesen nem kerüli el a hölgy figyelmét, így aztán él is vele, mert nem egészen egy óra alatt még három Scotchot dob be, a köztük levő szüneteket pedig a kölcsönös ismerkedés kérdéseivel tölti ki.

– Azt hiszem, láttam már magát – jegyzi meg, s nagy, kifestett szájával felém dob egy behízelgő mosolyt.

– Nincs kizárva – válaszolom, s közben unottan a poharamra meredek.

– Úgy bizony, láttam magát tegnap az Aranyoroszlánban… most már emlékszem. Ha nem tévedek, holmi tengerészekkel volt ott, és rettenetesen ricsajozott.

– Nincs kizárva – mondom megint, és iszom egy korty Scotchot. – Mi értelme inni zajongás nélkül!

– Maga tengerész vagy valami hasonló, igaz?

– Igen, valami hasonló.

– És milyen nemzetiségű?

– Bolgár,

– Bolgár?… Ja, igen, ott a Balkánon! – kiáltja a hölgy, mert boldog, hogy villoghat földrajzi ismereteivel.

Később, miután figyelmeztette Davyt, hogy üres a pohara, folytatja a kikérdezést: – és hol van a hajója, fiacskám?

– A tengeren.

– Én meg már azt hittem, hogy a Hyde Parkban.

– Csak azt akartam mondani, hogy a nyílt tengeren.

– És maga itt ragadt?

– Hát, ha az embernek olyan barátai vannak, hogy faképnél hagyják a piálás kellős közepén… az ivászat legsűrűbb ködében.

– Szegény kis fiacskám! – jegyzi meg a hölgy együtt érzően, és fogadja Davytől a soron levő Scotchot.

Aztán eszébe jut megkérdezni:

– És most mihez kezd?

– Várok. Mi mást tehetnék?

– Mit vár?

– A hajót, természetesen. Nem hiszem, hogy útközben elsüllyedne. Néhány hét múlva újra itt lesz.

– Hát persze. Aztán meg, néhány hét valóban nem túl hosszú idő. Ha van miből élnie.

– Néhány hétre elegendő vagyonnal nem rendelkezem – ismerem be, megkockáztatva, hogy kiábrándítom. – De, azt hiszem, majd csak találok valamilyen munkát.

A hölgy, úgy látszik, szintén kész hasonló kockázat vállalására, mert azt mondja:

– Hogy talál-e munkát? Nincs kizárva. Bár inkább az a valószínű, hogy éhen hal.

– Nos, hát azért az éhen hálást nem várom be. Ha nem marad más lehetőségem, elmegyek a követségre. Van itt követségünk.

– Ez máris jobban hangzik – bólint a hölgy, és a cigarettás dobozom felé nyúl.

Szolgálatkészen az orra alá dugom az öngyújtómat, és én is rágyújtok. Bizonyos ideig mindketten hallgatunk, egyaránt elégedetten: ő azért, mert begyűjtötte apró kis információit, én pedig azért, mert a kérdőív kimerült. A kérdőív igen, de nem a kérdések.

– Remélem, hogy a vagyona azért egy-két napra még futja.

– Ó, egy-két napig mindenképpen.

– És egy-két további whiskyre?

– Magától értetődik. Efelől nyugodt lehet. A hölgy egyáltalán nem nyugtalankodik, és tovább tankol, egészen a dél körüli csúcsforgalom idejéig, sőt még az után is, hogy a kávéház újból kiürül, s egyedül mi ketten maradunk tovább. Miután pontot tett a kérdőív végére, általánosabb témákra tér át, mint például arra, hogy az élet nem is olyan rossz, aztán meg a másikra, hogy az élet teljes képtelenség, s egyáltalán olyan témákra, amelyekhez komoly gondolkodási képesség, sőt bizonyos filozófiai észjárás is szükségeltetik, mindez azonban nem zavarja abban, hogy tizenöt perces szabályos időközökben ne mondja: ,,Davy, fiacskám, nem látod, hogy üres a poharam?” – néha pedig még rám is gondol, jóllehet én – s ez így is van rendjén egy alkoholistánál a hagy piálás másnapján – határozottan lassúbb vagyok a fogyasztásban.

Végül, miként várható volt, a hölgy az élet általános témájáról áttér egy konkrétabb, ám nem kevésbé fontos témára, a szerelemre, mert mi más maradna nekünk ebben a mocskos világban, ha nem a szerelem. Ennek ürügyén a hölgy bevallja – nem nélkülözve bizonyos lányos szemérmességet –, hogy alapjában véve nem vagyok számára ellenszenves, ellenkezőleg, de ez még nem jelent semmit, nem szeretné, ha beképzelnék valamit is, mivel neki van egy állandó barátja, és csak azért ajándékozhat meg ismeretségével, s kizárólag csak azért ülünk pillanatnyilag egy asztalnál, mert a barátja, az igazi, jelenleg nem Londonban tartózkodik, hanem tudom is én, hol és milyen ügyben.

Az óra lassacskán már ötöt mutat, és én távolról sem vagyok annyira részeg, amilyennek látszom, az is világos előttem, hogy a hölgy, akinek az asztalához vetődtem – bizonyos idő óta ugyanis arról próbál meggyőzni, hogy én ültem az ő asztalához, és nem fordítva –, ama nőcskék közül való, akikkel minden közepes kategóriájú bűnbarlangban találkozhat az ember, vagyis eléggé vitatható szépség, eléggé gyanús életkor, olcsó luxusba csomagolva, és a viszonylagos romlatlanság igényével feldíszítve, valószínűleg feltételezve, hogy a balkáni vadak tetszését leginkább a romlatlanok nyerik el.

Az óra lassacskán már ötöt mutat, de ez nem gátolja a nőt abban, hogy még mindig ugyanazon a mondaton lovagoljon makacs kitartással, pontosabban, annak tisztázásán, hogy neki van egy barátja, aki szinte már a férje, hogy ez a barát, az én nagy szerencsémre, jelenleg nincs Londonban, s én, ki tudja, miért, már az első pillanatban megtetszettem neki, a lehetetlenül részeg fizimiskám ellenére, de az, hogy megtetszettem neki, még nem jogosít fel arra, hogy beképzeljek valamit is, illetve, azt higgyem, hogy a járdákon vadászok közé tartozik, csak azért, mert megengedte, hogy leüljek az asztalához, s megivott velem egy pohárkával, s hogy az ennyire gyors és váratlan közelségünk titka egyes-egyedül abban a tényben leli magyarázatát, hogy, nem tudni, miért, de megtetszettem neki, jóllehet, magunk között szólva, egyáltalán nem látszom valami tudj’ isten minek, különösen ezzel a részeg fizimiskámmal. És egyáltalán, egész idő alatt kizárólag arról próbál meggyőzni, hogy nem prostituált, én pedig elnézően egyetértek vele, csak hogy fel ne ingereljem, pedig ha nem prostituált, akkor én vagyok a canterburyi érsek, ha nem a római pápa.

– Úgy nézem, éppen ideje, hogy felszedjük a horgonyt – bátorkodom javasolni, mikor az óra mutatója éppen az ötösre ugrik.

– Miért szednénk fel a horgonyt? – kérdezi ártatlanul a hölgy.

– Hát, hogy aludjunk…

Ő azonban ártatlan kijelentésemet testi kapcsolatokra utaló, igen durva célzásnak veszi, s ismételten nem mulasztja el az alkalmat, hogy tudassa velem, van barátja, aki bizonyos tekintetben a férje is, minekutána kelletlenül azért mégis bevallja, hogy én tényleg rendkívül szimpatikus vagyok neki, és kizárólag ezen oknál fogva, esetleg rááll arra, hogy bizonyos apróbb intimitásokat megengedjen magának velem – ki ne engedne meg magának hasonlókat napjainkban –, de csak fölösleges túlzások és perverziók nélkül, és egyáltalán csak azzal a feltétellel, ha illendően viselkedem, ami magától értetődően annyit jelent, hogy adjak is neki kölcsön bizonyos apróbb összeget: „Ne gondolja, fiacskám, hogy munkadíjról van szó, vagy valami hasonlóról” – hanem csak apróbb összegről, mivel a barátja pillanatnyilag Liverpoolban van, valami halaszthatatlan intéznivalója végett.

S csak azután, hogy elhangzottak a legutolsó magyarázkodások az ő részéről, s lezajlott a számla kiegyenlítése az én részemről, és hogy azt mondta: „Mivel már úgyis elővette a pénztárcáját, fiacskám, nem lenne rossz, ha már most ideadná a húsz fontomat” – hagyjuk el végre a kávéházat, és megyünk ki a szabad levegőre.

A hölgyet Katynek hívják, ha hinni lehet a pincérnek, aki, nem túlzottan illendő bizalmaskodással, így szólította. Katynek hívják, és egészen közel lakik, pontosabban, az utca másik végén, egy kis szállodában. Legalábbis ebbe a szállodába vezet be, ott elhaladunk a recepció ablaka előtt, felmegyünk az első emeletre, és egy teljesen elfüggönyözött, állott levegőjű szobába lépünk, amelyben vágni lehet az olcsó kölnivíz illatát:

„Végre egy ágy” – gondolom, amikor Katy elfordítja a villanykapcsolót. Bizonytalan léptekkel közeledem a szóban forgó bútordarab felé, aztán üdvözölten elnyújtózkodom a műselyemből készült huzaton.

– Lehúzhatná legalább a cipőjét, fiacskám – mormolja a hölgy józan találékonysággal, ami szinte bámulatos, (ha figyelembe vesszük a felhajtott poharak számát.)

– Ne legyen kicsinyes.

A rám ereszkedő szendergés megakadályoz abban, hogy részletesen figyeljem a már megkezdett vetkőzési jelenetet. Talán jobb is így, mert a lottyadt, fonnyadt test, amely fokozatosan előtűnik a csipkés, fekete fehérnemű alól, nem különösképpen étvágygerjesztő.

– Remélem, hogy nem szenved semmi afféle betegségben… – hallom igen messziről ezt a még mindig némi olajozásra szoruló hangot.

– Aludni szeretnék, Katy – magyarázom álmosan, csak hogy eltereljem a szót a nemi betegségek témájáról.

– Mindjárt gondoltam, hogy ferde hajlamú – mondja a nő szemrehányólag. – Idejött, hogy megbámuljon vetkőzés közben, most meg már aludni akar…

Azt akarok, valóban. Igen ám, de nem hagynak. Nem halt el még ugyanis az utolsó mondat, amikor a valami fatális véletlen folytán nyitva felejtett ajtón át benyomul két tagbaszakadt fickó.

– Nézd csak, a ringyó! – mordul fel az egyik. – Nézd csak, Tom, nézd csak ezt a ringyót! Nézd csak, és jól jegyezz meg mindent, Tom!

Hála a szendergésnek, hogy még nem kerített teljesen a hatalmába. Gyorsan felugrók, de nyomban ismét az ágyon találom magam, ahova ledöntött a dühödt idegen ökle.

– Hagyjad őt, Peter – bátorkodik közbeszólni Katy. – Köztünk nincs semmi olyasmi, ami…

Sajnos, ahogy ott áll csaknem teljesen meztelenül a szoba közepén, védőangyalom nem túlságosan meggyőző, nem is beszélve arról, hogy senki se figyel rá. Peter újfent fölém hajol, ami lehetőséget ad a cipőmnek, hogy egyenest a képébe rúgjon. A férfi gépiesen véres szájához kapja a kezét, míg én a másik lábammal a gyomrába lépek. Az ellenfél táborában beállt pillanatnyi zavarodottság elég arra, hogy kiugorjak végre ebből a kényelmetlen ágyból.

Ki is ugrok. És beleszaladok Tom öklébe. Masszív ököl, arra késztet, hogy visszalépjek, és belekapaszkodjam a legközelebb álló székbe. A következő pillanatban a szék, mintegy magától, összetörik Tom fején. A baj csak az, hogy Tom feje nem kevésbé puha az öklénél. A fickó meginog, de nem esik el. Én igen. Valószínűleg annak a súrlódásnak a szikrájától, amely a koponyám és valami kemény tárgy között játszódott le. Úgy látszik, a hátam mögött Peter ismét akcióba lépett.

Elhallgatom a következmények, részletezését, hogy ne ébresszem fel az alantas ösztönöket. Mindenesetre néhányszor megpróbálok felállni a padlóról, de mindhiába. Ez a két alak alighanem hirtelenjében legalább húsz-húsz rúgóalkalmatossággal rendelkezik, mert bármerre is forduljak, mindenütt rúgásba ütközöm. Feltételezem, hogy az utolsó volt a legerősebb, s valószínűleg a fejem érte. Feltételezem, de nem vagyok biztos benne, mivel éppen az utolsónál elveszítem az eszméletemet.

Fogalmam sincs, mennyi idő telt el és pontosan mi történt addig, amíg újból magamhoz térek. Az első gondolatom az, hogy ha az élet azonos a rettenetes fájdalommal, amelyet ebben a pillanatban érzek, akkor aligha van értelme feltámadnom: fájdalom, amely egyenetlen adagokban oszlik meg egész testemen, de az oroszlánrésze éppen a fejemre esik.

A második gondolatom az hogy ebben a szobában időközben igen hidegre és szelesre fordult az időjárás. El kell telnie még jó pár percnek, míg sikerül kinyitnom a szemeimet, és felfedezem, hogy egy sötét utcasarokra hajítottak. „Kinyitnom a szememet” lenne a helyes kifejezés, mivel egyelőre csak az egyiket vagyok képes kinyitni.

A harmadik gondolat a legkellemetlenebb. Az élet mindig a legkellemetlenebb dolgot hagyja a végére, mintegy desszert gyanánt. Amikor végre, összeszorítva a fogaimat szétzúzott számban, sikerült úrrá lennem a fájdalmakon, megmozdítanom a kezemet, és átkutatnom összes zsebemet, kénytelen vagyok megállapítani, hogy üresek. Teljesen üresek. Újból visszahanyatlok a járda hideg kövére, mivel ezzel a néhány mozdulattal teljesen elhasználtam erőimet, mivel minden kavarog a fejemben, s mivel az iménti felfedezésem úgy hatott rám, mint egy gyomorba vágás. Tőlem tíz lépésnyire és fölöttem három méternyire részvétlenül szórja a homályba fluoreszkáló sugarait az utcai lámpa. De ahogy fekszem a földön, s bámulom a sugarakat félig nyitott szemhéjaim alól, ezek a sugarak inkább egy utálatos, fehér pók hatalmas csápjainak tűnnek fel előttem, amelyek kíméletlenül felém nyúlnak, hogy átkaroljanak és összeroppantsanak.

Ez hát a helyzet: kinyúlva fekszem a járdán, összeverve, kirabolva, megfosztottan mindennemű azonosítási lehetőségtől, s így kezdem el új életemet új rendeltetési helyemen.

MÁSODIK FEJEZET

– Ebből a szerencsétlen flótásból szó szerint bifszteket csináltak – hallom félálomban, a fejem fölött.

Ez a hang annyira érdes, hogy már-már azt hihetnem, Katy a tulajdonosa, ha nem férfihang lenne.

– Akár el is kaparhatják – hangzik fel egy újabb mondat, de a hang színe ezúttal más.

– Vigyétek el innen, Al – mondja az előbbi. – Bűn lenne itt hagyni, ilyen állapotban,

– Csak feküdjön nyugodtan – jegyzi meg a második hang. – Akár el is kaparhatják.

– Nem, mégiscsak vigyétek el – mormogja bizonyos idő múlva az első. – Vigyétek le, és próbáljátok meg összefoltozni egy kicsit…

– Ahogy gondolja, Mr. Drake– egyezik bele a második.

Nem tudom, hol van és pontosan mi az a „le”, de érzem, hogy két erőteljes kéz minden különösebb erőfeszítés nélkül felkap, mintha csak egy nyaláb tűzifa lennék, és visz, valahová. A különbség esetemben csupán annyi, hogy a tűzifa nem érez fájdalmat, én viszont az ismeretlen durva ölelésétől és a rázkódástól érzem, hogy újra rám borul a sötétség.

További élményeim a sötétség és világosság pillanatainak valamiféle szabálytalan egymásutánjából állnak össze, s a sötétség pillanatai jelentősen élvezetesebbek, mert a feledést jelentik számomra, míg a világosság pillanatait perzselő fájdalom tölti ki. Valószínűleg gyógyító fájdalom – mivel homályosan érzékelem, hogy valaki lemossa és bekötözi a felsebzett helyeket –, de mégiscsak fájdalom.

Amikor valahára végérvényesen magamhoz térek, már nappal van. Nem tudom pontosan, milyen nap, de abban biztos vagyok, hogy világos van, mivel a fölöttem levő kis ablakon át széles sugárban tűz be a nap, mint a mozi helyiség derengésében a vetítőgép fénynyalábja. A helyiség azonban, amelyben fekszem, egyáltalán nem hasonlít mozi helyiségre, ha leszámítjuk a félhomályt. Valamiféle kamra lehet, amelyet szinte teljesen kitölt a fekhelyemül szolgáló sodrony s a fölém hajló két férfi alakja.

Ennek a kettőnek egyáltalán nincs betegápoló külseje. Sőt az én szemszögemből nézve, meglehetőst félelmetes külsejük van. Erősen eltérő testmagasságúak, de egyaránt vállasak, egyformán alacsony homlokúak, az állkapcsa mindkettőnek kiálló, s a két pár apró, sötét szem ugyanazzal a hűvös kíváncsisággal néz rám.

– Úgy látom, végre kikecmereg a mocsárból – állapítja meg a magasabbik, miután felfedezte, hogy ébredezem.

– Ebben az esetben ideje, hogy felkeltsük, Al – jegyzi meg a kisebbik. – Különben még elhízik.

– Csak hízzon, Bob! – morogja nagylelkűen a magas. – Bármennyit is hízzon, még mindig marad ideje a fogyásra.

– Nem, ezzel a napirenddel tényleg túlzottan elkényeztetjük – veti ellen a kicsi.

Még vitatkoznak egy darabig, hogy felkeltsenek-e, vagy hagyjanak tovább hízni, de én is egyre gyengébben és gyengébben hallom a hangjukat, míg újból el nem merülök a feledésben és a sötétségben, vagy ahogy itt mondják, a mocsárban.

Amikor ismét felocsúdom, felfedezem, hogy megint nappal van, bár nem tudom, ugyanaz a nap-e vagy a következő. Az a valószínűség, hogy a következő, mivel már mindkét szemem ki tudom nyitni, a fájdalmak pedig kezdenek alábbhagyni. A helyiség üres, s ez újabb ok arra, hogy elégedett lehessek. A sodrony mellett a padlón egy üveg tejet látok, amelynek egy részével éhemet és szomjamat is eloltom. Ezután, a dohányosok gépies mozdulatával, a párna mellé dobott zakóm zsebe után nyúlok, és csak akkor jut eszembe a legkellemetlenebb körülmény: nem a cigaretta, hanem az útlevelem hiánya.

„Nekünk van itt követségünk” – mondtam egyszer, bizonyos büszkeséggel, annak a hitvány nőszemélynek. Teljesen igaz. Csakhogy számomra a követség nem létezik. Köteles vagyok magam boldogulni – amennyire tudok, ahogy tudok, és ameddig tudok. Katasztrófa vagy halálos veszély esetére rendelkezem egyetlen kis kibúvóval. Persze csak akkor, ha a végzetes pillanatban képes leszek megtalálni ezt a kibúvót.

Na és ha megtalálom, akkor mi van? Visszatérek, és ezt mondom: Feladtam. Összevertek, így aztán feladtam. Elszedték az útlevelemet, ezért feladtam.

A számomra kórházi szoba szerepét betöltő kamra ajtaja élesen megcsikordul. A küszöbön ott áll a hosszú Al:

– Na nézd csak, hát méltóztatott kinyitni a kukucskáit? Ebben az esetben sire, méltóztassék fel is kelni. Ha ragaszkodik a higiéniához, leöblítheti az arcát a folyosón levő mosdónál. Siessen. A főnök várja.

Megpróbálok felemelkedni, és meglepetéssel tapasztalom, hogy sikerül, ha nem is túl könnyen. Ez az első apró sikerem. A folyosó meglehetősen sötét, éppen hogy megvilágítja egy pislákoló körte, de a mosdó fölött lóg egy repedt tükör, és ez a váratlan luxus alkalmat ad arra, hogy gyönyörködhessek kissé az ábrázatomban. Az a fő, hogy mégiscsak sikerül felismernem saját személyemet, s ez a második siker, különösen, ha nincs az ember zsebében az útlevél az összehasonlításhoz. Leginkább az orromról ismerem fel magamat, amely, valami különös véletlen folytán, szinte teljesen ép maradt, jóllehet a legsebezhetőbb ponton foglal helyet. Ábrázatom fennmaradó részeit lehorzsolódott foltok és duzzadt véraláfutások tarkítják. Súlyos szervi elváltozások azonban nincsenek.

Valószínűleg ugyanaz a diagnózis érvényes a többi testrészemre is, az érezhető fájdalmak ellenére. Ha tudom mozgatni a kezem, ha meg tudok állni a lábamon, ez azt jelenti, hogy még előttem az élet. A gondolattól felbuzdulva leöblítem az arcomat, megtörülközöm a szögön lógó ronggyal, és a hosszú Al kíséretében elindulok a betonlépcsőn fölfelé.

– Folytassa ugyanebben a szellemben – utasít tagbaszakadt kísérőm, amikor bizonytalanul megállók a földszinti lépcsőforduló előtt.

Megyek hát tovább az első emeletig.

– Itt álljon meg! Várjon! – szólal meg ismét a testőröm.

A szűk előszobából, amelyet régimódi bronzcsillár világit meg, két egymással szemben levő ajtó nyílik. Al résnyire nyitja az egyiket, bedugja a fejét, és dörmög valamit valakinek. Azután szélesre tárja az ajtót, és odaszól nekem:

– Menjen be!

A tágas szoba, amelybe belépek, lakályosság tekintetében élesen elüt a dísztelen lépcsőháztól és előszobától. Nehéz, Victoria kori bútorok, olajzöld bársonyhuzatok, selyemtapéták, hatalmas perzsaszőnyeg és más hasonlók. Figyelmemet azonban nem a berendezés részletei kötik le, hanem a házigazda, aki a márványkandalló mellett áll. A kandallóban egyhangúan világít a műparázs, ez a közismert műanyag parázs, ami mögött valójában csak egyetlen villanykörte ég.

A kandalló nagyszerű kiegészítése a mellette álldogáló alacsony férfinak, vagy ha úgy tetszik, a férfi nagyszerű kiegészítése a kandallónak. A férfi feje ugyanis vörös parázsra emlékeztet, ami már nem izzik, de még nem hamvadt el. Ezen a fejen rozsdavörös, itt-ott már fehér fürtökkel tarkított a göndör haj, rozsdavörös, borzas az oldalszakáll és teljesen vörös az arc, amelyre egy apróbb, ám ugyanakkor élénkebb színű parazsat ragasztottak – a húsos orrot. Ebben a tüzes tájképben meglepetésszerűen rajzolódik ki hűvös, kék színével két apró, élénk szem. A fürkésző szempár, amelynek tekintete pillanatnyilag az én szemembe fúródik.

– Nos, tehát mégiscsak feltámadt! – mondja a férfi, miután beleunt a tanulmányozásomba.

A hang jóindulatúan cseng, amennyire egyáltalán jóindulatúan csenghet egy oroszlán morgása.

– Gondolom, önnek kell köszönetet mondanom a feltámadásomért… – mondom én.

– Nagyjából így van. Ámbár nem ragaszkodom a hálálkodáshoz. Meglehetősen véres bifszteket csináltak magából.

Házigazdám, úgy látszik, a legközönségesebb tüzelővel táplálja forró parazsának hevét, vagyis whiskyvel, mert elvesz az íróasztalról egy magas kristálypoharat, amely két-ujjnyi aranyló folyadékot és két jégkockát tartalmaz, iszik egy kortyot, és csak azután jut eszébe megkérdezni:

– Tulajdonképpen mi történt magával?

– Semmi különös – vonom meg a vállam. – Amennyire értek a prostituáltakhoz, ez egy egészen hétköznapi csapda volt, hülye gyerekek számára. S a hülye gyerek ebben az esetben én voltam. Behatoltak a szobába, összevertek, kiraboltak, s a végén kihajítottak az utcára.

– Kellemetlen – bólint a házigazda, miközben mellényzsebéből hosszú szivart húz elő, és gondosan lehámozza róla a celofáncsomagolást.

– Semmi vész – motyogom lekicsinylőén. – Ha valamit sajnálok, az csak az útlevelem.

A vörös férfi felemeli tekintetét a szivarról:

– Elvették az útlevelét is? Bólintok.

– De hát minek kellett az nekik?

– Fogalmam sincs.

A férfi rövid, húsos ujjait a mellényzsebébe süllyeszti, kivesz egy miniatűr kést, és gondosan levágja a szivar egyik végét. Azután elteszi a kést, felveszi a nehéz ezüst öngyújtót az íróasztalról, és körülményesen meggyújtja a szivart. Mindezek után sűrű füstsugarat irányít felém, majd egy pillanattal később egy kérdést is:

– És mi állt az útlevelében?

– Petár Kolev, nemzetisége bolgár, foglalkozása hajógondnok, meg hasonlók – válaszolom. – Ami az útlevél számát illeti, azt alighanem elfelejtettem.

– A szám nem fontos – legyint hanyagul a vöröshajú, füstölgő szivarjával. – ön nem szám. Ön ember, barátom.

S most, hogy eszébe jutott végre, hogy ember vagyok, házigazdám felszólít:

– Üljön már le!

S amikor, immár reszkető lábakkal, leülök a legközelebbi karosszékbe, kérdőleg hozzáfűzi:

– Iszik egy Scotchot a szellem felfrissítésére?

Miközben e szavakat mondta, valószínűleg megnyomott egy csengőt az íróasztalon, mert hevesen beront a szobába Al és Bob. Bizonyára arra gondoltak, hogy gazdájukat halálos verekedés közben találják a jövevénnyel, de amikor látják, hogy minden békés és csendes, komoran összevont szemöldökkel és fenyegetően ökölbe szorított kézzel megdermednek az ajtó előtt.

– Hozzatok innivalót – rendelkezik a vöröshajú. – Mindenre külön kell benneteket figyelmeztetni?

Kivárja, míg Al betolja a szalonba a mozgatható bárszekrényt, hanyag mozdulatot tesz a fejével, mintha azt mondaná: „Kotródj!” – elhelyezkedik a szemközti karosszékben, és belekezd az adagok elkészítésébe.

– Én tulajdonképpen nem engedek meg magamnak többet, mint óránként kétujjnyi Scotchot – magyarázza házigazdám, miközben kitölti az italt. – Szóval, igyekszem betartani azoknak az unalmas embereknek az előírásait, akiket orvosoknak hívnak. De mit tegyek, ha ilyen a jellemem: Nem vagyok képes elhanyagolni a vendégemet holmi doktorok kedvéért.

Elveszem a poharat, amelyet a vöröshajú felém nyújt, s amelybe saját kezűleg két-három jégkockát is rakott. Iszom egy kövér kortyot bátorítólag, miután minden eddiginél erősebben kezdem érezni, hogy valami átkozottul kínoz.

– Kaphatnék egy cigarettát?

– De hát ez természetes, barátom, hogy is nem jutott eszembe?…

A férfi a kis bárszekrény alsó polca felé nyúl, előhúz egy nehéz ónixdobozt, amely jól ki van bélelve cigarettákkal, és még arra is veszi a fáradságot, hogy odahozza az íróasztalról az ezüst öngyújtót. Leszívok néhány kiadós füstadagot, és érzem, hogy ez az átkozott méreg elkezdi gyakorolni jótékony hatását megkínzott szervezetemre.

– Tehát bolgár? – kérdezi a házigazda, és szórakozottan szemléli szivarjának füstölgő csúcsát.

– Bolgár – erősítem meg.

– És mit csinál itt?

El kell hát neki mesélnem röviden a fékevesztett piálásról szóló történetemet.

– Ügy – dörmögi a házigazda. – És ön itt maradt… De miért? Tényleg itt akart maradni?

– Inni akartam még – felelem, és a poharam után nyúlok. – Én alapjában véve ritkán iszom, de néha rám jön, és… akkor kész.

– Éppen ezért kell rendszeresen inni – mondja épületesen a vöröshajú. – Az ember, barátom, olyan, mint a gép: ritmusra és egyenletességre van szüksége. Különben bedöglik.

– Már bedöglött.

– És most, hogy már bedöglött, mi lesz? Hanyagul vállat vonok.

– De hát mégiscsak gondolkozott valamilyen lehetséges kiúton?

– Ilyen fejfájások mellett nem volt különösebb lehetőségem a koncentrálásra.

– De mégiscsak! – erőszakoskodik a házigazda, miközben apró, hűvöskék szemeivel méreget.

– Azt hiszem, ha más nincs, legfeljebb kikeresem a telefonkönyvből a megfelelő címet, és bekopogtatok a követségünkre.

– Igen, ez is kiút – helyesel a vöröshajú. – Feltéve, ha ki nem rúgják onnan…

– Miért rúgnának ki?

– Ki maga tulajdonképpen, hogy ne rúghatnák ki? Én a maguk diplomatáinak a helyében minden teketória nélkül kirúgnám. Egy ember, személyi azonosság nélkül…

– A személyi azonosság bebizonyítható.

– Ha egyáltalán veszi valaki magának a fáradságot, hogy foglalkozzon magával. Na és ha bebizonyítják? Akkor viszont a bűnössége kerül napirendre: kihágás… kimaradás…

– Tökéletesen igaza van – sóhajtom. – Sajnos, nincs más kiutam. Gondoltam, keresek valamilyen munkát és kivárom, míg visszatér a hajó. Ám, ahogy hallottam, önöknél nem könnyű munkát találni, nekem pedig, őszintén szólva, semmi kedvem ahhoz, hogy utcát söpörjek…

– Még ha lenne is kedve hozzá, akkor se adódna ilyen lehetősége. Az utcaseprőhelyeket is mind betöltötték.

– Na, látja… – mondom leverten.

Ezután, hogy legalább részben helyreállítsam lélek jelenlétemet, újabb cigarettára gyújtok. Házigazdám hallgat, miközben megosztja figyelmét a már eléggé megrövidült szivar csúcsa és az én alaposan megdolgozott fizimiskám látványa között. Tűzpiros arcának lángoló külseje ellenére, egyáltalán nem látszik tüzes természetűnek. Arckifejezése inkább nyugalmat sugároz, ami a jóindulatú álmatagság és nyíltság között ingadozik. Így, ahogy hanyagul elhelyezkedett a karosszékben, sötétszürke csíkos, fekete zakóból és nadrágból álló, hagyományos brit hivatalnoki öltözékében, és ahogy elgondolkozva szemlél engem, valóban készséges, derék ember benyomását kelti, aki szívén viseli felebarátai sorsát.

– Nos, azt hiszem, én tudnék önnek ajánlani valamit – szólal meg a házigazda bizonyos idő múltán.

– Ez már a nagylelkűség, csúcsa lenne… – mondom hálálkodva. – Azok után, hogy egyszer már megmentett…

– Van itt a közelben három mulatóm – folytatja a férfi, mintha csak hangosan gondolkodna. – Természetesen nem szándékozom kidobóként alkalmazni – milyen kidobó is lenne, ha nem maga ver másokat, hanem magát verik –, és pincérnek sem alkalmas. A pincéri állásokat rendszerint a másik nem számára tartjuk fenn: Itt meztelen női combokra, domború keblekre és egyáltalán olyan dolgokra van szükség, amilyenekkel maga, ha hihetek a szememnek, nem rendelkezik…

Elhallgat, én szintén hallgatok, mert nem találom helyénvalónak, hogy ellentmondjak neki, különösen, ami az utóbbi pontot illeti.

– A fennmaradó hely egy portási állás. Fizetést kezdetben természetesen nem ígérhetek, de rendelkezésére bocsátom azt a lakást, amelyet az utóbbi napokban valószínűleg már megszokott, ingyen ehet, kap szolgálati egyenruhát, sőt némi zsebpénzre is szert tehet, ha a kuncsaftokat borravalóra tudja hangolni.

Türelmesen végighallgatom, de azután sem szólalok meg, csak cigarettázom, míg ő maga fel nem szólít:

– Nos, mit szól hozzá?

– Meghat a nagylelkűsége, azonban úgy gondolom, mégis vállalom a kockázatot, és jelentkezem a követségünkön.

Meglepett pillantást vet rám, s anélkül, hogy kijönne a sodrából, felteszi a kérdést:

– Tulajdonképpen mit képzel maga?

– Az égvilágon semmit – bizonygatom sietősen. – Nincs szándékomban intim részletekkel untatni önt, de ha valamivel nem rendelkezem, akkor az éppen a képzelőerő.

– És milyen ajánlatot vár tőlem? Igazgatói állást? Vagy egyenest az én helyemet?

– Annyira azért nem vagyok igényes. De portás se szeretnék lenni, ha nem másért, hát legalább azért nem, hogy ne háborgassam boldogult anyám lelkét.

– Maga bizonyára azt hiszi, hogy hajógondnoki munkája összehasonlíthatatlanul fölötte áll a portásénak.

– Pontosan. S bár mégiscsak intim részletekkel untatom, bátorkodom megemlíteni, hogy nem azért szereztem egyetemi diplomát, és nem azért sajátítottam el két-három idegen nyelvet, hogy portás lehessek valakinél, még ha ön is az illető, jóllehet, igazán nagy köszönettel tartozom önnek.

– Hagyja a képmutatást – morogja még mindig nyugodtan a férfi. – Mondtam már, hogy nem rajongok a hálálkodásért. Ám a maga önérzetessége messze felülmúlja rangját.

– Ön most megint az intim gyónás útjára terel engem. Pontosabban, annak tisztázására, hogy ha hajógondnok lett belőlem, ez csak azért van így, mert egy gondnok megfelelő tehetség birtokában felmérhetetlenül magasabb jövedelmek realizálására képes, mint, mondjuk, bármely professzor, vagy akár egy mulató igazgatója.

– Értem, barátom, értem – bólint házigazdám. – És, őszintén szólva, már amikor először megláttam, világossá vált előttem, hogy ha nem is különösebben ügyes a verekedésben, valószínűleg nincs híján bizonyos más tehetségnek. De, sajnos, nem áll módomban olyan állást kínálni önnek, ahol jövedelmezően lophat. Nem mintha nem akarnám, de nálam ilyen állások egyszerűen nincsenek.

S mert én fásultan hallgatok, mintha egyáltalán nem hallottam volna, amit mondott, bizonyos idő múltán jólelkűen odaveti:

– Remélem, nem szomorítottam el.

– Egyáltalán nem. De feltehetően önt sem szomorítja el az én elutasításom. Ilyen munkanélküliség mellett az ön portási állása aligha marad betöltetlenül.

– Eltalálta. És ha valami nyugtalanít, az csak az ön személyes sorsa.

Logikus lenne megkérdeznem, mióta és miért foglal el szerény személyem ilyen fontos helyet mindennapi gondjai között, de egy ilyen kérdést pillanatnyilag szerénytelennek érzek. Ezért beérem annyival, hogy ezt mondom:

– Sorsom a követségen dől el.

– Igen, valóban – mondja a vöröshajú, mintha csak most jutna eszébe a követséggel kapcsolatos lehetőség. – Azonban, meg kell mondanom, hogy amíg odáig eljut, hosszú út áll ön előtt…

– Ön tudja a címet?

– Nagyjából. De nem ez a fontos. A fontos az, hogy az én irodámtól a maguk követségéig tartó hosszú úton sokféle dolog megeshet egy emberrel, aki még útlevéllel sem rendelkezik…

– Én mégis vállalnám a kockázatot – motyogom.

Házigazdám lomhán feláll a karosszékből, és tesz néhány lépést az íróasztal felé.

– Biztos ön abban, hogy pontosan felmérte a kockázat mértékét?

– Talán nem egészen – ismerem be. – De miért reszkessek már előre, amikor úgy sincs más lehetőségem.

S mert az audienciának szemlátomást vége, elhagyom a kényelmes karosszéket, és felállók.

– Hát akkor csak menjen! – mondja jóindulatúan bátorítva a házigazda. – Igen, igen! Menjen csak! Isten óvja!

Búcsúra emeli a kezét, udvariasan én is feléje biccentek, majd elindulok az ajtó felé, miközben belső elégedettséggel veszem tudomásul, hogy már jelentősen jobban érzem magam. A megivott whisky, a két cigaretta és a pihenés a karosszékben megjavította közérzetemet, és magabiztos léptekkel hagyom el a meghitt szalont. De csak azért, hogy beleütközzem a gorillákba.

Valószínűleg egy pillanattal ezelőtt riaszthatta őket főnökük csengője, mert a folyosó két oldalán várnak rám, és mancsaikkal vállon ragadnak.,

– Odalent, fiúk, odalent! – hallom a hátam mögött a vöröshajú jóindulatú hangját. – Nem akarok vért a lépcsőházban.

A mocsár. Sötétebb és sűrűbb minden eddiginél. Annyira sűrű és ragacsos, hogy már aligha leszek képes kikecmeregni a felszínére.

S a fájdalom. Minden változatban és pozitúrában, a fejem búbjától a lábfejemig. Az az érzésem, hogy szilvás lepényt csináltak belőlem, de nem tetszhetett nekik, mert magát a lepényt is darabokra vágták. Fájdalomdarab, fájdalomköteg, fájdalmak enciklopédiája: ezzé tette a testemet Al és Bob, ez a két gorilla, akik közül az egyik ékes bizonyítéka annak, hogy az ember a majomtól származik, a másik pedig annak, hogy a majom is származhat az embertől.

Az eredmény feltehetően nem lett volna ennyire katasztrofális, ha én nem álltam volna ellen. De én ellenálltam, mint egy vadállat, és amennyire számba tudom venni az események folyását, az az érzésem, hogy, az ellenfél számbeli fölénye ellenére, sikerült jelentős részkárokat okoznom, amelyekért persze a végén kamatostul fizettem.

Két összezúzott orr, mélyen felszántott arc, csaknem felmetszett has és néhány más hasonló apróság, amit sikerült a saját javamra pontként begyűjtenem, s ez nem tekinthető sem sporttevékenység, sem pedig elemi bosszúszomj eredményének. A mi szakmánkban a személyes bosszú kizárt dolog. Kapsz ütéseket, ha kell, és magad is osztogatsz ütéseket, ha szükséges. Ez színtiszta üzlet, nem pedig indulatok kérdése. Ám éppen az üzleti viszony szempontjából kellene ezzel a kettővel, meg azzal a jóságossal, a főnökükkel megértetni, hogy nem egy darab gyurmával van dolguk, hanem egy ugyancsak megcsontosodott dióval. Hogy levonhassák a következtetéseiket.

Sajnos, bármennyire is csontos ez a dió, úgy látszik, csak összetört. Úgy belesüppedtem a mocsárba, hogy az az érzésem, soha többé nem nyitok szemet a fényes napvilágra. És ha valami mégis arra a gondolatra késztet, hogy még mindig nem haltam meg, az a szenvedés.

Egyszóval, az élet jelei, amennyiben létezőnek, teljesen a bensőmben lappanganak, mégpedig fájdalom formájában. Idő, sok-sok idő, egy hét vagy egy év kell, hogy elmúljon, míg a rajtam kívüli világból is elfogok bizonyos jeleket. A jel pedig nem más, mint az a két hang, amely valahol magasan a fejem fölött felelget egymásnak:

– Ezúttal, úgy látszik, nem kecmereg ki a mocsárból…

– Kikecmereg, ne félj, a szemét, hacsak meg nem hinted ólommal, mindig feléled.

– Nem kecmereg, Al. Vége.

– Dehogynem, Bob. A szemét ember olyan, mint a kutya. A végén mindig feléled.

Egy héttel vagy egy évvel később kezdem felfogni, hogy a második hang közelebb állt az igazsághoz: úgy látszik, tényleg feléledek, abból ítélve, hogy az érzéseim, vagy ha úgy tetszik, fájdalmaim kivehetőbbé válnak. Szemhéjaim eléggé dagadtak ahhoz, semhogy igazán ki tudnám őket nyitni, ám annyira mégis kinyílnak, hogy nem kis megkönnyebbüléssel megállapíthassam: legalább a szemem a helyén maradt.

Valószínűleg nem a legjobb pillanatban adtam élet jelt magamról, mert egy perccel később azt hallom, hogy a fejem fölött fellángol a már ismerős vita: Kidobjanak-e máris az ágyból, vagy hagyják, hogy hízzam. Néhány nappal később pedig jön a következő fázis:

– Kezdi túlzásba vinni a dolgot, sire! – jelenti ki Al, ahogy megáll a küszöbön. – Ügy gondolom, eleget babusgattuk már. Méltóztassék megmosni a pofáját és felöltözni. A főnök hívatja.

Szót fogadok. De ezúttal a tápászkodás művelete kissé elhúzódik. Annyira szédülök, hogy először nem tudok felállni, később pedig, miután felálltam, nyomban a padlóra zuhanok.

– Elég a mutatványokból! – reccsen rám a gorilla, miközben összekapar irdatlan mancsaival. – Hívatja a főnök, nem hallotta?

Sikerül valamiképpen lábon maradnom, aztán a falhoz támaszkodva, teszek is néhány lépést. A hideg víz felfrissít. Futó pillantást vetek a repedt tükörre, s felfedezek benne egy kék foltokkal és sebekkel tarkított, kialudt tekintetű, háromhetes, tüskés borostával belepett, torz ábrázatot, ami aligha lehet az enyém. Majd visszatérek az ágyhoz, ahol elkezdődik a kínkeserves öltözködési szertartás.

– Úgy, szóval másodszor is feltámadt? – kiált fel szinte örömteli hangon a piros arcú és rozsdahajú ember, amikor belépek a meghitt Victoria kori szalonba.

Kimászik az íróasztal mögül, és tesz felém néhány lépést, mintha közelebbről akarna meggyőződni a felől, hogy tényleg feltámadtam-e.

– Nem leszek a portása, Mr… Mr… – hallok egy tompa hangot, amely valószínűleg a sajátom.

–… Mr. Drake – segít ki a házigazda. Én azonban már megmondtam, amit meg kellett mondanom, és csak állok egy helyen, ahová beléptem, kétlépésnyire az ajtótól. Állok és hallgatok, tekintetemet a szőnyegbe fúrva.

– Ügy – dörmögi meghatározhatatlanul a vöröshajú. – Ne siessen annyira az üzleti megbeszéléssel. Mindenekelőtt üljön le…

– Nem leszek a portása, Mr. Drake – ismétlem még mindig zordan, ügyet sem vetve az invitálásra.

– Ne siessen, barátom, ne siessen – morogja jólelkűen a házigazda. – Ha én is elkezdenék úgy sietni, mint maga, az azt jelentené, hogy rögvest átadnám Bobnak és Alnak, újabb megdolgozásra. Viszont, valószínűleg világos fogalma van afelől, hogy aligha lenne képes túlélni egy újabb megdolgozást.

– Összezúzhat, de akkor se leszek a portása – hangoztatom immár harmadszor anélkül, hogy felemelném a hangom.

– Hogy összezúzzam? Na igen, ilyen gondolat is megfordult a fejemben. Ám ez olyan dolog, amit bármikor végre lehet hajtani. Nincs semmi akadálya. Épp ezért mondom: ne siessen! Üljön le egyelőre, aztán, ha továbbra is ragaszkodik az összezúzatáshoz, nem fogom elmulasztani, hogy megtegyem.

A jóindulatú morgásban alig észrevehető fenyegetés hangzik, belátom, tényleg jobb, ha leülök. Megengedheti magának az ember, hogy néha és bizonyos ideig bőszítse az oroszlánt, de nem szabad túlzásba vinni. Annál is inkább, mivel amúgy is alig állok a lábamon. Leülök hát a puha bársonykarosszékbe, és várom a folytatást, amit szerencsémre megelőz az ital. Mr. Drake alighanem megnyomta a láthatatlan gombol, és Al valószínűleg már előre tudta, mit jelent a csengetés, mert ünnepélyesen bevonul, maga előtt tolva a kis mozgatható bárszekrényt. A vöröshajú hanyagul int a házi gorilla felé, „Kotródj!” – majd belefog az italok elkészítésébe.

– Tudja, én már elég ritkán iszom, legfeljebb óránként kétujjnyit – magyarázza a házigazda. – De maga is megértheti, hogy ha vendégem van…

Bizonyára elfelejtette, hogy egyszer már kegyeskedett kifejteni ezt a részletkérdést, de nem felejti el, hogy ezúttal a pohár után odategye elém a cigarettákkal teli ónixdobozt is.

– Gyújtson rá… helyezze magát kényelembe… egyáltalán, érezze magát úgy, mint otthon, barátom. Itt magát semmi veszély sem fenyegeti.

Rágyújtok, és iszom egy korty whiskyt. Ezután, még mindig hajthatatlanul, kijelentem:

– Fütyülök rá, hogy mi fenyeget. A portása nem leszek.

A vöröshajú közben már előhúzott egy hosszú szivart a zsebéből, és most lassan lefejti róla a celofáncsomagolást. Azután, éppolyan lassan, levágja a kis késsel a szivar egyik végét, és meggyújtja.

– Igen, igen. Ezt; úgy emlékszem, már hallottam… – bólint, miközben a mondókájával együtt egy sűrű füstsugarat is elindít felém.

Házigazdám hangulata, barátságtalan viselkedésem ellenére is, kitűnő, s ez világosan kiérződik jóindulatú hangjából. Mély és rekedt ez a hang, annyira rekedt, hogy ha némely egyéb adottságokkal is párosulna, Mr. Drake valószínűleg méltó utóda lehetne a feledhetetlen Armstrongnak.

Hallgatunk és dohányzunk az egész whiskyadag alatt. Majd a vöröshajú megismétli az adagot, belekóstol, mintegy ellenőrizve, vajon egyezik-e az íze az előzőével, és csak azután szólal meg:

– Kockáztatva, hogy megfosztom kedvenc refrénjétől, közölnöm kell önnel, hogy a portási állás, amiről beszél, már foglalt, így aztán, még ha hajlandó is lenne elfogadni, már lehetetlen. Azt is tudja, hogy a követségre eljutnia szintén lehetetlen. Nagyon hosszú az út odáig, különösképpen egy ilyen magafajta, rozoga egészségű ember számára. S egyáltalán, barátom, megmenekülésének esélyei egyenlők a nullával.

– Ez nekem teljesen mindegy.

– Képmutatás, kedvesem, képmutatás! Az embernek sohasem mindegy, hogy él-e vagy meghal. Soha – tudom magamról.

– Semmit se tud – válaszolom, nem túl udvariasan. – Ha úgy megdolgoznák, mint engem, megértené, hogy semmit se tud.

– Megdolgoztak engem, barátom, nem is egyszer – feleli, s rövid, recsegő hangon felnevet. – Az öreg Drake már átesett mindenen, higgye el nekem. Valószínűleg éppen ezért élem bele magam az ön helyzetébe, és próbálok találni valamilyen megoldást a problémájára. Sőt az az érzésem, hogy találtam is valamit, bár végül is minden magán múlik.

Elhallgat, és rám néz, hogy ellenőrizze, miként reagálok. De én közönyös vagyok.

– Tudnék önnek ajánlani egy felelősségteljes feladatot, ami tökéletesen megfelelne kifinomult igényéinek. Legyen a titkárom, vagy ha úgy tetszik, a tanácsadóm. Csakhogy, s ezt el kell ismernie, egy ilyen felelős állást nem lehet rábízni akárki jöttmentre, kell némi garancia…

Nem bólintok, de ellenvetést se teszek.

– Azt akarom mondani, nem alkalmaznám, ha ragaszkodna ahhoz, hogy néhány hét elteltével visszamegy a hajójára. Nem azt mondom, hogy ez sikerülhetne, de nem alkalmaznám. Nekem olyan ember kell, aki szereti a munkáját.

– Hogy fogom-e szeretni vagy sem, az főként a körülményektől függ – válaszolom szűkszavúan egy idő múlva.

– Maga tárgyilagos ember – dörmögi Drake. – Ezt a vonását már ismerem. De még a tárgyilagos emberbe is belebújik néha az ördög: ragaszkodás, nosztalgia, Haza nagybetűvel stb.…

– Én már tizenöt éve járom a tengereket – dörmögöm, miközben újabb cigarettáért nyúlok –, és ez alatt a tizenöt év alatt a nagy H-val írandó hazában alig töltöttem el tizenöt hónapot.

– Igen, ez olyan tréning, aminek van némi jelentősége – helyesel Drake. – De az is lehet, hogy mindennek van negatív oldala is. Talán már nincs is kapcsolata az emberekkel… Tulajdonképpen milyen kapcsolatai vannak otthon?

– Milyen értelemben? – kérdezem, és mélyen leszívom a füstöt.

– Kik a barátai? Milyen embereket ismer?

– A legkülönbözőbbeket: halászokat, tengerészeket, kikötői hivatalnokokat.

– Jó, de vannak-e köztük olyanok, akikre számíthat?

– Ha nem lennének, hogyan dolgozhattam volna? Nemcsak az a fontos, hogy félretegye magának az ember a raktározott termékek egy részét, hanem hogy el is tudja helyezni.

– Ezt maga tudja jobban – bólint a vöröshajú.

Lenyeli whiskyjének maradékát, szív egyet a szivarján, és hozzáfűzi:

– Még egy kérdés, barátom. A harmadik, s egyben legfontosabb. Az öreg Drake-nek az a szokása, hogy abszolút hűséget és föltétlen engedelmességet követel meg.

– Na és? Talán esküt tegyek?

– Nem, esküre nincs szükség. Én különben sem tartom nagyra a szavakat és ígéreteket. Csupán figyelmeztetni szeretném, mivel némi idegességet észlelek magánál. Mi itt nyugodt emberek vagyunk, barátom. És ha valakinek mégis lenne joga az idegességre, az kizárólag én vagyok. Mivel azonban még én sem élek ezzel a jogommal, itt minden csendes és nyugodt. S nem tűröm, hogy valaki felemelt hangon beszéljen.

– Nem tudom, mire céloz – válaszolom hanyagul. – Én szintén nyugodt vagyok. Annyira nyugodt, hogy nincs értelme még a szükségesnél is nyugodtabbnak lennem.

Futó pillantást vet rám, de tovább hallgat.

– Csupán a feltételek másik oldalát nem hallottam: az anyagit – bátorkodom emlékeztetni.

– Az teljesen magától függ, barátom – mosolyodik el jóindulatúan Drake. – Mi értelme, ha most nagy halom pénzt ígérek, maga meg netán idő előtt elpusztul, és nem lesz módjában elkölteni…

Leveri szivarjáról a hamut, ábrándozó pillantást vet a Ballantines üvegére, de türtőzteti magát.

– Rendelkezésére bocsátók egy komfortos szobát az egyik kis szállodámban, az Arizona hotelban. Lesz jó fizetése, havi ötszáz font, ami igazán fantasztikus bér egy magafajta kezdő számára. Mi kell még?

A vöröshajú kérdő pillantást vet rám, de én nem tartom szükségesnek, hogy válaszoljak.

– Ami pedig a kötelezettségeit illeti, mindenekelőtt azt jegyezze meg, hogy engedély nélkül nem hagyhatja el az utcánkat, amit a tréfacsinálók Drake Streetre kereszteltek. S mivel maga is Drake-nél dolgozik, ésszerű, hogy kéznél legyen a Drake Streeten.

– Tehát felügyelet alá helyez, mint egy fogdában?…

– Hagyja ezeket a csúnya kifejezéseket.

Majdnem minden emberem ezen az utcán lézeng, még ha nem is korlátozom őket. S ez teljesen ésszerű. Maga, kedvesem, mint tengerész talán nem vette észre, de alapjában véve a legtöbb ember ugyanazon az utcán éli le az életét.

– És egészen pontosan mi lesz a tennivalóm?

– Azt kell majd csinálnia, amit magam is csinálnék, ha egész nap csak sétafikálhatnék. Ellenőrizni fogja, hogyan mennek a dolgok a két hotelban, ebéd után bekukkant a három klubomba, megnézi, rendben van-e minden a sarki szerencsejátékosoknál, s egyáltalán, hozzászoktatja az embereket, hogy a maga szemében főnökük, Bill Drake szemét lássák. A legfontosabb pedig, legyen mindig kéznél, ha szükségem van a tanácsára. Mert egy tanácsadó adjon néha tanácsot is, nem igaz?

Drake-nek természetesen semmi szüksége nincs a tanácsaimra, s ez kellőképpen ki is érződik a szavaiból, mint ahogy nincs szüksége felügyelőre sem a Drake Streeten, ahol az élet eddig is ment magától, s valószínűleg továbbra is menni fog, az én segítségem nélkül is, de én hallgatok, mivel nem látom értelmét az ellenvetésnek.

– Nos, elégedett? – kérdezi a vöröshajú, miközben szétmorzsolja szivarját a kristály hamutartóban, és vizsla pillantást vet rám apró, kék szemeivel.

– Azt hiszem, kicsit korai még ilyen kérdésre válaszolnom, Mr. Drake.

– Na persze, igaza van – bólint készségesen a főnök. – Miként már mondtam, én is ellene vagyok a fölösleges sietségnek. De egyáltalán nem elsietett dolog, ha már most megérti, hogy itt, a Drake Streeten, nincs gazdag hangulati választék. Nálam az emberek vagy elégedettek, vagy halottak.

Feláll, végigmér magasabb látószögéből, és megjegyzi:

– Az az érzésem, hogy az öltönye már teljesen amortizálódott. Drake tanácsadója nem járhat ilyen öltönyben az emberek között, barátom. Adnunk kell a cég renoméjára.

Házigazdám odalép az íróasztalhoz, és megnyomja a láthatatlan csengőgombot.

– Hívjátok ide Lindát – parancsolja a rögvest megjelenő Alnak.

Az úgynevezett Drake Street alig hosszabb száz méternél, egy nagyobb utcánál kezdődik, hogy azután egy térbe torkolljon. Tulajdonképpen keskeny átjáró, amelyben két kocsi alig fér el egymás mellett, keskeny járdák szegélyezik s két sor öreg, háromemeletes épület, amelyeknek füstös, tégla homlokzatát itt-ott a neon cégtáblák élénk színei teszik változatosabbá.

A Drake Street legelején található az a szerencsétlen kávéház, ahol az én szerencsétlen kalandom a feledhetetlen Katyvel kezdetét vette. A szemközti sarkon foglal helyet az olasz vendéglő, chiantis üvegekkel, kolbászokkal és más finomságokkal díszített kirakatával. Mellette egy másik neonreklám vöröslik, azé a Venus Clubé, ami valójában nem több másodosztályú sztriptíz bárnál. Kicsit arrébb a Venus konkurensei sorakoznak, két másik hasonló klub, a Casanova és a Tropic, ám ez teljesen látszatkonkurencia csak, mivel mindhárom szórakozóhely Mr. Drake tulajdonában van. Övé az utca közepe felé álló, Arizona nevű hotel is, akárcsak a másik kisebb hotel a tér sarkán, ahová Katy magával cipelt, hogy bunyós haverjaival összeismertessen. Drake tulajdonát képezi a hotellal szemközti kávéház is, amely nem annyira a kávéból, mint inkább a hazárdjátékokból húz hasznot. Ami pedig a szintén ebben az utcában levő három pornókönyvesboltot illeti, ezeknek valójában nem új főnököm a gazdája, viszont ő az áruszállítójuk. S egyáltalán, ha nem számítjuk az erotikus fehérneműt árusító, aprócska üzletet, meg a rövid italok boltját, azt hiszem, a Drake Street összes többi kereskedelmi egysége közvetve vagy közvetlenül Drake-kel áll kapcsolatban.

Már első rövid londoni tartózkodásom alatt futólag megfigyelhettem ezt az utcát, így a benne uralkodó rend most nem teljesen ismeretlen számomra. S még ha szeretném is gazdagítani benyomásaimat, a pillanatnyi helyzet aligha tenné ezt lehetővé, mert a kíséretemet képező hölgy szemlátomást siet. A szóban forgó személy Miss Linda Gray, akire azt a nem mindennapi feladatot ruházta a főnök, hogy vezessen végig a környéken, ruhatáram – legalább részbeni – feltöltése céljából.

Egy hölgyről jellemzést adni gyakran meglehetősen kényes feladat, mert azt kockáztatja az ember, hogy vagy a lovagias hangnem ellen vét, vagy pedig megsérti a való igazságot. Miss Gray esetében azonban ez a feladat még nehezebb, olyan okoknál fogva, amelyekre valószínűleg csak később derül fény. Miss Linda Gray mindenesetre olyan személy, aki képes arra, hogy felkeltse az ember érdeklődését, s én ezt már akkor észrevettem, amikor belépett Drake kabinetjába, és elhelyezkedett a szemközti karosszékben.

Az első pillanatban tulajdonképpen csak a szeme ragadta meg a figyelmemet, jó lehet többnyire a lábát néztem. Ugyanis, ha egy nőnek főképpen a lábát nézi az ember, többnyire azt mondja, hogy rettentően szép szemei vannak, mivel azt tanultuk az iskolában, hogy a lélek ablaka a szem, nem pedig a láb. Lindának valóban szép szeme volt, ha leszámítjuk a gőgös kifejezést, ami e szemeket messze kifejezéstelenebbé tette, mint amilyenek feltehetően a valóságban voltak. Nem mintha ezek a zöldeskék szemek, színük vagy formájuk miatt, annyira különlegesek lettek volna, de volt bennük valami titokzatosság, valami mélység, egyszóval olyasvalami, amibe, mire az ember megtalálja, szinte belefullad. Lehet, hogy éppen ezért siklottam át a lábára, mint messze megbízhatóbb objektumra. Ha a láb nem lenne megbízható, nem rajta járnának az emberek.

A hölgy észrevette pillantásomat, és gépiesen lejjebb húzta a szoknyáját, mintha azt mondaná, hogy ne üssem az orrom olyan helyre, ahol semmi keresnivalóm, tehát egy napjainkban már teljesen divatjamúlt mozdulatot tett, s ezzel szinte meghatott, mivel ifjúkori éveimre emlékeztetett, amikor az effajta szoknyahúzás még bevett védekező vagy kihívó reflexnek számított.

Túl a szóban forgó mozdulaton s egy-két futólagos pillantáson, Miss Gray e néhány perc alatt egyáltalán nem mutatta, hogy észrevette volna jelenlétemet, és figyelme egészében Drake-re irányult, jóllehet mindvégig jegesen és tiszteletteljesen.

Ha ki kellene egészítenem Linda jellemzését néhány testi vonással, természetesen mindennemű útszéli hangnem használata nélkül, megállapíthatom, hogy női bájai hiánytalanok voltak, méghozzá meglehetős bőségben ahhoz, hogy kielégíthessék faragatlan ízlésemet, és ráadásul meglehetősen kidomborította őket a lilásszürke tavaszi kosztüm. Egyszóval, a hölgy kétségkívül pozitív elbírálást érdemelt, legalábbis ami a külső megjelenését illeti, s talán hajlandó is lettem volna ezt megmondani neki – most vagy később – jóllehet soha nem mondtam meg neki, se most, se később, mert ha egy nő ekkora önérzettel mozog a világban, szemlátomást nincs szüksége bókokra ahhoz, hogy lelkiállapotát kondicionálja.

Ezután elhagytuk Miss Grayvel Drake irodáját, ami ugyanabban az épületben volt, ahonnan annak idején Boriszlavot kilökték, s elindultunk lefelé a Drake Streeten, a széles utca s egyszersmind a tágasabb világ felé. Linda hallgat, és gyors, energikus lépteivel elég világosan a tudtomra adja, hogy nincs ideje céltalan tavaszi sétákra és fölösleges fecsegésekre. Én szintén nem vagyok beszédes kedvemben, s hogy ezt kifejezésre juttassam, fél méterrel lemaradok.

– Jöjjön itt mellettem, ne maradjon le, hallja? – mormolja Miss Gray, amikor kikanyarodunk a nagyobb s már meglehetősen forgalmas utcára.

– Ne féljen, nem szököm meg – felelem anélkül, hogy megpróbálnám gyorsítani a tempómat.

Miss Gray azonban valószínűleg tényleg nyugtalankodik. S mert én nem gyorsítom lépteimet, kénytelen lassítani az övéit. Egyébként az az út két mellékutcával arrébb már véget is ér.

– Íme, Drake embereinek udvari szállítója – világosít fel, s lilásszürke ruhaujjával hanyagul a szemközti üzlet tágas kirakata felé int.

Férfiruhákkal telezsúfolt kirakat előtt állunk! A tulajdonos bizonyára azt az ambiciózus célt tűzte maga elé, hogy egy fedél alatt összegyűjtse London összes ízléstelenségét.

– Félek, hogy a maguk szállítója nem lesz egyben az enyém is – mondom. – Tudja, én nem vagyok méltó a színek ekkora bőségére.

– A fizimiskája az ellenkezőjét mutatja – válaszolja hűvösen a hölgy. – Tulajdonképpen mit óhajt? –. kérdezi kisvártatva.

– Nem többet egy-két normális öltönynél. Persze, csak ha érti, mire gondolok.

Miss Gray nem méltóztatik tudomásul venni csípős megjegyzésemet, sarkon fordul, és hallgatagon elindul az ellenkező irányban. Én követem.

Útvonalunk ez esetben sokkal hosszabbnak bizonyul, s egészen a Regent Street-i nagy üzletig tart. Felmegyünk a férfiruhaosztályra, ahol sikerül felszerelkeznem két különböző árnyalatú szürke öltönnyel, öt fehér inggel, néhány nyakkendővel s némi fehérneművel. Miss Gray a türelmetlenség szemmel látható jeleivel tűri bevásárlásaimat, ami azonban nem gátolja abban, hogy kíváncsian lesse, milyen árucikkeket tüntetek ki a figyelmemmel. Kifizetem szerzeményeimet azoknak a bankjegyeknek egy részével, amelyeket röviddel ezelőtt maga a főnök nyomott a kezembe, fogom a két kartondobozt és a két nagyméretű zacskót, aztán megjegyzem.

– Ügy gondolom, nem árt, ha veszek egy kisebb bőröndöt is…

– Csak azért vesz bőröndöt, hogy elvigye ezeket a holmikat a szállodába? – kérdezi hűvösen a hölgy.

– Bőröndre mindig szükség van – dörmögöm.

– Ez igaz, de csak olyan embernek, aki utazik – fogalmaz precízen a hölgy. – Magának viszont aligha lesz ilyen lehetősége.

Figyelmen kívül hagyom ezt a sokatmondó kijelentést, és elindulok a felső emeletre, ahol, ha hinni lehet a feliratoknak, a bőröndrészleg található. Linda leverten követ, de most már tartózkodik a megjegyzésektől.

Tartózkodik a megjegyzésektől visszafelé menet is, s csak akkor ered meg a nyelve, amikor elérjük a mi kedves Drake Streetünket.

– Én most magára hagyom.

– Nem tartóztatom – felelem olyan hangon, mintha tényleg tőlem függne, hogy tartóztathatom-e vagy sem.

Elválunk, méghozzá kölcsönös ellenszenvvel.

– Mr. Peter? – kérdezi szolgálatkészen az Arizona recepciójában ülő nő. – Mr. Drake titkára már telefonált az ön érdekében. Igazán szép szobát adok önnek, a huszonkettest.

A nő szavaiból megértem, hogy először is, a főnöknek rajtam kívül másik titkára is van, másodszor, bolgár nevemet angolra fordították. Ettől kezdve a Drake Streeten mindenki csak Mr. Péternek fog szólítani.

A fiatal nő leakasztja a kulcsot a tábláról, s elindul velem, hogy megmutassa a lakosztályomat, amely a várakozásomnak megfelelően, a második emeleten van, és nincs benne semmi különös. Tucatszoba egy szállodában, elnyűtt, régimódi bútorokkal és a Drake Street füstös homlokzataira nyíló kilátással. A nő viszont, aki felkísér, különlegesebbnek bizonyul, legalábbis a helyhez képest. Nem annyira vaskos, minden eleganciát nélkülöző alakja a különleges, hanem inkább jólelkűsége és szolgálatkészsége – e két jellemvonás, ami az itteni életstílusra egyáltalán nem jellemző.

– Lenne olyan kedves és elküldene valakit a gyógyszertárba? – kérdezem, mikor lerakom a bőröndöt az erre a célra rendeltetett állványra.

– Ez csak természetes, Mr. Peter. Magam Ugrom át, mihelyt visszajön a bátyám. Önnek valóban törődnie kell az arcával.

„Ha csak az arcom lenne” – mondom magamban, s ugyanabban a pillanatban rádöbbenek, hogy elfelejtettem pizsamát vásárolni. Komoly mulasztás, ha figyelembe vesszük, hogy az elkövetkező néhány nap programja főképpen fekvésből áll majd.

– Azt hiszem, szükségem lenne egy pizsamára is. Nagyobb méretűre. Vagyis olyanra, hogy ne szorítson úgy, mint egy kényszerzubbony.

– Ez csak természetes, Mr. Peter. Majdnem olyan termetű, mint a bátyám.

– Nagyon lekötelez, Miss… Bocsásson meg, de elfelejtettem a nevét.

– Nem felejthette el, mikor még meg sem mondtam – neveti el magát a nő. – Itt engem mindenki Dorisnak hív.

– Nagyon lekötelez, Miss Doris – dörmögöm, s közben felemelem a brokát ágyhuzatot, és úgy tapasztalom, hogy az ágynemű valóban tiszta.

A nő kimegy, s alkalmam nyílik némi önelemzésre, melynek során felfedezem, hogy alig állok a lábamon. Sietek megtenni. a szükséges intézkedéseket, és öt perccel később. – egy sorozat forró-hideg és hideg-forró zuhany után – máris az ágyban vagyok. Egy kényelmes ágy a kényelmetlen helyzetben egyáltalán nem megvetni való körülmény.

Néhány nap Doris odaadó gondoskodása alatt, s az eredmény máris megmutatkozik. Az öblítések és borogatások rendbe hozzák a fizimiskámat, s olyan mértékben lelohasztják a duzzanatokat és sebeket, hogy meg tudok borotválkozni.

Hétfőn reggel meg is borotválkozom, mint bármely rendes hivatalnok a munkahét kezdetén, felveszek egy hófehér inget, diszkrét, szürke-fehér színű, nagy virágmintás nyakkendőt kötök, felékítem magam egyik új öltönyömmel, és kivirítok a Drake Street füstös hátterére, sikeres munka végzésére készen.

Első feladatom természetesen az, hogy megerősítsem magamat egy kis reggelivel és két forró kávéval a sarki kávéházban, a Remon Revue Bar szépségének lemeztelenített lábai alatt, mielőtt a főnöknek eszébe jutna, hogy hívat. A főnök azonban teljesen elfelejtette, hogy létezem, mert bár tíz óráig ott savanyodom a kávézóban, senki sem jelzi, hogy szüksége lenne rám. Ekkor eszembe jut, hogy bizonyos felügyelői feladattal is megbíztak, pontosabban, az utca másik végén levő hazárdjátékbarlang megfigyelésével. Lassan elindulok arrafelé, elhaladok a speciális irodalmat árusító könyvesboltok kirakatai előtt, a sztriptíz bárok ablakai alatt, és belépek, a kérdéses intézménybe. A viszonylag korai óra ellenére, itt már meglehetősen élénk a nyüzsgés. Az asztalok mellett cigarettázó férfiak ülnek, kártyával a kezükben, a fal mellé felsorakoztatott játékautomaták pedig teljes erejükből zakatolnak. Elindulok a pénztárgép felé, odalépek a mögötte álló, mellényes úriemberhez, és szerényen közlöm vele:

– Én vagyok Mr. Drake titkára.

– Mr. Peter?

– Pontosan. Szüksége van rám?

– Egyáltalán nincs – válaszolja a férfi.

– De lehet, hogy önnek van szüksége miránk.

– Valóban. Innék egy kávét – ismerem be.

A kávémat a térre néző ablak melletti kis asztalkán szolgálják fel. Az ablakon át a városi park megnyugtató, halványzöld látképe ötlik a szemembe, s csak most fedezem fel, hogy a fák már kizöldelltek.

A Drake Street valamennyi tagja szemlátomást tud a megjelenésemről, de senkinek sincs rám különösebb szüksége. És ha még mindig nem akarom hinni, hogy felügyelői funkcióm puszta látszattevékenység, akkor a klubokban tett ebéd utáni sétám elegendő arra, hogy rádöbbentsen az igazságra. Ezeknek a tisztességes intézményeknek a programja, a nagyobb bevétel reményében, már délután háromkor elkezdődik, a kihívó fényképekkel díszített bejáratok elé kiállnak a portások, és minden odavetődő járókelőnek elkapják a kezét vagy a kabátját, s nevetségesen alacsony, kétfontnyi belépődíj ellenében a testek soha nem hallott orgiájának ígéretét harsogják a fülébe, s ha az illető ingadozna, akár a következő klubig elkísérik, ahol elkapja a szerencsétlent a következő becsali, így aztán valóban nagy konokság szükségeltetik ahhoz, hogy bárki végigmehessen a Drake Streeten elejétől a végéig anélkül, hogy be ne rángatnák a vörös félhomállyal, trombitanyöszörgéssel és meztelen combú pincérnőkkel teli három pince valamelyikébe.

Mind a három klubba minden formaság nélkül beeresztenek, s mindegyikben Mr. Péternek szólítanak, de szemlátomást senkinek sincs szüksége rám, s ezek az emberek meg vannak győződve arról, hogy pusztán bámészkodni tértem be hozzájuk. És ha ezen bizonyos fokig csodálkoznának, annak az az oka, hogy a program mindhárom klubban annyira csapnivaló, hogy némely mafla turistán kívül aligha akad más, aki a bámulásával fárasztaná magát.

Így múlik el az egész nap. Nincs semmi megjegyeznivaló, egyetlen apróságtól eltekintve, ami szintén nem különösen érdekes, nevezetesen az, hogy figyelnek. Nem túl állhatatosán, és nem különösen durván, de figyelnek. Csak estefelé, amikor az előírások ellenére elhagyom a Drake Streetet, és befordulok a nagy utcába, gyorsítja meg a lépteit a hátam mögött járó alak, sőt, még ingadozik is, ne állja-e utamat. Ám mivel csak a legközelebbi üzletbe térek be csokoládéért, és röviddel azután ismét visszatérek a Drake Streetre, az ismeretlen megnyugszik. Mellesleg, nem is annyira ismeretlen. Ha emlékezetem nem csal, ez ugyanaz a Tom, akitől a nem csekély számú rúgást kaptam Katy szobájában.

– Keresett valaki? – kérdezem csak úgy mellékesen, ahogy belépek a szállodába.

– Senki az égvilágon, Mr. Peter – válaszolja Doris bátyja, mert most ő az ügyeletes a recepció ablaka mögött.

Nagydarab, nyájas képű férfi, akárcsak a húga. Csak az ökleivel ne találkozzék az ember.

Doris fenn van, az egyik szobát rakja rendbe.

– Bátorkodtam venni önnek egy kis bonbont – mondom, s átnyújtom Dorisnak a nagy dobozt, a legnagyobbat, amilyent csak tartottak az üzletben.

– Ö, ön rendkívül bőkezű – kiált fel. – Ez még születésnapra is túl drága ajándék lenne.

– A születésnapjára még nagyobbat hozok.

– Azon már túl vagyok – mosolyog Doris.

„A következőig pedig már én leszek túl árkon-bokron” – egészítem ki gondolatban Doris mondatát.

A kedd csakúgy múlik el, mint a hétfő. A szerda pedig, mint a kedd. Egy különbség persze van: mivel megnyugodtak példás viselkedésemtől, a Tom-féle alakok abbahagyták az utánam való mászkálást. Lehet, hogy éppen ez a kis körülmény tett lehetővé egy előre nem várt találkozást csütörtökön.

Miután kijöttem a kávézóból, szokásos reggelimet elfogyasztva, és kiálltam a sarokra, nosztalgiával nézegetem a nagy utcát, amely, a Drake Street szűk vályújához képest, a széles nagyvilágba vezető, hőn áhított útként ragyog előttem. Ebben a korai órában kevesen járnak erre, mivel a dolgozó nép már az irodákban van, a bevásárló-szatyros háziasszonyoknak pedig nincs itt semmi dolga. Az olasz vendéglője előtt hűtőkamion áll, amelyből egy felcsernek öltözött, tagbaszakadt egyén borjúhúsdarabokkal teli ládákat húz elő. A másik oldalon levő gyümölcsüzlet előtt egy másik kamion áll, narancsos ládákkal megpakolva. Egy kicsit arrébb pedig egy fekete ruhás és fekete keménykalapos, sovány férfit veszek észre. A férfi mereven engem néz, s mihelyt elkapja a tekintetemet, titokban jelez, majd elindul a nagy utcán, és befordul az első mellékutcába, s közben hátra-hátra pillant, hogy lássa, követem-e.

Az elmúlt napok unalma úgy megülté a gyomromat, hogy gyorsan döntök, követem, pusztán csak, hogy lássam, miről van szó. Így aztán besurranok utána egy kicsi, régimódi, szeparékra osztott cukrászdába, s egy perccel később már szemtől szemben ülök az ismeretlennel a legtávolabbi szeparéban.

– Két teát kérek – mondja a kalapos ember a felszolgálónőnek, anélkül, hogy megkérdezné, teát vagy kávét akarok-e.

Egyébként már levette a kalapját, sőt még arra is volt ideje, hogy zsebkendőjével megtörölje izzadt, kopasz fejét. Miután befejezte a saját személye körüli matatást, az ismeretlen teljesen az én személyemnek szenteli magát, s fürkészőn, bizalmatlanul méreget félig lehunyt szemhéjai alól. S csak miután a felszolgálónő elénk teszi a teát, és eltávolodik, hajlandó végre kibökni:

– A papírjait, legyen szíves!

– Előbb a magáét – válaszolom. Kettőnk közt csupán annyi a különbség, hogy neki vannak papírjai, nekem meg nincsenek. Szolgálati igazolványából világosan kiderül, hogy a Scotland Yard a munkáltatója.

– Félek, hogy nem elégíthetem ki a kíváncsiságát – mondom. – Egészen rövid idővel ezelőtt ellopták a pénztárcámat, az útlevelemmel együtt.

– Tudom – válaszolja szárazon a rendőr. – Csak emlékeztetni szerettem volna erre.

A rendőr két kockacukrot tesz a teájába, folytatja a citromszelettel, majd kezdi összekeverni az egész elegyet. Én beérem annyival, hogy őt figyelem, mivel nem szenvedhetem a kínai italokat.

– Egyszóval, maga egy igazolvány nélküli személy – emlékeztet fölösleges pedantériával az ismeretlen, miközben a belehülyülésig tovább forgatja a kiskanalat a porcelán teáscsészében. – Egy igazolvány nélküli személynek pedig, engedje meg, hogy ezt leszögezzem, a rendőrőrsön a helye.

Végre észreveszi, hogy a cukor feloldódott a teában, mert kiveszi a kanalat, és vékony, vértelen ajkaihoz emeli a csészét. Ezután ismét visszatér a kiindulópontra, és hozzáfűzi az előbbiekhez:

– Már jó ideje figyelem, és egész idő alatt haboztam: a törvény betűjéhez tartsam-e magamat, és tartóztassam le, vagy a törvény értelmével törődjek, s akkor másként kell lépnem.

– A maga dolga – dörmögöm.

– Természetesen. És éppen ez az, amiért fizetnek. A kérdés csak az: a „betű” vagy az „értelem”?

Az ismeretlen elhallgat, hogy még egy forró korttyal hűtse magát ezen a meleg reggelen, azután folytatja:

– Ha fiatalabb lennék, bizonyára a betűhöz ragaszkodnék. De ha egy ember eléri az én koromat, inkább az értelem keresésére hajlik. Mit érek vele, ha lefogom? Végrehajtjuk a szokásos ellenőrzést, kidobjuk az országból, és kész! Ám, ha úgy döntök, hogy szemet hunyok, a dolgok messze eredményesebben alakulhatnak. Érti, ugye?

– Fogalmam sincs róla, miről beszél.

– Nem hallotta még az életben azt a szót, hogy „indikátor”? – kérdezi a rendőr, könnyed mosollyal.

– És akkor mi van, ha hallottam?

– Hát éppen ez az: indikátor lesz. Nekem segít. Az az érzésem, hogy ott, abban az utcácskában nem egészen szabályos dolgok történnek. Lehet, hogy nem tudj isten, miféle nagy dolgok, de nem nagyon szabályosak. És. magának egyéb dolga nem lenne, mint hogy Jelezzen, semmi más.

– Mígnem egy szép napon újból összevernek, vagy egyenest kinyírnak.

– A brit rendőrség – mondja a rendőr, miközben ünnepélyesen felemeli a teáskanalat – elég erős ahhoz, hogy megoltalmazza segítőit, mister. Ha olyan könnyen össze tudnának verni valakit, akkor legelőször engem vernének össze.

– Ne felejtse el, hogy én egy igazolvány nélküli személy vagyok.

– Majd kap igazolványt. Mihelyt kiérdemli.

– Szóval, útlevelet a másvilágra?

– Egyáltalán nem. Brit igazolványt – igazítja helyre kijelentésemet a férfi, akinek szemlátomást nincs érzéke az akasztófahumorhoz. Azután iszik még egy korty teát, és magyarázkodni kezd:

– Én, mint a törvény embere, természetesen, nem óhajtom zsarolni magát. Mi itt a teljes önkéntesség alapján verbuváljuk segítőinket. De maga is megértheti, ha nem hajlandó nekünk segíteni, kénytelen leszek alkalmazni a törvény betűjét, és letartóztatom.

– Igen – bólintok. – Az ön helyzete valóban kényes.

Az ismeretlen nem méltat válaszra, mivel szemlátomást nincs érzéke az akasztófahumorhoz. Beéri annyival, hogy kiissza a teáját. Amikor a hallgatás már túl hosszúra nyúlik, emlékeztet:

– Várom a válaszát.

– Ha ön valóban garantál némi biztonságot.

– Teljes biztonságot! – jelenti ki a rendőr.

– Ebben az esetben igyekszem a segítségére lenni.

– Ezt akartam hallani! – bólint fontoskodva az ismeretlen.

Ezután rátérünk néhány technikai részlet tisztázására, amelyek azzal kapcsolatosak, hogyan lehetek a segítségére.

– Minden reggel tízkor itt megtalál – mondja precízen a Scotland Yard alkalmazottja. – Sürgős esetben pedig keressen ezen a telefonszámon. Ne vegye el! Csak jegyezze meg!

S miután biztosítom róla, hogy megjegyeztem, kiadja az utasítást:

– Most menjen. Én még maradok. Feltehetően azért marad, hogy megigya még az én teámat is.

Alig tértem vissza a Drake Streetre, máris belebotlok Tómba. Tomot azonban bizonyos taktikai elgondolás arra készteti, hogy úgy tegyen, mintha észre se vett volna. Hátat fordít, s az olasz kirakatába rakott élelmiszerek szemlélésébe mélyed. Megyek tovább, egészen a főnök barlangjáig, és belépek. Itt viszont Bob és Al állja el az utamat.

– Forduljon vissza! – parancsol rám Al.

– Senki se hívta! – fogalmaz precízebben Bob.

– Látnom kell Drake-et – mondom én.

– Forduljon vissza! – ismétli Al.

– Senki sem hívta! – kontrázik Bob. Nagy adag erőfeszítésembe kerül, míg meg tudom őket győzni, hogy nem én, hanem ők kapnak ki, ha nem közlik haladéktalanul a főnökükkel, hogy sürgős ügyben keresem. Végül is a kisebbik gorilla vet rám egy utolsó ellenséges pillantást, majd megindul a lépcsőn fölfelé. Két perccel később hallom a gorilla üvöltését:

– Jöjjön fel!

Kiderül, hogy Drake nincs egyedül. Íróasztala mellett negyvenes évei felé járó, nyúlánk férfi áll, akit személyes benyomások alapján csak futólagosan ismerek, ám sokkal alaposabban a Központ fotóanyagaiból. Ő az, aki vendégségben járt nálunk, a sísport szerelmese, Joe Right. A másik látogató jelentősen fiatalabb és nőnemű, ő kecses pózban a díványon ül.

– Úgy, hát maga még él? – kiáltja örömteli hangon a főnök, ahogy belépek a kabinetbe. – S a fizimiskája is újraéledt.

Int az egyik karosszék felé. mintha azt mondaná, „üljön le” – és hozzáfűzi:

– Péternek kereszteltem magát, de úgy látom, jobb lenne, ha a Főnix nevet kapná. Mint a főnix, úgy támad fel saját hamvaiból.

E meleg szavak után Drake nyomban megfeledkezik jelenlétemről, és elmerül az iratok vizsgálatában, amelyeket valószínűleg Right hozott neki. Ez a Right szép férfi benyomását kelthetné, ha nem éppen a férfiassága látszana kissé hiányosnak. Ezzel nem akarok semmi különöset mondani, annál is kevésbé, mivel a látszat gyakran csal, de fehér bőre, nagy, sötét szemei és hosszú, fekete haja tényleg nőies külsőt kölcsönöznek Rightnak. Egyszóval, csaknem finomnak mondható az arca, ha figyelmen kívül hagyjuk a keskeny ajkakat, amelyeknek szegleteiben van valami fájdalmas, hogy ne mondjam, kegyetlen.

Right öltönye kifogástalan, s ugyanaz az öltöny, amelyben eddig is láttam pompázni az olasz vendéglőjében vagy a szemközti kávéházban. Ez az alak mindig hangsúlyozottan szigorúan öltözködik, mintha temetésre készülne, vagy éppen onnan tért volna vissza: fekete a ruha, fekete a nyakkendő, fekete a cipő, sőt, ha nem tévedek, a zokni is fekete.

Figyelem egy darabig a szépfiút, kockáztatva, hogy megsértem a díványon elterülő csinibabát, de most kihasználhatom az alkalmat, mert Right teljes figyelme a főnök reakcióira összpontosul.

– Ez mi? – morogja Drake, és bök valamire tömzsi, húsos ujjaival.

– Az emberünk részesedése… – hajlong Right.

– De hát ki szabott meg neki ekkora részesedést?

– Ezúttal nem éri be kevesebbel… Két tonnányi dániai küldeményt visszafogtak a vámon. Jelentősebb summát kellett fizetnie, hogy kiválthassa…

– És ezt te elhiszed neki? – mordul fel a főnök. – Hiszen ő maga rendezte meg az egész vámlebukást, hogy jobban megkopaszthasson bennünket.

– Csakhogy a kezében vagyunk.

– Majd meglátjuk, ki van kinek a kezében – dörmögi Drake, és továbblapoz.

A magam részéről én is továbblapozók, olyan értelemben, hogy tekintetemet az íróasztaltól a két ablak közötti dívány felé irányítom. Csak mellékesen említem, hogy a két ablakot ebben a kabinetben állandóan elfedik az olaj zöld bársonyfüggönyök, s a helyiséget a két kristálycsillár arányló fénye világítja be. A csinibaba, aki kecses pózban a díványon ül, úgy van öltözve, mint egy esztrádénekesnő, aki pirosra sült a napon: élénkpiros tunikából és szoknya bőségű nadrágból álló együttest hord, amit, a nagyobb hatás kedvéért, valami aranyporral szórtak tele, és aranycsíkokkal cicomáztak fel. Ami a fizikumát, pontosabban az arcát illeti – ugyanis egyedül az látszik, mert minden egyéb elbújik a bíbor és az arany homokszemcsék mögött –, az tényleg káprázatos, olyan, mint egy kozmetikai reklám, vagy mint egy moziplakát az isteni Garbo idejéből.

Fogalmam sincs arról, mi a hölgy funkciója Drake vállalatánál, de engem azokra a luxuspárducokra emlékeztet, akik a revü-műsorokban a felsőbb divat legfrissebb modelljeit mutatják be, vagy éppenséggel levetik magukról ugyanezeket a modelleket a kabaré közönsége előtt. Egyszóval, azon kecses lények egyike, akikben minden hamis, a szemek hangtalan nyelvétől a kezek sokatmondó mozdulataiig. Így aztán feltehető, hogy amikor a hölgy hazatér, és beakasztja a szekrénybe tűzpiros tunikáját, vele együtt talán a bájait is a fogasra rakja, sőt, még ki is mondja: „Pfuj, torkig vagyok a kecsességgel” – és felveszi szokásos mosónői tartását. Még azt is el tudom képzelni, hogy ugyanezt teszi a megközelíthetetlenségével is, mert azok a nők, akik igencsak megközelíthetőek voltak, vagy még mindig azok, gyakran képzelik, hogy egy kifürkészhetetlen álarc emeli az értéküket.

Természetesen nincs kizárva egy másik körülmény sem, nevezetesen az, hogy ez a túl szigorú elbírálás az én sértett hiúságom eredménye. A tűzpiros csinibaba teljesen úgy viselkedik, mintha egyáltalán nem venne tudomást rólam, s így inkább hangsúlyozott érdeklődéssel a hosszú szipka hegyébe dugott cigarettát szemléli, néha pedig az átvetett lábán levő piros cipő orrát méltatja figyelemre, mivel a másik cipő mélyen elbújik a selyem nadrágszár redőiben.

– A kiadások nőnek, a bevételek csökkennek…– hallom az íróasztal mögül a főnök félhangos morgását.

Ez valószínűleg a megbeszélés utolsó akkordja lehet, mert Drake beletúr a belső zsebébe, és előhúzza csekk-könyvét. Aztán tapasztalt mozdulattal kitölt egy lapot, betűvel és számmal, odakanyarítja az aláírását, és ahogy átadja a csekket Rightnak, tesz még egy utolsó, bár kissé intim jellegű megjegyzést:

– Maga megint egy egész üveg kölnit borított az öltönyére, kedvesem.

– Ez egy egészen diszkrét parfüm, mister – védekezik a szépfiú. – És eléggé híres.

– Nem tudom, mennyire híres, de ha maga közeledik az íróasztalomhoz, mindig az az érzésem, hogy gázálarcot kellene öltenem – dörmögi savanyúan a főnök.

S ez már tényleg a végső akkord, mert a vöröshajú azt a szokásos hanyag mozdulatot teszi, ami annyit jelent: „na, kotródj” – és végre hajlandó nekem szentelni a figyelmét, Right viszont elindult az ajtó felé, s ahogy elhalad mellettem, olyan illatfelhő csap az orromba, mintha hirtelen egy virágzó orgonaligetbe csöppentem volna.

– Nos, Mr. Peter Főnix,, mivel lehetek a szolgálatára? – kérdezi a főnök, ahogy magunkra maradunk.

Valójában azonban nem vagyunk magunkban, és mielőtt megszólalnék, akaratlanul és kényszeredetten a piros tunika felé pillantok.

– Beszélhet nyugodtan – bátorít Drake, aki elkapta a pillantásomat. – Brenda a barátnőm. Én pedig, mint afféle naiv ember, semmit se titkolok el a barátnőm előtt. Gondolom, éppen erre fázok még rá egy szép napon.

– Ó, Bill – szólal meg szemrehányólag a hölgy, bársonyosan doromboló hangon.

– Csak szeretném tájékoztatni valamiről, ami ma reggel történt velem… – mondom.

– Éspedig?

– Nos, egy Higgins nevű rendőr felajánlotta, hogy dolgozzam neki.

– Ne kövessen el szentségtörést, Peter – dorgál atyailag Drake. – Higgins nem rendőr, hanem rendőr felügyelő.

S mert én nem tartom szükségesnek, hogy válaszoljak, megkérdezi:

– Szóval, felajánlotta, hogy dolgozzon neki?… De maga már nálam dolgozik. Nem mondta neki ezt?

– Nem – ismerem be. – Viszont ő mondott néhány dolgot. Vagyis hogy megfenyegetett: bármely pillanatban bekísérhet az őrsre, mert nincs igazolványom.

– És maga meghátrált?

– Mi mást tehettem volna?

– Igaz – bólint Drake. – Nincs bő választéka. Egyébként azzal, hogy idejött és tájékoztatott, már nincs is jelentősége az egésznek.

– Igen, de Higgins tényleg bármely pillanatban lekapcsolhat.

– Nem hiszem, hogy megteszi. Különösen, ha nem hagyja el a Drake Street területét. Én figyelmeztettem magát, hogy ne menjen ki az utcámból, Peter.

– Mit csináljak, ha itt fuldoklom?…

– Annyira szűk magának az én utcám? – kérdezi kissé sértődötten a főnök.

– Nem az a baj, hogy szűk, mister. A baj az, hogy nincs semmi dolgom.

– Brenda kedves, nézze ezt a csodabogarat! – fordul a hölgyhöz a vöröshajú. – Ahelyett hogy térdre hullna előttem, és megköszönné, hogy semmi dolga, jelenetet rendez!

Azután ismét felém fordítja éles, kék szemeit, és így szól:

– Lesz majd dolga, Peter, lesz dolga! Igazán ostobának kellene tartania ahhoz, hogy elhitesse magával, pusztán azért fizetem, hogy sétáltassa új öltönyét a Drake Streeten.

HARMADIK FEJEZET

Sétáltassam új öltönyömet! – még mindig ez az egyetlen feladatom. Be kell vallanom, hogy erre a felelősségteljes beosztásra a Drake Street tökéletesen elegendő terepet nyújt. S ha szakmám jellegénél fogva arra is kárhoztat, hogy nézelődéssel foglalkozzam, akkor sem fecséreltem el még soha ennyi időt hiábavaló bámészkodásra.

Fokozatosan kezdem megszokni az utca életét, megismerni különböző lakóit, sőt, még kapcsolatokat is sikerül teremtenem. Ezek a kapcsolatok azonban nem Drake közvetlen környezetével teremtődnek, hanem kisebb kaliberű egyénekkel, a mulatók pincéreivel, a klubok felszolgálónőivel, portásokkal és könyvkereskedőkkel.

A Drake Street élete csakúgy, mint minden társasági élet, dagályokból és apályokból áll. Az egyik dagály, amely a déli órák nyüzsgésidejére tehető, igen rövid tartamú, és főleg a kávéház, az olasz vendéglője és a pornóirodalmat kínáló könyvesboltok körül összpontosul. A másik dagály sokkal tartósabb, mert a munkanap végeztével veszi kezdetét, hogy aztán éjjel három körül fejeződjék be. Ennek idegközpontjai leginkább a sztriptízbárok.

Ebben a körforgásban a támaszpont és egyedüli kivétel a hazárdjátékok kávéháza, ami, ha nem huszonnégy órában üzemel naponta, hanem csak huszonkettőben, az csupán azért van, mert a padlót mégiscsak fel kell sikálni valamikor, s némi rendet is kell teremteni.

Éppen ebédidőben, még mielőtt megtenném tisztelgő látogatásomat az olasz vendéglőjében, betérek az első klub mellett levő pornóüzletbe. A tágas helyiség falai mentén az USA-ból, NSZK-ból, Dániából beszerzett képes folyóiratok kupacait tartalmazó polcok állnak, a polcok mentén viszont fekete zakós és fekete kalapos úriemberek szobroznak, akik a közeli intézményekből jöttek át, hogy ebédszünetüket bizonyos önművelő tevékenységgel töltsék ki. Mindegyikük valami folyóiratban lapozgat, ügyet se vetve a mellette állóra, s valamennyiük arckifejezése oly ünnepélyes és oly koncentrált, mintha nem is pornóüzletben lennének, hanem a Szent Pál-székesegyházban.

Átvágok a helyiségen, utat törve magamnak az eretnekek között, s bejutok a hátsó részlegbe, ahol Mr. Oliver, a könyvkereskedő tartózkodik. Rajta kívül itt találhatók a legrobbanékonyabb anyagok, a homoszexualitástól a szadizmusig terjedő perverziók teljes skálája, mindez színes fotókon és illusztrált folyóiratokban bemutatva, sőt olyan kézzelfogható alkalmatosságok formájában, mint különböző maszturbáló- és kínzóeszközök. Természetesen az összes árut csakúgy, mint a külső helyiségben levőket, a törvény könyörtelen keze sújtja. De mit lehessen tenni, ha Higgins felügyelő indikátor nélkül maradt, következésképpen nem tud mindenről.

– Jó napot, Mr. Oliver!

– Jó napot, Mr. Peter!

A könyvkereskedő örül a látogatásomnak, mert elbeszélgethet velem, és illatos szivart szívhat, amit külön erre az alkalomra vásároltam, s ami, tekintettel Mr. Oliver irodalmi érdeklődésére, mindig a Robert Burns márkából való. A kereskedő egyébként távollétem alatt sem unatkozik, mivel a szadista képek eladása közötti szüneteket Platón Párbeszédei-nek olvasásával tölti ki.

– Egy kávét, Mr. Peter?

– Köszönöm, örömmel.

A kávét sajátkezűleg készíti egy üveglombikban, hagyományos módszerrel, amit, szerinte, a kontinensen főzött eszpresszókávé nem helyettesíthet. S egyáltalán, Mr. Oliver, mint igazi brit hazafi, változatlan előítélettel szemlél mindent, ami a kontinensről származik, mert mély meggyőződése, hogy nem a Brit Szigetek tartoznak Európához, hanem fordítva, Európa, mint valami kis, apró tartomány tartozik a Brit Szigetekhez. És olyan napokon, amikor a csatornát köd borítja, Mr. Oliver nem mulasztja el meggyőzni az embert arról, hogy „ma a kontinens el van vágva a szigettől”. Szegény kontinens.

– Egy szivart, Mr. Oliver?

– Örömmel, Mr. Peter.

– Hogy megy az üzlet?

– Ó, a pornográfia mindig kelendő. Ez nem olyan, mint a klasszikus irodalom.

Ebben a pillanatban az ablakban megjelenik egy, fekete keménykalappal koszorúzott, vérszegény arc. Az ügyfél a Homo című folyóirat legújabb számát kéri, s ez a cím elég sokatmondó ahhoz, semhogy szükséges lenne a tartalmát is kifejtenem. Mr. Oliver megvető gesztussal adja ki a füzetet, és dobja be a pénzt a fiókba.

Új ismerősöm – saját elmondása szerint – régebben ugyanezen a helyen az angol klasszikus szépirodalom köteteit árulta, de éppen a nemes klasszika iránti szenvedélye sodorta a tönk szélére.

– Mr. Drake mentett meg. „Hányd ki ezt a szemetet – mondja –, és állj át valami modernebbre!” Miféle modernebbre? – kérdezem, akár a legnaivabb naiv lélek. „A szexre és az erőszakra – mondja – nem tudod, hogy ezt keresik manapság? Az igazat megvallva, Mr. Peter, ezek a dolgok nem túlzottan vannak az ínyemre, de mit tehet az ember, ha a csőd fenyegeti?

Rám néz, kidüllesztett, fakószürke szemeivel, mintha tényleg választ várna tőlem, de én tudom, hogy nem vár választ, s a kérdő forma nála csak stiláris fogásnak számít.

– Mr. Drake jelszava az, hogy a pénznek nincs szaga. Lehet, hogy csúnya jelszó, de utálatosan igaz is. Végeredményben mi csak ezeknek az odaát ácsorgó uraknak a szállítói vagyunk. Amit akarnak, mi szállítjuk. Nem így van?

Megnyugtatom a feltevéssel, hogy talán tényleg így van, s ez olyan megnyugtatás, amire Mr. Olivérnek aligha van szüksége, mert megszokta, hogy az életben elszenvedett csalódásait szellemi táplálékkal ellensúlyozza, elsősorban Platón Párbeszédei-vel. Aztán csevegünk még egy kicsit, jobban mondva, ő cseveg, én meg hallgatom, majd úgy döntök, hogy ideje megnéznem, mit csinál az olasz.

Az olasz természetesen spagettit, pizzákat és hasonló dolgokat csinál, mint bármely olasz, aki vendéglőt tart fenn. Ami magát a vendéglőt illeti, fő dísze a számtalan fajtájú rézedény, ami vakító fényesre súrolva, a falakon és a mennyezeten lóg, együtt a füstölt combokkal és szalámikkal. Az ebédszünet első felében a tucatnyi márványasztal körül sűrűn ülnek a vendégek, ezért csak egy óra körül térek be, s ily módon elkerülöm azt a kényelmetlen helyzetet, hogy két állandóan lökdösődő idegen könyök között étkezzem.

Egyébként ez az az idő, amikor, az éhesek és az idevetődöttek áradata elmúltával, az állandó vendégekre kerül sor, köztük Drake adjutánsaira; arra a gyászhuszár Joe Right-ra gondolok, valamint a másikra, a bolgár Mihail Milevre, akit itt a maguk módján Mike-nak szólítanak.

Ez a bolgár Mike viszonylag fiatalember, bár, hogy pontosan mit jelent a viszonylag fiatal, nem könnyű megmondani. Valamikor gyermekkoromban azt hittem, hogy egy harmincéves férfi már aggastyán. Milev azonban már régen túllépte a harmincat, s valószínűleg már a következő évtized felé ballag. Nem tudom, mit lehetne ezenkívül még hozzáfűzni, hacsak nem azt, hogy különös ismertetőjegyei nincsenek, s egyáltalán minden rendben van rajta. Annyira rendben van, hogy nincs mit leírni, és nincs mit megjegyezni róla, ha leszámítjuk második természetét, a hangsúlyozott méltóság és magabiztosság kifejezését, ami természetesen nem egyéb üres póznál, olyan esetben, amikor az ember a méltóság és magabiztosság belső hiányát érzi.

Milev olyan pöffeszkedve járkál, mintha a Buckingham Palota előtt tartana szemlét a királyi díszszázad fölött, olyan zengő hangon rendeli ebédjét, mintha az egész étteremnek tudtára kellene hoznia, hogy az úr sültet fog fogyasztani kelbimbóval, s nem valami egyebet, és olyan mutatós gesztusokkal étkezik, mintha nem ebédelni jött volna, hanem hogy órát adjon a szép evés szabályairól.

Ugyanez az igényesség jellemzi a ruházatát is, ami csak azt hivatott igazolni, hogy Mike tökéletesen lépést tart azokkal a divathullámokkal, amelyek egyenest a Carneby Streetről érkeznek. Egyébként, ha leszámítjuk a cifra selyemsálakat, a hatalmas gallérú ingeket és a magas sarkú cipőket, Milev öltözéke többnyire egy kék farmerzakóra és kék farmernadrágra korlátozódik, az amerikai tehenészeknek erre a mindennapos munkaruhájára, ami, ki tudja, mi okból, napjainkban a fiatalok divatjának szimbóluma lett.

A Mike nevű cowboy és a Right nevezetű temetkezési ügynök között, amennyire a látszat alapján ítélhetek, igen hűvös a kapcsolat, és rendszerint kimerül egymás tartózkodó üdvözlésével. De ez is valami, mivel nekem még egy ilyen üdvözlésre sincs jogom, jóllehet, mindketten tudják, hogy az ő főnökük az én főnököm is.

Talán éppen ez készteti őket arra, hogy átnézzenek rajtam, mint az üvegen. Számukra én egy tudj’ isten, honnan szalajtott patkány vagyok. A patkányok viszont minden korban és minden földrajzi szélességen a legtöbb utálatot tudhatták a magukénak.

A laktató ebéd az olasznál, de különösképpen az ábrándozó unalom, ami ebéd után elfog, gondolataimat az Arizona távoli prérijei felé irányítják, valamint a szállodai ágy sokkal közelebbi, lepedővel borított térségei felé. Felkerekedem, feljutok a huszonkettes szobáig, és visszavonulok magamba, hogy vízszintes testhelyzetben átnézhessem a déli újságot. Mindenekelőtt a címeken futok végig, mert tapasztalatból tudom, hogy az alattomos álmatagság bármely pillanatban a hatalmába keríthet. A többit meghagyom az esti órákra. Egy unalmas hotelban s egy idegen országban az esti órák, mint ismeretes, a legvigasztalanabbak.

Négy óra felé lemegyek az utca végén levő hazárdjáték-kávéházba, hogy ébresztőként megigyak egy kávét. Azután pedig elkövetem szokásos törvénysértésemet, amennyiben elhagyom a Drake Streetet, és leülök a téren levő kis park egyik padjára. Olyan törvénysértés ez, amit a „kullancsaim” már megszoktak, s ami fölött nyilván szemet hunynak, mivel így nyugodtan leshetnek rám a kávéház ablakából, sőt még ki is használhatják a megfigyelés idejét egy-kis pókerre.

Kinyújtózkodom hát a padon, és én is elmerülök megfigyeléseimben. Figyelmem tárgya teljesen idegen szakmai érdeklődésemtől, mert a környékbeli kölyköket nézem, akik malomjátékot játszanak, vagy bicikliznek a fasorban. Valóban idegnyugtató látvány a Drake Street füstös vályúja után.

Estefelé, ha már tényleg nem jut eszembe semmi, hogy mit csináljak, s ha már teljesen torkig vagyok az ücsörgéssel a Remon Revue Bár csinibabájával díszített másik kávéházban, megyek még néhány métert a legközelebbi klubig, és belépek a rózsaszínű félhomályba, hogy megigyak egy pohár Scotchot az éppen soron levő sztriptízmelódia lármája közepette. Ami a hölgyet illeti, aki a pódiumon az örök műsorszám előadásával gyötri magát, ő legalább annyira érdektelen, mint amilyen érdektelenek a teremben ülő hímek rászegeződő, feszült tekintetei, örök műsorszám: a test lemeztelenítése. A test viszont, ahogy a franciák mondják, szánalmas. Különösen ezek a testek, amelyek itt, a Drake Streeten kerülnek terítékre. Vézna diáklányok, akiket néhány font keresetének reménye csábított ide, vagy utcalányok, akik automatákként mozognak, és automatákként vetkőznek az örök „burleszk” ritmusára.

Majd ismét az olasznál. Majd pedig megint az Arizonában. Ha Doris pillanatnyilag nincs szolgálatban, meghívom a szobámba egy kis tereferére és egy pohár Scotchra. A Drake Street életének kérdéseit illetően Doris számomra messze értékesebb információs forrás, mint a Times egész évfolyama.

– Maga csodálatos asszony – mondom neki, hogy felhangoljam.. – Ép testben ép lélek, ez maga, drága Doris.

– Ó, maga rettentő nagy hízelgő, Mr. Peter – feleli a nő, és enyhén elpirul.

– Egyáltalán nem vagyok az. Csak az igazat mondom. Ahogy magát nézem, és ahogy elnézem ezt a többit, itt körülöttünk…

– Hát persze, ha mindenféle utcanővel hasonlít össze. Na, de mit akar, valahogy mindenkinek élnie kell.

Ez a mondat, miképpen egyébként az összes többi is, jó alkalom számomra, hogy hanyagul felvessem a kérdést, hogyan él a Drake Streetnek ez vagy az a lakója, vagy hogy miből él, hogyan élt régebben, egyszóval, meghatározhatom a kiindulási helyzetet, ahonnan Doris meséjének el kell kezdődnie. Annak a kiadós és fesztelen mesének, ami arra hivatott, hogy ellensúlyozza az egész napos kényszerű hallgatást lent a recepció ablakánál, vagy fent a szobák rendezgetése közben.

– Miss Brenda Nelson? Ó, hát ő kezdetben sztriptíztáncosnő volt az Evában, tudja, Mr. Drake nagy kabaréjában. Alig több, mint öt évvel ezelőtt az Eva volt az egyetlen intézménye, az irodája pedig itt volt, de látja, mennyire megváltoztak azóta a dolgok: az egyik csőd előtt állt, a másik be akart csukni, Mr. Drake pedig egyiket megvásárolta, a másiknak meg kölcsönt adott, mígnem az egész utcánk Drake Streetté változott. A bátyámmal és velem ugyanez volt a helyzet, mert már arra készültünk, hogy szögre akasszuk a hotel kulcsait, így aztán tényleg hálával tartozunk a főnöknek, hogy megvette tőlünk, minket pedig bizonyos százalékért alkalmazásban hagyott…

– Igen, persze – vágok közbe. – És Miss Brenda?

– Ő, Miss Brenda nem tegnap lépett le a falvédőről. Úgy elcsavarta az öreg fejét a hozzáférhetetlen megjelenésével, annyira rácsimpaszkodott, hogy a főnök már nem tud meglenni nélküle. Nagyon ravasz nő, higgye el, Mr. Peter, ravasz, ha mondom.

– Hát az a másik, Linda Gray?

– Őt nem ismerem jól. Ha nem ismerek jól valakit, nem merek véleményt mondani. Azt tudom, hogy az Évában énekel, sőt azt mondják, istenien énekel, és a kabarébeli karriernél többre hivatott, de én, tudja, nem tartozom azok közé, akik megengedhetik maguknak, hogy az Évába járjanak Linda Grayt vagy bárki mást hallgatni…

– Azt beszélik, hogy annak a bolgárnak a szeretője… – dobom ki vaktában.

– Kizárt dolog – rázza meg a fejét energikusan Doris. – Linda nem áll össze egy ilyennel, ezt elhiheti nekem, sokkal, nagyobbak az igényei, semhogy beérné egy jöttment bolgárral… Ö, Mr. Peter, bocsásson meg, elfelejtettem, hogy maga is bolgár. De hát maga egészen más, nem azért mondom, hogy bókoljak, de maga tényleg egészen más.

„Milyen értelemben?” – akarom kérdezni, de visszafogom magam, mert nem szeretném a szegény asszonyt kínos helyzetbe hozni. Még hogy egészen más! Nyavalyát! Ezen a Drake Streeten és Drake embereinek körében mindenki egy húron pendül a másikkal.

– Maga komoly ember – ajnároz tovább Doris. – A komoly embert én már messziről megismerem. Míg ez a Mike, nincs egy éve, hogy beállított, s máris hasist árul az utcasarkokon.

– Miért árul hasist? Hát nem Drake-nek dolgozik?

– És akkor mi van, ha Drake-nek dolgozik? Ne higgye, hogy Drake aranyba foglalja. S ha az ember rászokik a szerencsejátékokra és a prostituáltakra, mint ez a Mike, a kiadásai gyorsan megugranak.

– Szóval, Mr. Drake hasissal is kereskedik? – kérdezem elővigyázatlanul.

– Azt én nem mondtam! – emeli fel a kezét figyelmeztetően Doris.

Aztán odahajol hozzám, és félhangosan ezt mondja;

– Itt, Mr. Peter, vannak dolgok, amelyekről tilos beszélni.

Ebben a pillanatban, vagy valamivel később, hangot hallok a lépcsőház felől:

– Doris, hol vagy?

– A bátyám – motyogja Doris, nehogy azt higgyem, a szeretője. – Le kell már váltanom, mert azután az egész éjszaka az övé.

S miután fenékig ürítette a poharát, nehogy kárba vesszen a finom whisky, Doris jó éjszakát kíván, majd kiszalad.

Jó éjszakát! Ebben a kopottas bútorzatú szobában, amelyből kimondhatatlan szomorúság árad. És ebben az utcában, ahol vannak dolgok, amelyekről tilos beszélni. És ebben a bizonytalanságban, amely mögött oly sok más dolog is rejtőzik, melyeket még mindig lehetetlen kitalálni.

Jó éjszakát!

Már több mint két hete sétáltatom új öltönyömet a szokásos helyeken, amikor egy reggel, éppen mikor kiiszom a kávémat a hazárdjátékosok intézményében, beállít Bob, és kissé lihegve közli, hogy a főnök azonnal hívat. S hogy gyanú se férhessen hozzá, hogy az azonnal tényleg azonnalit jelent, a kisebbik gorilla kivárja, míg felcihelődöm, és együtt indul vissza velem a főhadiszállásra.

Az, hogy főhadiszállás, nem túlzás, mert Drake kabinetjében a főnökön kívül ott találom Brendát, Rightot, Milevet és egy kreol bőrű férfit, aki már jócskán túllépte a negyvenet, s akit mindenki Mr Larkinnak szólít.

Drake ezúttal nem tesz megjegyzést feltámadási képességeimről, hanem pusztán arra szorítkozik, hogy egy szabad karosszék felé invitál, és kijelenti:

– Egyelőre semmi mást nem akarunk magától, Peter, mint hogy hallgasson. Hallgasson, persze, figyelmesen. Mert nincs kizárva, hogy később magáé lesz a szó.

Leülök, cigarettára gyújtok a magaméból, s nem az ónixdobozban levőkből, aztán hallgatásba burkolózom. Mike Milev beszél, s úgy látszik, még fejtegetésének elején tart, így nem hiszem, hogy lemaradtam volna valami fontosról.

– Mr. Drake-nek tökéletesen igaza van: Right utazása kudarccal végződött, de én nem tudhattam, hogy mindhárom egykori barátom – „Szóval, volt egy harmadik is” – jegyzem meg magamban – ennyire félénknek bizonyul, de hát mit lehessen tenni. Az évek során az emberek megváltoznak, és én már rég nem állok kapcsolatban ezzel a hárommal, de miként már sokszor informáltam önöket, igen széles körű bulgáriai kapcsolatokkal rendelkezem, rendkívül széles körűekkel, de hát mit lehessen tenni, ha ezeknek az embereknek a zöme nem tud angolul, azok meg, akik tudnak, alkalmatlannak bizonyultak.

A föntebbi szakasz Milev monológjának egy meglehetősen megtisztított része. Milev valójában fölöslegesen kapkodva beszél, s mert kapkod, hibázik is, s mert hibázik, korrigálja magát, mivel azonban angol tudása nem kifogástalan, korrekciói sem helytállóak, ezért aztán kissé fárasztó őt hallgatni, s egy idő múlva Drake rá is szól:

– Rövidebben, Mike. És ne bonyolódjék körmondatokba, mert elfelejti a lényeget.

– Azt akartam mondani, hogy most, miután Münchenen keresztül két valóban reményteljes kapcsolatot sikerült teremtenem, szóval, biztos kapcsolatokat, biztos emberekkel, a dolgokat teljesen szilárd alapokra lehet helyezni, és az akció a legrövidebb időn belül megkezdődhet…

Jó pár percet elfecsérel ennek az alapjában véve egyszerű mondanivalónak a kifejtésére, így aztán Drake ismét kénytelen közbeszólni:

– És hogyan képzeli el az akciót?

– Egészen egyszerűen. Mondtam már, hogy az embereimnek van autójuk.

– Na és ha van autójuk? – kérdi a főnök.

– Hát ez megoldja a török és a jugoszláv határ közötti szállítás problémáját.

– Jó, jó, de hát mindenekelőtt a határon kell átjutnia az árunak.

– Nem tudok részletesen válaszolni a kérdésre – feleli Milev. – A részleteket akkor kell átgondolni, ha majd az én két emberem kapcsolatba lép határ menti falvakból való, biztos emberekkel.

– Nem a részletekre gondolok, hanem a végrehajtás legáltalánosabb körvonalaira – magyarázza nyugodtan Drake. – Vagyis, hogyan képzeli el az átjuttatást a határon?

– Sokféle lehetőség van. Vannak olyan helyek, ahol a határsáv egészen keskeny, vagy pedig éppen sziklás gerinc, illetve omladék, s itt egy közönséges, hosszú kötéllel fel lehet húzni az árut a török területről. Esetleg egy erre, alkalmas szerkezettel át is lehet dobni. Vagy éppenséggel léggömb alkalmazásával. Ezt a szakértő döntse el.

– És maga mit tud nyújtani?

– Módomban áll felajánlani néhány alkalmas hely topográfiáját mindkét határ mentén, valamint biztosítani az áru keresztülvitelét az országon. Ha figyelembe vesszük, hogy nagy mennyiségű áruról van szó, ez, azt hiszem, nem kevés.

– Igen, magától értetődik – egyezik bele Drake. – De egyáltalán nem is elég. Itt nem sokról vagy kevésről van szó, hanem elegendőről, ami azt jelenti, hogy az áru Törökországból sértetlenül átjusson Jugoszláviába.

Milev hallgat, próbálja kipréselni az agyából a lehető legkielégítőbb választ. A többiek szintén hallgatnak, de ez a nyugtalanító csend szemlátomást nem segít a gondolkodónak, hanem csak még inkább megbénítja.

– Ajánlhatok egy másik változatot is – jelenti ki végül. – Tegyük fel, hogy a maguk embereinek sikerül bejuttatniuk az árut az országba, s akkor én elvállalom, hogy embereim segítségével kijuttatom Jugoszláviába. Az a határ kedvezőbb. A népünnepélyek és egyéb rendezvények miatt is.

Drake elgondolkodva a beszélőre pillant, aztán megrázza a fejét:

– Nézze, Mike, ha a mi embereinknek sikerül bejuttatni az árut az országba, akkor ők arra is képesek, hogy kivigyék onnan, és magára semmi szükségünk sincs. Hasonló akciókat, mint tudja, már elvégeztünk a maga segítsége nélkül is. Sajnos, a legtöbb teljes kudarccal végződött. Az a terv, amit hónapokkal ezelőtt fejtett ki, s amelyre elég sok eszközt és időt fecséreltünk el, jelentősen más volt.

– Én még mindig kitartok az említett terv mellett – mondja Milev, és megpróbálja felölteni egyik méltóságteljes pózát. – És ha ön úgy rendelkezik, hogy kezdjük el a szondázást, garantálom, hogy az embereim rövid idő leforgása alatt pontos információkat adnak a megfelelő helyekről, sőt javaslatot tesznek az átdobás módjáról. Innen kezdve viszont a szakértők mondjanak véleményt.

– Ez mindjárt másképpen hangzik – bólint a főnök. – És pontosan ezt akartam hallani magától: valóban van-e reális esélye a határon való átdobásnak, és alkalmasak-e a maga emberei arra, hogy pontos információkkal szolgáljanak, majd pedig, természetesen, hogy lebonyolítsák a szállítást.

– Vállalom a felelősséget – nyilatkozik Milev.

– Hát maga, Larkin, mit szól ehhez? – fordul Drake az ismeretlenhez.

Egy vagy két percen át Larkin nem hajlandó semmit se szólni. Ha az arckifejezésének hinni lehet, feltette magában, hogy egyáltalán nem fog beszélni: a nehéz, szinte mozdulatlan tekintet, a szorosan összezárt ajkak, az ajkakat zárójelekként közrefogó, függőleges barázdák egyáltalán nem árulkodnak bőbeszédűségről.

– Megoldható – mondja végül a kreol bőrű.

– Hogy értve? – húzza fel a szemöldökét Drake.

– Megoldható – ismétli az ismeretlen. – Ha vannak reális esélyeink, és ha Mike beszerzi a szükséges adatokat, mi megszervezzük a technikát.

– Remélem, nem léggömbökkel… – mordul fel a főnök.

– Megszervezzük a technikát – hajtogatja a magáét Larkin anélkül, hogy hajlandó lenne elárulni pontosabban, vajon akar-e léggömböket vagy sem.

– Nagyszerű – bólint szokásához híven a főnök. – És maga mit gondol, Right?

– A kapcsolat kérdésén gondolkodom – feleli a szépfiú.

– Pontosabban? – kérdezi a főnök.

Right hosszú, zenészhez illő, ideges ujjaival beletúr még hosszabb fekete hajába, és kijelenti:

– Hogy miként tartsuk a kapcsolatot azzal a kettővel, ott Bulgáriában…

– Titkosírásos levelekkel… – vágja rá Milev.

– A titkosírásos levél jó ötlet, amíg nem kelt gyanút – jegyzi meg száraz hangon a szépfiú – De nekünk ilyen eshetőségre is fel kell készülnünk.

– És hogyan készülünk fel? – kíváncsiskodik a főnök.

– Oda kell utaznia valakinek, ha úgy adódik.

– Maga már járt ott, nem?

– Odavalósi ember kellene… Mike… vagy ez a hogy is hívják… ez az új…

– Mi másért is lenne szükségünk erre az újra, ha még ezt a munkát se képes elvégezni? – vágja rá türelmetlenül Milev.

– És te magad nem tudnád elvégezni? – mordul rá Drake.

Milev hallgat pár másodpercig, azután azt dünnyögi:

– Az én odautazásom kockázatos. De ha ön úgy dönt, hogy elkerülhetetlen.

– Brenda, kedvesem, maga ma nagyon hallgat – fordul a főnök a barátnőjéhez.

A piros hölgy, aki – talán el is felejtettem megemlíteni – ma smaragdzöld színű, leszív egy adag füstöt a hosszú szipkából, és bársonyos hangon elturbékolja magát:

– Én a közönség szerepét játszom, Bill. A közönség szerepe pedig a hallgatás.

Világos, hogy lassan én leszek a soron. Ám még mielőtt rám kerülne a sor, a mozgatható bárszekrény kerül előtérbe.

– A maguk fejtegetései egészen kiszárították az agyamat – jegyzi meg Drake, s feláll az íróasztal mögül. – Hogy a torkomról ne is beszéljünk.

E szavak közben nyilván megnyomta a láthatatlan csengőgombot, mert valamivel később bejön Al, az alkalomhoz illő ünnepélyességgel, s egy palackokkal és poharakkal telepakolt kiskocsit tol maga előtt.

A tágas helyiségben, amelyet kristálycsillárok világítanak meg, és bársonyfüggönyök szigetelnek el a külvilágtól, zűrzavar keletkezik, mivel a vendégek nemcsak arra használják fel az alkalmat, hogy megnedvesítsék ajkaikat, hanem arra is, hogy megmozgassák kissé a végtagjaikat. A zűrzavar azonban rövid. A főnök kézbe veszi a poharát, és újból elfoglalja helyét az íróasztal mögött, ami a többieket is arra készteti, hogy visszatérjenek a karosszékeikhez.

– Nos, Peter, sikerült követnie? – fordul végre hozzám Drake.

– Igyekeztem.

– És mi a benyomása?

– Nehéz két szóval elmondani, mister.

– Miért két szóval? Mondja el kétszáz szóval. Tartson részletes elemzést. Maga ismeri azt az országot, nem én.

– Csakhogy nem ismerem az árut…

– Az áru az áru. Mi ismerni való van rajta?

– Engem személyesen nem az áru érdekel – világosítom fel. – De ha csempészésről van szó, a súly és a terjedelem nem részletkérdés.

– Vegye úgy, hogy nagy súlyú és nagy terjedelmű árut szándékozunk átdobni. Például egy tonna holland túrót. Ha pedig ez sok, mondja meg, hogy sok.

S mivel én gondolataimba merülve hallgatok, Drake még hozzáfűzi:

– Ugye hallotta Mike tervezetét? Most viszont én akarom hallani a maga véleményét erről a tervezetről.

– A tervezet érdekes – válaszolom. – Azt akarom ezzel mondani, hogy jó regény lenne belőle. Másra se jó.

– Szóval, mese habbal? – morogja a főnök.

– Nagyjából.

– Miért? Beszéljen már! És frázisok nélkül! Elemzést akarok, nem, frázisokat.

– Az első dolog a határ kérdése. Nem tudom, Mr. Mike mikor látta utoljára a határt, s látta-e egyáltalán, vagy csak vonatablakból, de az ottani helyzet sok év óta nem olyan, hogy alkalmas lenne holmi ügyletékre.

– Mégis, hosszú a határ – veti közbe Drake. – Nem gondolja, hogy itt-ott adódhatnak rajta megfelelő helyek?

– A megfelelő helyeket őrzik a legjobban, mivel a határőrök nálunk sokkal jobban ismerik őket. Nem tudom, egyáltalán el tudja-e képzelni, milyen ott a helyzet…

– Hát maga el tudja képzelni? – szakít félbe Milev. – Vagy csupán improvizál?

– Nem kell elképzelnem. Tudom. És ha nekiállok leírni önöknek a különböző határ-sávokat, jelzőberendezéseket és az összes, igen precíz határvédelmi módszert, maguk is megértik, hogy Mr. Mike-nak a tervezetei nem egyebek puszta fantazmagóriáknál.

– Mondtam, hogy a legcélravezetőbbnek azt tartanám, ha a szállítást a levegőben bonyolítanánk le, s nem a maga berendezésein keresztül – emlékeztet Mike.

– Maga hallgasson! – förmed rá Drake, de a hangját nem emeli fel. – Majd akkor beszéljen, ha kérdezik.

– Szóval, a levegőben! Az mindjárt más – ismerem el. – Akarom mondani, egy másik regény… de nem kevésbé fantasztikus. Már említettem, hogy vannak sávok, amelyeken így vagy úgy át kell hatolni. Csakhogy az ember el se jut odáig. S a lakosság nem kevésbé éber, mint a határőrség. Természetesen, ha ez a „levegőben”, amiről Mr. Mike beszélt, azt jelenti, hogy át kell repülni az egész területet, akkor más a helyzet. Akkor már azt is meg kell néznünk, hogy áll az ország légvédelmi erők dolgában.

– Tehát, maga szerint, nincs semmilyen lehetséges megoldás? – kérdezi Drake.

– Én ezt nem mondtam, mister. Csak annyit, hogy a terv, amin pillanatnyilag töprengünk, teljességgel fantasztikus.

– Ne beszéljen félre, Peter! – mordul rám a főnök.

– Szó sincs róla. Csupán pillanatnyilag nem áll módomban válaszolni.

– Jól van – feleli Drake. – Van még valami hozzáfűznivalója?

– Nincs, azon kívül, hogy a másik határon ugyanilyen nehézségékbe ütközünk. És az, összes úgynevezett határ menti népünnepély nem teremt rózsás helyzetet a csempészés számára.

– Ha van ellenvetése, most van itt az ideje, Mike! – dörmögi a házigazda.

– Ugyan minek? – szólal meg Milev, most már uralkodva magán. – Ezek csak szavak.

– Ellenőrizhető szavak – pontosítom. – És bárki, aki ismeri a határviszonyokat Bulgáriában, megerősíti, hogy így van.

– Ezek csak szavak – hajtogatja Milev. – Mondtam már, hogy mit vállalok magamra. És ha én egyszer magamra vállalom…

– Más vélemény? – kérdezi a főnök. – Right?

A szépfiú beletúr hosszú ujjaival még hosszabb hajába, és így szól:

– Az az érzésem, hogy kénytelenek leszünk választani az egyik vagy a másik üres feltevés között. Így aztán nem könnyű a dolgunk.

– Az imént még nem feltevésekről beszélt, Right, hanem tényekről – emlékezteti Drake.

– Én akkor Mike müncheni kapcsolatára gondoltam, nem pedig a határhelyzetre.

– Larkin?

Larkin hallgat, mintha nem is vette volna észre, hogy szólították. S megint jókora időbe kerül, míg rászánja magát a válaszra:

– Majd ha Mr. Peter kész javaslattal áll elő, akkor nyilatkozom.

– Szóval, az a véleménye, hogy Mike javaslatát már egyáltalán nincs értelme boncolgatnunk?

Larkin újfent valahová a légbe irányítja nehéz, mozdulatlan tekintetét, s csak miután beleunt a szemközti tapéta szemlélésébe, akkor jegyzi meg:

– Az áru, Drake, amiről szó van, meglehetősen drága.

Titkon figyelem Larkint, s közben azon tanakodom magamban, hogy nem tévedek-e, de kizárt dolog, hogy tévednék. Mindenesetre elképesztő lenne, ha kiderül, hogy tévedés. A kifürkészhetetlen arc és a bizalmatlanság, ami még csak nem is kihívó, hanem mélyen titkolt, rendőrre vall. S a tekintete kikerüli az ember pillantását, ugyanakkor figyelmesen tanulmányozza az illetőt, ha az másfelé néz, aztán meg az a szokása, hogy csak a lehető legkevesebbet és a lehető legszükségesebbet mondja, és az a rejtett feszültség, amellyel mások beszédét figyeli, szintén rendőrre vall.

– Nos, jól van –sóhajt fel Drake, miközben feláll, és sóvárgó pillantást vet a palackokkal megrakott kocsira. – Egyelőre ennyit!

Mi szintén felállunk. Elindulok az ajtó felé, és várom, hogy felhangozzék az alkalomhoz illő felszólítás: „Peter, maga még maradjon.” A mondat valóban elhangzik, de máshoz intézték:

– Larkin, megkérném, maradjon még.

Már elmúlt egy óra, és a vendéglő kiürült, amikor belépek és helyet foglalok az ablak mellett, hogy kívülről figyelhessem a szemközti kávéházat, amelyet oly gyakran figyelek belülről. Még alig rendeltem meg a szokásos borjúszeletet Giovanninál, akinek hatalmas pofaszakállai két másik borjúszeletre hasonlítanak, amikor felhangzik a hátam mögött egy ismerős hang:

– Leülhetek az asztalához?

Egy mondat, amelyet anyanyelvemen hallok ebben az idegen városban, meg kellene hogy hasson, de én, isten tudja, miért, nem fuldoklóm a könnyektől.

– Miért ne? Parancsoljon.

Mike leül, szemben velem, kezébe veszi az étlapot, és olyan elmélyült arckifejezéssel kezdi el olvasni a napi ajánlatot, mintha az Emberi Jogok Dekrétumát olvasná. Természetesen tudja kívülről az étlapot, s már előre várható, hogy valamilyen sültet rendel, bolognai vagy milánói módon elkészített makarónival, de a szertartás az szertartás.

– Giovanni, egy milánói sültet, legyen szíves! És a szokásos chiantit.

Az ebéd teljes hallgatás közepette zajlik, és én már kész vagyok azt hinni, hogy ha Milevnek szándékában is állt beszélgetni velem, már biztos sikerült megváltoztatnia a szándékát, amikor félretolja a tányérját, rákönyököl a márvány asztallapra, és odaveti:

– Hülyén sült el a dolog, nem?

– Mire céloz, egészen pontosan?

– Hát az iméntire: nekiáll civakodni két bolgár, hogy látványossággal szolgáljon ezeknek az angoloknak…

– Valóban.

–… ahelyett, hogy előzőleg leülnének, és mindent egyeztetnének, ahogy normális emberekhez illik.

– Valóban – helyeselek újfent.

– Igen ám, de honnan sejthettem volna, hogy Drake-nek éppen ma jut eszébe haditanácsot összehívni. Ami pedig magát illeti, azt hittem, hogy pusztán be akarják vetni odakint, a helyszínen… és, lássa be, hogy ezek a határsávok és riasztóberendezések nem tartoznak az én erősségeim közé…

– Igen, hát persze.

Amíg a kávét isszuk, Milev továbbra is hangosan töpreng a témán, hogy minden másként történhetett volna, ha előzőleg megállapodunk, ám mindezt a nélkül teszi, hogy valamilyen újabb szempont jelenne meg fejtegetéseiben. Ami engem illet, én beérem annyival, hogy bólogatok, mert nem szeretnék túlzott ismétlésekbe bocsátkozni.

Rendezzük a számlát, és elindulunk az Arizona irányában, de az út felénél Mike megáll egy bejárat előtt, és javaslatot tesz:

– Azt hiszem, legjobb, ha már most leülünk nálam, és mindent átgondolunk.

– Mire jó ez a nagy sietség? Ebben az időben, őszintén szólva, inkább szenderegnék egy kicsit.

Milev rám néz, mintha ellenőrizni akarná, komolyan beszélek-e, aztán, égészen váratlanul, hangnemet változtat, ráadásul tegező formában:

– Szenderegnél? Észnél vagy te, pajtikám? Amíg mi itt tanakodunk, Drake talán már dönt is a sorsunk felől!

– Ugyan, egyenest a sorsunk felől.

– Ide figyelj! Te vagy hülyének teszed magad, vagy az vagy. Van fogalmad egyáltalán arról, milyen ember Drake? Annyiba se kerül belénk eresztetnie egy golyót, mintha azt mondaná, „jó napot”!

Az utcát szemlélem, ami ebben a kora délutáni órában eléggé kihalt, majd futólagos pillantást vetek a kapualjra. Félhomályos kapualj, nem sok jót ígér.

– Jól van – engedek. – Ha úgy gondolja, hogy az ügy nem tűr halasztást. . ,

Követem a félig elkoptatott lépcsőzetű, sivár feljáróban, aztán Milev kinyit egy ajtót az első emeleten. A kis nappali, amelybe bevezet, nagyon hasonlít az én szállodai környezetemre, azzal a különbséggel, hogy itt a bútorok kevésbé kopottak, és több van belőlük, az ablak pedig valami rozsdás ócskavassal telehajigált hátsó udvarra néz.

– Iszik valamit? – kérdezi házigazdám, ismét magázó formában.

– Köszönöm, nem vagyok szomjas.

– Én sem. Ilyen beszélgetéseket jobb is tiszta fejjel lefolytatni.

Elhelyezkedünk a kis asztal két oldalán álló karosszékekben, majd Milev megkérdezi;

– Tulajdonképpen magát, ugye, az ivás hozta erre a környékre?

– Nagyjából.

– Ilyen a sors… – ingatja a fejét egy-kedvűen Mike. – Magát az ivás, engem a nők.

– Hogy jönnek ide a nők? – dörmögöm, csak hogy mondjak valamit.

– Úgy, hogy nem ingyen vannak – világosít fel házigazdám. – S hogy több pénzem legyen, kénytelen voltam hasist árulni, a hasis viszont elvezetett Drake-hez.

Elhallgat, mert bizonyára úgy döntött, hogy jobb, ha nem halmoz el információkkal. Aztán, mintegy összegzésként, megjegyzi:

– Most pedig mindkettőnknek az a gondja, hogyan bújjunk ki.

– Miért kellene kibújnunk? Nem annyira rossz itt.

– Na persze – hahotázik gúnyosan Mike. – Különösen, ha a főnök továbbra is csak azért fizeti, hogy a pornókönyvesboltban vagy a kávéházban lézengjen. De nem fog fizetni, biztosíthatom. Ö már a kezdet kezdetén az utolsó pennyig kiszámolta, mennyit költ magára, és mennyit nyer magán, mielőtt kinyírná, és elküldené a hullaházba.

– Most már kezdi elrontani a hangulatomat a prognózisaival – dünnyögöm. – Nem gondolja, ha pillanatnyilag valaki veszélyben van, akkor az inkább maga?

– Az igaz, hogy odaát sikerült, ízzé-porrá törnie a tervezetemet – feleli Milev. – És Drake pillanatnyilag bizonyára meg van győződve afelől, hogy be akartam tartani neki, jóllehet eszem ágában sem volt. Ugyanakkor szüksége van rám, ha másért nem, hát azért, hogy meghallgassa véleményemet arról a tervről, amit majd maga tálal fel. Ekkor azonban semmi sem tarthat vissza attól, hogy éppúgy ízzé-porrá ne zúzzam, mint ahogy maga tette velem.

– Nekem nincs tervem – sietek megnyugtatni Milevet.

– Ha nincs, máris hullajelölt. Ha nincs terve, azt ajánlom, süssön ki egyet. Maga már túl sokat tud ahhoz, semhogy Drake futni hagyja, – különösen, ha nincs is szüksége magára.

Milev elég időt hagy, hogy felfoghassam szavainak értelmét, és csak ezután tér át a leglényegesebbre:

– Az lenne a hülyeség csúcsa, ha mi ketten, bolgárok, hagynánk, hogy ez az angol összezúzzon bennünket.

– Amennyiben a kérdést nemzetiségi alapokra helyezi.…

– Egyes-egyedül az menthet meg bennünket, ha közös tervet dolgozunk ki, amelynek megvalósításához én is, maga is egyaránt nélkülözhetetlenek leszünk, tehát nem mese habbal, hanem elég megbízható ahhoz, hogy elnyerje a főnök jóváhagyását.

– Igen, ez tényleg ideális lenne – egyezem bele, miközben szórakozottan nézegetem a mosatlan ablaküvegen át a füstös égboltdarabot, ami a füstös tetősorok fölött kilátszik.

– Akkor nyögje ki a tervét, és fogjunk neki a megvitatásának – zárja le a kérdést Mike.

Ebben a pillanatban valami, a szomszédos szobából átszűrődő, halk zörej üti meg a fülemet, ami feljogosít, hogy megjegyezzem:

– Azt hiszem, van odaát valaki.

– A lakótársam. Ne nyugtalankodjék, egy mukkot se tud bolgárul.

– Igen? Akkor jó.

– Nos, lássuk a tervet, és vitassuk meg késedelem nélkül, mert ki tudja, mikor jut eszébe Drake-nek, hogy újból hívasson bennünket.

– Nincs tervem.

– Ide figyeljen – mondja Milev, ügyelve arra, hogy nyugodt maradjon. – Maga nem hülye, de én sem vagyok az a tökkelütött, akinek tart engem. Tudom, hogy van terve. Tudom, hogy azért semmisítette meg az enyémet, hogy a magáéval hozakodjon elő. De én is megtehetem magával azt, amit maga tett. Száz módja van annak, hogyan kelthet az ember bizalmatlanságot egy tervvel szemben. Ezért még egyszer mondom, ne ravaszkodjon, hanem terítse ki a kártyáit, amíg nem késő.

– Hiába beszélünk anyanyelvünkön, mégse értjük meg egymást – mormolom megtörtén. – Hát nem érti, mit jelent ez a két szó, Milev: Nincs tervem! Értse már meg, nincs!

– Nahát, maga tényleg hülyének néz engem! – emeli fel a hangját Mike. – De vigyázzon, nehogy az süljön ki, hogy maga a hülye. Világos, hogy az én kiszorításomban mesterkedik, s a helyemre pályázik. Már akkor észrevettem, amikor megjelent a Drake Streeten. Régi bolgár vonás ez: magunk faljuk fel egymást. Csakhogy itt nem Bulgáriában vagyunk. A Drake Streeten pedig mások a törvények. S még mielőtt bármit tehetne ellenem, maga már nem lesz. Éppen ezért, utoljára kérdezem: hajlandó-e együttműködni velem, vagy…

– Miért ne? – vonom meg a vállam. – De ha azt várja, hogy előhúzzak a zsebemből egy nem létező tervet, akkor nem látom be, hogyan…

Ebben a pillanatban azonban Milev húz elő a zsebéből valamit. Aligha szükséges részleteznem, hogy ez a valami egy pisztoly. S ez a pisztoly a legfesztelenebb módon a mellemre irányul.

– Nincs időm alkudozásra, kedvesem – mondja kissé teátrálisan Milev, hogy valamiképpen mégiscsak indokolja a pisztoly megjelenését. – Úgy puffantom le, hogy a szemem se rebben. Itt a Drake Streeten nem dorgálnak meg az ilyesmiért. Törvényes önvédelem. Nos?…

Nem vagyok benne biztos, hogy tényleg lő-e. Lehet, hogy csak az egyik szokványos pózról van szó. Ám az ember soha nem tudhatja, meddig mehet el valaki pózolási mániájában. Éppen ezért váratlanul felemelem az asztalkát, és Milevre borítom. Hátraesik a karosszékben, én pedig egy pillanat alatt ráugrom, és kicsavarom a kezéből a pisztolyt. S miután kicsavartam, elküldöm, lehetőleg jó messzire. Az ablakon át. Pontosabban, az ablaküvegen át, mert az ablak csukva van.

Már éppen távoznék, amikor a zajra a lakótárs benyomul a szomszédos szobából, és készségesen megtámogat az öklével, hogy aztán Mike ölelésében kössek ki, aki a maga részéről szintén megtámogat a másik oldalról. Egyszóval, minden jel arra mutat, hogy az angol–bolgár barátság teljesen az én rovásomra valósul meg.

Igen ám, de ez a kettő nem olyan kaliberű, mint Al és Bob, és én, az alkalomhoz illő gesztusokkal, igyekszem is nekik megmagyarázni, hogy minden bolondságért fizetni kell, s így egymás hegyén-hátán elküldöm őket a dívány mögé, a sarokba. Ott majd nyugodtan magukhoz térhetnek.

– Ó, Mr. Peter! Ügy látom, már megint megverték – mondja együttérzően Doris, ahogy belépek a szállodába. – Mihelyt visszajön a bátyám, átugrom a gyógyszertárba.

– Ne nyugtalankodjék – mondom. – Az ilyen apró zúzódások szóra sem érdemesek.

Futó ellenőrzés a szobai tükörben, s meggyőződöm róla, hogy a zúzódások valóban teljesen jelentéktelenek: kis kék folt a bal szemem alatt, és egy kis horzsolódás a jobb szemöldök fölött. Nem, ez a két alak messziről sem hasonlítható össze a főnök gorilláival. Hiányzik belőlük a lendület. Meg az izomzat is.

Később, miután megmosakodtam, elfoglalom kedvenc, vízszintes helyzetemet az ágyon, ami töprengésre a legalkalmasabb, s lassacskán arra a következtetésre jutok, hogy alaposan lebecsültem ellenfelemet. Mike ugyanis képes rá, hogy a hasamba eresszen egy egész sorozatot valamelyik sötét kapualjból még akkor is, ha nincs felszerelve erős izomzattal, mert pillanatnyilag életének alapvető célja, hogy engem eltegyen az útból. S ha ennek az utcának Drake Street a neve, az akció nem is olyan nehéz.

Talán okosabban jártam volna el, ha elkobozom a pisztolyát, és nem dobom ki az udvarra, ahonnan rögvest vissza is szerezheti. Es akkor mi van? Legfeljebb Milev kénytelen egy újabb pisztoly beszerzéséről gondoskodni. S ez nem valami tudj isten, milyen nagy gond ezen a környéken, és ebben az utcában.

Mialatt hasonló gondolatok vibráltak bennem, valószínűleg elalhattam, mert érzem, hogy valaki állhatatosán veri a fejemet, s el kell telnie bizonyos időnek, míg rájövök, hogy a verés tárgya nem az én szegény fejem, hanem az ajtó. A Mike című téma fölötti elmélkedésem szemlátomást elég sokáig tarthatott, mert a szoba sötét, és odakint éjszaka van.

– Ki az? Mi történt? – kérdezem, még mindig álmosan.

– Úgy, szóval, odabenn van? Miért nem nyit ajtót? – hangzik az egyik gorilla ordítása, csak nem tudom, melyiké.

Hogy megerősíthessem föntebbi feltevésemet, felkelek, és ajtót nyitok. Egy vaskos alak ötlik a szemembe, akit Alnak neveznek.

– Az ördög vinné el magát! Meghalt, hogy nem válaszol? – bődül el az emberszabású majom.

– Még nem – ábrándítom ki sietősen. – Na, mi van? Tűzvész?

– A főnök hívatja.

– Jól van. Szálljon le rólam. Jövök azonnal.

Válasz helyett Al kényelmesen elhelyezkedik az egyik karosszékben, és sokatmondóan az órájára néz.

– Nem megmondtam, hogy maga nélkül is jövök? Ismerem az utat, nem tévedek el.

– Semmit se ismer – morogja Al. – A főnök nem az irodájában van. Na, mozgás, adok magának öt percet!

Öt perc múlva már a Drake Streeten vagyunk, kicsit később pedig, meglepetésemre, ki is megyünk belőle, és elindulunk a nagy utcán. Aztán befordulunk egy másikba, majd egy harmadikba, mígnem egy fényesen megvilágított homlokzathoz érkezünk, amelyen mágneses vonzerővel vöröslik a neon felirat:

EVA

Gépiesen követem Alt a gazdagon megvilágított, de még üres előtérbe, a reprezentatív és hamis pompa előterébe, amelynek falain aranyozott gipszminták láthatók, mindenütt vörös szőnyegpadló, és sok tükör, s az egész nagyban elüt a Drake Street dísztelen sztriptízlebujainak látványától. Elhaladunk a nézőtér bársonyfüggöny drapériákkal díszített bejárata előtt, végigmegyünk egy keskeny folyosón, s egy „Office” feliratú ajtón át bejutunk egy másik folyosóra, amely egy másik ajtóban végződik. A gorilla megnyomja a csengőt, s amikor kigyullad a kis zöld lámpa a csengő felett, utat enged, hogy beléphessek.

– Á, itt van végre! –kiáltja a főnök, aki hanyag testhelyzetben ül az íróasztal mögött. – Egészen eddig tartott a verekedés?

– Miféle verekedés? – kérdezem ártatlanul, ahogy leülök a felajánlott karosszékbe.

– Azt maga mondja meg, Peter – feleli Drake. – Az én személyes információim csak azokra a hiányos adatokra szorítkoznak, amelyek a maga arcára vannak rajzolva.

– Remélem, nem bosszantja ez a hiányosság – vetem oda.

– Természetesen nem. Teljesen hidegen hagy. Végül is nem engem vertek meg. De azért mégis úgy gondolom, hogy tartozik nekem egy információval.

Bizonytalanul körülnézek, mintha haboznék, eleget tegyek-e a felszólításnak, vagy próbáljak meg kitérni előle. Ez a helyiség jelentősen kisebb a Drake Streeten levőnél, de jelentősen modernebb is. Lila és ezüstszürke elemek együttese, selyempompa, fényezett felületek és üveg társaságában, szóval, fölöttébb igényes extravagancia, amit nem vagyok képes lefesteni.

– Mike megtámadott egy barátjával – mondom, miután sikerült leküzdenem ingadozásomat.

– Hogyan történt a dolog?

A lehető legtakarékosabb módon leírom az eseményeket. A főnök hallgat egy darabig, aztán így szól:

– Úgy… Nem szeretem az önbíráskodást. Én a maga helyében mégis visszaadnám neki.

– Nem látom be, hogy miért?

– Azért, mert Mike mindenütt azzal fog hencegni, hogy megverte magát. Ez pedig mindenképpen aláássa a tekintélyét az embereim előtt. Vagyis elterjed a híre, hogy magát igen könnyű megverni.

Nem tartok igényt a gorilla szerepére.

– De mégiscsak a titkárom, Peter. Drake titkára pedig álljon erős ember hírében.

Miután pedig nem tartom szükségesnek, hogy válaszoljak, a főnök témát vált:

– És most mi lesz? Reszket, nehogy Mike pusztító tűzbe vesse a tervét?

– Ahhoz, hogy reszkessek, mindenekelőtt rendelkeznem kellene azzal a tervvel.

– És nem rendelkezik vele?

– Pillanatnyilag még nem.

– És nincs is módjában elkészíteni?

– Azt nem mondtam, hogy ennyire gyámoltalan lennék. De nem is tudom elkészíteni csak úgy, üres kézzel.

– Mire céloz?

Várnom kell a válasszal, mivel ebben a pillanatban kinyílik az íróasztal mögötti ajtó, s a kabinet megvilágosodik. Amikor a horizonton felragyog az első csillag, mindig világosabb lesz. A csillag ezüstszínű, laméanyagból készült szoknyát visel, ami annyira hosszú, és olyan szűk, hogy csak egy igazi csillag lenne képes mozogni ilyen csomagolásban, az elesés veszélye nélkül. A combok és a keblek kihívóan csillognak ebben a luxuskivitelű göngyölegben, de engem személy szerint nem hat meg, mert ha egy nőnek olyan a külseje, mintha fémből öntötték volna, akkor jeges hidegség árad belőle.

Brenda – mivel ez a csillag Brenda Nelson, és senki más – ezüstös selyemruhájában könnyedén siklik végig a szürke szőnyegpadlón, s hosszú, ezüstös ruhaujjba bújtatott keze kecsesen legyez a levegőben a hosszú szipkával. A nő végül eléri a hatalmas, lila díványt, és elegáns pózban elhelyezkedik rajta. Olyan pózban, amelytől alighanem hamarosan megfájdul a háta.

– Nem zavarok, kedves? – kérdezi meg csak most, és esze ágában sincs felém nézni.

– Egyáltalán nem, drágám – feleli Drake, akinek viszont az nincs esze ágában sem, hogy a nő felé nézzen.

És miközben tovább fürkész apró, világos szemeivel, megismétli:

– Mire céloz?’

– Legalább két dologra: először is bizonyos részletekre a kérdéses árut illetően.

– Az áru kábítószer – ha annyira érdekli – vág a szavamba Drake.

– Egyáltalán nem érdekel, mi az áru, kábítószer-e vagy melltartó. Miként már mondtam önnek, csupán az érdekel, milyen súlyú és milyen terjedelmű.

– Nagy súly és nagy terjedelem, hiszen már mondtam.

Elhallgatok, mert szeretném, ha lenne ideje megérteni, hogy az általánosságoknak nincs semmi információs értékük. Ehelyett azonban Drake felmordul:

– És a második dolog? Mi az a második dolog, amire célzott?

– Ó, az igen egyszerű. Ön is beláthatja, hogy nem vagyok hajlandó dolgozni egy marék homokért.

– Eddig még csak homokot sem ígértem magának.

– Akkor meg miért csodálkozik, hogy én sem állok elő a tervvel?

– Ide figyeljen, Peter! – mondja Drake, alig érezhető fenyegető éllel a hangjában. – Meg kell mondanom magának, hogy nem a nagy pofájáért fizetem. Én bevezettem a vállalatomnál egy munkastílust, amelyet senkinek sem engedek megsérteni.

– Tudom – bólintok. – És abban sem kételkedem, hogy ha megharagszik, ismét rám erőszakolja a stílusát, önnek hatalmában áll harmadszor is elveretnie engem, Mr. Drake, de akkor egyszer s mindenkorra keresztet vethet a tervre.

– Ezt majd a jövő mutatja meg.

– Fölösleges a jövőbe tekintenünk. Okosabb lenne már most belátnia, ha ön hihetetlenül arcátlan, akkor én hihetetlenül csökönyös vagyok. Biztosíthatom, az öngyilkosságig csökönyös,

– Ezt majd a jövő mutatja meg – ismétli Drake anélkül, hogy felemelné a hangját, de valamelyest borús intonációval.

– Nagyszerű – válaszolom és felállók. – Ha az ön intellektusa annyira előre látja az eseményeket, akkor máris hívhatja a vadállatait. Nincs több mondanivalóm.

– Nem adtam engedélyt távozásra, Peter – dörmögi a főnök.

– Nem látom be, miért rabolnám az idejét – dünnyögöm. – Megbeszélésünk véget ért. Hívhatja a vadállatait.

– Ezúttal nem lesznek vadállatok, Peter! Ezúttal egy másik jó barát jön: a halál rendkívüli és meghatalmazott nagykövete. Szóval, igen jószívű vagyok magához, pedig nem érdemli meg. Minden formaság nélkül küldöm át a másvilágra.

Ezért a kegyért Drake, úgy látszik, a forró hálaadás könnyeit várja tőlem, de én beérem annyival, hogy futólag feléje biccentek, és elindulok az ajtó felé. Ha ez az alak még most sem bújik ki a bőréből, akkor az idegei tényleg acélból vannak.

De nem bújik ki a bőréből, csak az előbbieknél egy kicsit élesebben mordul utánam:

– Azonnal jöjjön vissza, Peter, és ne éljen vissza a türelmemmel!

– Tisztára fölösleges visszamennem, mister, ha mindössze egy marék homokot kínál – mondom, ám mégiscsak megállók a szoba közepén. – Én egész eddigi életemet úgy játszottam végig, mint egy szerencsejátékot, és a partit lejátszom, de nem leszek a portása, sem a szolgája, sem pedig a sáros kapcája, világos?

– Figyeljen ide, maga fafejű. Hogy felajánlok-e valamit vagy sem, azt egyedül én döntöm el. S hogy az utamban van vagy sem, azt is én döntöm el. De előtte hallani akartam magát. Üljön le, és köpjön, aztán meglátjuk.

Megint ingadozni kezdek, de ebben a pillanatban elkapom Brenda jelzését, szempilláinak alig észrevehető rebbenését, ami azt mondja: „Üljön le!” – s ami azt próbálja belém szuggerálni, hogy Drake a béketűrés utolsó fázisába lépett. Végül is ő jobban ismeri Drake-et, így aztán az eszem azt súgja, hogy hallgassak rá. Visszamegyek a helyemre, és újból belesüppedek a selyem karosszékbe.

– Ha, felvetem a részesedés kérdését, mister, akkor azt nem arcátlanságból teszem, hanem elemi igazságérzetből. Az a terv, amelyet felajánlhatnék önnek, nem légből kapott handabandázás, mint Milevé, hanem reális esély arra, hogy milliókat keressen. És hogyha sor kerül a megvalósításra, magamra vállalom a legapróbb részletig a végrehajtás kötelezettségét is. Ez egyúttal azt is jelenti, hogy a vele járó kockázatot is vállalom, mert ahhoz, hogy magát az akciót biztosíthassuk, én már előzőleg a vásárra viszem a bőrömet.

– Jó, ne hencegjen. Beszéljen a lényegről – dörmögi Drake.

– Előtte önre lennék kíváncsi.

– Nem! Fordítva, barátocskám, fordítva!

Hallgatok bizonyos ideig, céltalanul végig-jártatom tekintetemet a szobán, mígnem úgy érzem, hogy ismét megrezdül a fémes színű hölgy szempillája.

– Jól van – egyezem bele. – Legyen. Végül is az, amit hallani fog tőlem, úgyis értéktelen mindaddig, amíg a tervet fel nem váltja a tett. Ez pedig egyes-egyedül akkor lehetséges, ha engem hív segítségnek. Engem, s nem pedig Milevet vagy bárki más, hozzá hasonló csirkefogót.

– A becsületességét maga sem bizonyította, Peter.

– Megfelelő módon érdekeltté kell tennie engem, mister, hogy bizonyíthassak. Minél érdekeltebb valaki anyagilag a becsületességben, annál valószínűbb, hogy tényleg az lesz.

– Eddig főleg az általánosságok szférájában mozog – emlékeztet Drake.

– Sor kerül a konkrétumokra is. Először is, ha hasiscsempészést tervez, akkor olyan nagy ostobaságra készül, amiről teljesen fölösleges vitatkozni.

– Hogy ostobaság-e vagy sem, azt én magánál jobban tudom – replikáz Drake. – Mivel én nyerek az üzleten, és nem maga.

– Csakhogy mi ketten más-más szemszögből nézzük a dolgokat, mister. A hasis roppant terjedelmes áru. És elég olcsó. Nehéz szállítani, és még a rizikót sem éri meg.

– Miért, maga mit javasol? Húszkarátos briliánsokat?

– Heroint.

– A heroint, barátocskám, leginkább itt, Nyugaton állítják elő. Keletről hozzák az ópiumot, s itt készítenek heroint belőle.

– Akkor most másképpen kell eljárni. Előállítja Keleten, a heroint, s a kész formában juttatja el Nyugatra. Milliós értékű áru, és egészen kicsi a terjedelme.

– Nem tudom, olyan egyszerű-e ez a megoldás, mint ahogyan maga elképzeli?

– Én a realitások talaján állok. Ha egy üzlettel milliókat akar realizálni, ez az egyetlen lehetőség. Terjedelmes áruk szállítása kizárt dolog. Ha pedig hasisról van szó, jobb, ha autókkal szállítják, úgy, mint korábban, s szedjék csak el 90 százalékát a különböző határokon.

A főnök bizonyos ideig elgondolkodva hallgat. Aztán beletúr szmokingja zsebébe, előhúz egy hosszú szivart, és gondosan lefejti róla a celofáncsomagolást. Aztán a zsebkés segítségével a művelet következő fázisába kezd. Mindezek után – mi mást is tenne – rágyújt.

– Rendben van. Ezen a kérdésen most nem vitatkozunk tovább – határoz Drake, s közben felém küld egy sűrű füstsugarat, mintegy fitogtatva a szivarja illatát. – Folytassa!

– Ha öt vagy akár tíz kiló heroin szállítását készítjük elő.

– Tíz kiló heroin? – húzza fel a szemöldökét Drake. – Tudatában van maga annak, hogy mit jelent ez pénzben kifejezve?

– Körülbelül. De ha a csatorna biztos, tíz kiló mindig előnyösebb, mint öt vagy kettő.

– De csak ha abszolút biztos, Peter! – szakít félbe a vöröshajú parázs.

Ez a parázs mellesleg éppen felizzott, ami annál is furcsább, mivel nem látom sehol a sajátos, hengeres poharak.

– Kilencvennyolc százalékos biztonság – pontosítom. – Két százalékot kénytelen vagyok mégiscsak fenntartani, előre nem látható körülmények esetére.

– Hagyja most a százalékokat.

– Ha mifelénk valaki azt akarja kifejezni, hogy a dolgok jól haladnak, rendszerint azt mondja: „Megy, mint a vízfolyás”. Én tengerész vagyok, mister, s nekem elhiheti, hogy a dolgok valóban a vízen haladnak a legjobban. A vízi út kevésbé rázós, mister.

Rövid időre elhallgatok, hogy most én gyújthassak rá, s hogy még inkább felcsigázzam a főnök érdeklődését.

– Az ön embereinek nem lenne egyéb dolguk, mint hogy tisztességesen becsomagolják a heroint, és megfelelő módon rögzítsék egy hajó víz alatti részére, amely a Boszporusztól jön valamelyik bolgár kikötőbe, Burgaszba vagy Várnába, a választás az ön dolga. Ennyi az egész. Az akció fennmaradó részét én biztosítom az embereimmel. Az ön egyetlen gondja Bécsben átvenni az árut. Kielégíti ez önt?

– Pontosabban, ha lehet! – biztat Drake.

– Lehet pontosabban is. Egyik emberem leveszi az árut a hajóról, és elviszi a megfelelő dunai kikötőbe, ahol ugyanilyen módon rögzítik egy uszályra. Önök viszont Ausztriában leszedik. Mi kell még?

Drake ismét hallgat egy darabig, s közben egyetlen dologra szorítkozik: sűrű füstgombócokkal teleeregeti a szobát.

– A terv általános formájában csábító – állapítja meg végül a főnök, két nikotinböffentés között. – De a megvalósításához tisztázni kell még egy sor részletkérdést.

– Kész vagyok a részletekkel is.

– Például a kapcsolattartás formái. Tudja, hogy a kapcsolattartás igen komoly feladat, Peter.

– Ez a lehető legegyszerűbb és legbiztonságosabb. Mihelyt megtudjuk a hajó nevét és Bulgáriába érkezésének időpontját, én küldök néhány képeslapot ártatlan szöveggel az ottani embereimnek. Miután pedig a heroint átdobták az uszályra, elindul néhány üdvözlő kártya az ön címére, Ausztriába. Az uszályok elég lassan járnak, a képeslapok pedig olyan ártatlan szövegűek lesznek, hogy feltétlenül meg kell érkeznie legalább egy részüknek a rendeltetési helyükre. Pontosításra szorul még, hogyan íródjék az uszály neve a képeslapra: a bélyegre, vagy ha úgy tetszik, a bélyeg alá. Ez százféleképpen is lehetséges.

– És az emberek? – kérdezi a főnök, hunyorogva a füsttől. – Az emberek kérdése még kényesebb, Peter!

– Az embereket bízza rám. Biztosítani tudok egy, kettő, három tucat megbízható embert, aki szerény összeg ellenében bármire kapható. Én személyesen azonban egy minimálisan négy-öt főből álló együttest tartanék a legjobbnak. Az együttes egyik tagja irányítaná az egész akciót, és felelne mindenért előttem.

– Minél kevesebb a segítőtárs, annál jobb – bólint Drake. – Csökken a kiadás, és nő a siker esélye. Ámde akár sok, akár kevés, ezeket az embereket be kell szervezni. És alkalomadtán ellenőrizni is kell őket.

– Ez szintén az én feladatom – jelentem ki. – Vagyis, Várnától Bécsig minden az én feladatom, önnek csak a pénzt kell zsebre vágnia.

– Ne hencegjen, mondtam már – dörmögi a főnök. – Mindez még ellenőrzésre szorul, alapos ellenőrzésre, Peter, mielőtt döntenénk az akciót illetően.

– Az akcióhoz még egy feltétel szükséges – figyelmeztetem.

– S hogy képzeli el ezt a feltételt?

– Tíz százalékban.

– Maga megőrült! – feleli Drake, minden indulat nélkül, ám ellentmondást nem tűrő hangon. – Van fogalma arról, mennyi… mondjuk, tíz kiló heroin ára?

– Amerikában legalább tízmillióra rúg,

– Amerikai áfákkal csak az amerikaiak dolgoznak – magyarázza sietősen a főnök. – De még európai árakban gondolkodva is kijön ötmillió. És maga abban a naiv hitben ringatja magát, hogy felajánlok ötszázezret, még ha úgy is megy minden, mint a vízfolyás?

– Miért ne? Miután önnek is marad legalább kétmillió.

– Én magát titkárnak vettem fel, Peter, és nem könyvelőnek – utasít rendre a piros hajú parázs. – De ha már ezt a terhet is magára vállalta, szeretném emlékeztetni, hogy nem vagyok magam az akcióban, van más résztvevő is, akinek még a magáénál is nagyobbak az igényei.

– A másik résztvevő éppen eleget keres az európai és az amerikai árak közötti különbségen, ha az amerikai árak ön szerint is kétszer olyan magasak. A másik résztvevő száz százalékot nyer, mister. Én pedig mindössze tíz százalékot kérek öntől.

– Maga megőrült! – ismétli Drake. Aztán lehajtja a fejét, mintha elszomorította volna a súlyos diagnózis, amit megfogalmazott rólam. Majd rövid hallgatás után kijelenti:

– Egy százalék! És ezt is csupán azért, hogy lehetősége legyen felbecsülni nagylelkűségemet.

– Gondoltam, hogy lejjebb szállítja egy vagy két százalékkal – sóhajtok fel. – De nem hittem volna, hogy lesz képe egy százalékot felajánlani.

– Egy százalékot és az életet, Peter! Az élet pedig többet ér, mint akármennyi százalék. Különösképpen akkor, ha valaki a maga korában van.

Elhallgat, mintha ismét enyhe szomorúság venne erőt rajta, aztán nosztalgikusán megjegyzi:

– Mit nem adnék, ha a maga korában lehetnék, barátom!

NEGYEDIK FEJEZET

Az Eva kabarékra jellemző félhomályában, amelyet drága szivarok és női parfümök illata leng be, a fényszóró zöld sugarai a táncparkett csillogó-villogó körére hullnak. S ott, ebben a gyöngyházkörben, a zenekar elnyújtott nyivákolása közepette, egy nő élethalálharcot vív egy hatalmas, zöld kígyóval.

A látvány alapjában véve meglehetősen undorító, nem a kígyó miatt, amely plüssből készült és teljesen ártalmatlan, hanem azért, mert az élethalálharc tulajdonképpen kéjes ölelkezés, és ez az enyelgés a nő és a csúszó-mászó között csak egy szexuálpszichopatának szolgálhat szellemi táplálékul.

Asztalunk a táncparkett közvetlen közelében áll, s én a főnök legmagasabb kegyének köszönhetően vagyok itt, mert Drake elhatározta, hogy megünnepeljük a maga és hűséges titkára között megkötött békét. Azt a békét, amelyhez feszült és hosszadalmas alkudozások során jutottunk el, s amelynek során a heroinakcióban rám eső részesedés végül is egy százalékról kettőre emelkedett. A százalékok, még ha egy szép napon pénzzé is változnak, semmi jelentőséggel nem bírnak számomra, annál jelentősebb viszont Drake meggyőződését látnom, hogy nekem életfontosságú érdekem fűződik a kezdeményezéshez, s az az erő, amely engem erre a kezdeményezésre ösztönöz, egyes egyedül az anyagi haszon. Ezért hajtogatom egyre csak a magamét, olyan buta csökönyösséggel, vállalva annak kockázatát, hogy bizonyos további százalékok helyett néhány egyáltalán nem kívánatos golyót kapok a hasamba, és csak akkor lépek vissza, amikor észreveszem Brenda könnyed jelzését: „Nyughass már, túlzásba viszed!”

Miss Nelson mimikai jelei semmiféle illúziót nem keltenek bennem. Kitűnően értem, hogy szimpátiája nem engem illet, hanem a heroinüzletet, amely egy csomó pénzt hozhatna Drake konyhájára, s következésképpen az övére is. S mivel józan nő, igyekszik a két pasas ügyködését úgy irányítani, hogy vak csökönyösségük ne eredményezze egyiküknek a másik által való kinyírását, ami egyenlő azzal, hogy a heroinakció csak egy megvalósítatlan terv marad. Egyszóval, Brendáról fölöttébb jó véleményem van ahhoz, semhogy feltételezhetnék nála bármiféle emberi érzést is – a kapzsiságon kívül.

A mulatt nő a zöld fényszóró alatt végre beleunt a kígyóval való ölelkezésbe, s miután kidobta a plüss szörnyet a táncparketten kívülre, most már egyes-egyedül önmagával foglalkozik. Az édeskésen szenvedélyes zenekari nyivákolás hirtelen félbe szakad, hogy veszett rumbának adja át a helyét, amelynek hangjainál a nő féktelenül rázni kezdi törzsét és egész öltözékét kimerítő banánfüzér szoknyáját. A csípője olyan fergeteges ugrándozásba kezd, hogy a banánok sorra a padlóra repülnek, s így felfedik a közönség előtt az eddig rejtett részleteket is. Az egyik déligyümölcs éppen a cipőm elé gurul, de én hanyagul félrerúgom, mivel nem szeretem a banánt, kiváltképpen, ha műanyagból van.

A szám végét gyér taps jelzi, eléggé lagymatag, ha figyelembe vesszük, mennyit izzadt szegény nő rángógörcsei közben.

– Bocsásson meg, drágám, de úgy érzem, ez a mulatt táncosnő túlzottan közönséges egy olyan színvonalas kabaréhoz, mint amilyen az Eva – jegyzi meg Brenda, miközben hosszú, jól ápolt kezét pezsgőspohara után nyújtja.

A hölgy pezsgőt iszik, míg Drake és én – mint kevésbé igényes emberek – whiskyt vedelünk.

– Igaz – bólint készségesen a piros hajú parázs, akire a Scotch gyújtólag hatott. – Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy itt, ezen a pódiumon kezdte maga is tündöklő karrierjét.

– Fölösleges erre emlékeztetnie – válaszolja a nő szárazon. – Én soha nem léptem fel ilyen közönséges számokkal.

– Az egzotikum mindig közönséges – dünnyögi a főnök. – Primitív, atavisztikus, durva szenvedélyek. Ha nem közönséges, akkor nem is egzotikum.

– Hát akkor állítson be helyette valami mást, barátom.

– Állítanék is, de mit csináljak, ha maga már nem akar nyilvánosan vetkőzni – dörmögi Drake.

– Ha tudnám, hogy sikerül felbosszantanom, azonnal levetkőznék – válaszolja Brenda. – De, sajnos, magát még bosszantani se képes az ember.

– Miért? – vonja fel a szemöldökét Drake. – Péternek az imént majdnem sikerült. Még egy-két másodperc, és összeismertettem volna Markkal.

Nem tudom pontosan, ki az a Mark, de valami azt súgja, hogy valószínűleg a halál rendkívüli és meghatalmazott nagykövetéről van szó. Drake azonban pillanatnyilag szemlátomást nem temetői történetekre van hangolva. Megbeszélésünk sikeres kimenetele és az akció kitűnő perspektívái, no meg a már elfogyasztott whisky helyrebillentették a közérzetét.

– Hát maga mit szól, barátom? Talán nem érdekelné, ha Miss Brenda lépne fel egy sztriptízzel? – fordul most hozzám Drake.

– Úgy gondolom, ma este már elég csapást szenvedtem el öntől, s nem szükséges még a családi civakodásukba is belekevernie – mondom fásultan.

– Csapást? Maga? – játssza a meglepettet a parázs. – Hálátlan! Annyit gombolt le tőlem, amennyit a mai napig még senkinek se sikerült legombolnia az öreg Drake-ről.

Talán akar még mondani néhány meleg szót a sikereimről, de a zenekar újból rázendít, és a táncparketten megjelenik a következő előadó, aki nő is, kígyó is egy személyben: egy hajlékony nőstény riszálja magát aranyozott, szűk és hosszú szoknyájában a már vörös színűre váltott fényszóró sugarai alatt. A nőstény eleinte teljesen céltalanul riszál, mintha csak bemelegítene, időt hagyva a nézőnek, hogy megítélhesse arányainak harmóniáját. Aztán lassan elkezdi lehúzni öltözékének cipzárját. A cipzár elöl van, egy hamis gyémántokkal kivarrt szalag rejtekében, szóval, éppenséggel igen könnyű helyen, de a nő oly lassan húzza le, mintha igazi teljesítménytől volna szó. Ennek a számnak ugyanis az a lényege, hogy kikészítse a nézők idegeit.

– Azt hiszem, ez ellopta a maga attrakcióját – dörmögi Drake, eléggé hangosan ahhoz, hogy én is meghallhassam. – Nyugodtan beperelhetné érte.

Brenda nem fárasztja magát a válaszadással, s a táncparkettra szegezett tekintete olyasvalamit fejez ki, ami a szakmai kíváncsiság és a hűvös lefitymálás között ingadozik.

A cipzár végre teljesen lent van, és az aranyozott rongyot, pardon, a szoknyát egyetlen gesztussal le lehetne dobni, de a művésznő idegenkedik az efféle egyszerű megoldásoktól. Ugyanazzal a gyilkos lassúsággal kezdi most kiszabadítani az egyik vállát a ruhából, s miután egy örökkévalóság elteltével befejezi ezt a műveletet, módszeresen végigcsinálja ugyanezt a másik vállával is. Ezután a magához szorított szoknyát ugyanilyen lassan kezdi lefelé húzni, feltárva a csüggedő előtt még egy halom levetésre váró fehérneműt is. A közönség egyébként nem látszik kedveszegettnek, ugyanis jól tudja, hogy mi a szám lényege. A hölgy búcsúpózba fordítja hátsó részeit, és távozik.

Így is történik. Igaz, egy örökkévalóság elteltével.

– Tetszik ez a szám, Peter? – kérdezi bizonyos büszkeséggel a főnök. – Ha tetszik, akkor ez azt jelenti, hogy Brenda is tetszeni fog.

– Hagyja ezeket a célzásokat, mister – motyogom, némi bosszúsággal a hangomban.

– Semmiképpen se szeretném, ha elküldené hozzám Markot.

– Én sem – ismeri el Drake. – Legalábbis addig nem, amíg nem láttam, mire képes a másik területen. De ha túlzottan érdeklődni kezd Brenda iránt, nem biztosíthatok magának hosszú életet. Nem azt mondom, hogy feltétlenül elküldöm magához Markot, de a kockázat, hogy ezt megteszem, nem kicsi.

– Hagyja abba, Bill – mordul fel a hölgy.

– Egyáltalán nem illik magához a féltékenységi szerep.

– Ne felejtse el, drágám, hogy a féltékenység buta érzésén kívül az embernek lehet bizonyos más érzése is, például önérzete. Nemde, Peter?

– Semmit se értek az érzésekhez.

– Annál jobb magának. Ha hagyja az ember, hogy az érzései vezéreljék, hipp-hopp, máris kikötött Marknál.

– Túl gyakran kezdi emlegetni ezt a nevet – jegyzem meg. – Máris félek.

– Ha oka van félni valakinek, az egyelőre nem maga. Legalábbis, amíg meg nem unta az életét. Mert, ha valamiképpen megsérti az öreg Drake-et, ha megsérti az érdekeit, vagy, mondjuk, az önérzetét, ez azt jelenti, hogy tényleg megunta az életét. Érti, Peter?

Ám válaszomat elfojtja a zenekar figyelmeztető dübörgése, amit a műsorközlő követ:

– Következik – Miss Linda Gray. Teljes életnagyságban! S ez az életnagyság még élesebben kirajzolódik a szigorú öltözet hátterén: fehér blúz, sok csipkével és hosszú, fekete szoknya. De micsoda fej! És milyen frizura!

Miss Linda tesz néhány lépést a táncparkett közepe felé, ahol már várja őt a mikrofonállvány. Ezúttal tehát nem lesz vetkőzés. Vagy csak szellemi jellegű. A művésznő szerényen meghajol a szórványos tapsra, ugyanilyen szerény kifejezést ölt az arcára is, majd kezébe fogja a mikrofont, és szórakozott tekintettel körbejárja a táncparkettot, végezetül megáll az én szegény személyem fölött. Megvan az áldozat. Lehet, hogy nem a legmegfelelőbb, ha az arcomon levő kék foltokra és karcolásokra gondolunk, de az első sorban ülő összes többi vendég vagy nő, vagy vénember.

Miss Linda tesz néhány lépést, ezúttal már felém, szemét szemembe süllyeszti, s a teremben felhangzik egy meleg, dallamos hang:

Ne mondd, hisz tudom: múlik az élet,
elhal az éj, hogy jöhessen a nap;
ébreszt az óra, s a gond is feléled,
s megáll majd a metró a Lester Square-en,
ám egyikünk tán máris lemarad.

Természetesen nincs semmi akadálya, hogy hátat fordítsak, s otthagyjam, szóval, megmutathatnám neki, hogy fütyülök a melankóliájára. Ám vagy a már elfogyasztott két whisky, vagy pedig a zöldeskék szempár hatására hagyom, hogy a szemembe nézzen, sőt hogy baráti kezét a vállamon nyugtassa:

Ne mondd, hogy újra itt leszek holnap.

Ne mondd, hogy újra szeretlek holnap.

Ne mondd, hogy újra csókollak holnap.

Mert a holnap, holnap, holnap
rád vagy rám tárt nem is virrad fel.

Természetesen felállhatnék és rászólhatnék: „Nyugodjon meg, kérem”, vagy legalább eltávolíthatnám ezt a gyengéd kezet az új öltönyömről, de vagy a már elfogyasztott két whisky, vagy pedig a zöldeskék szempár hatására hagyom, hogy összetévesszen azzal a valakivel, engem tartson a szerelmesének, és a vállamba kapaszkodjon. Egyébként már elengedte a vállamat, s most néhány lépést tesz hátrafelé, a mikrofonállvány irányába, de ahelyett, hogy odatenné a mikrofont, ahová való, folytatja:

Nem tudom, leszek-e. Nem tudom, leszel-e.

Az elválás holnapig talán a soha.

Ne szólj a jövőről, kérlek, ha szeretsz,
a jövőben biztos sohasem lehetsz,
mert nincs semmi egyebünk, csakis a „ma”.

Ezután, ahogy várható volt, megint a refrénre kerül sor, de a hölgy már nem felém küldi a tekintetét, hanem valahová a terem mélye felé, ahol talán a sors vagy a halál bújik meg, esetleg egy pincér, szóval a titokzatosság, a kifürkészhetetlenség és az elfojtott bánat intonációjával szárnyra kap a dallamos, állhatatos hang:

… Mert a holnap, holnap, holnap
rád vagy rám tán nem is virrad fel.

Aztán felcsattan a taps. Hasonló esetekben és hasonló helyeken az emberek mindig szívesen tapsolnak, mert bizonyítani akarják, hogy nem a meztelen fenekek miatt jöttek ide, hanem a Művészet, a tiszta és felemelő Művészet kedvéért, ami nagy M-mel írandó.

– Hogy aludt, Peter? – kérdezi kedvesen Drake, amikor Al felszólítására megjelenek az elfüggönyözött kabinetben.

Motyogok valami „Köszönöm, jól”-félét, és tovább várok, a szoba közepén, mert jól tudom, a főnök nem azért hívatott, hogy megtudja, milyen volt az álmom.

Ő azonban nem siet az üzleti résszel, hanem feláll, és elindul a palackos kocsihoz, amely már ott ácsorog a két karosszék között.

– Remélem, Miss Linda nem izgatta túlzottan az álmait – mondja a vöröshajú, miközben kézbe veszi az üveg Ballantines-t.

– Egyáltalán nem – vallom be. – A vokális előadóművészet nem tartozik a hobbijaim közé.

Drake kétujjnyi whiskyt tölt a pohárba, és beledob két jégkockát is, amelyeket minden ceremónia nélkül, kézzel vett ki a jegesvödörből. Aztán iszik egy kortyot, hogy ellenőrizze, milyenre sikerült, majd eldünnyögi magát:

– Vokális előadóművészetek… Most nem az előadóművészetekről van szó, hanem az előadóról, bár az a dal… hogy is volt csak, hogy… hiába várod az ébredést, mert holnap reggel a hullaházban leszel… – az tényleg megjárta.

Hirtelen eszébe jut házigazdái kötelessége, és a bárkocsi irányába int:

– Szolgálja ki magát, ne álljon ott úgy, mint’ egy faszent.

– Nem tudom, nincs-e még túl korán – válaszolom habozva, miközben elindulok a kocsi felé.

– Korán? Ez igazán neveletlenség a maga részéről, barátom. Arra késztet, hogy alkoholistának érezzem magam.

A főnök iszik még egy kortyot, aztán visszakanyarodik az előbbi témához.

– Tényleg furcsa… Azt hittem, összeillenek Lindával. Linda, az önérzetes énekesnő, és maga, az önérzetes hős. Azt hittem, összeillenek.

– Biztosan azért, mert az ön szája íze szerint való – bátorkodom közbevetni.

– Ó, egyáltalán nem! – rázza meg a fejét Drake. – Mégiscsak Brendát részesítem előnyben. Ámbár – bevallhatom, mint férfi a férfinak – Brenda is túl sok nekem. Szóval, nem tudom, Peter, észrevette-e már, a nők olyanok, mint a macskák. Az ember nem érzi különösebben szükségét egy macskának, de mivel a szomszédjának van egy, helyénvalónak találja, hogy neki is legyen.

– A magáé inkább párducra hasonlít – engedem meg magamnak ismét a megjegyzést, hiszen férfi beszél férfival.

– Párduc? Póz, barátom, semmi egyéb.

Minden macska tigrisnek szeretne látszani, de ez csak póz. Brenda azonban, ennek ellenére, okos macska.

Elhallgat, aztán, mintha csak magához beszélne, hozzáfűzi:

– Reméljük, hogy tényleg okosnak bizonyul.

Aztán, mikor kiissza a whiskyjét, végre eszébe jut, miért is hívatott:

– Meg kell beszélnünk részletesen a tervét. Ezúttal Larkinnal együtt.

– Miért éppen Larkinnal?

– S miért ne Larkinnal? – kérdezi kissé élesebben Drake.

– Az ön dolga – vonom meg a vállam. – De ha engem kérdez, ennek a Larkinnak rendőrszaga van.

Drake vörös képére valami mosolyféle ül ki:

– Azért, mert tényleg rendőr. Ámbár csak múlt időben. Elbocsátották, korrupció és ehhez hasonló apró emberi gyarlóságok miatt. De ez nem akadályozza abban, hogy kapcsolatai legyenek a tengerentúlon. És hogy értse a dolgát. Egyszóval, innentől már ő veszi kézbe az árut, és Keleten, is segít nekünk, így aztán az akció nem lehet meg sem a közreműködése, sem pedig a jóváhagyása nélkül.

A főnök elhallgat. Aztán eszébe jut valami.

– Mi, „rendőr”? Az az érzésem, hogy maga kicsit okosabb, mint amilyennek hittem, barátom – kiált rám hirtelen.

Drake újból visszamegy az íróasztal mögé, és elfoglalja szokásos helyét.

– Egyébként, mivel Larkin csak déltájban jön, szeretném, ha addig elintézne valamit. Elmegy az innen számított második utcába, a harminchatos számba, felmegy az első emeletre, és belép azon az ajtón, amelyen a „Holis Photo” áll. Itt a kulcs. Ha az ember nincs még ott, várja meg.

– Miféle ember?

– Az, aki majd átad magának egy nekem címzett levelet. Ne higgye, hogy postásnak használom, vagy, ahogy maga mondaná, szolgának. A levél titkos, maga a jövőben is kapcsolatban fog maradni ezzel az emberrel. Vegye át a küldeményt, zárja be az ajtót, és jöjjön vissza egyenest ide.

– De nem maga mondta, hogy veszélyes elhagynom a Drake Street határait? – emlékeztetem.

– Igaz is, magának nincs útlevele – dörmögi Drake.

– Lehetne útlevelem, mindössze annyit kellene tennie érte, hogy belenyúl a fiókjába – mormolom.

– Maga tényleg okosabbnak bizonyul a megengedettnél – sóhajt fel a főnök. – Ámbár a fiókot illetően tévedett.

Hanyag mozdulatot tesz a széf felé, amely az íróasztal mögötti falba van beépítve, elfordítja a kulcsot, kinyitja az acélajtót, és előveszi az iratomat.

– Azt hiszem, a vízum régen lejárt.

– Régen lejárt – bólint a vöröshajú. – De mintha meghosszabbította volna valaki.

S áthajítja az útlevelemet az íróasztal fölött.

A harminchatos számú ház elhagyatott külsejű, komor épület. Az ablakok egy részét kitörték, a többit deszkákkal szögeitek be, s minden jel arra vall, hogy a házat hamarosan lebontják.

Az egyik első emeleti ajtón valóban ott díszeleg egy kis réztábla a „Holis Photo” felirattal. Kinyitom a zárat, és belépek a sötét előtérbe, onnan pedig egy másik, ugyanilyen sötét helyiségbe, melynek mindkét ablakát beszögelték deszkákkal. Megnyomom a villanykapcsolót, mire a mennyezetről világosság árad szét. Pontosan velem szemben van egy fekete függönnyel ellátott másik ajtó, amely nyilván a műterembe vezet. De ez olyan részletkérdés, amellyel pillanatnyilag nem törődhetek. Az egyetlen dolog ugyanis, ami pillanatnyilag leköti a figyelmemet, az a férfi, aki ott fekszik kinyúlva a padlón, arccal egy vértócsában.

Közelebb megyek, lehajolok, és abban a reményben, hátha felfedezek valamilyen levelet vagy üzenő cédulát, megvizsgálom a padlót a holttest körül. Semmit se találok. A levél, ha van ilyen egyáltalán, nyilván az áldozat zsebében van. Igen ám, de az éppen a zsebein fekszik; az amerikai tehenészek egyenruháin, azaz a farmereken mindig elöl vannak a zsebek. Egy kicsit még lejjebb hajolok. Semmi kétség, a hulla nem más, mint Mike.

Ebben a pillanatban az az érzésem támad, mintha a szemközti ajtó fekete függönye mögül egészen halk zörejt hallanék. Hallom-e, vagy csak képzelem, egyre megy, mihamarabb el kell tűnnöm. Ha a környéken van két bolgár jövevény, s az egyiküket megölik, a rendőrség hajlamos arra, hogy azonnal a másikra gyanakodjék.

Elindulok visszafelé, s közben nem felejtem el zsebkendőmmel letörölni a villanykapcsolót, és az ajtókilincseket.

Öt perccel később, amikor már a Drake Street felé vezető, élénk forgalmú utcán járok, kis híján összeütközöm egy fekete öltönyös és fekete kalapos, sovány férfival.

– Mr. Higgins…

A férfi mereven néz rám, de tekintetéből nem annyira fenyegetés, mint inkább szemrehányás olvasható ki:

– Ígért nekem valamit – emlékeztet, mert nyilván rájött, hogy a puszta tekintet, még ha sokatmondó is, nem éri el a célját.

– Igen, mert nem volt útlevelem. De, most már van.

– Nagyon a terhére lennék, ha megkérném, hogy mutassa meg?

– Egyáltalán nem – nyugtatom meg, és átnyújtom neki az iratot.

Mr. Higgins gondosan, sőt mondhatni, pedáns aprólékossággal veszi szemügyre útlevelemet, de az elvitathatatlan nyilvánvalóság arra készteti, hogy belássa, minden rendben van, s hogy visszaadja az útlevelet.

– Kár – dörmögi. – Megint segítőtárs nélkül maradtam.

És – mintegy magához beszélve – még hozzáfűzi:

– Nehéz, nagyon nehéz dolgozni ezen a környéken.

Drake-et ott találom az íróasztala mögött, s még mindig egyedül van.

– Na, máris visszajött? – üdvözöl. – Hol a levél?

– Miféle levél? – dünnyögöm – Ott csak Mike van. Méghozzá holtan.

– Szóval, én elküldöm magát egy levélért, maga meg mást csinál helyette. Micsoda egy ravasz fickó! – fenyeget meg ujjával tréfásan a főnök.

– Nem értem, mit akar ezzel mondani?

– Megölte Mike-ot, nem?

– De hát ön…

– Hogy én? – vág a szavamba Drake. – Én tényleg felvetettem maga előtt, hogy nem lenne rossz, ha bosszút állna a verésért, de nem hittem volna, hogy ilyen drasztikusan végzi el. Kicsit eltúlozta a dolgot, Peter!

– De a gyilkosság egyáltalán nem az én művem!

– A tények mást mutatnak – jelenti ki a vöröshajú, miközben kivesz a fiókból egy fotót, és felém tartja.

Elég sokatmondó fénykép! Valószínűleg röviddel ezelőtt hívták elő. Peter abban a bizonyos szobában, Mike teteme fölé hajolva. Elfojtom kellemetlen meglepetésemet, és hanyagul odavetem:

– A hamisítás valóban kitűnő, de nem hiszem, hogy mint bizonyítéknak, különösebb súlya lenne. Hiszen tudja, hogy még csak pisztolyom sincs.

– A pisztolyt szükség esetén szintén elő lehet keresni – siet megnyugtatni a főnök. – Méghozzá tele a maga ujjlenyomataival. Honnan az a szokása, hogy pisztolyokat hajigál ki az ablakon, amelyek aztán illetéktelen kezekbe kerülnek? Mindenesetre, a pisztoly most már biztos helyen van.

– Nagyszerű – válaszolom a beletörődés sóhajával, s közben belesüppedek a karosszékbe. – Mondjuk, hogy példásan rendezte meg a jelenetet. De mi szüksége rá?

– Most semmi, Peter. De az ember sohase tudhatja… Ha bizonyítékokkal rendelkezünk bizonyos emberekkel szemben, akkor nagyobb valószínűséggel bízhatunk ezekben az emberekben. A bizalom valóban szép dolog, de csak akkor, ha nem vak.

Leveszi rólam apró, kék szemének pillantását, hogy aztán a kristálypohárra szögezze azt.

– Ha nem tévedek, megint volt egy kis beszéde Higginsszel…

– Ellenőrizni akarta az útlevelemet.

– És semmi mást?

– Maga egyszerűen szórakozik velem, mister. Mintha Higgins nem a maga embere volna…

– Higgins valóban az én emberem – válaszolja a főnök,, s szemét tömzsi ujjaira irányítja, de csak azért, hogy megállapíthassa, azok valóban könnyedén dobolnak az íróasztalon. – Ugyanakkor azonban a rendőrség embere is. Ha pedig valaki két urat szolgál…

Kopogtatnak az ajtón, s egy pillanat múlva belép Larkin.

– Á! – kiált fel Drake. – Éppen jókor jön: azokról a rendőrökről beszélgetünk, akik két urat is szolgálnak. Igen szórakoztató téma.

– Meglehetősen banális téma, kedvesem – mondja a kreol bőrű férfi, és nehéz, rezzenéstelen, tekintetét Drake-re irányítja. – És teljesen elcsépelt.

–… ami azonban gyakorta új változatban tér vissza – tart ki Drake.

– Feltételezem, hogy nem emiatt hívatott – szól hűvösen Larkin.

– Üljön le, és majd megtudja – feleli most már más hangnemben Drake.

S miután a vendég velem szemben helyet foglalt, hozzáteszi:

– Az új tervünkről van szó. Peter tervéről.

Megadják a szót egy tömör, de kimerítő fejtegetésre.

– Ez már valamivel reálisabb – ismeri el szárazon Larkin, miután befejeztem.

S rátér a kérdésekre. Egy profi rövid és éles kérdései ezek, amelyek az akciót minden ízében átjárják.

– Igen, ez már valamivel reálisabb – ismétli az exrendőr, amikor a kérdések is kimerültek. – Úgy gondolom, miután ellenőriztem az én csatornámon is, belefoghatunk az előkészületekbe.

– Ügyeljen arra, hogy ne tartson túl soká – veti oda a vöröshajú.

– Pontosan addig tart, ameddig szükséges, Drake – válaszolja jéghideg mosollyal Larkin.

Ebben a pillanatban észreveszem a főnök futó pillantását – „Elmehetsz” –, felállók, lehetővé teszem a két ragadozónak, hogy négyszemközt acsarkodjanak egymásra.

– Maga borzasztóan étvágygerjesztő nő – mondom. – Ép testben ép lélek, ez maga, Doris.

– Maga pedig egy rettenetes hízelgő, Mr. Peter – válaszolja szokása szerint a nő.

Ágyneműcsere közben találtam Dorist, s most az ütött-kopott karosszékben ülve várom ki, míg végez, s akkor majd elfoglalhatom a töprengéshez legalkalmasabb, kedvenc testhelyzetemet, a vízszintest.

– Biztos tudja már az újságot – mondja Doris, és feláll.

– Semmit se tudok. Milyen újságot?

– Hát azt, hogy a maga honfitársát kinyírták.

– Ez lehetetlen.

– Pedig ami tény, az tény – erősítgeti a háziasszony. – Megtalálták a hulláját valami elhagyott házban, két utcával arrébb.

És oktatólag hozzáfűzi:

– így jár az, aki letér az egyenes útról. Előbb hasis, aztán golyó.

– Most aztán szaglászhat a rendőrség…

– Szó sincs róla! A rendőrség számára ezek a dolgok apróságok, Mr. Peter, Ha tudni akarja, a rendőrség még örül is, ha az ilyen gyanús alakok kipusztítják egymást. Ez csak megkönnyíti a munkáját.

– Egy kortyocskát, Doris?

– Estére majd eleget teszek a meghívásának, de most nem. Különben még iszákossá válók – mosolyodik el a nő, és kimegy.

Nem tudom, észrevették-e már, de az ember különösen jól érzi magát, ha ruhástul fekszik a tiszta lepedőn. Na persze, nem cipőstül. A cipőket fel kell rakni az ágy támlájára. Aztán az ember behunyja a szemét, és kezdi számba venni a gondjait, majd csak eljut valameddig.

Igen, persze: a rendőrség aligha fogja az idejét fecsérelni egy hasisárus halála körüli bonyolult nyomozásra, különösen, ha az illető emigráns. A gyilkosságról majd öt sorban megemlékeznek a fekete krónikában, mielőtt feledésbe merülne. De az ügy ott marad az irattárban, hogy szükség esetén ismét elővehessek. Vajon előveszik-e szükség esetén? Hogy előveszik-e vagy sem, az egyes egyedül a főnököm akaratán múlik.

Ez az alak, akit Milevnek hívtak, szokása szerint, túlzott türelmetlenséggel beszélt, s mivel sietett, tévedett is, s ha tévedett, ki kellett, hogy javítsa magát. De úgy látszik, nemcsak a beszédmódja volt ilyen, hanem a cselekedetei is. Ha cselekedetei közben kapkod vagy téveszt az ember, sajnos, nincs mindig alkalma a javításra. Mások végzik el helyette. Mégpedig az illető rovására.

Milev a véletlen akarata folytán bukkant fel ezen a helyen, s a hasissal folytatott kiskereskedelemtől a hasisügynökök hálózatának apró elágazásain keresztül sikerült eljutnia egészen a főnökig, és nagyon melléfogott, amikor annak vörös képében az áhított boldogság pirkadását vélte megpillantani. Feltálalt tehát egy rögtönzött tervet, amelyben valószínűlég maga is hitt, egy tervet, hogy feltűnhessen, és bizalmi emberré válhasson.

A pillanat alkalmas is a feltűnésre, mivel maga Drake is fulladozni kezdett már ebben a süket utcában, amely az ő kis birodalmává változott. Most már tényleg túl szűknek bizonyult az ő nagyratöréséhez. S az új területek utáni szomjúság azzal az ötlettel kezdődött, hogy a Balkánon keresztül szerezzen be valami kis, elenyésző mennyiségű hasist, mivel a Földközi-tenger melléke napról napra kényelmetlenebbé vált. Azután az aprócska tervezet fellángolt, s egy nagy léptékű üzlet reményévé nőtte ki magát. Mígnem hirtelen kiderült, hogy ez az egész üzlet csupán látomás.

A könnyelmű bűnösön már végrehajtották az ítéletet. S a helyén máris ott áll az utódja. És ez az utód én vagyok, kettős teherrel a vállamon: feleljek egy gyilkosságért, amelyet más követett el, és valósítsak meg egy akciót, más helyett. A kilátásaim valóban csábosak. Hogy is mondta Doris? Előbb hasis, aztán golyó.

Bizonyos ideig ingadozom kétféle megítélés között: a pesszimista szerint a dolgok nem jól haladnak előre, az optimista szerint viszont haladhatnának sokkal rosszabbul is. Aztán hirtelen észreveszem, hogy a két összebékíthetetlen álláspont között felbukkan egy sötét sziluett. Fiatal, sápadt arcú férfi, fekete kalapban és fekete felöltőben, ugyanolyan gyászos lény, mint a temetkezési vállalkozó Right, azzal a különbséggel, hogy belőle nem orgonaillatú parfüm aromája árad, hanem a halál hűvös lehelete fúj.

Már a Drake Streeten való csatangolásaim első napjaiban felfigyeltem rá. Az egyik könyvesbolt kirakata előtt állt, nézegette a kirakott folyóiratokat, mint bárki, akinek nincs semmi tennivalója, és hanyagul rágta rágógumiját. Aztán felém pillantott, de nem méltatott különösebb figyelemre, majd bement a könyvesboltba. Feltételezem, hogy egyelőre még nem ismer. Én azonban felismertem. Láttam már, ha csak egy pillanatra is: a vasúti kocsi bejáratánál állva ő lőtt rá Boriszlavra.

Azt, hogy Mark a neve, csak Drake-től tudtam meg, de már korábban gyanítottam, hogy ő a bérgyilkosa. És hogy nem tudtam meg a nevét, az csak azért volt, mert nem hallottam, hogy valaki is hívta vagy szólította volna. Az emberek nem szeretnek beszélgetni a halálról, s itt, ezen az utcán, Mark volt a halál. Vagy, ha úgy tetszik, a halál rendkívüli és meghatalmazott nagykövete.

Láttam néhányszor a déli csúcsforgalom idején, hogy ott áll Oliver könyvesboltjában; és lustán lapoz valamilyen folyóiratban, miközben örökös rágógumiját rágja. Vagy a kávéház rézveretes bárpultja előtt állva, amint Coca-Coláját issza koncentráltan, teljesen egyedül, és teljesen elkülönülve a barna sör körülötte álló fogyasztóitól, vagy amint céltalanul őgyeleg a Drake Streeten. Az őgyelgés és a bámészkodás volt szemlátomást alapvető tevékenységi formája. Egy gyilkos nem gyilkolhat nyolc órán át naponta, ami viszont a szenvedélyeit illeti, azt hiszem, ilyenekkel nem rendelkezett, még a legelterjedtebbekkel, vagyis a nők és az alkohol irántiakkal sem. Az alkoholt és a dohányt rágógumival helyettesítette, a nőket pedig a pornóújságok nőalakjaival.

Körülbelül harmincéves lehetett, de az arca mintha kortalan lett volna, sovány és sápadt, a hazárd játékosok és az éjjel dolgozó emberek arcának sárgászöld, beteges sápadtságához hasonló, bár a gyilkos nem feltétlenül csak éjjel dolgozik. Tökéletesen kifürkészhetetlen maszkkal fedett arc, jobban mondva, olyan arc, amely a tökéletes nyugalmon és a teljes ürességen kívül semmi mást nem fejezett ki, s amely olyan embereknek adatik csak meg, akik mentesek a jó és a rossz terhes kötelmeitől. Nem, Mark nem gorilla volt, és nem is volt semmi köze a fajtájukhoz. Mozdulatai sokkal inkább finomságról és érzékenységről árulkodtak, mintha aranyműves vagy hegedűművész lett volna, szóval olyan ember, aki nem puszta kézzel dolgozik, hanem finom műszerekkel. Ámbár mindennapi műszeréhez nem kellett túl sok ügyesség, hacsak a jól célzó szem nem annak számít. Ami pedig magát a műszert illeti, feltételezem, hogy egy speciális belső zsebben hordta, a bal hónalja alatt, s talán azért, hogy ne dudorodjon ki túlságosan, még a meleg napokon is ritkán vetette le fekete puplin felöltőjét.

Egyszóval, teljesen fekete ember. És teljesen sötét személyiség. Annyira sötét, hogy minél többet töröm rajta a fejemet, annál jobban besötétedik a világ a szemem előtt. Míg el nem alszom teljesen.

A következő napokban a főnök két-három alkalommal újból magához hívat, hogy pontosítsuk az előttünk álló akció egyes kérdéseit. Aztán ismét elfeledkezik rólam. Bizonyára kivárja, míg Larkin végez az ellenőrzéseivel.

Feltételezem, hogy útlevelemmel együtt hallgatólagosan arra is engedélyt kaptam, hogy elhagyhassam a Drake Street határait, mert ilyen alkalmakkor senki sem tesz ellenvetést. Vagy távolabbról lesnek rám, vagy pedig a vöröshajú úgy döntött, hogy már eléggé szorosan megfogott, de végül is lehetőségem nyílik kijutni a tiszta levegőre. Már amennyiben a Sohóban egyáltalán szó lehet tiszta levegőről.

Soho. Kisváros a többi kisváros között, ebben a hatalmas városban, amit Londonnak neveznek. A Drake Streethez hasonló utcákból összeálló labirintus, amely utcák hol tarkábbak, hol pedig egyhangúbbak, spanyol, olasz, görög, kínai, sőt angol vendéglők lánca, erotikus látványosságokat kínáló bárokkal és klubokkal, drága mulatóhelyekkel az igényes közönség számára, és piszkos lebujokkal az alkoholisták és narkósok bandáinak.

Soho. Jövevények tömkelege a déli és az esti órákban, bennszülöttek, a járdákon őrjáratozó prostituáltak, hónuk alatt táska, szájukban cigaretta, rikácsoló kabaréportások, kihívó öltözékű homoszexuálisok, marihuánát és pornográf szuvenírokat áruló kiskereskedők, utcai fotográfusok és selyemfiúk.

Soho. A Park Lane és a Bond Street csillogása, a Regent Street és az Oxford Street impozáns homlokzatai, a Buckingham Palota előtti tér és a Trafalgar Square tágassága után ez a városnegyed szűknek, zordnak és fülledtnek tűnik. De miután hosszú hetekig be voltam zárva a Drake Street hűvös teknőjébe, nem vagyok túlságosan igényes. Inkább annak az embernek a boldogságát élvezem, aki, miután hosszú órákon át kucorgott egy két emelet között megakadt liftben, nagyot szippant a lépcsőház állott levegőjéből.

Ki is használom a lehetőséget, mert egyszer egyik, másszor másik kávéházban iszom meg a kávémat, valamelyik sarokra kiállva nézegetem a járókelők forgatagát, vagy bámulom a kirakatokat, és olvasom azoknak a nőknek az apróhirdetéseit, akik aktmodellnek ajánlkoznak, illetve azokét az urakét, akik ilyeneket keresnek.

Néha, különösen este, mert az esték a legnyomasztóbbak és a leghosszabbak, eljutok egészen a Piccadilly Circusig, és a másik tiltott világnak a szemlélésébe merülök. A hatalmas neonbetűk a házak homlokzatán szokásos játékukat játsszák, ami már a délutáni órákban elkezdődött. Italok és rágógumik nevei alszanak ki és gyúlnak fel újra, hogy ismét kialhassanak, és újból kék, vörös, aranysárga színben ragyogjanak fel, bizonyítva ezzel az állhatatos és fáradhatatlan játékkal, hogy még az olyan prózai foglalkozásnak, mint a kereskedelem, is megvannak a maga lírai vonásai.

Lent a járdákon pedig a londoni tömeg áramlik, csoportosan vagy kettesével, színházak, mozik, vendéglők felé. És csak itt-ott ődöng egy magányos, mint jómagam. Legalább nem mondhatom, hogy az egyetlen vagyok.

A tér közepén, a szökőkút megsötétedett bronza fölött emelkedik a szobor. Melyik szobor? – kérdezheti valaki, mivel ezrével vannak olyan emberek, akik nap nap után átmennek a Piccadilly előtti téren anélkül, hogy észrevennék a szobrot, mivel igencsak sietnek, és nincs idejük szobrokkal foglalkozni. De nekem nincs hova mennem, ezért aztán sikerült felfedeznem, ha nem is túl könnyen, mivel tényleg egészen aprócska és jelentéktelen a környező épületek magas vonalai között, a neonok és az autókonvojok sokszínű fényözönében, amelyben lassan törnek utat maguknak a piros színű, emeletes, londoni autóbuszok.

Igen, a szobor. Nem Nelsoné, mert azért át kell ugrani a Trafalgar Square-re. S nem is Anna királynőé, aki Westminster negyedében várja az embert. Hanem a kis antik Érosz szobra. E szörnyűséges város, amelyet háborúkból és rablásokból építettek fel, valamilyen kedves szeszély folytán a szerelem faragott képmását állította a középpontjába. Valóban aprócska faragvány, miképpen minden hasonló szeszély aprócska. Kétségtelen, hogy a kiskorú Érosz, ahogy fél lábon áll, és kifeszíti íját az autók áradata felé, aligha képes bárkit is megsebezni. Talán éppen ezért is annyira megható.

S mivel a szent érzésről, a szerelemről van szó, talán meg kell említenem, hogy találkoztam egyszer Lindával. Nem tudom, Drake miért akarja, hogy köztem és Linda közt kialakuljon a kölcsönös szimpátia, de aligha tételezhetem fel róla, hogy azt szorgalmazná, hogy mi ketten összeházasodjunk, és hosszú életű, sokgyerekes, boldog családban egyesüljünk. Bármilyenek is azonban a főnök indítékai, teljesen spontán és tökéletesen kölcsönös ellenszenvbe ütköznek.

Szóval egyik reggel találkoztam Lindával az „Eva” bejárata előtt, ahová nyilván próbálni ment. Tehettem volna úgy, mintha egyáltalán nem láttam volna, de az ilyesmi csak azt a látszatot kelti, hogy az ember mégiscsak érdeklődik a másik iránt. Linda valószínűleg ugyanilyen véleményen lehetett a kérdést illetően, így aztán pillantásaink csak részvétlenül keresztezték egymást, hűvösen odabiccentettünk egymásnak, s mindegyikünk ment tovább a maga útján. Szóval, olyan találkozás volt ez, amilyenről egyáltalán nem lenne szükséges említést tenni, ha nem követték volna egyéb események.

Az egyéb események csak akkor kezdődtek, amikor a főnök hosszú szünet után végre ismét hívatott elfüggönyözött, régimódian meghitt kabinetjébe.

– Nos, eleget mászkált? – kérdezi Drake, amiből világossá válik előttem, hogy egész idő alatt figyeltette a városnegyeden belül tett sétáimat.

– De hát mi mást tehetnék, amikor ön már azt is elfelejtette, hogy titkára is van.

– Ne féljen, Peter. Ez a veszély nem fenyegeti. És még ha meg is feledkezem magáról néha-néha, mindig azonnal eszembe jut, amikor ki kell adnom a fizetését.

Lassan kimászik az íróasztal mögül, no persze nem azért, hogy kezet rázzon velem, hanem hogy baráti ölelésben részesítse valamelyik üveget.

– Egy Scotchot? – kérdezi a főnök, ahogy közeledik az üvegekkel teli bárkocsi felé.

– Azt hiszem, korai még…

– Korai? Mikor hagy fel végre ezekkel a célzásokkal? Még mindig nem vagyok akkora alkoholista, amekkorának maga tart engem.

Töltök magamnak kétujjnyi Ballantines-t, hogy ne sértsem meg, és leülök a karosszékbe. Drake iszik egy kortyot, aztán megismétli, mintegy összevetve az első korty ízét a másodikéval, aztán leteszi a hengeres poharat az íróasztalra. Majd előhúzza zsebéből a hagyományos szivart, és belefog hagyományos piszmogásába, s csak akkor tér rá a lényegre, miután a szivar elkezdi termelni kiadós füstporcióit.

– Ezekben a napokban világossá vált előttem, hogy a mászkálás a maga kedvenc szórakozása. Nem az, hogy a nők után jár vagy pókerezik, vagy akár, hogy megveresse magát, nem. A mászkálás a maga hobbija. Ezért aztán lehetővé akarom tenni, hogy szélesebb terepen fejthesse ki, túl a Cityn, túl Londonon, túl a Szigeten – meg sem áll addig a bizonyos balkáni államig.

– Szóval Larkin befejezte az ellenőrzést? – teszem fel a kérdést, figyelmen kívül hagyva a hobbim iránt tanúsított nagylelkű gesztust.

– Majdnem. Mindenesetre elérkezett az az idő, amikor a maga tervének, ennek a – legalábbis papíron – csodálatos tervnek végre realizálódnia kell.

– Ne felejtse el, mister, hogy az a balkáni állam, amelyet emlegetett, az én szülőhazám, ahol elég sokan ismernek.

– Semmit se felejtettem él, Peter, semmit! – nyugtat meg Drake, és gyönyörűséggel vesz a lehetségesnél is több füstöt a szájába, mielőtt nagylelkűen felém fújná. – Át fogjuk formálni, a célnak megfelelően.

– A maszkírozás, amennyire tudom, napjainkban már nem sokat ér.

– Az attól függ, hogy milyen, barátom. Nem műszakállra, meg műorra gondolok, vagy egyéb hasonló szamárságokra. De ha például végrehajtanának magán egy kis plasztikai műtétet…

– A műtéteket gyerekkorom óta utálom, mister. Azóta, hogy kivették a vakbelemet.

– Jó, jó, nem erőltetem. Én lágyszívű ember vagyok, Peter, és egyszerűen irtózom az erőszaktól. Így aztán a legegyszerűbb és szerintem leghatásosabb módszert választjuk, a természetes eszközökkel történő átformálást.

Drake a pohara után nyúl, kiissza, de hogy ne vesszen kárba a még fel nem oldódott jég, újabb két ujjnyi Scotchot tölt hozzá.

– El sem tudja képzelni, milyen csodálatos hatást tud kelteni mindössze néhány ártatlan apróság: szakállt növeszt, hajának és szakállának színét szurokfeketére változtatja, arcbőrét kissé kreolosítja, és szemüveget ölt. Nem olyan sötét szemüveget, amely már messziről gyanút kelt, hanem közönséges szemüveget, színtelen üveggel.

– Hát, reméljük, hogy… – mondom, kissé szkeptikusan.

– Nem kell remélnie, mert biztos lehet benne. Majd meglátja, ha belenéz a tükörbe, nem fog ráismerni magára.

Aztán újból eszébe jut a szivarja, s szív kettőt-hármat, hogy ébren tartsa a parazsat.

– Annál is inkább, mivel alig lesz alkalma honfitársaival találkozni. Ellenőrzés a repülőtéren. Aztán elszállásolás egy tengerparti szállodában, amely külföldieknek van fenntartva, Aztán strandolás. Azután pedig a visszaút. Hol lát itt olyan sok esélyt nem kívánatos találkozásokra?

– Igaz. Hogyha a dolgokat minden részletükben előre jól átgondolja az ember, a találkozások veszélyét a minimumra lehet redukálni – ismerem el.

– Hát csak gondolja át jól, hiszen ez a munkája! Tőlem megkap mindent, ami szükséges: brit útlevelet, foglalt helyet a repülőgépen és a szállodában, csekkeket, sőt még…

Itt rövid kis szünetet tart, hogy megvillanthassa barátságos mosolyát:

–… sőt még egy elbűvölő, fiatal útitársat is, Peter! Abban a boldogságban lesz része, hogy Miss Linda Gray is magával utazik.

– Ne verje magát ilyen költségekbe, mister! Ezt a boldogságot megtakaríthatta volna magának.

– Nem tenném, barátom, ha nem az akció érdeke kívánná így. Elhiheti nekem, nem tartozik az öreg Drake rossz szokásai közé, hogy az ablakon szórja ki a pénzét, mint ahogy maga a pisztolyokkal teszi. De a Linda utazásával kapcsolatos költségek elengedhetetlenek. A maga maszkírozásához Linda sokkal jobban hozzájárul, mint a szemüveg és a szakáll együttvéve. Fiatal házaspár, aki mézesheteit a tengerparton tölti, kell ennél szebb mese?

Elhallgat, iszik egyet az újabb whisky-adagból, és hozzáfűzi:

– Természetesen csak abban az esetben, ha nem úgy néznek egymásra, mint a kutya a macskára. Maga tényleg túl hűvösen viselkedik azzal a gyönyörű nővel, Peter. És milyen hangja van!

Szórakozottan nézegetem cigarettám csúcsát, és nem figyelek Drake lírai emlékeire, mivel másra gondolok. Aztán váratlanul felnézek és megkérdezem:

– És ha megszököm? Mert, remélem, mister, nem képzeli, hogy a maga Lindája képes lenne megakadályozni ebben?

– Nem vagyok annyira naiv, Peter! Miss Linda ugyan elég masszív fizikummal rendelkezik, például a mi vézna Brendánkhoz képest, de mégiscsak nő, és korántsem lenne képes például Alt vagy Bobot helyettesíteni, s még kevésbé a kettőt együttvéve. De, őszintén szólva, aligha küldeném magával Alt és Bobot, bár kényelmes lenne. Maga valóban megszökhet. Nos, lehet. De mi történik?

Elhallgat, hogy legyen időm a kérdés megválaszolására. Aztán úgy dönt, hogy megkönnyíti a dolgomat, mert ismét belekezd:

– A problémának, mint mindig, ha két ember közötti problémáról van szó, két oldala van: a maga szempontja és az enyém. Kezdjük az enyémmel. Ha maga azon töri a fejét, hogy lelép, lépjen le már most, még mielőtt fölösleges kockázatokba és költségekbe hajszolna engem. Szóval, inkább záruljon le a Peter-ügy, ahogy a Mike-ügy is lezárult, S ne keveredjünk még nehezebb és még szükségtelenebb bonyodalmakba, amilyenek mindig előfordulhatnak egy nagy léptékű üzlet bonyolításakor. Igazam van, ugye?

Gépiesen bólintok, és tekintetemmel újból a cigarettám csúcsát célzóm meg.

– És most a maga szempontja. Mit nyerhet egy szökéssel? Semmit, természetesen. Sem szabadságot, sem anyagi hasznot, se semmit. Megfosztja magát annak lehetőségétől, hogy nagy Összeghez jusson, amely annál nagyobbá válhat, minél tovább tart az üzlet, és amely magának egy szép napon lehetővé teszi, hogy félrevonuljon egy csendes helyre. A börtönben köt ki, méghozzá, jó néhány évre, mivel önkényesen maradt le a hajóról, s még akkor sem tért vissza, amikor ismét behajózott. Igaz is, elfelejtettem szólni, a hajója itt volt, és néhány nappal ezelőtt továbbindult, amíg maga, barátom, a Soho utcáin csatangolt. De még ez sem minden. Az öreg Drake sohasem feledkezik meg adósairól. Mike meggyilkolásának ügye napvilágra kerül, s ez jó kis szenzáció lesz a helyi sajtó számára, különösen, ha még egy kis politikai élt is viszünk a dologba: egy bolgár ügynök kinyírt egy bolgár emigránst. A brit kormány jegyzéket küld, elítélő nyilatkozatokat ad ki, s egyáltalán, hatalmas lármát csak, amelyért magának ott helyben kell majd szépen megfizetnie.

Drake elhallgat, hogy megnedvesíthesse kiszáradt torkát. Aztán megismétli:

– Hát persze: nyugodtan megszökhet. És akkor mi van? Sokkal ostobábbnak kell ahhoz lennie, Peter, mint amilyennek én gondolom magát.

– Azt hittem, végre a bizalom jelét tapasztalhatom önnél – dörmögöm fásultan. – Aztán kiderül, hogy az egész puszta számítás.

– Bizalom? – húzza fel a szemöldökét a vöröshajú. – Meglehetősen gyakran használják ezt a szót, de nem hiszem, hogy valaki is érti, mit jelent? Bizalmat, Peter, csak attól várhat az ember, akinek jó erősen megszorította a torkát.

– És mikorra tervezi az utazást?

– Ó, addig van elég ideje, hogy alaposan átgondoljon mindent. És hogy növesszen egy helyes kis szakállt. Azt mondják, minden szakáll mögött egy gazember bújik meg, de ez természetesen nem érvényes olyanokra, mint maga, Peter, és mint a megboldogult V. György.

ÖTÖDIK FEJEZET

Az arc, amely visszanéz rám a tükörből, valóban jócskán eltér Emil Boev arcától. Természetesen azért annyira nem változott el, mint a verés után, amelyet Al és Bob közreműködésével kaptam. Még jó, hogy Drake-nek nem jutott eszébe ezt a két alakot alkalmazni maszkmesteremként. Képesek lettek volna úgy elváltoztatni személyazonosságomat, hogy még a tábornok és Boriszlav sem ismert volna rám.

Voltaképpen ez a kreol bőrű férfi, fekete hajával, fekete, nyírt szakállával és drága szarukeretbe foglalt szemüvegével mégsem én vagyok. Ő Donald Stenton nevű brit kereskedő, aki útra készen várja, hogy pár perc múlva nászútra induljon bájos hitvesével, Linda Stentonnal. Ott hagyom hát a tükröt, lecsukom a bőrönd fedelét, kézbe fogom és elindulok.

Elindulok, méghozzá némi kárörömmel. Lindának nem lett igaza: a bőrönd mégiscsak akcióba lépett.

– Ó, Mr. Peter, maga már indul? – kiált fel a földszinten szolgálatot teljesítő Doris.

Előkészületeimről tökéletes tudomása van, mivel lehetetlen lett volna eltitkolni; az ember ugyanis nem tud szakállt növeszteni környezetének tudta nélkül. Ám a jó asszony nem zaklat kérdésekkel. Kitűnően tudja, hogy – miként ő maga mondta egyszer – ebben az utcában vannak dolgok, amelyekről nem szabad beszélni.

– Bánattal és reménységgel utazom el, drága Doris – sietek őt meggyőzni. – Bánattal, mert el kell magát hagynom, s reménységgel, mert mihelyt visszajövök, végre-valahára talán fordít egy kis figyelmet leghűségesebb hódolójára.

– Ó, maga mindig viccel, Mr. Peter! Inkább árra vigyázzon, hogy visszajöjjön…

Nem fejezi be a mondatot, de a félig kimondott gondolat így is eléggé árulkodó. Nyilvánvaló, hogy ebből a hotelból már nemegyszer távoztak el emberek, akik soha többé nem tértek vissza – sem a hotelba, sem pedig az életbe.

Kint már várakozik Drake sofőrje az olajzöld Jaguár előtt, amely nem tudni, hogyan, de bepréselte magát ebbe a szűk utcába. Eddig még nem volt szerencsém látni sem a kocsit, sem pedig a sofőrt, mert a főnök szokásos Sohóbeli útvonala olyan rövid, hogy nevetséges lenne járművet igénybe vennie.

A sötétkék tányérsapkás férfi, üdvözlés gyanánt szótlanul biccent, fogja a bőröndöt, és elhelyezi a csomagtartóban, majd kinyitja a hátsó ajtót. Ezután elhelyezkedik a kormánynál, indít, s egész idő alatt nem ejt egyetlen szót sem. Magától értetődik, hogy Miss Grayért megyünk. Pardon, a feleségemért. Kiderül, hogy nem is lakik messzire innen, a Covent Garden környékén, túl a Charing Crosson, egy meglehetősen elegáns házban, valószínűleg azoknak a házaknak egyikében, amelyekben kényelmet nyújtó bútorozott lakásokat hozzáférhető áron lehet bérelni.

A lovagiasság talán megkívánná, hogy kiszálljak, és fogadjam a hölgyet, de nem teszem, mert már a kezdet kezdetén szeretném tudtára adni, hogy nem fogunk fölösleges udvariaskodással bíbelődni. Így aztán átengedem a sofőrnek a feladatot, hogy elhelyezze Lindát mellettem, s csupán némi dörmögés-félét eresztek meg köszönés gyanánt. Minekutána mindhárman úgy ülünk a repülőtérig, mintha kardot nyeltünk volna.

– Ha jól emlékszem Drake intelmeire, a maga süketnémákra valló viselkedése nem felel meg tökéletesen új életrajzának – veti oda végre Linda, amikor kiszállunk a kocsiból, és elindulunk a bőröndöket cipelő sofőr után.

– Talán így is van – válaszolom. – De mit csináljak, ha nem nyüzsögnek a fejemben a témák? Ha beszélgetni akar velem, tegyen fel kérdéseket. Kérdezze meg, nincs-e olyan érzésem, hogy az idő el fog romlani, s akkor én majd azt válaszolom: „Nem, drágám, egyáltalán nincs olyan érzésem” – és ehhez hasonlókat.

– Azt, hogy neveletlen, már első találkozásunk alkalmával észrevettem – vallja meg Linda. – Ám nem gyanítottam, hogy ráadásul még ostoba is.

– Ostoba vagyok, valóban. De ennek megvannak a maga jó oldalai is. Különben nem bírnám elviselni a maga jelenlétét.

Hasonló hitvesi gyengédségek közepette érjük el az útlevél-ellenőrzést. A rendőr csak futólagos pillantást vet Linda útlevelére, és máris beüti a pecsétet, de az enyémmel szemben bizonyos gyanakvást mutat, s figyelmesen tanulmányozni kezdi a fizimiskámat. Már majdnem azt hiszem, hogy lőttek a dolognak, amikor az egyenruhás mégiscsak méltóztatik beütni a bélyegzőt. A szokásos bizalmatlanság a szakállas egyének irányában! Ügy látszik, a jelmondat, hogy minden szakáll mögött egy-egy gazember bújik meg, népszerű lett a határőrség körében is.

A repülőút alatt végig hallgatunk. Ellentétben utasításaimmal, Linda nem tartja szükségesnek, hogy kérdéseket tegyen fel, én pedig, az ő utasításaival ellentétben, továbbra is játszom a süketnémát. Nem mintha szándékosan tenném, de éppen elég más gondom van, semhogy vele foglalkozhatnék. Átengedem neki az ablak melletti helyet, s így lehetővé teszem a számára, hogy gyönyörködjék az alattunk elterülő, felhős térben. Kell ennél több?

Ami a gondjaimat illeti, azok teljesen szakmai jellegűek. A mi munkánknál a Központtal való kapcsolat életfontosságú, s egy ilyen kapcsolat nekem a végső esetre valóban rendelkezésemre áll. Csakhogy egy ilyen helyzetben, amilyenben én a kezdet kezdetétől vagyok a Drake Streeten, ennek a kapcsolatnak az igénybevétele a teljes lebukás kockázatával jár együtt. Még mindig megfigyelés alatt állok, és nincs jogom szabadon tevékenykedni, következésképpen ahhoz sincs jogom, hogy figyelmeztessem a Központot érkezésem felől.

Így hát át kell gondolnom már előre, hogyan adjak jelzést érkezésemről anélkül, hogy felkelteném ennek a mellettem unatkozó, bájos, szürke ruhás, fehér blúzos, fiatal hölgynek a gyanúját. Egyetlen feladatom pillanatnyilag ez a jelzés. Minden egyebet majd a Központ embereivel együtt fogunk átgondolni, elemezni és eldönteni, ezért fölösleges már most törni a fejem rajta.

Drake-nek természetesen igaza van, amikor azt állítja, hogy Linda nem képes feltartóztatni, ha szökni próbálok. De ha nincs szándékomban szökni, olyan tökéletesen rám ragadhat, hogy a lehető legkisebb önállósulási kísérletem ellen is bebiztosítja magát. Ezért hát elhatároztam, hogy körvonalazok magamban néhány különböző formájú jelzésmódot a lehető leggyorsabb és legveszélytelenebb kapcsolatteremtés céljából. Nem húzhatom az időt. Drake utasítása, hogy azonnal kezdjek munkába, én azonban nem kezdhetek semmibe a Központ tudta és beleegyezése nélkül.

Töprengéseim nem tartanak Sokáig, de valószínűleg igen kimerítőek, mert a könnyű reggeli elfogyasztása után érzem, hogy agyközpontjaimra, nyugtatólag ható szendergésbe süppedek, és csak akkor térek ismét magamhoz, amikor a légikisasszony felszólít bennünket, hogy készüljünk fel a leszálláshoz.

– Ha még ezután is úgy akar viselkedni, mint egy darab fa, vegye tudomásul, hogy panaszt teszek Drake-nek – súgja a fülembe Linda, amikor kicsivel később elindulunk a lépcsőn a szilárd talaj felé. – Ezzel a kijelentéssel kezdetét veszi egy meglehetősen fárasztó gyakorlat, mert ha ettől fogva egyikünk elégedetlensége eléri a megfelelő hőfokot, rendületlenül azzal fogjuk fenyegetni egymást, hogy panaszt teszünk Drake-nek. Ez pedig olyan fenyegetés, amelyet valóban nem szabad félvállról venni.

Szerencsém van. Már az útlevél-ellenőrző ablaknál meglátom az ellenőrzést végző tiszt háta mögött az egyik fiatalabb kollégám alakját, ő, úgy látszik, először valóban nem ismer meg fekete hajjal, de míg Linda az útlevelével foglalatoskodik, olyan állhatatos és sokatmondó pillantást vetek rá, amelyet kénytelen megérteni.

Miután ellenőriztettük csomagjainkat a vámnál, taxiba ülünk, és a szállodába hajtatunk. Július vége van, a főszezon ideje. Az országút zsúfolt, így aztán nyugodtan gyönyörködhetem a tenger kék síkjában – persze, csak ha látszik –, és elgondolkozhatom, milyen régen nem jártam ezeken a napsütötte helyeken még szolgálatból sem. Szóval, elég lassan haladunk, s így nem lep meg túlságosán, hogy amikor végre a szállodához érünk, és megállunk a recepció ablaka előtt, nem más fogad bennünket szívélyesen, mint a már említett, fiatalabb kolléga.

Természetesen nem beszélgethetek vele anyanyelvünkön, ami meg az angolt illeti, aligha beszéli, de még ha beszéli is, mi haszna, amikor a mellettem álló, szürke ruhás, bájos hölgynek eléggé finom a hallása. Magától értetődik, hogy a szeme is jó, de egyrészt nem is szentel különösebb figyelmet annak, amit az ablak mögött ülő férfi a bejelentőlapomra fölír, másrészt nem is tudja elolvasni. Én viszont igen.

„Jelentettem. Várjon!” – csupán ez a két szó áll a nevem alatt, s pontosan a családi állapot című rovatban. Legalább a családi állapottal rendben vagyunk. A Központ gondoskodik fiairól.

Egy második emeleti, napfényes szobában helyeznek el bennünket, tengerre néző erkéllyel. Az étteremben túlzott várakoztatás nélkül szolgálnak ki. Ezután ismételten felmegyünk a szobánkba, szokásos könnyed, ebéd utáni szunyókálás céljából. A szobában az egymás mellé szorított két ágyon kívül van egy égszínkék dívány is, egyike azoknak a szabvány díványoknak, amelyek egy fél emberi méretnél valóban kicsit hosszabbak, de jóval rövidebbek egy egésznél.

– Ügy vélem, magának egészen kényelmes helye lesz a díványon – veti oda Linda, mielőtt elindulna átöltözni a fürdőszobába.

– Ha úgy véli, vegye igénybe maga – válaszolom, miközben levetem az ingemet, hogy pizsamára cseréljem.

– De csak nem vetemedik olyan arcátlanságra, hogy az én ágyamban alszik? – emeli fel a hangját.

– Egyáltalán nem. A saját ágyamban fogok aludni anélkül, hogy megsérteném a határvonalat.

– Akkor elválasztjuk a két ágyat – jelenti ki a hölgy.

– Válassza szét, ha úgy tetszik. Ámbár nem hinném, hogy Drake helyeselné a konspiráció ilyen gyors feladását. Tudja, ezekben a szállodákban mindenről, ami történik, tudomást szerez a személyzet.

– De értse meg, hogy nem szoktam idegen emberek mellett aludni – mondja még mindig emelt hangon Linda.

– Én sem szoktam, de belenyugszom. És hogy ne képzeljen be túl sokat, még annyit mondok, hogy fütyülök magára, s annál jobb, minél gyorsabban megérti ezt.

Míg ezt mondom, kikapcsolom a nadrágszíjamat, s e mozdulattal azonnal kiűzöm a fürdőszobába.

Álhitvesem csökönyössége minden valószínűség szerint nem kisebb mértékű az enyémnél, mert amikor egy óra múlva kinyitom a szemem, megállapíthatom, hogy takaróját átcipelte a díványra, és ott helyezkedett el. Nem vagyok annyira képmutató, hogy ez az apróság túlontúl elkeserítene. Akárcsak Linda, én sem szeretek idegen emberek mellett aludni. Ámbár – magunk között szólva – nemegyszer előfordult már velem.

Felfrissítem magamat egy zuhannyal, majd gavallérosan átengedem a helyet a hölgynek. Már felöltözve állok, amikor kijön a fürdőszobából.

– Gondolom, jobb lenne lemenni a strandra – javasolja anélkül, hogy rám nézne. Úgy tesz, mintha nem is hozzám beszélne, hanem a falon lógó fafaragáshoz, amely egy egymásra mosolygó, kézen fogva álló fiút és leányt ábrázol, szóval, egy olyan párt, amely nagyban elüt mitőlünk.

– Miért ne? Menjen csak! – dünnyögöm nagylelkűen. – Én inkább sétálok egyet, és iszom valahol egy kávét.

– Ha még nem felejtette volna el, Drake úgy rendelkezett, hogy sohase szakadjunk el egymástól – jegyzi meg szárazon Linda.

– Akkor meghívom: jöjjön velem.

– A strandra akarok menni – ismétli a hölgy olyan, csökönyösen, hogy már azt várom, még toppant is hozzá a lábával.

– Jól van – adom meg magam egy bosszús sóhajtással. – Elkísér a kávéházba, utána pedig én kísérem el magát a strandra.

Így is történik. Ám a kompromisszum sem hoz meleg fuvallatot a fagyos családi légkörbe. Linda olyan külsővel issza a Coláját, mintha ott se lenne, én pedig bosszankodva ülök a strandon, a napernyő alatt. Még csak arra se veszek fáradságot, hogy megvizsgáljam, hogy fest a hölgy fürdőruhában. De még ha akarnám, akkor se tudnám megtenni, mert nincs szemem a hátamon. Szóval, hallgatunk, egymásnak hátat fordítva, s ami engem illet, egyetlen dolog foglalkoztat, vagyis az, mikor és hogyan jön létre a kapcsolat. Mert ha holnap is így tétlenkedem, mint ma, Linda gyanút fog.

A válasz a kérdésre még aznap este megérkezik, amikor a szálloda kerthelyiségében vacsorázunk. A kertben zenekar játszik, többen táncolnak, így amikor egy fiatal és igen jól nevelt férfi, egy a németül tudók fajtájából, odajön az asztalunkhoz, és táncra kéri fel hölgyemet, semmi természetfölöttit nem látok a dologban. A tartózkodó Linda azért-e, mert végképp elkeserítette az egész napos hallgatás, vagy mert nekem akar fügét mutatni, mindenesetre feláll, és elindul a németül beszélő fiatalember kíséretében a táncparkett felé.

– Várják magát, miután felmentek a szobájukba. A bal oldali szomszédos szoba. Átléphet egyszerűen az erkélyen – mondja valaki halkan a hátam mögött.

Nem kell megfordulnom, mert így is tudom, hogy Bojan.

– És ha nem alszik el? – kérdezem éppolyan halkan.

– El fog aludni. Ennyi.

Linda, gavallérjának kíséretében, néhány perc múlva a felfrissülés minden látható jele nélkül tér vissza. Sőt a levertség jelei kezdenek elszaporodni rajta, különösen a desszert után. Nem tudom, melyik ételébe vagy italába tehettek altatót, de úgy látszik, a lassan, ám biztosan ható fajtából való volt. A hölgy egyre gyakrabban ásít, aztán azt mondja, amire már régóta várok.

– Gondolom, itt az ideje, hogy aludni menjünk.

– Ahogy kívánja – válaszolom, rám egyáltalán nem jellemző szolgálatkészséggel.

Valamivel később végre fent vagyunk a hotelszobában. Igen, ahogy a nászéjszakáról szokás mondani – végre!

– Nem gondolja mégis, hogy udvariasabb lenne, ha átköltözne a díványra? – kérdezi Linda, miközben leveti a kiskabátját.

– Egyáltalán nem. Éppen ellenkezőleg: az udvariasság azt követeli meg, hogy a férj a feleség mellett legyen – bátorkodom ellentmondani.

– Nagyon jól tudja, hogy a mi házasságunk csak képzeletbeli – emlékeztet a nő, és előhúzza a párna alól a hálóingét.

– Igen, de ez nem jelenti azt, hogy az álmom is képzeletbeli legyen.

Úgy látszik, készül valamit válaszolni, vagy pedig el akar indulni a fürdőszobába, de sem az egyikhez, sem a másikhoz nincs már ereje: ledől az ágyra, mintha csak egy kicsit heverészni akarna, amúgy féloldalon fekve, s egy pillanat múlva máris egészséges, mély álomba merül.

Minden eshetőségre számítva, még elszívok egy cigarettát, s közben fel-alá járok a szobában, s két-három alkalommal a kelleténél nagyobb zajt csapok, hogy ellenőrizzem, reagál-e az alvó nő. Semmilyen reakciói nincsenek.

Eloltom a lámpát, és kimegyek az erkélyre, amelyet a szomszédos erkélytől csak egy drótüvegből készült kerítés választ el, de az embernek nem kell akrobatának lennie ahhoz, hogy a korlát tetején végrehajtott átkaroló hadművelettel legyőzze ezt az akadályt. Lenézek, s mivel csak azt állapíthatom meg, hogy ebben a késői órában senki sem figyel viselkedésemre, végrehajtom a hadműveletet.

A szomszédos szobában, várakozásomnak megfelelően, Boriszlavot találom.

– Remélem, nem jön rá, hogy elkábítottuk – mondom a szokásos üdvözlés és hátba veregetés után.

– Semmire se jön rá – nyugtat meg a barátom. – Ez nem olyan, mint az egykori altatók, amelyektől másnap részegnek érezte magát az ember.

– Na, mi van? Úgy látom, te még mindig nem dohányzol – kérdezek rá, amikor észreveszem, hogy az asztalon álló hamutartó tiszta.

– Hát… csak ha megkínálnak – dörmögi Boriszlav. – Remélem, nem felejtetted odaát a cigarettáidat.

Így aztán rágyújtunk, és haladéktalanul rátérünk a napirendre. Röviden elmondom, meddig jutottam el a felderítésben, s mi a mostani küldetésem célja.

– Nehéz dolgod van, Emilem – szólal meg a barátom. – De hát mit tegyünk, ha egyszer én lebuktam.

– Hagyd ezt – válaszolom. – Mindegy, hogy te vagy én…

– De ezúttal mégiscsak rajtam volt a sor, hogy átmenjek a húsdarálón.

Boriszlav szemlátomást össze van törve, hogy rám hárította a húsdarálóban való közlekedés kellemetlen misszióját, és egy pillanatig se kétlem, hogy azonnal kész lenne beugrani helyettem, de a mi szakmánkban ezek a dolgok nem sorrend, s nem is kívánság szerint zajlanak.

– Hagyd ezt – ismétlem. – Inkább gondoljuk végig az előttünk álló feladatot.

– Te mit javasolsz?

– Azt javaslom, hogy ne altassuk el minden este.

– Nem hiszem, hogy szükséges lenne megismételni ezt a húzást. Elküldjük hozzád a strandra Bojánt.

– Bóján már egyszer megjelent a vendéglőben.

– Csak egy pillanatra. Amíg a nő táncolt.

– Az nem számít. Jobb, ha nem kockáztatunk.

– Küldhetjük a hadnagyot is.

– Ez jó lesz. A hadnagy belevaló gyerek.

Holnap feladom a képeslapokat. Tehát jöhet mindjárt holnapután.

– Rajta keresztül megkapod a tábornok utasításait – mondja Boriszlav.

Aztán a Kentes doboz után nyúl, és hozzáfűzi:

– Most pedig ülj le, testvér, és írj!

Ezt utálom a legjobban: írni. De nincs mese. A mi szakmánk nem lehet meg írásbeli munka nélkül. Így aztán addig írok, míg el nem zsibbad a kezem, aztán összeszedem a lapokat, és beteszem őket egy borítékba.

– Na és szerinted mi a helyzet? – kérdi Boriszlav, ahogy elteszi a borítékot. – Csak csempészügyletről van szó?

– Honnan tudjam? Egyelőre csak annak a körvonalai rajzolódnak ki, de nem kizárt, hogy más is lehet belőle.

– Igen, de mi?

– Tudom is én?!

Elcsevegünk még egy kicsit róla, míg odakint kezd világosodni. Tehát valóban sokat írtam. Vagy annyira kijöttem a formából, hogy csak egészen lassan haladok az írásbeli munkával.

– Hát akkor gyerünk – mondom. – Félek, Boriszlav, hogy nem látjuk viszont egymást hamarosan.

– A fontos az, hogy még egyáltalán lássuk egymást, hogy hamarosan-e vagy sem… Tartsd nyitva a szemed, Emilem…

Akar még mondani valamit, de valószínűleg rájön, hogy éppolyan fölösleges lenne, mint ez a „Tartsd nyitva a szemed”, ezért aztán csak ennyit mond:

– A jelentésed már holnap reggel a tábornok íróasztalán lesz.

Lindát még mindig mély álomban találom. Mivel levette a kabátját, fázhatott álmában, ezért teljesen összehúzódva alszik, takaró nélkül.

„Megérdemelnéd, hogy hagyjalak meghűlni” – mondom magamban. Ám mivel figyelmes ember vagyok, lehúzom a cipőjét, leráncigálom a szoknya cipzárját, azután magát a szoknyát is, nem kevés fáradsággal kihúzom alóla a lepedők közé foglalt takarót, és betakarom vele.

Az az érzésem, hogy mindössze néhány perc telt el azóta, hogy lehunytam a szemem, ám amikor újra kinyitom, az ablakon beáramló fényes napsugár meggyőz, hogy tévedek. A szomszédos ágy üres, a fürdőszoba felől pedig a zuhany csobogása hallatszik. A telefon után nyúlok, és még mindig álmos hangon felkérem a szobába reggelinket.

A reggeli és Linda szinte egyidejűleg érkezik, de be kell vallanom, hogy Linda külseje minden vonatkozásban étvágygerjesztőbb a reggelinél. Eszem ágában sincs azonban, hogy ezt meg is mondjam neki. S ha egyáltalán van valakinek mondanivalója, akkor az Linda:

– Ki engedte meg magának, hogy levetkőztessen? – kérdezi jeges hangon, miközben frottír pongyolájában elhelyezkedik velem szemben.

– Hogy levetkőztessem? – kérdezem ártatlanul. – Azon se csodálkoznék, ha még mással is meggyanúsítana.

– Emlékszem, hogy az este ruhástól feküdtem le – erősködik a hölgy. – Olyan hirtelen jött rám az álmosság, hogy ruhástól feküdtem le.

– Úgy látszik, maga a rejtélyek rabja – dörmögöm. Hacsak nem vetkőzött le az éjszaka anélkül, hogy saját maga is észrevette volna.

Linda elhallgat, mert nyilván felfogta, hogy a vita teljesen hiábavaló, miképpen arra várnia is hiábavaló, hogy kitöltöm neki a kávét. Ezért fogja a kannát, aztán belefog reggelijébe.

– Ma reggel fel kell adnom a képeslapokat – tudatom vele, amikor fél óra múlva lemegyünk a haliba.

– Már tegnap is megtehette volna – válaszolja szárazon Linda –, s nem kellene itt ácsorognom pongyolában.

– Tegnap nem lehetett. Meg kellett győződnöm, hogy nem figyelnek-e bennünket.

Veszek három képeslapot, és kimegyek a parkba, hogy nyugodtan megírhassam őket. Boriszlav a címzett, bár a megboldogult Victoria királynőnek is címezhetném a lapokat, mert jelentőségüket már teljesen elvesztették.

A játékot azonban végig kell játszani. Ezért kisebb sétára indulunk, s a küldeményeket a szállodától kicsit távolabb dobjuk be egy postaládába. Aztán elindulunk a strandra.

Nem tudom, mit esznek annyira az emberek azon, hogy a strandon tespednek, de számomra a strandolás az unalom csúcspontja, olyasvalami, mint mikor szotyolát ropogtat az ember, de nem azért, hogy megegye, hanem hogy kiköpje. Természetesen vannak értelmes egyének, akik úgy semlegesítik az unalmat, hogy csevegnek vagy kártyáznak, de nekem nincs kivel kártyáznom vagy csevegnem, sőt még azt sem engedhetem meg magamnak, hogy kiolvassak egy bolgár újságot, mivel kénytelen vagyok az angolt játszani.

Szunyókálok hát a napernyő árnyékában, míg álhitvesem a napon sütteti magát, mert nyilván elhatározta, hogy legalább szép nyári lebarnulást visz emlékbe titkos küldetéséről.

– Ha így fekszik ott ebédig, minden esélye meglesz arra, hogy sült hús váljék magából – bátorkodom felhívni a figyelmét. – Ez itt nem a maguk vérszegény brightoni napsugara.

– Bebiztosítottam magamat krémekkel, ne féljen – vág vissza a makrancos hölgy.

És tovább fekszik. Aztán bemegy a tengerbe fürödni, majd megint lefekszik. Ha most egy belevaló, igazi hitves lennék, egyenesen fel kellene pofoznom. Attól kevésbé lenne piros, mint a leégéstől. De én csak egy álférj vagyok, így aztán hagyom feküdni.

Most, ahogy így elnézem, teljesen epizodikusán s puszta unalomból, meg kell állapítanom, hogy a tegnap esti vetkőztetéskor, valamint már első találkozásunkkor szerzett benyomásaim tökéletesen beigazolódnak, már ami a hölgy testrészeit illeti. Olyan nő, aki még egy hullában is képes lenne bizonyos homályos kívánságokat ébreszteni. Kár, hogy ez a pompás test valóban sült hús lesz hamarosan. A hófehér bőrű nők válnak a legkönnyebben sült hússá.

Nem tudom, hogy a kozmetikai krémek felbecsülhetetlen minőségének, vagy csak egyszerűen Linda makacsságának köszönhető-e, de fájdalom nélkül megússza másnap reggelig, amikor ismételten megjelenünk a strandon. És ismételten van bátorsága elterülni a homokban, a forró napon.

– Megjárja – mondom. – Ez nem Brighton.

– Köszönöm a jó tanácsot – dörmögi Linda –, de maga, úgy látszik, már énelőttem napszúrást kapott: kezd figyelmessé, válni.

Nem tartom szükségesnek, hogy válaszoljak, mivel különben is megkapja majd a választ, s mivel ebben a pillanatban felbukkan a napernyő közelében a hadnagy, igaz, nem egyenruhában. Mindössze egy fürdőnadrág van rajta, és jól le van barnulva, ami meggyőzően bizonyítja tengeri medve mivoltát, sőt azt is, hogy konspirátor, mert amikor hanyagul lehuppan mellém a homokra, futólagos ellenőrző pillantást vet a válla fölött maga mögé.

– Megkaptuk az értesítését – dünnyögi félhangosan. – A főnök – mihelyt tud – személyesen fog tanácskozni magával.

– Használj minél gyakrabban olyan szavakat, mint biznisz, kontraktus, rizikó, kontrabanda – figyelmeztetem, mivel látom, hogy Linda közelebb csúszik hozzánk, mintha csak árnyékos helyet keresne a fejének. – S egyáltalán ne nélkülözd az idegen szavakat. Nem árt, ha azt képzeli, hogy érti, miről beszélünk.

– A rizikó nincs kizárva, de a biznisz realizálásának tervét elfogadták, s az egész kontrabanda-akciót úgy bonyolítjuk le, ahogyan maga javasolta – közli velem, a hadnagy, mintha máris eleget akarna tenni az idegen szavakkal kapcsolatos felszólításomnak.

Ezután belefogok egy olyan dologba, amely teljesen fölösleges kettőnk számára, de nagyon is szükséges megtennünk hitvesem miatt. Kezdem neki röviden elmagyarázni a művelet jellegét, miközben, lehetőség szerint, több olyan szót is használok, amit egy brit fül is megért, s lehetőség szerint sokat gesztikulálok, mivel a kéz jelek minden közepesen művelt ember számára érthetőek.

– Kell nekem öt ember – fejezem be, s a jobb érthetőség kedvéért ujjaimon is mutatom a számot. – Most pedig tegyen úgy, mintha gondolkodna, majd írjon a homokba egy tízezrest.

A hadnagy töprengő arckifejezést ölt, megvakarja a fejét, aztán beleír a homokba egy tízest, rám néz, és a jobb érthetőség kedvéért hozzátesz még három nullát, majd tenyerével szétkotorja a számot.

Elmosolyodom, és megrázom a fejem.

– Hatezer, kedvesem. Csak hat.

És belebonyolódunk az alkudozásba, ami nem igényel különösebb kézjeleket, mivel bármilyen nyelven is alkudozzék két ember, jelek nélkül is világos, hogy alkuról van szó.

– Azt hiszem, holnap részletesebben megbeszélhetjük a dolgot – mondom végezetül. – Holnap ez a csinibaba ágyban tölti a napot.

– Valóban. Teljesen kikészült – bólint a hadnagy, és a végtelen tengersíkot szemléli.

Linda valóban kikészült, mégpedig már ma. Alighogy felmegyünk a szobánkba az étteremben elköltött ebéd után, kitör rajta a láz, és ágyba kényszeríti. Ki kell hívnom az orvost, hogy ő állapítsa meg azt, ami orvosi vizsgálat nélkül is kézenfekvő. Az orvos tud egy kicsit franciául, így hát franciául beszélgetek vele, jóllehet bolgárul könnyebben megértenénk egymást; de lázas vagy sem, hitvesem olyan asszony, akivel vigyázni kell.

Tehát, mindennek a tetejébe, még betegápoló is lehetek. Amíg várom, hogy meghozzák a gyógyszereket, a legegyszerűbb preparátum, a joghurt, gyógyító hatásához folyamodom. Az pedig, aki a joghurtot hozza, nem más, mint a repülőtéri kolléga.

– Jelentse, hogy a következő éjszakán rendelkezésre állok – súgom oda neki, amikor az ajtóhoz kísérem.

S negyedóra múlva, a gyógyszerekkel együtt, megérkezik a válasz is:

– Éjfélkor várja magát a tábornok a szomszéd szobában. Mindenesetre itassa meg a hölggyel ezt az ampullát – adja át az üzenetet a repülőtéri ember.

Ezt követően ismét irgalmasnővéri teendőim után nézek. Linda csupa tűz, s alig tudom rávenni, hogy vegye be a lázcsillapító tablettát. Meg kell ismételnem a joghurtos eljárást, mivel nem nagyon hiszek a többi kenőcsben. Bizony, kedves, ez nem Brighton. Még az a szerencséd, hogy én meg nem vagyok Drake. Különben kénytelenek lennénk elválni, méghozzá örökre.

Linda hol nyugtalanul forgolódik és félhangosan nyöszörög, hol pedig újból elcsendesedik, mert a magas láz heve átröpíti abba a feledésbe, amelytől, ki tudja, miért, valamennyien úgy félünk, mint a gyerek a sötétségtől. Én nem tehetek mást, mint hogy használjam a joghurtot, méghozzá igen bőkezűen.. Különösképpen a hátát és combjait kenem vele, mert ott égett le a legerősebben. Micsoda buja test! És micsoda kegyetlen nyomokat hagytak rajta a napsugár csókjai.

Néha úgy tűnik, mintha Linda magához térne egy pillanatra, és a hidegrázástól zavaros, zöldeskék szemeivel rám nézne,, de aztán újból becsukja őket. A láz, a külső jelek tanúsága szerint, még mindig nem csökken. Csak késő este tér kissé magához, és alig hallhatóan suttogja: „Peter, maga az?” – én pedig gyorsan megnyugtatom, s egyidejűleg egy kis vizet tartok a szája elé, amelybe beleöntöttem az ampulla tartalmát. Hitvesem szófogadóan kiissza, és erőtlenül hanyatlik vissza a párnára. Annyira szófogadó, hogy szemlátomást nincs magánál, s én még valami, lelkiismeretfurdalás-félét is érzek az altató miatt, de aztán megnyugtatom magamat, hogy pillanatnyilag az is csak javára válhat.

Éjfél van. Ezúttal nem szükséges koptatnom a ruhámat a korláton. Kopogtatok a szomszédos ajtón, majd bátran belépek, hogy a tábornok és Boriszlav között kössek ki, akik az ajtó két oldalán foglaltak helyet. A főnök feláll, hogy kezet foghasson velem, sőt még mondani is akar valamit üdvözlés gyanánt, de ő nem híve a nagy szavaknak, így aztán beéri annyival, hogy barátságosan rám nézzen kék szemeivel, amelyek szemérmetlenül kékek, ahhoz képest, hogy tulajdonosuk tábornok.

– Hogy van a beteg?

– Mélyen alszik.

– Akkor ülj le, és térjünk rá a kérdésekre.

A tábornok, szokásához híven, elkezdi lépteivel méregetni a szobát.

– Te úgy véled, hogy az első egy-két küldeményt át kellene eresztenünk. Ez valóban szükséges ahhoz, hogy legyen időd további kutatásokra. De mit tegyünk akkor, ha tíz vagy. tizenöt kiló heroint hoznak be? Mégiscsak vannak nemzetközi kötelezettségeink is…

– Nem hiszem, hogy ilyen nagy mennyiséget küldenének. Legalábbis eleinte, míg ki nem próbálták a csatornát.

– És hogyan tudassuk veled, mekkora a küldemény? S hogy átengedtük-e vagy sem?

Elhallgatok, mert ez egy azon kérdések közül, amelyekre magam is keresem a választ.

– A te munkád már olyan stádiumban van, amikor nem lehet kapcsolat nélkül dolgozni. Kivihetnénk a kapcsolatot arra a környékre, de ez veszélyesebb.

– Sokkal veszélyesebb – helyeslek.

– Akkor viszont marad a régi kapcsolat. Neked pedig meg kell tenned mindent, hogy szert tégy olyan bizalomra, amely mellett lehetőséged nyílik használni is ezt a kapcsolatot.

– Értettem.

– És a csatorna kapcsolatait illetően mit javasolsz?

– Azt, ami az ilyen Drake-féle alakoknak a legbiztonságosabbnak tűnik: Londonból a szükséges időben arra a címre küldöm el a képeslapokat, amelyet ön jelöl meg. A bélyeg alatti kockába titkosírással bejegyzem a hajó nevét és a dátumot. Várnából Bécsbe annak a személynek kell címezni a képeslapokat, akiről már említést tettem a jelentésemben, s itt az uszály nevét és a megérkezés dátumát kell ugyanezzel a módszerrel a bélyeg alá írni.

– A mi szempontunkból nem kifogástalan – értékeli a tábornok. – De a te emberednek nyilván kielégítő lesz.

– Nem kifogástalan, de ha előzőleg nem merül fel gyanú, menni fog, mint a karikacsapás – bátorkodik közbeszólni Boriszlav.

– És még mit tudnál elmondani arról a Larkin nevű alakról? – kérdezi a főnök, figyelmen kívül hagyva barátom megjegyzését.

– Larkin a CIA embere – szólal meg ismét Boriszlav.

– Most nem téged kérdezlek – dorgálja meg a tábornok. – S egyáltalán, mit idegeskedsz?

– Hát… abbahagytam a dohányzást…

– Nos, ha abbahagyta a dohányzást, akkor adj neki egy cigarettát, Emil, hogy megnyugodjék – dörmögi a főnök.

Így hát rágyújtunk, én pedig egy kicsit bővebben kifejtem mindazt, amit már írásban is kifejtettem, mivel pillanatnyilag többet nem tudok.

– Larkin a CIA vagy az Interpol embere szólal meg ismét Boriszlav.

– Csakhogy nekünk nem mindegy, hogy egyik-e vagy a másik – mondja a főnök, mintha csak hangosan töprengene. – Szerintem kizárt, hogy Interpol – mondom én. – Lehet, hogy Drake nem sokat ért a Titkos küldetésekhez, de eléggé ismeri a Narcotic Bureau embereit ahhoz, hogy ne engedje őket magához. Larkin vagy az amerikai kábítószer-kereskedők képviselője, aki vállalta az áru átdobását a tengeren túlra, majd pedig ottani elhelyezését, vagy éppenséggel á CIA embere. Harmadik lehetőség szerintem nincs.

– Rendben van – bólint a tábornok. – Ha csempész, akkor megbékélünk a gondolattal, hogy a másik osztályon dolgozó kollégáink munkáját végeztük el. De ha a hírszerzéstől van, akkor mik a tervei?

– Hogy felhasználja a már kiépített csatornát további politikai feladatok elvégzésére – veti fel Boriszlav,

– Úgy gondolod? – szól rá a tábornok, ami az ő nyelvén annyit jelent, hogy a feltevést nem tartja túl meggyőzőnek.

– Vagy, hogy a hálózat segítségével valamilyen provokációt hajtson végre – próbálkozik újabb feltevéssel a barátom.

– Na igen, egyik a kettő közül – egyezik bele a főnök. – Csakhogy nekünk nem mindegy, hogy melyik. Ha ki akarja használni a hálózatot, szívesen segítünk neki, mivel a hálózat úgyis a miénk. De ha szándékos provokációról van szó, akkor azt minél hamarabb fel kell tárni, nehogy mi magunk nyújtsunk segítséget egy ellenünk irányuló provokációhoz.

Elhallgat, tesz néhány lépést az erkélyajtó felé, aztán visszajön és megjegyzi:

– Most éppen ez a legfontosabb feladatod, Emilem: ismerd ki Larkin szándékait. Számunkra most már Larkin a legfontosabb figura, s nem Drake. A lehető legpontosabban derítsd ki a szándékait, s a lehető leggyorsabban jelentsd nekünk.

A tábornok elgondolkodva néz rám, aztán hozzáfűzi:

– Alapjában véve, ha Larkin az első változat értelmében szándékozik igénybe venni a hálózatot, akkor az hamarosan kiderül. A hálózat nélküled nem funkcionálhat, következésképpen Larkin megpróbál közelebb kerülni hozzád, megpróbál megnyerni a munkatársának. Ha viszont provokációra készül, ellesz nélküled is. tehát korlátozza kapcsolatait Drake-kel. Ily módon Larkin viselkedése a legfontosabb útmutatás. A lényeg, persze, az, hogy ne várj túl sokáig, és ne szorítkozz pusztán a passzív megfigyelésre. Ezért a következőket javaslom.

És rátérünk a következőkre. Minden részletkérdésre, minden megjegyzésre és minden,,ha”, illetve „abban az esetben, ha” tüzetes mérlegelésére. A latolgatás csak akkor ér véget, amikor a feketéskék égboltozat ismét sápadni kezd.

– És ne szaporítsd a fölösleges kockázatok számát, amelyek egyébként sem hiányoznak – figyelmeztet végezetül a főnök. – Te és Boriszlav néha átkozottul ragaszkodtok ahhoz, hogy felkerülhessetek a szolgálatuk teljesítése közben elesett hősök listájára.

Kezet nyújt, és egy pillanatra rám néz a kék szemével, s tekintete azt jelzi, amit rendszerint csak elcsépelt frázisokkal lehet kifejezni, amelyekhez a tábornok viszont nem vonzódik különösképpen.

– Őszre pedig itthon légy – emlékeztet Boriszlav, ahogy rá kerül a kézfogás sora. – Tudod, hogy mikor van a születésnapom.

Visszatérek a nászszobába, megállapítom, hogy álhitvesem még mindig mély álomba merülve alszik. Kihasználom az alkalmat, hogy arcát a párnába fúrja, s hogy még ébren vagyok, és ellátom néhány újabb joghurtadaggal.

– Maga az, Peter? – motyogja ködösen Linda.

– Hát persze – nyugtatom meg.

Egyébként most már amúgy is kezd megnyugodni. A láza lejjebb ment, légzése nyugodtabbá és kiegyensúlyozottabbá vált. Kivételes fizikum! De, úgy emlékszem, ezt már mondtam.

Még két nap telik el a fokozatos felépülés jegyében, s ismét minden rendben van, ha figyelmen kívül hagyjuk a hámló bőrcafatok lehangoló látványát s a helyenként még mindig előforduló vérvörös foltokat. De az embernek szemet kell hunynia egy nő apróbb és átmeneti hiányosságai felett, különösen, ha ez a nő a felesége.

– Én tulajdonképpen már majdnem befejeztem az előkészületeket, amely utazásunk célja volt – jelentem be a hatodik napon, reggelizés közben.

– Maga egy lehetetlen alak! – kiált fel Linda, akinek nemcsak az egészsége, hanem már a rossz tulajdonságai is helyreálltak. – Pont, amikor ismét napozhatnék…

– Ezt majd mondja Drake-nek. Én csak a főnök utasításait hajtom végre. És különben is, minden a repülőjegyeken múlik.

A hölgy szerencséjére a repülőjegyek kérdése rosszul alakul. Csak öt nappal későbbre sikerül helyet biztosítanom, így hát a nyaralás folytatódik. Számomra és a feladatom számára ez a körülmény nem bír különösebb jelentőséggel. Amíg itt vagyunk, sem Drake, sem pedig Larkin nem foghat semmibe. A további kombinációk pedig – ha egyáltalán terveznek ilyeneket – csak az után kezdődnek el, miután az expedíció sikeres kimenetele világossá válik.

Az utolsó napok határozottan kellemesebb hangulatban telnek el, mint az elsők. Linda most már a szükséges elővigyázatossággal sütkérezik, de ennél is fontosabb, hogy a betegség valamelyest visszaszorította az epésségét. Nem tudom, miért van így, de tény, hogy egy-egy szerencsétlenség túlélése után mindig kevésbé utálatosak az emberek.

– Az volt az érzésem, hogy valahol élet és halál között lebegek – magyarázza, mialatt a napernyő árnyékában heverészünk. – De azt hiszem, inkább a halálhoz álltam közelebb.

– Mindenkinek voltak már ilyen élményei – nyugtatom.

– Igen, de egy hétköznapi leégéstől meghalni…

– Mit számít az, hogy mitől halunk meg? Fontosabb az a kérdés, hogy miért élünk? – eresztem meg az első banalitást, ami eszembe jut.

– Miért, maga talán már elgondolkodott azon, hogy miért él? – kérdezi Linda.

– Ki ne gondolkodott volna már ilyesmin? – És biztos benne, hogy a cél felé halad?

– Egyáltalán nem vagyok biztos. Meggyőződésem, hogy az árral úszom. Ugyanúgy, mint maga, amikor az élet és a halál között lebegett.

– Nem értem… – szól bizonytalanul a nő.

– Nem érti, hogy a sok életcél között előfordulhatnak olyanok is, amelyek már reménytelenül összeomlottak?

– Á, ezt már értem.

– Nos, akkor, úgy látszik, megértettük egymást.

Hallgat, s közben rajzol valamit a homokba, ugyanoda, ahova néhány nappal ezelőtt a hadnagy írta le ötjegyű számát. Majd így szól:

– Ezek szerint maga is olyan, mint én.

– Milyen értelemben?

– Az összeomlott célt illetően. Nem tudom, a magáé pontosan milyen volt, de az derül ki, hogy maga is olyan, mint én.

– Úgy vélem, maga elég fiatal ahhoz, hogy a hajótöröttek kategóriájába sorolja magát.

– Fiatal? Mihez? Hogy feleség legyek? Vagy hogy énekesnő váljon belőlem?

– De hát máris énekesnő…

– Igen. Drake mulatójában. De képzelje el, többről álmodtam, mint hogy az Évában énekeljek holmi félrészeg pasasok előtt… A nagy emelvény reménye éltetett…

– A világot jelentő deszkáké – próbálom kisegíteni.

– Talán nem is a világot jelentő deszkáké, mert az után ki ne vágyakoznék, de legalább egy tiszta és értelmes életé, aminek a művészet ad értelmet, nem pedig a hó végi fizetés.

– Miért képzeli, hogy az ajtók máris bezárultak maga előtt?

– Mi van itt képzelni való? Tudom. Megpróbáltam, nem is egyszer. Nézze, ezekkel az öklökkel és ezzel a fejjel dörömböltem a színházak, hangversenytermek és különböző impresszáriók ajtaján.

– Az ember tartson ki végig makacsul – jegyzem meg. – A makacsság semmiképp sem hiányzik magából.

– Ez magára is érvényes. És lám, maga is lemondott. Nem tudom, miről, és nem tudom, miért, de látom, hogy lemondott. És mit csináljak, ha a menedzserek azt mondják: „Aranyoskám – így ők –, ha manapság egy lányból tizenhét éves korában nem lesz énekesnő, akkor egyáltalán nem való semmire.” Pontosan tíz évvel ezelőtt voltam tizenhét, s ebből a tíz évből közel kilencet arra fecséreltem el, hogy különböző ajtókon kopogtattam, sőt amikor dolgozni kezdtem a Soho mulatóiban, még akkor is tovább kopogtattam, pontosan azért, mert – ahogy maga is mondja – legalább a makacsság nem hiányzik belőlem.

– Talán nincs saját repertoárja… – vetem közbe, hogy mégiscsak mondjak valamit.

– Van repertoárom! – kiáltja Linda, szinte ugyanazzal az erőszakossággal, ahogy a minap mondta: ,,A strandra akarok menni!” – Azok a dalok, amelyeket maga is hallott, mind a saját repertoáromból valók.

– Beleértve azt is, amelyikhez engem szemelt ki áldozatul?

– Nem nézett ki olyan ragyogóan, hogy valóban megérdemelte volna. De nem tehettem mást: az összes többi vénember volt.

Elhallgat, mintha elveszítette volna a fonalat. Aztán visszatér a témára:

– Igen. Beleértve azt is! Valamennyit személyesen nekem írta egy kivételesen tehetséges zeneszerző.

Most újabb szünet következik. Aztán fáradtan hozzáfűzi:

– Csakhogy már a repertoárom is elavult. Manapság más dalokat énekelnek.

– Majd rábírja a szerzőjét, hogy írjon újakat. Feltételezem, hogy eszeveszetten szerelmes magába.

– Volt… ha nem is annyira eszeveszetten… a szerelem soha nem eszeveszett, kivéve a hasis irántit… Az övé ez utóbbi volt.

– Ez azt jelenti, hogy írhat új stílusú dalokat, hiszen manapság a narkós muzsika van divatban… a magánkívüliség zenéje.

– Persze. De ő már a másvilágon ír. Mivel eljutottunk a témáig, jobb, ha máris befejezzük. Ezt mondom is. Így hát felkelünk, hogy még egyszer utoljára megmártózzunk a tengerben, aztán visszaindulunk a szállodába.

– Biztosan untattam a történeteimmel – jegyzi meg Linda ebéd közben.

– Ellenkezőleg. Megtakarított egy verést, amit magának szántam, miután Londonba érünk…

– Csak azt próbálta volna meg! – jelenti ki harciasán.

– Tényleg szándékomban állt. Nagyon fent hordja az orrát. De most már úgy érzem, kezdem érteni magát…

– Nem tartok rá igényt, hogy ellágyuljon a sorsom felett.

– Ilyen veszély nem is fenyegeti. A maga jelleme eléggé átkozott ahhoz, semhogy ellágyulást váltana ki. Pusztán az az érzésem, hogy kezdem érteni. Amiből persze nincs különösebb haszna, hacsak az nem, hogy megúszta a verést.

– Ami a hasznomat illeti, nem kell figyelmeztetnie – jegyzi meg Linda. – Mivel segíthet egy hajótörött egy másik hajótöröttnek?

– Semmivel. Hacsak nem a legyőzöttek banális bölcsességével: „Tanuld meg elviselni a csapásokat!” Alapjában véve ez a mi életünk.

– Tanulom, amennyire tudom, akkor is, ha nem figyelmeztet rá.

– Nos, akkor minden rendben. Asztalt bonthatunk.

De nem áll fel, fásultan ül a helyén, és a félig evett tortadarabot bámulja maga előtt.

– Azt mondta, ért engem… Én pedig éppen most nem értem magát, Peter.

– Örülök, hogy hallom. Mindig jóleső érzés tölt el, ha titokzatosnak látszom.

– De komolyan. Eleinte magát is éppolyan bárdolatlan fickónak tartottam, mint amilyenek a többiek abban a városnegyedben. Aztán, ahogy az utazás elkezdődött, rájöttem, hogy ha nem vonzóbb, de valami más.

Majd a betegségem napjaiban… ez a gondoskodás… maga teljesen összezavart, hogy azt ne mondjam, meghatott…

Fent a szobában, miután elvégezte a szokásos zuhanyozást, és magára öltötte a fürdőszobában a hálóingét – egy erényes puplin-hálóinget, Linda megáll a tükör előtt, és lecsupaszítja combjait az illendőség határáig.

– Azt hiszem, azért szert tettem némi színre.

Dünnyögök valamit bátorítólag, de tekintetemet sürgősen a honi tenger kék síkja felé terelem. Hogy ennek a nőnek milyen combjai vannak!..

– Remélem, lesz annyira taktikus, és nem árulja el Drake-nek, hogy beteg voltam.

– Miért lenne szükséges minden apróságról tájékoztatnom?

– A maga számára ez talán apróság, de neki nem. Titokban megsúgom magának, Peter, Drake megparancsolta, hogy a legapróbb cselekedeteit is figyeljem.

– Gyanítottam, ha nem is mondja. Az ilyen Drake-féle bizalmatlan alakoknak az a véleményük, hogy csak egy hullában lehet megbízni, s abban is csak akkor, ha jól el van földelve.

– Hagyja abba ezeket a temetői hasonlatokat, nagyon kérem.

– Nem hittem, hogy ennyire érzékeny.

– Miért nem hitte? Mert abban a városnegyedben keresem a kenyeremet? Mert olyan alakok között mozgok? Mert a főnököm egy olyan ember, mint Drake?

– Hát, valahogy így…

– És maga? Maga mit keres ott? És magának ki a főnöke?

– Pszt! – figyelmeztetem félhangosan, mivel fölöslegesen felemelte a hangját. – Számomra nincs más kiút, hát nem érti? Viszont egy olyan nő, mint maga, valószínűleg találhatna kicsit tisztább helyet is magának.

– Tisztább helyet? – mosolyodik el Linda. – A tisztább helyeket a privilegizáltaknak tartják fenn, kedvesem. A tiszta helyek odaát vannak, a zárt kapuk mögött.

– Jól van, egyetértek. Csak nyugodjon meg.

De már összeszedte magát, és más hangon folytatja:

– Teljesen nyugodt vagyok, ne féljen. Az egyetlen, ami nyugtalanított, az a hámló bőröm volt, de most már az is rendbe jött.

Linda újfent a tükör felé fordul, és felhúzza a puplin hálóinget az illendőség határáig.

– Ugye rendbe jött?

Akaratom ellenére közelebb lépek, és teljesen akaratom ellenére beismerem:

– Igen, rendbe jött.

Hogy ennek a nőnek micsoda combjai vannak!

– Maga aztán takarékosan bánik a bókokkal – jegyzi meg.

– Mi jelentőségük van a szavaknak – dörmögöm, s eszembe jut hajdani elhatározásom, hogy nem fogok neki bókolni.

– Semmi. Hacsak az nem, hogy kifejeznek valamit.

– Ha eljön az ideje, hogy ki kelljen magunkat fejezni, gondolom, majd csak megtalálom a módját…

– Milyen módot, Peter?

– Majd máskor mondom meg.

– Mikor? Holnap? De holnap már nem leszünk itt.

Természetesen igaza van, mert ma van az utolsó napunk.

– Persze, persze, a maga dala… – motyogom, és próbálom elterelni tekintetemet a honi tenger kék síkja felé, ám ugyanakkor érzem, hogy vonzani kezd egy hatalmas mágnes: Linda zöldeskék szeme.

– Az én dalom? – kérdezi Linda. – Annyira biztos benne, hogy nem egyszersmind a magáé is? Annyira biztos a holnapjában, Peter?

Végre az elevenemre tapintott ez a bársonyos hangú, acélosán csökönyös szépség. Mert ha van valami, amiben nem vagyok biztos, akkor az éppen a holnapom. Hogy a holnaputánomról ne is beszéljünk.

Egy baráti lény annak a városnegyednek az állatseregletében végül is nem kivetni való dolog, mondom magamban, szolgálati mentegetőzés gyanánt.

– Nos, Peter, min gondolkodott el annyira? A holnapján? – kíváncsiskodik.

– Pontosan.

– És meddig jutott el?

– Semeddig – vallom be. – A maga szemei egyszerűen nem hagynak koncentrálni.

S azzal az elkeseredett mozdulattal, amellyel egy fuldokló kapaszkodik a szalmaszálba, átölelem a testét, amely – magunk között szólva – meglehetős dús, és elég domborzattal rendelkezik, semhogy valami csip-csup szalmaszálhoz lehetne hasonlítani.

– Megenged magának ilyen szabadosságokat egy csaknem ismeretlen, ördögien csökönyös és gőgös nővel szemben? – csodálkozik Linda, amikor végre kibontakozik a csókból, hogy lélegzethez jusson.

– Ha még a saját feleségemmel is ceremóniáznék… – dünnyögöm, és újból átölelem.

HATODIK FEJEZET

Az út hazafelé incidensek nélkül telik el. – Ez a furcsa utazás… – mondja mintegy magának Linda, amikor leszállunk a repülőről, és elindulunk a vámvizsgálat felé.

– Miért „furcsa”?

– Hát azért, mert olyan pocsékul kezdődött, aztán még rosszabb lett, de csak azért, hogy úgy végződjék, mint egy mese.

– A mesék különbözőek – jegyzem meg.

– Ez a legszebbek közül való volt. És, sajnos, a legrövidebb fajtából.

S amikor beállunk az ellenőrzőablak előtt álló sor végére, még hozzáfűzi:

– És ez a vége.

Természetesen ez a vége. És ha ennek még nem lennénk teljes tudatában, azonnal kénytelenek vagyunk tudomásul venni, mihelyt beülünk Drake jaguárjába, és elindulunk, s persze most már hallgatunk, mert itt a sofőr, s mert ennek a városnak a hideg légköre fokozatosan elborít bennünket, s mert gondolataink ama városnegyed és ama személy felé fordulnak, aki előtt rövidesen számot kell adnunk tetteinkről.

– Nos, hogy vannak az ifjú házasok? – vigyorodik el Drake, amint belépünk az elfüggönyözött kabinetbe.

– Unatkoznak, mister – dörmögöm. – ön jól tudja, hogy a törvényes házasság nem olyan, mint a szabad szerelem.

– Hallottam már ilyesmiről, de személyes benyomásaim nincsenek – ismeri be a főnök, majd előkászálódik az íróasztala mögül, és az üvegekkel telepakolt, jellegzetes bútordarab felé int. – Az életrajzomból, Peter, kiderül, hogy én soha nem kóstoltam bele a családi boldogságba. Munka, munka, munka – ez volt az öreg Drake egész élete.

Míg ezt mondja, negyedpohárnyi. whiskyt tölt magának, és dekoráció gyanánt beletesz két jégkockát. Azután, bár kissé megkésve, de eszébe jut, hogy egy hölgy is van a szobában.   .

– És maga, Linda?

– Köszönöm, én inkább tartózkodnék.

– Ó, ezek az énekesnők az önmegtartóztató fogyókúráikkal – sóhajt fel a főnök. – De maga, barátom, nem énekesnő. Hacsak nem fakadt dalra ott a Balkánon, kedves nejének hatására.

Bizonyítandó, hogy tényleg nem vagyok énekesnő, kézbe veszem a felkínált poharat.

– Nos, várom a beszámolójukat! – mordul fel egészen más hangnemben a vöröshajú, miután belekóstolt a whiskyjébe.

– Minden rendben ment – jelentem.

– Minden jól ment – erősít meg Miss Gray is.

– Ezt akartam hallani – bólint Drake. Aztán az énekesnőhöz fordul:

– Biztosan kimerült az utazástól. Szívtelenség lenne tovább tartóztatnom.

Linda szemlátomást csak erre várt, mert hűvösen felénk biccent, és elhagyja a helyiséget.

– Nos, Peter, most lássuk a részleteket!

– Jöhetnek a részletek is. Ám az az érzésem, mister, hogy egyre több embert avat be az akcióba. Előbb Larkint, most Lindát…

– Linda semmit se tud, néhány futó információn kívül, amelyek egy aprócska hasisüzletre vonatkoznak. És ha adtam is neki bizonyos felvilágosítást, nyugodt lehet, hogy az inkább félreinformálás volt. Szóval, Vegye úgy, hogy a tervről mindössze három ember tud: én, maga és Larkin.

– Egy egyiptomi uralkodó azt mondta néhány ezer évvel ezelőtt, hogy ha három ember szövetkezik összeesküvés címén, akkor egyikük mindig áruló – mondom, mintegy fitogtatva műveltségemet.

– Remélem, hogy az áruló nem maga, Péter.

– Nem. És nem is ön. Csakhogy rajtunk kívül itt van még Larkin.

– Elhiheti, hogy nem feledkeztem meg erről a körülményről. Ám ez a jenki még nem adott okot gyanúra – legalábbis eddig. A jövőben pedig… nos, majd meglátjuk.

Drake egy pillanatra elgondolkodik, iszik egy kortyot, aztán figyelmeztet:

– Most pedig halljuk a részleteket!

– Kapcsolatba léptem öt régi barátommal, az általunk közösen elfogadott elvnek megfelelően: kevés, de megbízható ember. Pontosan közölhetem a nevüket, címüket és minden szükséges adatot.

– Ezt majd később!

– Azzal az emberrel, akit a csoport főnökévé tettem meg, kimerítően megvitattuk a művelet konkrét részletkérdéseit. Szerinte a terv könnyen megvalósítható, és vállalja, hogy embereivel végrehajtja, amikor és ahányszor csak akarjuk.

– Úgy gondolja, hogy megbízható?

– Teljességgel. Részletesen is kifejthetem, kiről van szó, és akkor meggyőződhet felőle, hogy…

– Ezt majd később.

– Meghatároztuk a kapcsolatteremtés pontos formáit is. A szükséges közleményeket postán fogjuk eljuttatni, ez igen célravezető módszer. Biztosítani kell őket, hogy a közlemények tőlem származnak, ezért azokat én írom, saját kezűleg.

Részletezem, beleértve a titkosírás és a bélyeg alá írandó szöveg kérdését is. Az a benyomásom, hogy ez a határozat kielégíti Drake-et. Végezetül rátérek a részesedés problémakörére, ami, várakozásommal ellentétben, szintén nem rontja el a főnök jó hangulatát. A jutalom valóban elenyésző aprópénz a várható nyereséghez képest.

– És nem áll fenn annak lehetősége, Peter, hogy ezek a fiúk átvernek bennünket?

– Hogyan vernének át?

– A legútszélibb módon: egyszerűen maguknak tartják meg az árut.

– De hát mit kezdenének vele? Ők Bulgáriában élnek, s nem Londonban.

– És Bulgáriában talán nincsenek narkósok?

– Hol ne lennének? De az egész országban jó, ha mindössze két-háromszáz, ilyen ember akad, s belőlük csak garasokat lehetne kipréselni.

– Rendben van, elfogadom. Maga jobban informált az ottani helyzetről.

– Csak akkor verhetnek át bennünket, ha mi is átverjük őket a fizetéssel.

– Úgy… – mondja a főnök összegzésképpen, aztán előhúzza zsebéből az elmaradhatatlan szivart, amelynek a megjelenésére már jó ideje várok.

Megszabadítja a dohányárut a celofáncsomagolástól, és belefog egy olyan rituális tevékenységbe, amelyet a bibliai történetekben körülmetélésként emlegetnek, aztán rágyújt, és szippant néhányat, hogy a parázs megfelelően izzásba jöhessen…

– Úgy… – ismétli Drake. – Az az érzésem, hogy jól teljesítette küldetését. Egyébként, már ahogy belépett, megértettem, hogy jó munkát végzett. Elég okos ahhoz, hogy különben ne merjen a szemem elé kerülni.

Kiissza a whiskyjét, aztán így szól:

– Most pedig, Peter, üljön le, és készítsen körültekintő, pontos és kimerítő írásos jelentést..

Már megint a papírmunka!

– Nem gondolja, mister, hogy veszélyes dolog fehéren-feketén dokumentálni ilyesmit?

– Semmi veszély nem fenyeget, ha ezek a dolgok az öreg Drake széfjében vannak, barátom.

– De esetleg Larkin kezébe kerülhetnek…

– Larkinéba? Maga hülyének néz engem? Larkin csak azt tudja és annyit, amennyit a funkciói megkívánnak.

A főnök az órájára pillant.

– Át kell ugranom az Évába. Maga üljön csak le, és fogjon hozzá. Ideküldöm Rightot, hogy ne érezze teljesen elhagyatottnak magát.

Már megint a papírmunka. Ráadásul ennek a gyászos Joe Rightnak a felügyelete alatt.

Teleírtam már kilenc vagy tíz oldalt – szerencsére, elég nagy betűs az írásom, s így az egész többnek látszik –, és már fájdalmat kezdek érezni nemcsak a jobb kezemben, hanem a fejemben is, ámbár, ami a fejfájást illeti, azt valószínűleg főleg az a sűrű orgonaillat idézte elő, amellyel Right árasztja el a dolgozószobát. Ez az ember tényleg úgy illatozik, mint egy egész orgonacsokor, sőt talán egy egész orgonaliget, jóllehet, őszintén megvallva, még sohasem jártam orgonaligetben, s azt naiv módon olyannak képzelem el, mintha egy csomó Right-szerű fából állna, és látom magamat, amint megyek egy keskeny csapáson eme Right-fák között, s egyre inkább hánynom kell az illatuktól.

Amíg én írásbeli házi feladatom fölött izzadok, Right szabadon kiélheti magát, fel-alá járkálhat a szobában, olykor-olykor kileshet az ablakok függönyein, turkálhat hosszú fekete hajában azokkal a zenészhez illő, hosszú, fehér ujjaival, s teletömheti a szoba légterét dohányfüsttel és orgonaillattal.

Mint mindig, Right természetesen most is tökéletesen fittyet hány a nyári időjárásra, a kifogástalan fekete öltönyét viseli. Feltételezem, hogy van belőle neki néhány egyforma, mert ha csak egy lenne, nem lehetne szakadatlanul ilyen kifogástalan, öltönyéhez fekete nyakkendő járul, fekete cipő, sőt még fekete zokni is, amelyet olyankor láthatok, amikor hébe-hóba leül a velem szemben álló karosszékbe, s keresztbe rakja a lábát.

Azóta, hogy Drake utasítására megjelent a kabinetben, nem méltóztatott szólni egyetlen szót sem, s csupán a börtönőr részéről az őrizetesnek kijáró hanyag viselkedésre szorítkozik. Nekem azonban az a benyomásom, hogy temetkezési ügynökünk e külső fesztelenség ellenére sem érzi jól magát, és felvigyázói magatartása mögött alapjában véve kínzó gyanakvás bújik meg: Vajon ő, Right-e még mindig a főnök jobb keze, vagy már a látszólagos őrizetes lépett elő jobb kézzé, ez a jöttment, tolakodó és minden hájjal megkent Peter?

Meg kell mondanom, ha tényleg ilyen gyanúk kínozzák, akkor azok nem minden alap nélkül valók. Drake-kel való találkozásaimra, annak az emlékezetes haditanácsnak a kivételével, mindig Right nélkül került sor. Az akció terve ebben a legfrissebb és egyetlen hiteles változatában valószínűleg tökéletes titok az ő számára. Tökéletes titok az én írásos jelentésem is, amellyel pillanatnyilag egyre csak töltöm a lapokat, s amelybe a fekete hajú, helyénvaló óvatossággal, tartózkodik belelesni.

Szóval, ha elfogadjuk, hogy bizonyos értelemben mindketten Drake titkárai vagyunk, s ráadásul Right a rangidős, akkor máris szembeötlő, hogy a bizalmas ügyek titkára én vagyok, míg ő csak a legközönségesebb dolgok intézését Látja el: a pornográfiát, a szerencsejátékokat és a pinceklubokat.

Felteszem, hogy Joe helyén más ember aligha emésztené magát ilyen apróságok miatt. Végeredményben az embernek kevesebb kellemetlensége származik, ha kevesebb rendellenes dologgal terhelik. Ám Right, úgy látszik, emészti magát, s nem csupán ama egyszerű mérlegelés miatt, hogy egy akcióban való részvétel bizonyos nyereségbeli részesedéssel is együtt jár, hanem mert gyanakszik, ha Drake kihagyja jobb kezét ebből az akcióból, akkor már nem is számol vele, sőt talán nem is számolt vele sohasem.

A dolgozószobában gomolygó cigarettafüst már rég túllépte az elviselhetőség határát, s kéziratom készen áll, így hát Right és én már jó ideje elmerültünk abban az unalmas foglalatosságban, hogy keresztülnézzünk egymáson, amikor végre nyílik az ajtó, és belép a főnök.

– Minden készen van? – kérdezi a legjobb hangulatban, ami azt jelenti, hogy parazsa már jócskán izzik, valószínűleg az Évában felhajtott néhány újabb pohár hatására.

Válasz helyett átnyújtom neki szerény irodalmi alkotásomat. A vöröshajú elveszi, a széfhez megy vele, és biztos helyre elrakja.

– Maga elmehet, Right – dörmögi Drake, s ez a mondat jelentősen hűvösebben hangzik az előbbinél.

A temetkezési ügynök kellemes estét kíván főnökének, és sietve távozik.

Igaz, hogy a szorosan behúzott függönyök gondosan elrejtik ezt a tényt, de már tényleg régóta este van.

– Mit szólna, Peter, egy kellemes vacsorához, francia módra?

Mi mást mondhatnék, mint hogy hízelgő rám nézve ekkora figyelmesség.

– Tulajdonképpen el kellett volna mennem Brendáért, de felhívtam, hogy jöjjön később egyenest az Évába. Meg kell vallanom magának, barátom, hogy ezek a házi macskák néha igen fárasztóak tudnak lenni.

Elhagyjuk a kabinetet, s így a gorillákra hárul a gond, hogy kiszellőztessék a helyiséget, és elindulunk gyalog a főnök által megnevezett vendéglő felé, amely néhány száz méternyire van innen. Ez a hely semmiben sem hasonlít a mi olaszunk közepes vendéglőjére. Kristály, porcelán, ezüst evőeszköz, hófehér asztalterítők és virágok. Szerencsére, nem orgona. Az orgonanyílás ideje már régen elmúlt, csak Rightnál virágzik folyamatosan.

– Válasszon, s ne törődjön az árakkal – szólít fel királyi nagyvonalúsággal Drake, amikor a főpincér elénk rakja a bőrbe kötött étlapot.

Eleresztem a fülem mellett, és rendelek egy szerény „saladé niceoise”-t és valami banális, borsos sültet.

– Mit isznak az urak? – kérdezi őszinte érdeklődéssel a főpincér, mivel a döntő csapást éppen az italokkal mérik a vendégre.

– Nekem mindegy – mondom, megkockáztatva, hogy kiábrándítom.

– Ügy látom, gondoskodnom kell egy szép napon a maga világi neveléséről, barátom – mormolja jóságosán a főnök. – Nem mehet be úgy egy francia-étterembe, hogy mindegy legyen, mit iszik.

A főpincér fölbátorodik Drake megjegyzésétől, és sietve ajánlgatni kezd valamiféle fehér burgundit a tudom is én melyik évjáratból, amelyet azonban a főnök, bőkezűségi rohama ellenére, kénytelen elvetni, mert az ár szemszögéből ízlelve, túlságosan kesernyés. Kettejük között így aztán elkezdődik egy igen szórakoztató tárgyalás a francia borok témakörében, amely végül mégiscsak egy bizonyos burgundi kiválasztásával zárul, ám ez viszonylag elfogadhatóbb – ahogy a főnök méltóztatik kifejezni magát – a mai pénzügyi bizonytalanság gyászos korszakában. Ez a világosrózsaszín tapétákkal és kristályüvegekből készült csillárokkal ellátott környezet a jó ízlés és a kényelem oázisának tekinthető ebben a közelről sem tiszta városrészben, amelyet Sohónak hívnak, mivel a Sohóban a kontrasztok egyáltalán nem mennek ritkaságszámba. Így aztán nincs mit csodálkozni, ha egy nyomorúságos külkerületi csehó szomszédságában valamilyen drága éttermet fedez fel az ember, mint ahogy az sem feltűnő, hogy Mr. Drake asztalszomszédságában a Lordok Házának két tagja ül.

A vendéglőnek Aranykakas a neve, ha nem éppen Aranyoroszlán vagy Aranyhal, vagy Aranyhordócska, mert ezeknek a vendéglátó ipari létesítményeknek a cégtáblái annyira bővelkednek az aranyban, mintha ékszervállalatok cégtáblái lennének, és ha ugyanilyen logika szerint haladunk, akkor az aranyművesek boltjainak olyan feliratokat kellene hordozniuk, mint Finom máj vagy Sült pulyka. De ez már olyan téma, ami túlmegy az én szakmám szféráján, s talán barátomat, a sokoldalúan művelt Mr. Olivért kellene megkérdezni, aki szeret hosszasan elmélkedni hasonló rejtélyeken; mint például azon, hogy miért pirosak a londoni autóbuszok, amikor a párizsiak zöldek, és mindig kapható arra, hogy kifejtse jól megalapozott véleményét. A vacsora fölösleges időhúzás nélkül zajlik, és én hajlamos vagyok arra gyanakodni, hogy Drake már a végét áhítja, mert mihamarabb kedvenc whiskyje társaságát szeretné élvezni. Ezek a fehér borok ugyanis – legyenek azok franciák vagy egyebek – nem sokat jelentenek a számára. Talán éppen ezért csak akkor tér át az akciónkkal kapcsolatos apróbb kérdésekről a nagyobb életigazságokra, amikor dupla whiskyadagját megrendeli, míg én beérem egy kávéval és egy kis konyakkal. S ha eddig a percig még nem sikerült volna rájönnöm, hogy Mr. Drake filozófiája teljesen altruista, akkor most épp ideje, hogy végre rádöbbenjek erre az igazságra.

– Nem tudom, Peter, észrevette-e már, de az én életcélom, ha elvonatkoztatunk néhány buta előítélettől, alapjában véve annyira nemes, hogy csak néhány képmutató merészelné ezt kétségbe vonni. Mert az én célom… mi más is lehetne, ha nem az, hogy örömet szerezzek? Örömet az embereknek, de természetesen örömet magamnak is. Én is csak ember vagyok.

E szerény nyilatkozat után a főnök kortyol egyet a Scotchból, aztán rám néz, hogy kiolvassa a szememből azt az együttérzést, amely erőt adhat neki e nagylelkű küldetés folytatásához.

– Hogy ki a jó, és ki nem. ez a papok dolga, Peter. Én azonban tudok valamit, ami a papok előtt ismeretlen: ki szerez örömet, és ki nem? És igyekszem lehetőleg az előzővel együttműködni. Ha pedig néha kivételesen kénytelen vagyok a másodikat választani, ez csak azért van. mert kényszerítenek, mert vannak a világon olyanok is, akik képtelenek törekvésemet értékelni.

– Mindenfélék vannak – egyezem bele, csak hogy megnyugtassam.

– Pontosan így van – bólint a főnök. – De, hogy visszatérjek eredeti gondolatomhoz, én mondom magának, a felnőttek olyanok, mint a gyerekek: leginkább a játékoknak örülnek. Na meg a játékszereknek: szemérmetlen fényképeknek, élő, lehetőleg meztelen babáknak, egy kis hasisnak, egy kis szerencsejátéknak… és én megadom nekik mindezt, Peter, örömet szerzek nekik. Nem bánom, ítéljen el a Mindenható a másvilágon, hogy örömet szereztem.

– És a saját öröme? – bátorkodom megkérdezni.

– Ó, az egészen hétköznapi, barátom. És egészen szerény. Legyen mindig a kezem ügyében ez a pohár a megszokott itallal, számíthassak a jó szabók és a neves szakácsok szolgálataira, na és persze egy kis tiszteletre a környezetem részéről. Ám, ezekhez az apróságokhoz, beleértve a tiszteletet is, kell… hisz úgyis tudja, mi kell.

– Azt mindenki tudja.

– Olykor-olykor, persze, büntetnem is kell. Igyekszem a lehető legritkábban tenni, de vannak esetek, amikor nem megy másként, mert különben az egész építményt elviszi az ördög. De még ha büntetek is, kerülöm a fölösleges kegyetlenkedést. Maga tudja, milyen kegyetlenségeket találtak ki a kínaiak, a Szent Inkvizíció, azok a szadisták a Gestapó-tól, meg egyéb szörnyetegek. Nálam, Peter, nincs ilyesmi. Minek megkínozni, megcsonkítani valakit, és arra kárhoztatni, hogy egy életen át nyomorékként tengődjön. Elküldöm hozzá Markot – és kész. Egy golyó – és kész. Egyszerűen, humánusan, ahogy jól nevelt emberek között illik.

– Nem tudom, milyen nevelésben részesült Mark, de ha a maga két gorilláját veszem alapul…

– Téved, barátom, téved – vág a szavamba Drake. – Maga egy olyan embernek az előítéletével áll a kérdéshez, aki egy bizonyos oldalt képvisel a vitában. Bob és Al egyszerűen gyerekek. Két ártatlan kölyök, aki éppúgy szeret játszani, mint a gyerekek. És aki majd meghal a kívánságtól, hogy bemutathassa ártatlan kis számait. Biztosan ismeri Bob fő számát: beleöklel a fejével az illető orrába, ami az ő testmagasságával nem probléma, aztán átad egy zsebkendőt, hogy törölje le a vért. Vagy pedig Al nagy száma: „Idenézz!” – kiáltja, s közben nyújtja a jobb öklét, de ugyanabban a pillanatban elkábítja az illetőt a ballal. Kópéságok, semmi egyéb.

– Lehetséges – dörmögöm engedékenyen –, de, sajnos, az én személyes emlékeim mást sugallnak.

– Előítélet, barátom, mondtam már magának, előítélet, és semmi más. Nem szeretem az erős szavakat, de ha, mondjuk, Mark a pokol vagy a dolgok abszolút vége, akkor Bob és. Al a tisztítótűz. És én éppen azért bíztam magát rájuk, hogy helyreálljon a fejében az értelem, és hogy megtalálja a saját számára, lehetséges egyetlen okos kiutat. Nem tudom, hogy rádöbbent-e már, Peter, de teljes joggal büszkélkedhet, hogy annak az embernek lett a jobb keze, akinek egyetlen célja az örömszerzés!

Lenyel egy újabb korty whiskyt, és bátorítólag megjegyzi:

– Büszkélkedjen, Peter! Büszkélkedjen! A büszkeség egyáltalán nem szégyenleni való dolog, ha nem alaptalan!

Nem tudom, hogy a nők jelenlététől-e, vagy csak azért, mert többet ivott a kelleténél, de amikor átmegyünk az Eva szalonjába, Drake emelkedett hangulata… gyorsan elromlik, s szinte álmatag fásultságba süpped.

Kezdetben egyedül Brenda ül az asztalunknál, aki már megjelenésünkkor savanyú megjegyzést tesz:

– Már több mint egy órája várom, Bill…

– Mindannyian várunk – általánosít filozofikusán Drake. – Ha most felsorolnám magának, hogy személyesen én mennyi dologra várok…

– Igen, de itt egyedül üldögéltem, s egyesek azt hihették, hogy valami másra várok, és itt hemzsegtek az asztal körül.

– Ezt a félreértést teljesen a saját javára fordíthatná, drágám – válaszolja rezzenéstelen arccal Drake. – Néhány előre nem várt bankjegy magának se árthat.

Ha az első mondat még nem is tárta fel teljesen a nő előtt Drake lelkiállapotát, akkor a második már ugyancsak sokatmondó. Brenda mélységes szemrehányással pillant rá, ám mivel tekintetük nem találkozik, elhallgat. Ehelyett viszont rázendít a zenekar, s a pódiumon megjelenik a számunkra már ismerős, aranyruhás, rugalmas testű nőstény. Ügy látszik, az Évában mostanság ritkán változtatják a műsort.

– Megjött a konkurencia… – Drake nem állhatja meg, hogy ismét meg ne jegyezze Brenda előtt.

– Hagyja abba, Bill, mert valóban arra kényszerít, hogy kiállják a pódiumra, és levetkőzzem ennyi ismeretlen férfi előtt – kiált fel a nő, elég hangosan ahhoz, hogy legyőzze a másik konkurenciát – a zenekart.

– Nem lepődnék meg, ha megtenné, bár nem ennyi férfi előtt egyszerre – feleli Drake.

Brenda mondani akar valamit, de aztán inkább az ajkába harap.

Később sor kerül a bájos Miss Linda Gray számára is. Az énekesnőt, aki ugyanazt a szerény öltözéket viseli, ezúttal is ugyanolyan bátorító taps fogadja, amelyre kedves meghajlással válaszol. Úgy látszik, az Évában minden a hagyománytisztelet jegyében zajlik. Mi értelme is lenne változtatni a műsort, amikor maga a közönség szakadatlanul változik, s így a műsor is állandóan újnak látszik.

Miss Linda leakasztja a mikrofont, tesz néhány lépést az asztalok mentén, és szemlátomást keresi ma esti áldozatát. Az áldozat ezúttal egy ijedt arcú, szemüveges fiatalember, aki leginkább egy könyvtárosra vagy egy latintanárra emlékeztet. Az énekesnő átható tekintettel néz rá, áthatol a szemüveg üvegkerítésén, hogy belemélyedhessen lelkivilágába, majd a teremben szárnyra kap meleg, melodikus hangja:

Ne mondd, hisz tudom: múlik az élet,
elhal az éj, hogy jöhessen a nap…

Most már nyugodtan hallgathatom ezt a melodikus hangot anélkül, hogy egy kirakati tárgy kínos helyzetében lennék. Elégedettségem azonban nem tart sokáig. Alig fejezi be az első versszakot, Linda sarkon fordul, néhány gyors lépéssel átvág a táncparketton, s miközben kezét a vállamra helyezi, belefog a dal refrénjébe:

Ne mondd, hogy újra itt leszek holnap.

Ne mondd, hogy újra szeretlek holnap.

Ne mondd, hogy újra csókollak holnap.

Mert a holnap, holnap, holnap
rád vagy rám tán nem is virrad fel.

Természetesen megpróbálom egy pillantással megdorgálni, s jelezni, hogy hagyjon békén, de a melodikus hang és a zöldeskék szemek állhatatosán szuggerálják, hogy ebben a percben nekem énekel, éppen és csakis nekem, s így teljesen védtelennek érzem magam.

– Ezúttal magának énekelt, Peter! – szólal meg hanyagul Drake, ahogy a dal véget ér.

– Már első ízben is nekem énekelt.

– Nem. Első ízben nem. De most valóban magának énekelt. Szerencséje, hogy nem maga fizeti a számlát. Különben még arra kötelezném, hogy a dal miatt felárat fizessen.

Linda elénekli következő négy dalát is. Ezzel a gazdag repertoárral a műsor csúcspontját képviseli, valamiféle vízválasztót a két adag sztriptíz között, amelyek közül a késői órákra maradó második még az előzőnél is szemérmetlenebb. Ám az énekesnő siker dolgában egyértelműen veri a vetkőzés bajnoknőit, talán annál az egyszerű oknál fogva is, mert a közönségnek, aki azért jött ide, hogy szemérmetlenséggel lakjon jól, semmi kifogása nincs az ellen, hogy a lírai dalok tisztességes kedvelőjének tüntesse fel magát.

– Hívja ide az asztalunkhoz, Peter! A jólneveltség megkívánja, hogy kifejezze köszönetét a gesztusért – bök oldalba Drake.

S nem annyira a jólneveltség kedvéért, mint inkább, hogy ne mondjak ellent a főnöknek, s talán valami egyéb ok miatt is, követem Lindát a kulisszák mögé, és előadom neki a meghívást,

– Drake küldte utánam? – kérdezi gyanakodva.

– Ki más? De lelkiek tekintetében a meghívás tőlem származik.

– „Lelkiek tekintetében?” Új szavakat kezd használni, Peter…

Mondanom se kell, hogy jön, s azt hiszem, éppen a kellő pillanatban, mert Drake és Brenda társalgásában újfent szikrák kezdenek pattogni.

– Igen, drágám, tudom, hogy maga a megtestesült erény – dünnyögi hanyagul a főnök, miközben szórakozott mozdulattal rázogatja a jeget a poharában – de egyes alakok még nem képesek felbecsülni a maga erkölcsösségét, sőt bizonyos szabadosságokra is készek…

– Hagyja abba, Bill!

– Én természetesen kitűnően értem a maga logikáját: joggal tart attól, hogy ha semmiféle kihágást nem követ el, egyáltalán nem fogok törődni magával…

Ebben a pillanatban azonban észreveszi Miss Grayt, és felkiált:

– Maga mindig kifogástalan, Linda, de ezúttal megható is volt. Reméljük, hogy ez Péternek is feltűnt.

– Tartok tőle, hogy Peter nem képes értékelni egy dalt – feleli Miss Gray.

– De, gondolom, azért nem annyira vak, hogy ne tudna értékelni egy tekintetet. Micsoda tekintet! Ugyanilyen tekintettel vett le engem is a lábamról Brenda valaha, ártatlanságom éveiben…

– Ha nem tévedek, ez öt évvel ezelőtt volt – jegyzi meg az énekesnő. – Csak nem Őrizte meg ilyen érett korig az ártatlanságát?

– Sajnos, igen, drága gyermekem… – sóhajt fel szenvedőén Drake. – S ha nem tartanék Brenda éles hallásától, még súgnék is valamit a fülébe…

Drake tetteti, hogy lehalkítja a hangját, de azért éppen elég hangosan azt mondja:

– Én még mindig ártatlan vagyok, Linda! Ártatlan és naiv, akár a legnagyobb hatökör.

Brenda úgy tesz, mintha nem hallott volna semmit, mintha a vöröshajú valóban Miss Gray fülébe súgta volna vallomását, nem pedig egy egész asztaltársaság előtt nyilatkozott volna. S egyáltalán, ettől kezdve szemlátomást óvakodik bosszantani a főnököt, és sokkal inkább a külső szemlélő pózát vészi fel. Talán úgy érzi, hogy kezdi elveszíteni befolyását az öreg Drake-re, vagy csak egyszerűen úgy véli, nem szabad vitatkozni egy részeg emberrel.

Mindez, persze, lehetővé teszi a részeg ember számára, hogy megeresszen néhány egészen ártatlan megjegyzést Brenda címére, mígnem újfent dörögni kezd a zenekar, hogy jelezze a program második s egyben legféktelenebb részének kezdetét..

Amikor két óra múlva kilépek a telefüstölt kabaréból, hogy hazakísérjem Lindát, a Soho levegője olyan frissnek tűnik számomra, mint az ózon. Már késő éjszaka van, vagy ha úgy tetszik, kora reggel, s mi elindulunk a kihalt, fényárban úszó utcán a Charing Cross felé.

– Szegény Brenda – dünnyögi maga elé.

– Ugyanezzel a logikával azt is mondhatná: „Szegény Drake.” Ha hihetek a megjegyzéseinek, Brenda egy végiében felszarvazza.

– De hát hogyan is élhetne együtt egy ilyennel anélkül, hogy ne szarvazná fel? – kérdezi tiszta női logikával Linda. – Drake és a szerelem! El tudja képzelni?

– Miért ne? Különösen, ha arra gondolok, hogy milyen makacsul igyekszik fellobbantani a szerelem szenvedélyét kettőnk között.

A hölgy semmit se válaszol. Ámde a hallgatása bennem gyanút kelt.

– Mit gondol, Drake mi célból akar bennünket ilyen állhatatosan összeboronálni? – kezdek bele újra. – Mert ez az ember semmit se tesz meghatározott cél nélkül, nem igaz?

Linda ismét hallgat.

– Beszéljen már, miért némult meg?

– Úgy látszik, egészen meghülyültem, hogy elmondom magának, Peter – szólal meg végre halkan. – De mégis elmondom. Drake utasított, hogy mindent közöljek vele, amit magáról vagy magától megtudok.

– Más szóval, hogy folytassa balkáni küldetését…

– Pontosan. Mégpedig annál is szigorúbban.

– És mikor bízta meg ezzel a feladattal?

– Nos, ma délután… az Évában. Behívatott az irodájába, és részletesen kioktatott.

– Éspedig?

– Ó, én tényleg teljesen meghülyültem – dünnyögi. – Azt mondta, hogy megöl… azt mondta, hogy elküldi hozzám Markot, ha csak megkísérlem elárulni magának.

– Ne gyötörje magát fölösleges félelmekkel – nyugtatom meg. – Remélem, nem tételezi fel rólam, hogy e baráti gesztus fejében megyek, és kiadom magát Drake-nek.

Linda hallgat darab ideig, aztán hozzáteszi:

– Tudom, hogy a saját érdeke ellen cselekszik, ha kiad, mégis félek.

– Bizonyos veszély valóban fennáll – ismerem be. – És ez nem az én viselkedésem függvénye, hanem a magáé.

– Mire gondol?

– Arra, hogy biztosan meg akar hívni magához – térek ki a válasz elől.

– Nem volt ilyen szándékom. De ha nagyon ragaszkodik hozzá…

– Azt akartam ezzel mondani, hogy Drake bizonyára utasította, hívjon meg gyakrabban magához…

– Igen… szó volt ilyesmiről… így volt – dünnyögi zavartan, rövid szünet után.

Nem hittem volna, hogy zavarba lehet hozni. Még csak az hiányzik, hogy el is piruljon. Bár egy ilyen fekete-tengeri lebarnulás után…

– Pontosan ez az a veszély,, amelyre célzok – fejtegetem. – A vén róka minden további nélkül elhelyezett a lakásában egy poloskát, amíg nem volt otthon. S minden beszélgetésünket szó szerint magnóra vesznek. Csakúgy, mint bármely meggondolatlan kijelentést, ami esetleg kicsúszott volna a száján.

– Ó, Peter! Fogjon meg!

A hangja gyenge és csaknem könyörgő.

– Talán csak nem akar összeesni? – kérdezem, ahogy belekarolok.

– De igen. Már majdnem ott tartottam – feleli Linda, és megáll egy pillanatra.

– Úgy látszik, magánál az összeesés bizonyos késéssel következik be – mondom, de én is megállók.

– Épp időben következett be! Épp amikor említést tett a lehallgató készülékről, akkor döntöttem magamban úgy, hogy elmondom Drake instrukcióit, de csak majd ha hazaértünk. Nem akartam az utcán társalogni ilyesmiről.

– Ilyesmiről csakis az utcán szabad társalogni – jegyzem meg. – És csak miután meggyőződött róla, hogy senki se ólálkodik a nyomában.

– Még jó, hogy szóba hozta a dolgot… A hideg futkos a hátamon, ha belegondolok, hogy esetleg csak otthon kezdtünk volna beszélni…

– És még milyen instrukciókkal látta el Drake?

– Hát, ilyesmikkel: barátkozzam magával, próbáljak a bizalmába férkőzni, invitáljam a lakásomra… S egyáltalán, tegyek úgy, mintha spontán vonzalom lenne, mert – így ő – „Peter ravasz, és ha túlzásokba esik, vagy ha túl durván lép fel, nem lenne csoda, ha elzárkózna…” Én persze eleinte vonakodtam, mondtam, hogy ilyesmiben nincs gyakorlatom, és ahogy megfigyeltem az utazás során, maga eléggé hűvös ember – ami tulajdonképpen igaz is –, s ha meg kell hogy figyelje valaki, erre bizonyosan akadnak az enyémnél hathatósabb eszközök is. Drake viszont azt mondja, eddig éppen hogy ilyen eszközökkel figyelték, de Peter nem tegnap jött le a falvédőről, tehát a helyzet most már annyira kényes, hogy nem bízhatja rá a megfigyelését mindenféle söpredékre, hanem találnia kell egy valóban gáláns megoldást, s ez a megoldás csak én lehetek. Aztán sorra kerültek az ígéretek, majd végül a fenyegetések is, amelyeknek terén – mint maga is tudja – Drake-nek nincs párja a világon.

– Nos, úgy látom, minden rendben van – mondom nyugtatólag. – Feltéve, ha nem feledkezik meg a poloskáról.

– De az a készülék már mostantól fogva bénítólag hat rám, Peter! Hogy képes élni az ember, ha állandóan egy poloska tapad rá!

Hogy képes? Ezt a kérdést én is feltettem valaha, kezdő koromban. Aztán megértettem, hogy igenis képes. Az ember mindenre képes.

– És azután? Mi lesz azután, ha szakadatlanul hallgatunk? Vagy csak semmiségekről beszélgetünk? – jut eszébe a nőnek. – Drake azonnal gyanút fog, hogy valami nincs rendben.

– Nemcsak semmiségekről fogunk beszélgetni. A maga számára az lesz a legjobb, ha hozzászokik – legalábbis otthon – ahhoz a gondolathoz, hogy ténylegesen és komolyan magára vállalta a Drake által megszabott szerepet. Alkalomadtán tegye fel alattomos kis kérdéseit, faggasson, bírjon rá arra, hogy őszinte legyek, a válaszolás gondját még csak bízza rám.

– És már ma éjszaka elkezdődik ez a színjáték? – kérdezi csüggedten a hölgy.

– Azt hiszem, korai lenne már ma éjjel elkezdeni. Mindenekelőtt el kell csábítania engem, Linda.

– Annak a készüléknek a jelenlétében?

– Természetesen. Ám ugyanolyan fesztelenséggel, mintha a poloska ott sem lenne.

– Kétlem, hogy alkalmas lennék ilyesmire – dünnyögi.

– Miért? Azt a combleégési számot ott Várnában egészen jól csinálta.

A következő két hét folyamán Drake oly gyakran hív magához, hogy megvitassuk a művelettel kapcsolatos apróbb és nagyobb kérdéseket, és oly gyakran távolítja el Righ-tot a kabinetből, hogy ha a temetkezési ügynök valóban érzékeny lélek, akkor már az idegösszeroppanás szélén állnia.

Joe Right nem kap idegösszeroppanást, hanem inkább taktikát változtat, és flörtölni kezd az ellenfelével. Az ellenfél – mint ismeretes – én vagyok. Az irántam tanúsított figyelem első jelét az olasz vendéglőjében nyilvánítja ki, s ez hajszálpontosan megegyezik a megboldogult Mike gesztusával, mert ha az ilyenfajta barátságtalan és fantáziátlan alakok hirtelenében úgy döntenek, hogy ezen túl szeretetre méltóak lesznek, akkor ezt mindig egy és ugyanazon séma szerint teszik:

– Leülhetek az asztalához?

– Parancsoljon.

Aztán hallgatás következik, majd ügyetlen kísérletek a társalgásra, ismét hallgatás, aztán újra a kísérletek, míg el nem érkezik a fizetés ideje.

Néhány hasonló terepszemle után azonban Joe Right kicsit bátrabb lépésre szánja el magát, erre egyik délután kerül sor, amikor a sarkon lep meg, ahol a kávémat iszom, és a Remon Revue Bar műsorát népszerűsítő plakátot szemlélem. Nem tudom, ivott-e előzőleg, vagy csak úgy tesz, mintha ivott volna, de Right ezúttal valahogy természetesebben telepszik le az asztalomhoz, még csak engedélyt se kér, s ahogy lefitymáló pillantást vet a presszókávéra, megkérdezi:

– Kávét iszik?

Kénytelen vagyok megerősíteni, hogy eltalálta.

– Ilyenkor?

– Én kávét bármikor iszom.

– Én viszont soha. Csakúgy whiskyt sem. Ha engem kérdez, tea és sör – ezek a szerény angol polgár italai. Ma azonban kivételesen bedobtam néhány whiskyt. Nem tudom, mi jött rám, de bedobtam néhányat. És még folytatnám is. Különösen, ha megtisztel, és elfogad tőlem egy pohárral.

– Ha csak egy pohárról van szó, akkor az nem téma – dörmögöm. – Rendelheti máris.

És Right rendel. Aztán újra. És aztán még egyszer. Aztán a whisky csordogálása észrevétlenül az élet csordogálására tereli gondolatait, pontosabban, egyfajta bölcselkedésre az élet kérdését illetően:

– Nem tudom, maga hogy van, Peter, de a mi életünk valóban zavarodott élet. Nézzen csak körül a Drake Streeten, és maga is meggyőződhet felőle. Megborzongok még a gondolatától is annak, mit szólna az anyám, ha felkelne a sírjából, és meglátna engem. De kik azok és hányan varinak manapság, akik azzal dicsekedhetnének, hogy az ő életük nem zavarodott? S ha vannak is ilyenek, én akkor sem tudok egy marék rézpénzért nyolc órán át agonizálni egy penészes irodában csak azért, hogy rendes embernek számíthassak.

Joe, a részeg gondolkodók pózában, felkönyököl az asztalra, és beletúr hosszú, vékony ujjaival a még hosszabb hajába. Aztán felvonja a szemöldökét, és rám néz:

– Mi a véleménye?

De még mielőtt eldönthetném, mondom-e a véleményemet vagy sem, Right ismét belefog, mert úgy látszik, a monológok embere:

– Maga talán azt hiszi rólam, hogy valamiféle rongyember vagyok, mivel itt lődörgök a Drake Streeten. De téved, Peter! Elvégeztem a könyvelői tanfolyamot s mindent, ami ahhoz kell, hogy rendes banktisztviselő válhassék belőlem. S ami még ennél is több: tudja meg, hogy már voltam is rendes banktisztviselő. És mit ér az egész? Nem az, hogy a rézgarasok szintjén legyek rendes ember, tényleg undorító dolog a számomra. Próbáltam eleget; így hát most tudom, hogy hánynom kell tőle. A romlottság, vagy az, amit romlottságnak szoktak nevezni, még mindig jobb. Bár ez is…

Right ismét lehajtja á fejét, mintha azt próbálná görcsösen emlékezetébe idézni, mit is tesz az a bizonyos „ez”… Aztán végigsimítja ujjaival a haját, hogy még jobban felborzolhassa, majd ismét belefog monológjába.

– Ezek a lakások, amelyek esténként női parfümöktől illatosak, reggel pedig női izzadtságtól bűzlenek, ezek a kabarészépségek, akik az arcfestésükkel a szépségüket is lemossák, mielőtt lefeküdnének magával… és ezek a bankók, akiktől nem képes az ember meginni nyugodtan egy sört, mert az ő emberei, ő… és… és ez az egész Drake Street, akárcsak az összes többi…

Talán, mert az illatokról kezdett beszélni, már a nyelvemen volt, hogy rászóljak, vigye kicsit arrébb a székét, mivel ahogy szorosan mellém ült, és az aromájával, nem tudom megítélni, hogy tényleg Scotchot iszom-e vagy orgonaparfümöt. De mindegy. Legyünk jól neveltek felebarátunkkal szemben és elnézőek egy részeg ember iránt.

Joe tényleg be van állítva, bár nem annyira, amennyire mutatja. Ez még nem lenne baj. A baj az, hogy. én is úgy teszek, mintha merevednék, és Joe van olyan könnyelmű, hogy ezt el is hiszi. Éppen ezért cseppet se csodálkozom, hogy amikor visszajövök a mosdóból, ahová előzőleg kiugrottam egy pillanatra, futó pillantással felfedezem, hogy a poharam* alján megjelent valami halvány olvadék. Primitív munka. Szólnom kellene neki, hogy hasonló esetekben egy ampulla színtelen folyadék sokkal inkább megfelel a célnak. De mit tegyek, ha Right a monológok embere, és engem szinte szóhoz se hagy jutni.

A részegekre jellemző, dülöngélő mozdulatokkal ülök le, és természetesen leverem a poharat.

– Davy! Még egy whiskyt! – rendelkezik Right.

És miután felhajtja a poharát, hozzáfűzi:

– És még egyet!

Aztán most rajta a sor, hogy ellenőrizze a mosdóhelyiségeket.

Most vagy soha. Kiugrók a kávéházból, és berontok Mr. Oliver boltjába.

– Right teljesen kikészült – közlöm vele. – Hívja ki valamilyen ürüggyel úgy húsz perc múlva, amíg rendezem a számlát. Különben nem tudjuk kihúzni a kávéházból.

– Jobb is, mert éppen beszélnivalóm van vele, néhány bizonylat miatt – kezd magyarázkodni a könyvkereskedő. Nincs időm végighallgatni. Visszaszaladok a kávéházba, és csak egy perccel előzöm meg Joe visszatértét.

– A nőkkel az a baj, Peter, hogy a szépségükkel és a szexszel vonzanak… és éppen a szépség és a szex hamis bennük… Amíg nézi őket az ember, ahogy az Eva reflektorainak fényében vonaglanak, s ahogy ködös tekintettel bámulnak, azt hiheti, istennők. Aztán az ágyban rádöbben, hogy közönséges kurvák… Kurvák, akik tudnak öt-hat tánclépést… semmi egyebet…

Right felemeli poharát, én pedig követem a példáját, s mert rövid időre elhallgatott, bátorkodom közbeszólni:

– De Joe, nem tagadhatod, hogy azért luxusnők is vannak… Vannak luxuskivitelűek is, Joe…

– Vannak… – egyezik bele a temetkezési ügynök. – Csakhogy a luxuskivitelűek, Peter, sohase szabadok… Előtted vagy előttem már eszébe jutott valakinek, hogy rájuk tegye a kezét.

– Ez nem akadály… – legyintek részeg nagyvonalúsággal.

– Hogy nem akadály-e? – kiált fel Right, majd cinkosán lehalkítja a hangját. – Annyira akadály, hogy eljön a pillanat, amikor… kételkedni kezdesz, érdemes-e annyi kockázatot vállalni egy… egy nő miatt, még ha olyan luxuskivitelű is, mint egy Cadillac.

Ez a probléma valóban megérdemli, hogy komolyan elgondolkodjam fölötte, így hát újfent meglátogatom a mosdóhelyiséget. Amikor pedig visszatérek, különösebb meglepetés nélkül veszem tudomásul, hogy a poharam alján ismét ott olvadozik valami halvány dolog. Tényleg ki kellene oktatnom Joe-t az ampullák előnyeiről.

A leverés elkerülése érdekében ezúttal elővigyázatosan jóval beljebb tolta a poharat, de nekem nincs is szándékomban azt leverni. Iszom belőle egy fukar kortyot, mert meggyőződésem, hogy ennyitől aligha lehetek rosszul, mert az effajta altatók elég nehezen oldódnak. S ahogy Joe, enyhén akadozó nyelvvel, monológja újabb fejezetébe kezd, az ajtóban megjelenik Oliver, és cinkos mozdulattal magához hívja.

Kivárom, míg Davy a pult felé fordul, mert ebben az órában Davy az egyetlen szemlélője délutáni piálásunknak, aztán energikusan megrázom a poharat, és tartalmát kiöntöm egy már jó ideje kiszemelt helyre, egy begónia cserépbe, amely az ablak közelében áll. Nem vagyok biztos benne, hogy ebből a begóniából lesz-e valaha is felnőtt begónia, minden attól függ, mennyire bírja az italt és az altatókat, de jobb szeretem, ha a kísérletet rajta hajtják végre, és nem rajtam. Aztán Joe poharából áttoltok a magaméba egy kevés whiskyt, hogy ne legyen teljesen üres, majd a részeg ernyedtség pózába vágom magamat.

– Ennek az ostoba Olivérnek is éppen most kell zaklatnia holmi bizonylatokkal – hallom néhány perccel később Right elégedetlen szózatát, aki ismét megjelent, orgonaillatú szellők kíséretében.

– Hagyd őt – javaslom neki, ahogy felemelem a poharamat, és kiürítem. – Oliver a barátom, igaz, csak egy könyvmoly, és semmi más!

– Oliver egy pigmeus – toldja meg Joe, ahogy visszaül a helyére. – Egyike azoknak az embereknek… azoknak az embereknek, Peter, akik készek egy életen át a pult mögött szunyókálni… egy életen át, érted, egy marék rézgarasért…

E szavak után az orgonafán a sor, hogy ő is kiigya a maga poharát, és újabb két Scotchot rendeljen Davynél.

Ami az én whiskymet illeti, ha nem csal az emlékezetem, nem vagyok képes az egészet kiinni. Az álmosság egyre jobban a hatalmába kerít, s bármennyire is próbálom leküzdeni, a végén mégiscsak be kell vallanom, hogy megyek aludni.

Könnyű, persze, mondani, hogy „megyek”. Alighogy felállók, nem kis meglepetéssel tapasztalom, hogy a lábaim alig bírnak el. Így aztán nem marad más lehetőség, mint hogy Right a hónom alá nyúljon, és segítsen hazajutnom a kies Arizonába.

– Ó, Mr. Peter! Ó, Mr. Right! – kiált fel a jó Doris, amikor megpillant bennünket, ahogy dülöngélve belépünk a szállodába. – Mi ütött magukba?… világos nappal… s ráadásul munkanapon…

– Előfordul még a legjobb családokban is, drága Doris – próbálom motyogni kínosan.

– Hagyják, hadd aludjon nyugodtan reggelig, s majd rendbe jön – tanácsolja Right, aki valószínűleg a Drake Street tiszta levegőjétől hirtelen kijózanodott.

– Talán segítenünk kellene neki valahogy… – mormolja aggódva Doris.

– Majd segít neki az alvás, semmi másra nincs szüksége – jelenti ki határozottan Joe. – Hagyják aludni, és kész!

– Jól van, maga jobban tudja – egyezik bele gyorsan Doris, aki a whisky hatását csak a szobámban felszolgált, szerény adagok alapján ismeri.

Úgy-ahogy felvergődünk a lépcsőn, de én már olyan vagyok, mint a rongy, s így Right anyai gonddal, bár minden fölösleges gyengédség nélkül, ráhajít az ágyra. Nyomban mély álomba merülök. De bármennyire is mély legyen az álmom, még észreveszem, hogy az orgonabokor átmegy a szobámhoz tartozó aprócska konyhába, majd visszajön, elszív egy cigarettát, néhányszor energikusan megráz, hogy ellenőrizze, valóban olyan mélyen alszom-e, ismét kiugrik a konyhába, majd ismét visszajön, kimegy a szobából, kívülről bezárja az ajtót, s végül bedugja a kulcsot az ajtó alatti nyíláson. Körülbelül ebben az időben veszem észre a gázszagot.

Egészen könnyű ez a szag, de a légtér megfelelő Telítettsége után átcsaphatna halált hozó illatba. Right valószínűleg számolt azzal a körülménnyel, hogy ezek a régi szállodák többé-kevésbé mindig gázszagúak, no meg a kedvező időponttal is: órák telnek el, míg az Arizona néhány lakója hazaszállingózik.

Fél órával később, miután felkeltem és kinyitottam a konyha szellőzőablakát, anélkül azonban, hogy a gázt elzártam volna, rájövök, hogy Joe fantáziadús, és még egy segédelemről is gondoskodott.

– Mit csináltál, Doris? – hallom a báty elégedetlen kiáltását. – Elfelejtetted elzárni a csapot a huszonötösben, s most az egész folyosó bűzlik a gáztól!…

– Lehetetlen, hogy elfelejtettem volna – hangzik fel a lépcsőház felől Doris hangja is.

– Már hogy lenne lehetetlen, amikor éppen most zártam el?

Még vitatkoznak darab ideig, hogy lehetséges-e vagy sem, aztán lemennek. A könnyű szag, amely az ajtóm alatt kiszivárog, még ha észreveszik is, most már nyugodtan találhat ártatlan magyarázatot magának.

Csendesen kinyitom az ajtót, és éppoly csendesen leosonok a lépcsőn. Az, előtér üres, ha eltekintünk Doristól, aki újságja olvasásába merült a recepció ablaka mögött. Halkan odaszólok neki, s amikor felemeli a fejét, cinkos mozdulattal óva intem. Ez arra készteti, hogy elharapja a szokásos „Ó, Mr. Pe”-t, majd utánam jön a lépcsőn.

– Az az alak megkísérelt megmérgezni, drága Doris! – jelentem be ünnepélyesen, ahogy bevezetem a lakosztályomba, és rámutatok a gáztűzhely nyitott csapjára.

Doris gépiesen két lépéssel közelebb lép a tűzhelyhez, de én megállítom.

– Hagyja, ne nyúljon semmihez! Azt akarom, hogy világosan megmaradjanak gumitalpainak lenyomatai a kövön, valamint az ujjlenyomatai a csapon.

– De hát ez igazi gyilkosság, Mr. Peter! – tatja el a száját a jó asszony.

– Én is így gondolom. És valószínűleg ez lesz Mr. Drake véleménye is. Meg kell mondanom magának, hogy csak a bátyja mentett meg. Felébresztett, amikor az imént elkezdett kiabálni a szomszédban levő csap miatt…

– Á! Most már értem! – ocsúdik Doris, és a szája elé kapja a kezét. – Kinyitotta azt a csapot is… Hogy félrevezessen bennünket… Mondtam is a bátyámnak: hogy felejthetném el én, öregasszony, elzárni a gázcsapot…

– „Öregasszony?” Miért becsmérli magát, drága Doris?

– Ó, Mr. Peter… – kezd bele, ám hirtelen valami más jut eszébe: – És hogyan józanodott ki ilyen gyorsan?

– Ahhoz, hogy kijózanodjon az ember, előzőleg részegnek kell lennie. De én nem voltam részeg, pusztán kábult. Az az alak beleszórt valamit a whiskymbe, hogy elkábítson.

– Mindjárt gondoltam. Ahogy ott lent megláttam, milyen gyalázatosán néz ki, egyszerűen nem akartam hinni a szememnek. Világos nappal… s ráadásul munkanapon…

– Most ide figyeljen – mondom. – Senkinek egy szót se. Menjen le, s tegyen úgy, mintha mi sem történt volna. És ha véletlenül benézne Right, hogy megkérdezze, mi van velem, mondja azt, hogy biztosan alszom. Semmi egyebet. A többi majd kiderül holnap, mégpedig Drake kabinetjében.

– Értettem, Mr. Peter. De azért ne hagyja túl sokáig folyni a gázt. Mi értelme lenné pazarolni, különösen ilyen drágaság mellett.

– Miért ilyen korán, Peter? – kérdezi a főnök különösebb lelkesedés nélkül, amikor belépni lát. – Valami új ötlete támadt az éjjel?

A munkanap első órájában Drake ritkán ég a lelkesedéstől, s hangulata rendszerint csak a harmadik Scotch után éri el a normális szintet.

– Az az ötletem támadt, mister, hogy előfordulhat, egyik este lefekszem, reggel viszont nem ébredek fel többé – felelem.

– Á, maga még mindig arról a dalról beszél. Úgy látszik, alaposan bevéste az emlékezetébe.

– Nem a dalról van szó, hanem az élő valóságról: tegnap délután Right megpróbált megmérgezni.

– Csak nem? – mordul fel Drake különösebb élénkség nélkül.

Feláll, s elszánt, borús arckifejezéssel közelebb jön, és nyakon ragadja a Ballantines-os palackot.

– Na mondja, mire vár?

Előadom röviden a történteket, s felsorolom az összes lehetséges tárgyi bizonyítékot is.

Beszámolóm rendkívül tömör, de ez nem akadályozza meg a főnököt abban, hogy közben le ne hajtson két adag whiskyt, s még a jéggel sem törődik.

– Hozzátok ide azonnal Rightot – recsegi Drake az Al nevű gorillának, akit a láthatatlan csengővel a szobába hívott.

S miután a gorilla távozott, a vöröshajú odaveti:

– Elkeseredésből tette, Peter. Meg kell őt is, értenünk: elkeseredésből lépett így.

Jó tíz perc múlva előáll a temetkezési ügynök. Al már valószínűleg előre informálta, mivel jelenlétem nem lepi meg.

– Éppen most tudtam meg, hogy megpróbálta kinyírni Peter barátunkat – mondja nyugodtan Drake. – Nos, remélem megérti, ha le vagyok sújtva.

– Szemenszedett hazugság! – vág közbe határozottan az orgonabokor. – Ő találta ki, hogy eltávolíthasson az útjából. Bizonyára ön is észrevette, mister, hogy egy idő óta, s különösen mostanában, egyetlen célja, hogy eltávolítson az útjából…

–… erre maga elhatározta, hogy megelőzi – egészíti ki jóindulatúan a vöröshajú.

– Szemenszedett hazugság! – ismétli Right.

– És ki nyitotta ki a gázcsapot?

– Miféle gázcsapot? – értetlenkedik a temetkezési ügynök.

– Azt a bizonyos csapot Peter konyhájában.

– Fogalmam sincs. Berúgott, mint a disznó… felvonszoltam a szobájába, és ott hagytam… aztán, hogy mit csinált ott… fogalmam sincs.

– Bizonyára elhatározta, hogy öngyilkos lesz – veti oda rövid töprengés után Drake –, csakhogy a maga segítségével, Joe.

– Nem értem.

– Én sem. De bizonyítékaink vannak: Doris tanúvallomása, a maga cipőinek a nyomai a konyhában, továbbá az ujjlenyomatai a csapon, hogy az altatóról ne is beszéljünk, amelyet kétszer is beleszórt Peter poharába, s amelynek a nyomai még mindig ott vannak a kávéház egyik virágcserepében.

Right moccanni se tud a bizonyítékok súlya alatt. Elhallgat, s biztosan azon töpreng, hogy melyik bizonyítékot zúzza szét elsőként valami hazugsággal. De a vöröshajú nem hagy neki gondolkodási időt:

– Nem vagyunk gyerekek, Joe! És maga jól tudja, hogy gyorsan szoktam határozni. Különösképpen olyankor, ha a másik oldalon a jóakarat hiányát tapasztalom. Így hát saját érdeke, hogy bizonyítsa jóakaratát.

– Elcsábította tőlem Lindát – jelenti ki borúsan Right, mert rájöhetett, hogy jobb, ha nem bosszantja fel túlzottan a főnököt szófacsarásaival.

– Ez már meggyőzőbben hangzik – bólint a vöröshajú. – És maga elhatározta, hogy az eredményt saját javára fordítja?

– Kilökött Lindánál a nyeregből – hajtogatja az orgonafa, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Nos, ha féltékenységről van szó… – jegyzi meg engedékenyen Drake.

És miközben széttárja a kezeit, mintha a maga részéről úgy vélekedne, hogy ez mindent megmagyaráz, odaveti:

– Elmehet!

Amikor Right elhagyja a kabinetet, a főnök rám néz, és elkezd elmélkedni:

– Mit tehetünk, Peter? Féltékenységről van szó… Nem gondolja, hogy a féltékenység sok minden alól felment?

– Nem gondolkodtam a kérdésen – vallom meg. – De ha utasít, hogy tanulmányozzam…

– Ezt a kérdést, barátom, csak egy nő adhatja fel magának tanulmányozásra. Bár nem kívánom, hogy része legyen benne.

S a főnök borús arccal ismét nyakon ragadja a Ballatines-os palackot.

HETEDIK FEJEZET

Az augusztusi nap már reggel elbújt a páratelt felhők mögött, a Temze felől hideg szél fúj, s alig lépek ki az utcára, természetesen megered az eső. Kiadós, ferde sugarakban ömlik, s olyan vadul dobol az esernyőmön, mintha át akarná szakítani, a lábszáraimat pedig mintha teli vödrökből öntöznék. Így aztán a híres márkájú ernyő ellenére, csuromvizesen érkezem Lindához.

Ö is csuromvizes volt, legalábbis még egy perccel ezelőtt, mert rózsaszín fürdőköpenyébe burkolózva, egyenesen a zuhany alól jött ki, hogy ajtót nyisson.

– Úgy, szóval maga is zuhanyozott, Peter!– állapítja meg, ahogy bevezet az előszobába. – Az esernyőt állítsa oda, a felöltőjét pedig itt terítse ki.

Gondosan letörlöm a cipőimet, és csak azután lépek be a kis lakásba, amelybe egyáltalán nem illenek a magamfajta modortalanul nedves emberek. A pasztellkék padlószőnyegen néhány hófehér műszőrme hever, amelyekre bűn lenne sáros lábbal rálépni. Nem marad más hátra, mint hogy szökdelve és lavírozva közelítsem meg az egyik karosszéket, amelybe azután belehuppanok, ám ezt megint csak valami szőrme takarja, mivel ebben a csöpp lakásban még a fotelokra és a díványra is szőrméket dobáltak.

– Amíg ezeket látom, kevésbé vacogok – magyarázta Linda még első látogatásom alkalmával. – Ebben a városban és ebben a sötét, barátságtalan lakásban még nyáron is az a benyomásom, hogy hideg van.

A fehér nylonszőrmék eme bőségén túlmenően a lakás berendezése eléggé személytelen, ha leszámítjuk a bonyolult sztereo készüléket, amely egy alacsony szekrényen áll, és a nagy halom lemezt, bár manapság. kinek nincs ilyen készüléke, és kinek nincsenek lemezei, és egyáltalán, ki az az ember, aki ellen tudna állni annak a kísértésnek, hogy be ne kapcsolódjék a zaj, e módfelett modern és teljesen ingyenes termék termelésébe?

A háziasszony, aki eltűnt kis időre a konyha irányában, ebben a pillanatban megjelenik, kezében egy hatalmas tálcával.

– Ne heverésszen, Peter! Jöjjön és segítsen!

Átveszem a tálcát, amely tele van harapnivalókkal, sajtokkal, halakkal és húsokkal, míg Linda visszafordul a teáért és a kávéért.

– Reggelizünk vagy ebédelünk? – kérdezem, pusztán az információ kedvéért, amikor elhelyezkedünk az alacsony asztalka két oldalán.

– Én a magam részéről szeretném egybeolvasztani e két feladatot – jelenti ki Miss Gray, és vajat ken egy szelet pirítósra.

A két feladat egybeolvasztása olyan anomália, amely Miss Gray vonatkozásában már rég elkerülhetetlenül mindennapos tevékenységgé változott. Kora délutáni megjelenésem az ő számára kora reggelt jelent, s a napja csak innen kezdődik, háziasszonyi teendőivel és az üzletek végiglátogatásával, hogy aztán csak hajnalban érjen véget, amikor a tisztességes emberek álmaik utolsó adagját álmodják, amely, mint minden desszert, a legédesebb, mielőtt az ébresztőóra átkozott csengetésbe kezdene.

– Valahogy borúsnak látszik ma, Peter jegyzi meg Linda a reggeli vége felé. – Mi bántja? A borús idő, vagy valami éjszakai dorbézolás?

– Eléggé hozzászoktam az efféle apróságokhoz, semhogy zavarnának. Inkább filozófiai kérdések kínoznak, s különösképpen a halál problémája.

Linda fürkésző pillantást vet rám a zöldeskék szemeivel, amelyekbe elég csak egyszer belelesni, máris beléjük fullad az ember.

– Mintha azt próbálná megértem, hogy a mondatom valóban neki szólt-e, vagy a közelben eldugott mikrofonnak.

– És honnan támadtak a gondolatai?

– Fogalmam sincs. Okuk talán pusztán abban keresendő, hogy tegnap este alig-alig tudtam kikerülni mindannyiunk közös rokonát, a halált.

Ezután néhány szóval elmesélem a Right között és közöttem lejátszódott eseményeket. Így fejezem be:

– Úgy látszik, hogy a magához fűződő barátságért elég magas árat kell fizetnem, Linda. Ez persze természetes. Egy ilyen nagyszerű nő, mint maga…

– Ne beszéljen bolondságokat, Peter! – vág a szavamba. – Köztem és Right között soha nem volt semmi. Érti? Semmi az égvilágon!

– Ez a maga dolga – vonom meg a vállam. – És nincs semmi alapom arra, hogy ne higgyek magának. De az ember messziről is szerethet. És természetesen féltékenykedhet is messziről.

– Féltékenykedhet? Rám? – kiált fel Linda. – Maga, úgy látszik, egyáltalán nincs tisztában a dolgokkal, drágám. És valószínűleg maga az egyetlen az egész kerületben, aki nincs tisztában azzal, hogy Right fülig szerelmes Brendába.

– Csak talán Drake nem.

– Biztos vagyok benne, hogy Drake is tudja. Csak szemet huny.

– Még ha nem is teljesen – vetem közbe. – Ha ítélni lehet azokból a meglehetős durva megjegyzésekből a minap este…

Linda újból a reggelire tereli a figyelmét, pontosabban, annak betetőzésére, ami csokoládétorta szeletek formájában ölt testet.

– Drake megjegyzései részben a szokásos viccei közé tartoznak – jegyzi meg a nő, miközben levág egy darabot a kiadós krémmel borított süteményből.

– De csak képzelje el, hogy a főnök gyanítja barátnőjének félrelépéseit, de nincs arról tudomása, hogy ezek között szerepel a Righttal való kapcsolata is…

– Hagyja abba, Peter! – mordul fel a hölgy. – Végül is Brenda nem a monacói hercegnő, hogy ennyit foglalkozzunk vele.

Beszédtémánk nincs túlzottan Linda ínyére, aminek nem nehéz az okát kitalálni. Bizonyára eszébe jutott, hogy minden beszélgetés magnószalagra kerül, s eljut Drake-hez, és valószínűleg nem akarja bosszantani a főnököt azzal, hogy a magánéletében vájkál. Nekem azonban semmi kifogásom nem lenne az ellen, ha egy kicsit bosszanthatnám, mert legalább azt a látszatot kelthetném, hogy nem is gyanítom a lakásban eldugott szerkezetet.

– Milyen zenét akar hallgatni, amíg öltözködöm? – kérdezi Miss Gray, amikor befejezzük a reggelit. – Bizonyára valami vidámat, hogy elterelje gondolatait szeretett rokonáról.

– Egyáltalán nem. A vidám dallamoktól romlik el legjobban a kedvem. Sajnos azonban a szomorúak sem vidítanak fel, így aztán, ha engem kérdez, a csend még mindig a legjobb.

– Magának nincs semmi zenei érzéke – mormolja, majd elindul a lakás másik része felé, amely a hálószoba szerepét tölti be.

– Az igaz, hogy nincs különösebb ízlésem a dalokat illetően. Ám ennek fejében az énekesnők, és különösen egy bizonyos énekesnő iránt…

– Hallgasson el, maga hazug! – teremt le Linda, majd leveti a fürdőköpenyt, és belefog abba a nehéz, mindennapos női feladatba, amelyet öltözködésnek hívnak.

Amikor kicsit később elhagyjuk a házat, az eső már nem esik. Átvágunk a Charing Crosson, és elindulunk a Piccadilly felé.

– Mondja, Peter, ha Right féltékenysége csak hazugság, akkor miért akarta magát eltenni láb alól? – kérdezi a hölgy.

– Right féltékenysége egyáltalán nem hazugság – válaszolom. – Csakhogy ez szolgálati jellegű féltékenység.

– Maga az ő helyére pályázik?

– Nincsenek ilyen ambícióim. Ám mit csináljak, ha pillanatnyilag fontosabb vagyok.

– Nekem, ami engem illet, semmi bajom nincs a maga titkárával – adom tudtára sietősen. – Különösen akkor nem, ha nem azon töri a fejét egyvégtében, miként vessen véget az életemnek.

– Emiatt ne nyugtalankodjék – dörmögi a főnök. – Ez a probléma többé nem fogja foglalkoztatni Rightot. örömmel veszem tudomásul, hogy maga nem haragtartó. Maga olyan, mint én, Peter: vannak elvei, de nem haragtartó.

Drake kimászik az íróasztal mögül, hogy megtehesse tisztelgő látogatását a guruló bárszekrénynél, kitölt két majdnem egyforma adagot két hengeres pohárba, az egyikbe is, és a másikba is beletesz egy-egy jégkockát, amelyeket egyenest rövid, tömzsi ujjaival vett ki a jégtartóból, és javasolja, hogy igyunk a vállalaton belüli jó viszonyokra. Aztán az órájára néz, és felmordul:

– Hol a pokolban bujkál ez az Al? Már fél órával ezelőtt elküldtem, hogy hívja ide Rightot.

Aztán az íróasztalhoz lép, és megnyomja a láthatatlan csengőt. Semmi válasz.

– Bob sem jelentkezik – állapítja meg bosszúsan Drake. – Ugyan, menjen már le, legyen szíves, és mondja meg neki, hogy jöjjön azonnal. Ugye tudja, hol van az irodája? Ott a pincében, ahol annak idején maga gyógyíttatta az idegeit.

Végrehajtom az utasítást, és lemegyek a pincébe. A folyosó sötét, de annak a helyiségnek az ajtaja alól, amelyben, a főnök szavai szerint, valaha az idegeimet gyógyíttattam, világosság szűrődik ki. Teszek néhány lépést, lenyomom a kilincset, és belépek. Ám ahogy belépek, hirtelen rám zuhan valami. Egy igen nehéz valami, amiből erős, orgona-illatú parfüm szaga árad. Amikor túlteszem magam a meglepetésen, és lenézek a lábam elé, ahová a váratlanul rám zuhant csomag lehuppant, felfedezem, hogy nem más, mint a temetkezési ügynök, Joe Right élettelen teste, aki előtt szemlátomást az a feladat áll, hogy részt vegyen még egy utolsó temetésen – a magáén. Ezúttal nincs vér. Az egészet a leggazdaságosabb módon hajtották végre, s úgy, hogy ne essen folt a kárvallott kifogástalan, fekete öltönyén. Ha ítélni lehet a lilás-kék körökből az áldozat nyaka körül, a halál oka kendő vagy kötél segédletével végrehajtott fojtogatás.

Én természetesen nem vagyok törvényszéki orvosszakértő, és az ilyen részletek nem érdekelnek, így hát jobbnak látóm mihamarabb elhagyni a baljós helyet, de közben nem felejtem el letörölni ujjlenyomataimat az ajtókilincsről.

– Nem sikerült megtalálnom Bobot – jelentem a főnöknek, amikor ismét az elfüggönyözött kabinetbe lépek. – Viszont rátaláltam magára Rightra. Nincs semmi baja, hacsak az nem, hogy kicsit meghalt. Bár természetesen ezt maga már tudta.

– Hogy tudtam-e? – vonja fel a szemöldökét Drake. – Furcsa ember maga, Peter. Honnan tudhatnám, hogy mi történik lent a pincében?

Azért annyira nem képmutató, hogy még azt is megkérdezze, hogyan történt. Csak lomhán csóválja a fejét, és eldörmögi magát:

– Szegény Right… Szegény fiú…

Ebben a pillanatban valaki kopogtat az ajtón. De ahelyett, hogy elrikkantaná szokásos „Jöjjön be”-jét, Drake tesz néhány lépést, és kidugja a fejét az ajtón. Aztán elvesz valamit, amit a láthatatlan látogató átad, becsukja az ajtót, és újból elindul az íróasztal felé, miközben nem mulasztja el, hogy tréfásan meg ne fenyegessen az ujjával.

– Nézd csak, a kis ravasz! Szóval, ezúttal is a legegyszerűbb módon számolt le az ellenfelével! Pedig csak röviddel ezelőtt próbált meggyőzni arról, hogy nincs semmi kifogása Righttal szemben!

S hogy ne kérdezősködjem fölöslegesen, miről is beszél tulajdonképpen, Drake felém mutat egy fényképet, amelyet éppen most hívhattak elő: a gyilkos Peter áldozata, Joe Right teteme fölé hajolva. Nem tudom, ezúttal ki volt a fényképész, sem azt, hogy pontosan hol bújhatott meg, az ágy mögött-e, vagy a ládák rejtekében, a sarokban, de a fénykép elég precíz. És mindenképpen sokatmondó.

– Ez nem sokat ér mint bizonyíték, mister – bátorkodom megjegyezni közömbös hangon.

– Igaz, ha éppen a gyilkosság pillanatában kattan a gép, a fotó sokkal kifejezőbb – ismeri el Drake. – De ne felejtse el, barátom, hogy ennek a fényképnek meglehetősen komoly súlya lesz, ha csatoljuk az előző bűntény anyagához.

– És mi szüksége van erre az újabb hamisítványra, mister?

– Ó, hamisítvány! Maga néha igazán túl szárazon jellemzi a dolgokat, Peter – mormolja a főnök, ahogy kinyitja a széfet, és elhelyezi benne a fotót.

Azután ismét felém fordul, és széttárja a karját, mint aki nehéz helyzetbe került:

– Hogy mi szükségem van. rá? Fogalmam sincs. Lehet, hogy semmi. Lehet, hogy sokkal inkább magának van rá szüksége, barátom. Hiszen mondtam már egyszer: Minél erősebben tartok fogva egy embert, annál jobban nő a bizalmam iránta. És maga, Peter, csak nyerhet az én bizalmam által.

Drake beletúr a zsebébe, és előhúzza az ilyenkor szokásos szivarját. Ám mielőtt belefogna a következő műveletbe, rám néz apró, kék szemeivel, amelyekben pillanatnyilag az őszinte szimpátia fénye csillog, és hozzáfűzi:

– S egyáltalán, ha megenged egy teljesen szolgálaton kívüli megjegyzést, maga borzasztóan szerencsés ember, Peter!

– Lehetséges. Ámbár, ha nekem is megengedtetik egy megjegyzés, nem látom be, hogy pontosabban miben is rejlik a szerencsém.

– Abban, hogy a sors ide irányította, ide a Drake Streetre, barátom. És hogy maga Drake fogadta fel segítőtársául. Mert mostantól fogva maga már az én első segítőtársam, Peter. Személyes titkárom, az iroda főnöke, a titkos műveletek felelőse… El tudja képzelni, milyen óriási hatalom összpontosul a kezében?

Óriási hatalmam természetesen csak egyike azon mítoszoknak, amelyekben a főnök kedvét leli. Jobb is, hogy így van. S az is jobb, hogy a megboldogult Joe Right pénzügyi-könyvelői és ellenőri funkciói nem az én vállamon nyugszanak, hanem egy olyan személyre bízzák őket, akiről eddig tökéletes jelentéktelensége miatt nem tettem említést: az illető az Eva igazgatója, s annak a Donald Stenton névnek az igazi viselője, amellyel a Sors akaratából rövid időre visszatérhettem hazámba.

Stenton az olyan engedelmes és mintaszerű hivatalnokok közé tartozik, akikre még az alvilágnak is szüksége van, mivel mindenütt, ahol üzleteket kötnek, és pénzt számolnak, szükség van könyvelésre is. És legtöbb kollégájához hasonlóan, Stenton pedantériáját a fantázia rovására fejlesztette ki, a gazdája iránti hűséget pedig egyébként is ködös erkölcsi elvei rovására. Számára nem az a fontos, hogy honnan származik a pénz, hanem, hogy mennyi van belőle pontosan, s őt nem a kötött üzletek jellege érdekli, hanem a bizonylatok helyessége. Hogy éjszakai mulatót igazgat-e vagy egy bankfiókot, hogy bárhölgyeknek fizet-e ki százalékokat vagy kereskedelmi ügynököknek, hogy hasisárusítást könyvel-e el vagy krumplieladást, mindezek olyan részletkérdések, amelyek egy Stenton-féle ember számára nem állnak semmilyen kapcsolatban konkrét szolgálati kötelességeivel.

– Nem fél, hogy egy olyan ember helyét veszi át, aki erőszakos halált halt? – bátorkodom megkérdezni a könyvelőt, amikor először találkozom vele funkciójába lépése után.

– Az erőszakos halál, Mr. Peter, nem annyira a munkakörrel, mint inkább azzal az emberrel függ össze, aki azt betöltötte – jegyzi meg épületesen Stenton, miközben sűrűn pislog albínószerű, enyhén piros szemeivel. – Vannak emberek, akik már jellemüknél fogva erőszakos halál várományosai, s vannak mások, akikkel ez nem történhet meg. Én ez utóbbiak közé tartozom, mister.

Nem is kétlem. Az a gyanúm, hogy Stentonnak akkor se kellene erőszakos haláltól tartania, ha egy emberevőnél állna alkalmazásban. Mivel az emberevők – ha léteznek ilyenek egyáltalán – szintén nem nélkülözhetnek hűséges, alapos és ambiciózus álmoktól mentes embereket, akik szerény díjazás ellenében hajlandóak egy életen át számokat összeadni és kivonni.

Ám, annak ellenére, hogy az Eva igazgatója most már naponta megjelenik a mi utcánkban, mindenki jól tudja, hogy jottányit sem emelkedett korábbi könyvelői rangjához képest. Aki emelkedett, az én vagyok. És bár, ahogy Doris mondja, vannak dolgok, amelyekről a Drake Streeten nem szabad beszélni, mindenki kitűnően érti, hogy a főnök igazi segítőtársa nem más, mint Peter. Így aztán az összes apróhal, vagyis a marihuána árusok, a pornográfia terjesztői, a selyemfiúk, hazárdjátékosok, portások és pincérek, akik tegnapig szinte észre se vettek, most már, ha találkoznak velem, sietősen tanú jelét adják rangbeli alárendeltségüknek egy-egy mosoly vagy üdvözlés formájában. És ha ezekről a dolgokról tilos hangosan beszélni, akkor nyilván négyszemközt terjed a pletyka, hogy ez a ravasz Peter igen ügyesen teszi el láb alól az ellenfeleit.

Én persze nem mámorosodtam meg a dicsőségtől, de nem is nyugtalanít különösebben. Annál is kevésbé, mivel Right meggyilkolása kapcsán még csak rendőrségi kihallgatás sem volt. A kihallgatáshoz ugyanis hullára is szükség van. De hulla nincs. Azt hiszem, a szerencsétlent egyszerűen valamelyik kocsi csomagtartójában a Temzéhez fuvarozták, és ott a halak gondjaira bízták. Mindenesetre, hulla sehol. Bár mindenki tudja, ki tűnt el, és az emberek bizonyos ideje már tanakodnak is a kérdésen, azért a hatóságok előtt mégse hozza szóba senki. És ha fel sem merül a kérdés, hogyan jöhetne szóba a kihallgatás?

– Ó, Mr. Peter, itt azt beszélik… egyszerűen kínos megmondanom – szólja el magát egyik este Doris, amikor szokásos, szerény italunkat fogyasztjuk a szobámban.

– Azt beszélik, hogy megöltem Rightot?

– kérdezek rá, hogy kisegítsem.

– Nos, nem ilyen durván fejezik ki magokat, de feltételezik, hogy a maga keze van Joe eltűnésében.

– És maga hisz nekik?

– Ó, nem, Mr. Peter, éppen ellenkezőleg!

– tiltakozik határozottan. – Gondolja csak el ha hittem volna nekik, most itt ülnék magánál?

– örülök, hogy ezt hallom. Az ugyanis a színtiszta igazság, hogy semmi közöm sincs Right eltűnéséhez, még ha nem is merném azt állítani, hogy jobban letört a dolog, mint bárki mást. S egyáltalán, az az érzésem, hogy ezen a környéken egyetlen ember van csak letörve az esettől.

– Pszt, Mr. Peter! – teszi az ujját figyelmeztetőleg az ajkaira a jó asszony.

– Miért pisszeg? – kérdezem hanyagul. – Right végül is meghalt. Következésképpen nem kockáztat semmit.

– Ő már meghalt, de a nő még él – emlékeztet Doris. – Amíg pedig él, felelősségre vonhatják.

– Attól tartok, drága Doris, hogy maga kissé romantikus megvilágításba helyezi a dolgokat. Csak nem képzeli, hogy Mr. Hogyishívják semmit se vett észre Miss Hogyishív-ják kalandjaiból?

– Nem! Azért ennyire nem vagyok naiv, Mr. Peter. Tudom, hogy észrevette. És nemcsak észrevette, hanem pontosan tudott is mindenről. A barátnőm, a Select Hotel gazdasszonya emlegette nekem, hogy Miss Hogyishívják erre a célra külön garzonlakást tartott fenn abban a házban, amelyben a kozmetikai szalon van, s annak ürügyén, hogy a kozmetikai szalonba megy… Ravaszul kigondolta, nem?

– Okos kombináció – ismerem el.

– Igen. Csakhogy Mr. Hogyishívják kiszimatolta ezt a dolgot, és tökéletesen tudott mindenről, de szemet hunyt fölötte.

– Na látja!

– Mit kellene látnom? A helyzet az, hogy Miss Hogyishívják sohasem adott találkát Joe Rightnak ebben a garzonban.

– Ezt maga nem tudhatja…

– Látja, már megint téved, Mr. Peter – mosolyodik el ravaszul Doris. – Tudom, méghozzá egészen biztosan. És megint csak attól a barátnőmtől, aki a Select gazdasszonya. Mivel Miss Hogyishívják éppen a Selectben találkozgatott titokban Righttal úgy, hogy a hátsó bejáratot használta… Ravaszul kigondolta, nemde? Erről viszont már senki sem tudott semmit, még én se, mivel a selectbeli barátnőm ezt csak tegnapelőtt mondta el, Joe eltűnése után.

– Fölösleges óvatosság – dörmögöm. – Miután Mr. Hogyishívják tudott a hölgy többi kapcsolatáról, mi a jelentősége annak, hogyha Rightról is felvilágosítják?

– Óriási jelentősége van, Mr. Peter. Óriási! – siet meggyőzni Doris. – Lehet, hogy szemet hunyt néhány jelentéktelen emberrel létrejött jelentéktelen találka fölött, de nem tűrte volna el, ha az egyik beosztottjával zajlik mindez. Mivel Mr. Hogyishívják ügyel a rendre.

Ügyel a rendre, ez igaz. Az az érzésem, hogy Right éppen e rend illemkódexének áldozata lett, s nem is annyira a „Ne öld meg kollégádat!” című pont szerint, hanem sokkal inkább a „Ne feküdj le a főnököd szeretőjével!” című paragrafus értelmében. Én még azt is el tudom képzelni, hogy tegnapelőtti beszélgetésünk Lindával, amelyet nyilván magnóra vettek, szolgáltatta a végzetes indítékot az ítélet végrehajtására. Mert különben már korábban végrehajtották volna. Drake nem az az ember, aki holnapra halasztja, amit ma megtehet.

Brenda, szóban forgó kapcsolatait illető kérdések, valamint az, hogy a főnök miként viszonyul hozzájuk, önmagukban nem különösen izgatnak. És ha mégis elemzés tárgyává, vagy a Dorisszal folytatott baráti beszélgetés témájává lépnek elő, ez csak azért van, mivel egyre világosabban észlelem, hogy Right eltűnése óta Miss Nelson kezd másképpen bánni velem.

Az egész azzal kezdődött, hogy tudomásul vette létezésemet, s ha véletlenül itt-ott összefutunk, nem mulasztja el, hogy egy baráti mosolyt ne, küldjön felém, ami töprengésre késztet. És minél többet gondolkodom, annál világosabbá válik előttem, hogy nincs szándékomban követni szegény Joe-t a túlvilágra.

Miss Nelson számára – meglehet – teljesen természetes, hogy kapcsolatot tartson fenn Drake tanácsadójával, sőt talán még azt is hiszi, hogy e tanácsadó íratlan kötelezettségei közé tartozik, hogy ezt megtegye. Mivel pillanatnyilag a tanácsadó én vagyok… Ami, persze, egyáltalán nem zárja ki annak valószínűségét sem, hogy Brendának az én szerény személyem iránt táplált hirtelen érdeklődése más forrásból fakadt. Az egyetlen biztos az, hogy a figyelmének e megnyilvánulásai nekem ugyancsak a terhemre vannak, különösen, ha Drake kabinetjében kerül rá sor. És ez már kétszer is előfordult. És valószínűleg a továbbiakban is sor kerül majd rá mindaddig, amíg valami nem történik. A hölgy félig fekvő, csábos testhelyzetben ül a helyén, a díványon, akárcsak egy fajtiszta házi macska, azzal a különbséggel, hogy a macskák nem használnak szipkát, és nem meztelenítik le kihívóan a combjukat. Szóval, Brenda szokásához híven cigarettázik és hallgat, de mihelyt a főnök a széf felé fordul, vagy a Szivarjával bíbelődik, vagy éppen a Ballantines-os palackjának szenteli a figyelmét, a nő nyomban hosszú, sokatmondó pillantást küld felém, olyan pillantást, amely tele van kéjes célzásokkal, s amelyet gyakorta még egy szemérmetlen mosolyféle is megerősít. Egyszóval, olyan ez a pillantás, amely borzongást vált ki belőlem, bár nem a szenvedélyes vágyaktól borzongok, hanem a kellemetlen gondolattól, hogy Drake bármely pillanatban meglephet bennünket apró, kék szemének tekintetével.

Nem tudom, azért-e, mert pillanatnyilag szerető nélkül maradt, vagy más oknál fogva, de Brenda alaposan rám hajtott. És ha még mindig lennének némi kétségeim, akkor a ma reggeli találkozás a Burlington árkádjai alatt ezeket teljesen eloszlatta.

Az „árkádok” tulajdonképpen egy hosszú átjárót jelentenek a Regent Street és a Bond Street között, s én ebben a délelőtti órában céltalanul bámulom a kirakatokat, mivel, mint mindig, nem rogyadozom a munka súlya alatt, s mindennek a tetejébe még a főnök is megbetegedett, így aztán nem kell tartani annak veszélyétől, hogy Bob és Al kereshet.

Szóval, bámészkodom, amikor váratlanul érzem, hogy valaki megérint. Egy beige színű selyemkesztyűbe bújtatott kéz telepszik a vállamra, és egy halk, bársonyos hang csiklandozza meg a fülemet:

– Üdvözlöm, Peter…

Miss Nelson az, teljes életnagyságban, mintha éppen most lépett volna ki valamelyik nőidivat-üzlet kirakatából.

– Üdvözlöm – nyögöm ki lelkesedés nélkül.

– Milyen váratlan találkozás, ugye? – folytatja, miközben felém lövelli ismert, hosszú, sokatmondó pillantását.

Találkozásunkban persze nincs semmi váratlan, hiszen mi, a Drake Street lakói kizárólag valahol a Piccadilly Circus környékén lézengünk, ha éppen nem a Sohóban savanyodunk. Brenda azonban más véleményen van, s nem is mulasztja el ezt szavakba önteni:

– Az az érzésem, Peter, hogy maga a sors irányította a lépteinket ezen a reggelen, hogy itt, az árkádok alatt találkozhassunk.

– Nincs kizárva, hogy a sors tényleg elkövette ezt a tréfát – dörmögöm. – Úgy látszik, nincs más dolga.

– És ne higgye, hogy nem láttam a maga pillantásait – folytatja Miss Nelson. – De maga is megértheti, hogy ott, Drake kabinetjében…

Még hogy az én pillantásaim! Micsoda szemérmetlenség!

– Hagyjuk a múltat – ajánlom nagylelkűen.

– Helyes – egyezik bele a hölgy. – A múltról majd akkor gondolkodunk, ha megöregedtünk. Most pedig foglalkozzunk a jelennel. Nekem, Peter, itt a közelben van egy kis garzonlakásom.

„A múltról majd, akkor gondolkodunk, ha megöregedtünk” – ismétlem magamban fásultan. Csakhogy, ha eljutok addig a kis garzonig, aligha marad időm a megöregedésre.

– Nézze csak, Brenda – sietek a szavába vágni. – Az, hogy van egy garzonja, tényleg csodálatos dolog. És maga, minek is tagadnám, szintén csodálatos nő. Az egészben csak az a baj, hogy nekem még nem akaródzik meghalni, s egyáltalán, ha Drake…

– Ne legyen nevetséges, Peter – legyint selyemkesztyűjével hanyagul a hölgy. – Biztosíthatom, hogy Drake igen elnéző az ilyen dolgokat illetően, különösen, ha azokat a megfelelő diszkrécióval csinálják. Gondolom, tudja, hogy milyenek vagyunk mi angolok: mindent megengedhetőnek tartunk, ha ez a „minden” a szükséges diszkrécióval zajlik.

– Az a benyomásom, hogy maga kissé túlbecsüli a főnök tűrőképességét – próbálok ellentmondani.

– Engedje meg, én jobban ismerem Drake-et, mint maga – feleli Brenda. – Aztán meg, mindennek a tetejébe, Drake pillanatnyilag ágyhoz van kötve.

Ez valóban igaz. És mintha észrevette volna, hogy habozok, a hölgy elhatározza, hogy következő mondatával végérvényesen eloszlatja.

– Nekünk mindenáron találkoznunk kell, Peter. Nemcsak érzésekről és szimpátiákról van szó, hanem valami tényleg halaszthatatlanról: egy nagyon, nagyon komoly beszélgetésről.

A garzon, amelyet Brenda emlegetett, valójában egy kisméretű lakosztály, de nekem csak az élőszobát és a kis hallt sikerül látnom belőle; s ahogy Brenda bevezet, megcsap a cigarettafüst és parfüm állott szaga. Nem orgonaszag.

A hölgynek szemlátomást nincs ideje arra, hogy rendet tartson titkos budoárjában, vagy talán szándékában sem áll, mivel a külvilágtól vastag, színehagyott damasztfüggönyökkel elszigetelt helyiségen az elhagyatottság és rendetlenség jegyei láthatók. Mindamellett valamely kéz – még ha hanyagul is – valószínűleg legalább a por eltakarításáról gondoskodik, így aztán az ember leülhet a karosszékbe vagy a kanapéra anélkül, hogy öltönyének tisztasága veszélyben forogna. Ezt meg is teszem, miután választottam magamnak egy karosszéket a sarokban.

– Mit iszik, Peter? – kérdezi a hölgy, készen arra, hogy a konyhába induljon.

– Ugyanazt, amit maga – válaszolom, csak hogy ne kelljen túlzottan megerőltetnem az agyamat.

Brenda kimegy, majd kis idő múlva visszatér, maga előtt tolva a bárkocsit az elmaradhatatlan whiskyvel és a hozzá való tartozékokkal. Aztán bőkezűen félig tölti a poharakat, és jeget tesz beléjük.

– A barátságunkra, Peter! – mondja pohárköszöntő gyanánt a hölgy.

Dörmögök valamit bátorítólag, és iszom egy megtermett kortyot szellemem felfrissítésére. Ha ez a budoár annyira titkos, hogy még Doris is tud a titkáról, nem lesz csoda, ha jelenlegi látogatásom, még ha a legjobb szándék vezérelt is ide, Drake tudomására jut.

– Itt valójában nagyon fülledt a levegő– állapítja meg nem alaptalanul a hölgy, ahogy leteszi a poharakat az asztalra. – És ami a legbosszantóbb, nem nyithatok ablakot anélkül, hogy a szemközti szomszédok be ne lesnének.

Igen, az ablak, a függönyök, a szomszédok… – örökös problémáik ezek az effajta barátságtalan és fülledt helyeknek, ahol az állampolgárok ebéd utáni randevúikat kénytelenek lebonyolítani, hogy kielégíthessék titkos vágyaikat, rendes emberhez illő renoméjuk megsértése nélkül.

– Őszintén szólva, ha nem hozna zavarba jelenlétével, ledobnám ezt a szoknyát – mondja mélyen doromboló hangon a nő.

– Nem értem, hogyan hozhatnám zavarba, miután volt alkalma oly sok férfi előtt egyidejűleg vetkőzni.

– Ó, az egészen más – rázza meg a fejét Brenda. – Az szakma. Aztán meg, ha az ember sokak előtt vetkőzik le, akkor az olyan, mintha mindenki előtt vetkőzne, és egyúttal senki előtt sem. De egyetlen férfi szeme láttára…

Nem fejezi be a mondatot, mert ismét a pohara után nyúl, és iszik egy kortyot a barátságunkra. Aztán makrancosán így szól:

– Azért is levetkőzöm… De ne nézzen túl szemtelenül, Peter!

S mielőtt még igent vagy nemet mondhatnék, Miss Nelson határozott mozdulattal lerántja gazdag redőzetű, nagy lila és piros virágokkal mintázott nyári szoknyájának cipzárját, s jól betanult mozdulattal kiszabadítja magát a ruhadarabból. Így aztán ott áll a profi vetkőzőkre jellemző, szokásos, kihívó fehérneműben, mint aki már előzőleg meg volt győződve afelől, hogy a vetkőzés stádiuma végzetesen elkerülhetetlen. Majd agresszív pózba vágja magát, enyhén terpesztett lábakkal, és fürkészve rám néz, hogy felbecsülhesse mutatványának hatását.

Az én arckifejezésem fásult, hogy azt ne mondjam, álmatag, mire a hölgy szemlátomást rádöbben, hogy az éppen soron levő skalpja még várat magára. Így hát beéri annyival, hogy elhelyezkedjék velem szemben a díványon, és keresztbe rakja hosszú, finom, barna harisnyába szorított combjait. És miközben elém tárja félmeztelenségének látképét, amely valószínűleg sokkal vonzóbb, mint a tökéletes meztelensége, Miss Nelson üzleti hangnemben; odaveti:

– Most pedig, ha nincs ellene kifogása, beszéljünk komolyan. S miután biztosítom róla, hogy éppen erre várok, elkezdi:

– Maga már tanúja volt azoknak a borzalmas durvaságoknak, amelyekkel Drake illet engem. Tulajdonképpen nem is a durvaságokról van szó. Azokat, sajnos, már volt szerencsém megszokni. A probléma az, hogy Drake megjegyzéseiben, az utóbbi időben olyan vádak és fenyegetések kezdenek feltűnni, amelyek aggasztanak, Peter. Ha ehhez még hozzávesszük azt is, hogy az a kiállhatatlan vénség egyre gyakrabban kerüli a társaságomat, s egyre ritkábban avat be az üzleteibe, akkor a kép máris teljes. Például semmit sem mond nekem a maguk balkáni akciójáról. Korábban kikérte a véleményemet, most viszont semmit se mond.

– Alapjában véve nincs is mit mondania – próbálom meggyőzni. – A dolgok egyelőre még csak a távlati tervezés stádiumában vannak.

– Maga, persze, most hazudik – állapítja meg Brenda, és rám szögezi bizalmas tekintetét. – De én nem haragszom ezért. Magának jogában áll vigyázni a főnöke titkaira. És, őszintén szólva, engem nem is a maguk titkai izgatnak. Másvalami izgat.

Miss Nelson felém hajol, hogy tisztán hallhassam a szavait, s hogy e nézőpontból egyúttal jobban láthassam a mellét is a kombiné kivágásában.

– Drake igazán borzalmas ember, Peter! El se tudja képzelni, mennyire az. És ha belegondolok, hogy mire képes, megfagy a vér az ereimben.

– Megértem… – dörmögöm. – Csak azt nem tudom, hogy miben lehetnék a segítségére.

A hölgy hátradől a díványon, és kezeit a tarkója alá rakja, hogy újabb pózban tárhassa fel előttem a testét. Majd, miközben ismét felém fordítja sóvár tekintetét, kijelenti:

– Maga tud hatni erre a vénségre, Peter. Ha valaki még tud hatni rá, az éppen maga.

– Kétlem…

– Hallgasson ide. Én jobban ismerem Drake-et, mint maga. Lehet, hogy tegnap gyanakvással nézett magára, s lehet, hogy holnap megöleti, de ami a mát illeti, ma még fényesen világít a csillaga. Mindig így van ez Drake-nél mindig van egy kegyence, akit másnap elküld a pokolba, de kegyence mindig van. És ebben a pillanatban maga ez.

Nem tudom, mennyi ideig tudja majd tartani első helyét, s azt sem tudom, hogy mitől függ. Az én kérésem pedig az, hogy segítsen.

– Milyen módon? – kérdezem, miközben cigarettára gyújtok, hogy szemem kipihenhesse Brenda bájait.

Csak zárójelben jegyzem meg, hogy ezek a bájak azért nem annyira földrengetőek, és az én faragatlan ízlésem szemszögéből nézve messze elmaradnak ama bájak mögött, amelyekkel az a Charing Crosson túl lakó másik hölgy rendelkezik. Ám mégis, ha egy nő azzal az ürüggyel, hogy üzleti beszélgetést folytat, levetkőzik az ember orra előtt, és azzal szórakozik, hogy váltogatja testhelyzeteit, akkor ez egy idő után feltétlenül az idegeire megy az illetőnek. Valószínűleg ez a célja a kecses Miss Nelsonnak is, aki, mint minden dörzsölt nő, jól tudja, hogy a férfi addig alkalmas a manipulációra, míg meg nem kapta a tiltott gyümölcsöt. Nyilván feltette magában, hogy előbb felhevít a szükséges hőfokra, ezzel kihúzza belőlem azt, aminek kihúzását a fejébe vette, és csak azután engedi meg, hogy belehabzsoljak szerény testi ínyencségeibe.

– Maga helyreállíthatja Drake közt és köztem a jó kapcsolatot, Peter…

S mivel látja, hogy ellenvetést készülök tenni, felemeli a kezét:

– Ne szakítson félbe. S ne úgy értelmezze a szavaimat, hogy valamiféle szívbeli érzések helyreállítását várom magától. A szívbeli érzések ennél a rettenetes embernél mindig is hiánycikkek voltak. Szexuális ösztönei pedig már szintén kialvóban vannak. Így hát nem erről van szó. Abban azonban biztos vagyok, hogy Drake összehord magának rólam minden szemetet, mivel ez a szokása… S magán mindössze annyi múlik, hogy tompítja-e az ő ingerültségét, vagy csak még tovább fokozza… Taktikusan bemesélhetné neki, hogy ha már nem kellek neki mint nő, még mindig szüksége van rám mint tanácsadóra, mert valóban így van, és ő ezt nagyon jól tudja, még ha az utóbbi időben kezd is megfeledkezni róla.

– Miért ne? – dünnyögöm. – Csakhogy maga valóban eltúlozza az én Drake-re gyakorolható hatásomat.

Valószínűleg nem túlzottan elégedett kitérő nyilatkozatommal, s hogy felpiszkálja lelkesedésemet a megfelelő hőfokra, feláll, leveti a kombinát, és a sztriptíz soron következő stádiumában áll elém; testét immár nem szorítja semmi a bugyin és a szűk melltartón kívül, amely nem annyira a melle tartására, mint inkább annak emelésére hivatott.

– Maga képes lenne mindössze néhány nap leforgása alatt döntően befolyásolni ennek a rettenetes embernek a hangulatát, Peter – erősködik Brenda, s közben eléggé közel lép hozzám, hogy gyönyörködhessem benne. – S ez pillanatnyilag életfontosságú magának is, nekem is. Mert a maga szerencsecsillaga ugyanúgy ki fog hunyni, mint ahogy kigyúlt. Annak, hogy fenntarthassa magát, egyetlen módja van: támaszra kell találnia valamely hűséges szövetségesben. Ilyen szövetséges pedig csak én lehetek.

Mivel azonban habozásom tovább tart, Brenda a maga részéről minden habozás nélkül lekapcsolja a melltartóját is. De mert én még mindig nem tudok megszabadulni a kételyeimtől, kicsivel később a bugyit is lehántja magáról.

– Figyeljen ide, Peter! Ha mi ketten két oldalról megszorongatjuk Drake-et, biztos lehet, hogy erősebbek leszünk nála. Ő tényleg gonosz, elviselhetetlen, arcátlan és minden, amit csak akar, de befolyásolható. Csakúgy, ahogy az alkoholizmusra is hajlik. S ilyen tempó mellett, ahogyan ő vedel, nem nehéz megjósolni, hogy a közeli jövőben a Drake Street Brenda és Peter Streetre változhat.

– Alighanem kedvét szegem, de kénytelen vagyok megvallani, hogy nincsenek ilyen ambícióim – válaszolom.

Kijelentésem valószínűleg hűvösebben hangzott a kelleténél. Vagy pedig az váltotta ki a hűvösséget, hogy a tekintetem hangsúlyozottan részvétlen maradt, s így erősen elütött azoktól a mohó férfitekintetektől, amelyek előtt a hölgy le szokta mezteleníteni a testét. Vagy ez, vagy az, vagy éppen mindkettő együttvéve, de ahogy Brenda éppen arra készült, hogy könnyed fordulatot tegyen a saját tengelye körül, s ezzel változatosabbá tegye vizuális táplálékomat, váratlanul megdermed, és szemei hirtelen ellenségesen szegeződnek rám:

– Talán olyan ambíciói sincsenek, hogy életben maradjon, Peter?

– Ezt azért nem mondtam. Pusztán az életről alkotott elképzelésem jelentősen szerényebb a magáénál.

– Milyen értelemben?

– Nos, hát olyan értelemben, hogy nem álmodozom egy rólam elnevezett utcáról.

– Nem értem magát… – sziszegi jeges hangon.

– Hagyja ezt, Brenda! – dünnyögöm engedékenyen. – Az ilyen négyszemközt folytatott beszélgetésnél megengedheti magának azt a luxust, hogy megértsen engem. Mert maga többet kap, mint amennyi egy átlagfizetés, nem igaz? És a Drake-től húzott tartásdíjon kívül még Larkintól is bezsebel egy keveset.

– Ez az a változat, amelyet abból a célból ötölt ki, hogy velem is elbánjon? – kérdezi Miss Nelson, enyhén megemelt hangon.

– Mondtam már, hogy négyszemközti beszélgetésről van szó – emlékeztetem. – És egyáltalán nem áll szándékomban elbánni magával, mint ahogy maga előtt sem bántam el senkivel.

– És még ezt nevezi négyszemközti beszélgetésnek? – neveti el magát meglehetős gonoszul a hölgy. – És Mike? Hát Joe? Hát nem éppen maga számolt le ezzel a kettővel, Peter?

– Nem hittem volna, hogy a környékbeli pletykák szintjére süllyed – jegyzem meg részvétlenül.

– Csakhogy amíg Mike ügye tényleg hidegen hagy, addig Joe meggyilkolását soha nem fogom megbocsátani magának. Ebben biztos lehet. És még kevésbé most, amikor, a jelek szerint, éppen arra készül, hogy engem is hidegre tegyen…

– Félrebeszél, Brenda… Meg rá is játszik… S mivel valóban bizalmas beszélgetésről van szó kettőnk között, fölösleges meggyőznie engem, hogy annyira ragaszkodott ahhoz a fiúhoz, akit ugyanebben a szobában csalt meg rendszeresen, mint ahogy Drake-et is megcsalta.

– Hallgasson! – visítja az arcomba a hölgy olyan szenvedéllyel, amilyent eddig a pillanatig nem feltételeztem róla. – Maga nem ért semmit, éppen ezért hallgasson, és ne dugja oda az orrát, ahol semmi keresnivalója! Ez a fiú, ahogy maga nevezi, tényleg az én fiúm volt, mint ahogy számára én szerető és anya is voltam egyszerre… Ő imádott, ha érti egyáltalán e szó jelentését… Igazából imádott… S egy asszonynak mégiscsak szüksége van arra, hogy imádja valaki…

– Miért ne – motyogom békítőleg. – Csak ne én legyek az a „valaki”.

– Maga… maga… – Brenda e pillanatban egyszerűen fuldoklik a méregtől. – Maga egy cinikus… egy lelketlen gyilkos… még ha nem is a saját kezével ölte meg Mike-ot, hanem csupán a megjegyzéseivel, olyanokkal, amilyeneket most az én számomra készített elő…

– Üljön le, és szívjon el egy cigarettát – próbálom megnyugtatni, és készségesen feléje nyújtom a Kentes dobozt.

De a nő gyors mozdulattal hátrahúzódik előlem, és elveszi a heverőről a táskáját, mert nyilván úgy döntött, hogy a sajátjából gyújt rá. Sietségében azonban, sajnos, nem cigarettát vesz elő, hanem egy pisztolyt. Egy aprócska, hatharmincötös browningot, amely azonban éppen elég ahhoz, hogy elküldjön Right után.

– Csakhogy én nem vagyok Joe, drágaságom! Sem pedig Mike! Sem pedig bárki a Drake Street tökfilkói közül! És nem hagyok lehetőséget magának arra, hogy ugyanaz a trükkje harmadszor is beváljon.

– Nyugodjon meg – mondom kissé durvább hangon. – És szedje össze az eszét, ha van magának egyáltalán. Annyit se képes megérteni, hogy ha most rám lő, az egyúttal azt is jelenti, hogy saját magára is fegyvert emelt? Drake nem fogja megbocsátani ezt az őrültséget.

– Nemcsak hogy megbocsátja, de még gratulál is hozzá, Peter! – sziszegi a nő. – Ha az ember tisztessége védelmében öl, ez olyan dolog, ami még mindig lelkesíti a férfiakat.

Nem tudom, tényleg akart-e lőni, vagy csak ijesztgetéssel próbálja elérni mindazt, amit csábítással kísérelt meg kicsikarni, de én már felkészültem, hogy régi szokásomhoz híven hozzávágjam az asztalkát, figyelmen kívül hagyva az üvegportékában keletkező károkat. ‘ “

S ezt abban a pillanatban meg is teszem, amikor Brenda meghúzza a ravaszt.

A szobában felcsattanó lövés nem sokkal erősebb a bútorok és a poharak csörömpölésénél. Egyetlenegy lövés. Mert egy alacsony termetű férfi, aki a konyha felől tűnt fel, a hölgy háta mögül, abban a pillanatban olyan erővel csavarja hátra a finom kezet, hogy a browning a padlóra esik.

– Még összetöri a karomat, Bill… – nyögi Miss Nelson, gyorsan megállapítva a jövevény személyazonosságát.

– A fejét töröm össze, drágám – javítja ki a vöröshajú. – De mindent a maga idejében.

Drake részvétlenül tekint az én ellencsapásom által keletkezett károkra, majd pillantása kedvesének meztelen testére esik.

– Szóval, mégiscsak eljátszotta néki a nagy számát, Brenda. Méghozzá, sajnos, teljes bukással… Romlik már, kedves, valóban romlik! Ha már arra sem képes, hogy egy ilyen ártatlan ifjoncnak, mint ez a Peter, elcsavarja a fejét.

Aztán az enyhe undor grimaszával az arcán, elfordul a meztelen nőtől, és együttérzően pislogó, apró, kék szemeivel rám tekint:

– Peter, nagyon kérem, nézze meg odaát, nem maradt-e még egy üveg. Úgy érzem, szükségem van egy kis üzemanyagra, mielőtt továbbmegyek. S egyáltalán, gondoskodjon egy kicsit erről a gonosz és nem tudom még milyen emberről, aki mégiscsak beteg, barátom.

Végrehajtom az utasítást. Amire ismét visszajövök, Brendának már sikerült magára rángatnia a kombinéját, és úgy áll a sarokban, mint akit megbüntettek, míg Drake az én fotelomban terpeszkedik.

A főnök négy ujjnyi Scotchot tölt ki magának, vagyis a maximális adagot, kiadós kortyokkal kiissza, majd feláll:

– Indulnom kell, Peter. Mit csináljak, ha a földi gondok, még akkor se engedélyeznek némi pihenőt, amikor beteg vagyok.

Elindul az ajtó felé, de még mielőtt kilépne, hátrafordul, és újból rám tekint apró, ravasz, kék szemeivel:

– És ha akár a legkisebb kedvet is érezne szexuális gyakorlatozásra, s ha ínyére vannak az utcalányok, ne habozzon. Szóval, tegyen úgy, mintha ennek az utcalánynak semmi köze se lenne az öreg Drake-hez. Mert már tényleg nincs hozzám semmi köze, Peter.

E szavak után elindul.

Igyekszem gyorsan követni, s közben félrerúgom a szőnyegre pottyant browningot, ezt a teljesen ártatlan játékszert, amellyel azonban mégiscsak gyilkolhat vagy öngyilkolhat az ember – a körülményektől függően.

NYOLCADIK FEJEZET

Ha az ön lakásának a főbejáraton kívül még egy hátsó bejárata is van, akkor az előbbi tudata nem feledtetheti önnel az utóbbit. Olyan aranyszabály ez, amelyet az egyébként okos Miss Nelson figyelmen kívül hagyott. S ez a figyelmetlensége véget vetett karrierjének, sőt talán életének is.

A föntebbi események másnapján ugyanis Brenda egyszer s mindenkorra eltűnik a Sohóból. S ha figyelembe vesszük az öreg Drake szokásait, ezt az eltűnést aligha lehet úgy magyarázni, hogy a hölgy váratlanul elhajózott a kontinensre. Az a valószínűbb, hogy az úti cél – ha volt ilyen egyáltalán – valami huszadrangú vidéki fészek lehetett, ahol Brendát valami selyemfiú gondjaira bízták. Kivéve persze, ha nem helyezték egyszer s mindenkorra a fenséges Temze hűvös ölébe.

– Maga kegyetlenül megsebezte az önérzetemet, barátom – vallja be néhány nappal később Drake, amikor éppen befejezzük ebédünket egy kínai vendéglő mélyén.

Az ebéd kicsontozott csirkesültből és álompuha rizsből állt, mivel a főnöknek nincs gusztusa az ősi kínai konyha dicsőségét fémjelző bűzös tojásokhoz és kukacokhoz.

– Igen. Valóban mocskos ütéssel illette férfiúi önérzetemet – folytatja a téma kifejtését a vöröshajú. – Ez a nő, aki rugalmas, kéjsóvár testével megzavarta az én szegény agyamat… Maga olyan részvétlenül ment el e mellett a nő mellett,, mintha csak egy ruhafogas lett volna… Maga köpött az én bálványomra, és hidegvérrel utánam jött… – Nem engedhetem meg magamnak, hogy szentségtörést kövessek el az ön egyik bálványa ellen még akkor sem, ha az már nem is bálvány – válaszolom szerényen.

– Tudja, mi maga, Peter? Egy borzasztóan ravasz fickó! – morogja a főnök, és kedélyesen megfenyeget az ujjával. – Csakhogy az öreg Drake is ravasz, ám Éppen ezért, ne is ábrándozzon arról, hogy hiszek magának.

– Egyáltalán nem vagyok ravasz, pusztán élénk a fantáziám. Hogyan fekhetnék le egy nővel, akiből a halál hűvös lehelete árad. Ön már előzőleg határozott a sorsa felől.

– Saját maga döntötte el a sorsát, barátom. Ennyire, mint Brenda, még egyetlen nő sem vett le a lábamról… Éppen azért, mivel hűvös volt és számító, s én nem szeretem a buta libákat… és kész voltam bizonyos ideig elviselni az összes disznóságát. De csak bizonyos ideig. Csak addig, amíg be nem hálózta azt az ostoba Rightot is, akivel maga oly ügyesen elbánt.

– Ön olyan meggyőződéssel tálalja elém Joe meggyilkolásának fantasztikus változatát, hogy a végén még tényleg elhiszem.

– Az is a legjobb magának, Peter! Így majd bűntudatot fog érezni. A bűntudat viszont megvédi a túlzott önteltségtől, következésképpen a fölösleges hibáktól is. Hiszen láthatja, hogy ezek mind – Mike is, Right is, meg Brenda is – pontosan az önteltségüknek estek áldozatul. Igények – fedezet nélkül: mind hármójuk esetében ez volt, barátom.

– Az én esetemben az ellenkezője áll fenn

– biztosítom Drake-et. – Fedezet – fölösleges igények nélkül.

– Valójában éppen ezért hívtam meg ma ebédre – dörmögi a főnök, halkabbra fogva a hangját. – Úgy látszik, kezdek öregedni, mert csak az ebéd végeztével jut eszembe, miért is hívtam ide. A fedezet, amelyről beszél, valós. Az első szállítmány akadálytalanul végigment a csatornán, és megérkezett Bécsbe.

Rám néz apró, vizsla szemeivel, hogy ellenőrizze, miként reagálok. És ez a reakció – pontosan az ő elvárásainak szellemében – a visszafogott, ám kellemes meglepetés álarcaként jelentkezik. Egyébként teljesen hamis ez az álarc, mivel a magam csatornáján már értesültem a dolgokról.

– Remélem, az ön határtalan bizalmatlansága végre némiképp elfogadhatóbb szintre süllyed – motyogom.

– Igen. Az első szállítmány átjutott – ismétli meg önmagának Drake anélkül, hogy figyelemben részesítené megjegyzésemet. – Csakhogy majd megesz a méreg…

– Azért, mert nem nagyobb?

– Eltalálta… Maga ravasz! – hahotázik rövid, rekedt nevetéssel a főnök.

– Nem baj. Én a magam részéről beérem egy kisebb szállítmány százalékával is – nyugtatom meg.

– Megkapja a százalékát, pontosan a megállapodás szerint – nyugtat meg ezúttal a vöröshajú engem. – De, sajnos, barátom, ez mindössze két shillingre rúg. – ön persze most tréfál.

– Egyáltalán nem tréfálok – dörmögi borúsan a főnök. – Mivel a szállítmány tiszta burgonyakeményítőből áll. Tíz kiló keményítő! Ez a szállítmány, Peter!

Ránézek, s közben, nem mulasztom el, hogy a meglepetéstől el ne tátsam a számat, jóllehet informátorom ezt a részletkérdést is közölte már velem. – De hát ez merő szamárság! – bátorkodom felkiáltani.

– Ellenkezőleg: elkerülhetetlen óvatosság! – igazít helyre a vöröshajú. – Maga elég okos ahhoz, hogy belássa, nem küldhetünk milliókat érő szállítmányt egy olyan csatornán, amelyet előzőleg nem ellenőriztünk.

– De hát az ellenőrzést én már elvégeztem, ott helyben. A körültekintő előkészítésnél nincs jobb ellenőrzés, mister!

– Azt az ellenőrzést saját magának végezte. A mostanit pedig mi végeztük el magunknak. Még akkor is, ha most természetesen majd szétvet a düh. Ha az tíz kiló heroin lett volna, képzelje csak…

Csüggedten hallgatok. Azután némi kárörömmel odavetem:

– Egyetlen vigaszom, hogy ezzel az ellenőrzéssel ön messze többet veszít, mint én, a magam sovány százalékával.

– A tíz kiló heroin után járó százalék sem jelentett volna oly kicsinyke összeget – mondja a főnök, nemkülönben kárörömmel.

– Úgy gondolom, hogy ezért mindketten az ön jeles szakértőjének, Mr. Larkinnak tartozunk köszönettel.

Drake nem válaszol, hanem szórakozottan a vendéglő másik vége felé néz, ahol az ablaküvegen át a jelenleg teljesen néptelen üzletsor túloldali kirakataira lehet kilátni.

– Parancsolnak zöld teát? – ajánlja fel szolgálatkészen a kínai, aki elkapta a főnök fürkésző pillantását, és úgy vélte, hogy az neki szól.

– Nem, kedvesem, megyünk, s iszunk a közelben egy kávét – válaszolja szárazon a vöröshajú.

– Nekünk is van kávénk… pompás kávénk van… – bizonygatja sietősen a pincér.

– Akkor meg miért tukmálja a teáját? – mordul rá Drake. – Persze hogy hozzon kávét! A tea, kedvesem, uzsonnára való, délután ötkor, nem pedig egy tisztességes ebéd fináléjaként.

Előveszi zsebéből a hagyományos szivart, leszedi róla a celofánt, és elvégzi a szertartást, de nem siet a rágyújtással.

– Az a Larkinról szóló megjegyzése, amelyet a minap Brendának tett, természetesen a maga fantáziája – mondja nyugodtan, de túlzott határozottság nélkül a főnök.

– Sajnos, nem egészen… – rázom meg a fejem. – Persze, ha tárgyi bizonyítékokat kíván tőlem, azokkal nem szolgálhatok. Bizonyos közvetett bizonyítékokkal azonban maga Miss Nelson látott el engem.

– Ne felejtse el, Peter, hogy saját fülemmel hallottam az egész beszélgetésüket! – siet figyelmeztetni a vöröshajú.

– Elhiszem önnek. De ez a beszélgetés csak a második része volt egy eszmecserének, amely már reggel elkezdődött a burlingtoni árkádok alatt.

– Egy ilyen megbeszélés alkalmával csak a találka idejében lehet megállapodni, Peter.

– A közvetett bizonyítékok éppen azért közvetettek, mert nem őszinte vallomásokon alapulnak, mister. Sőt még abból a beszélgetésből sem hiányoztak ilyen bizonyítékok, amelyet ön is hallott. Elég, ha csak visszaemlékszik Miss Nelson panaszaira, hogy nem volt beavatva a műveletbe… és nem is szólva a hölgy olyan igényeiről, hogy később ebben és minden esetleges hasonló műveletben az ön örökébe lép.

– Ezek mind teljesen önkényes következtetések, barátom. Brenda kijelentései leleplezőek az ő személyes ambícióit illetően, de egyáltalán nem bizonyítékok Larkinhoz fűződő kapcsolatát illetően…

A vöröshajú elhallgat, hogy a kínainak legyen elég ideje a kávé felszolgálására, majd pedig a távozásra. Azután belekóstol a kávéjába, és elfintorodik.

– A csirkéjük jó volt, de a kínai módra készített kávé olyan, mint az angol, csak rosszabb – állapítja meg Drake a nemzeti nihilizmus színezetével, amelyet Mr. Oliver aligha helyeselt volna, s bizonyítékul felhozta volna saját kávéját, mint egy valódi angol úriember készítményét.

A főnök, szájízét javítandó, rágyújt a szivarjára, és leszív két-három kiadós füstadagot. Majd a füstgombócok között átszüremlenek hozzám a szavai is:

– Vigyázzon, barátom, nehogy azt a gyanút ébressze bennem, hogy össze akar veszíteni Larkinnal…

– Azt hiszem, az ön gyanakvása eléggé nyilvánvaló, efféle pótlólagos bizonyítékok nélkül is – dörmögöm egykedvűen. – De mégis, ennek a gyanakvásnak valamilyen ésszerű alapon kell nyugodnia. Nekem semmiképpen sem érdekem félreállítani Larkint, azon egyszerű oknál fogva, hogy nem tudom őt helyettesíteni, s egyúttal kisajátítani az ő százalékát is.

– Éppen ez az – bólint Drake. – És ezt soha ne felejtse el. Amennyire szükségem van magára az áru ideszállításában, olyannyira szükségem van Larkinra is a továbbszállítás szempontjából. Nélkülözhetetlen számomra. Érti, Peter? Különben nem engedtem volna meg neki, hogy részesedjék a hasznomból.

– Csak azt sajnálom, hogy eljátszottam hathatósabb bizonyítékok szervírozásának a lehetőségét. De ebben egyedül én vagyok a hibás.

– Ezt hogy érti? – húzza fel a szemöldökét Drake.

– Túlságosan durván manipuláltam Miss Nelsont. Túlságosan elsiettem a dolgot a gyanúsítgatással. Előbb meg kellett volna puhítanom… fel kellett volna hangolnom.

– És miért sietett annyira? Hiszen rendszerint elég türelmes, barátom.

– Mert már kezdett az idegeimre menni a sztriptízével. Én sem vagyok fából, mister.

– Örömmel hallom, Peter – neveti el magát elégedetten a vöröshajú. – Végre. Kiderül tehát, hogy ez a nő nemcsak az öreg Drake elcsábítására volt képes. Kiderül, hogy maga sem tudott elmenni részvétlenül e rugalmas test mellett, s így nem én vagyok az egyetlen tökfilkó ezen a világon.

Drake-nek szüksége van Larkinra, s ezt nekem tudnom kell. S bár nem árt, ha a főnököt fokozatosan hozzászoktatom az amerikai esetleges árulásának gondolatához, a játék túlzott erőltetése és sürgetése csak káromra lehetne.

Nekem is szükségem van Larkinra. Én azonban ritkán vagyok abban a helyzetben, hogy – akár messziről is – megfigyelhessem. Ez az ember nem tagja a Drake Street állatvilágának. S csak akkor jelenik meg a mi utcánkban, ha a főnökkel van valami megbeszélnivalója. És Peter, függetlenül első tanácsosi hivatalától, soha nincs jelen ezeken a megbeszéléseken.

Larkinnak nincs rám szüksége. Már szeptember elején járunk, s azóta, hogy visszajöttünk Bulgáriából, hosszú idő telt el, de az amerikai egyszer sem kereste a kapcsolatot velem. Tehát, ha a tábornokom elvét követem, Larkinnak esze ágában sincs huzamosabb, ideig vagy állandóan kihasználni a csatornát saját céljaira. És abban az eset Ben, ha valóban a CIA ügynöke, én a lehető legkellemetlenebb változattal kerülök szembe; vagyis a csatornát politikai provokáció eszközeként fogják felhasználni. Miképpen pillanatnyilag Drake-et is csak eszköznek használják.

Ez valóban a legrosszabb változat. Lehet, hogy én és az enyéimek szintén az eszköz szerepét játsszuk anélkül, hogy fogalmunk lenne a következményekről. S miután a csatornát egyszer kipróbálták, a provokáció időpontja aligha lehet távol. Nincs tehát vesztegetni való idő.

Én viszont ezekben a napokban csakis azt teszem; vesztegetem az időt. A Drake Street könyvesboltjaiban lopom a napot, vagy újságot olvasok a kávéházban, de sem az egyik, sem a másik esetben nem mulasztom el, hogy figyeljem a főhadiszállás bejáratát. Ott esetleg feltűnhet Larkin.

Az összes lehetséges óvintézkedés megtétele után egyszer már lehetőségem nyílt arra, hogy megállapítsam az amerikai tartózkodási helyét. Ez pedig a Splendid Hotel, a tér túloldalán nyíló egyik kis utcában, A szálloda pompája csak impozáns elnevezésére szorítkozik. Egyébként közepes kategóriájú intézmény turisták számára, amelyben a sors akarata folytán Larkinnak a 305-ös számú szoba jutott. Olyan szoba, amelynek ablaka az utcára néz, s amelyet ennélfogva esti időben magam is megfigyelhetek, annak megállapítása céljából, hogy világos-e vagy sötét. Semmi egyéb.

Lehetőségem nyílt már arra is, s megint csak az összes elképzelhető óvintézkedés árán, hogy nyomon kövessem az amerikait Drake lakásától a Splendid Hotelig. Akkurátusán megjegyeztem, melyik utcákon megy át, melyik bódénál áll meg újságot venni, sőt még az a jelentőségteljes tény sem kerülte el a figyelmemet, hogy egyszer az újságon kívül megvette a Time című folyóiratot is. Semmi egyéb.

Az ember sikeresén követhet egy alakot, aki a sarkokon marihuánát árul. De ha ez az alak narkósokkal négyszemközti üzleteket köt, az egyetlen eredmény az, hogy elkopik az ember cipőtalpa. Ilyen az én esetem is. Egyéb lehetőség híján, pocsékolom a cipő-talpakat.

Egyetlen hasznos tevékenységem a kapcsolat helyreállítása. Meghatározott esti órákban és meghatározott napokon végigmegyek a kis utcán, amelyben ott áll a kérdéses ház, az engem érintő ajtóval. S ennek az ajtónak az alsó részén, miképpen oly sok más ajtón is, van egy keskeny nyílás a postai küldemények számára. S ha van küldeményem, bedobom oda. Ha pedig kapnom kell valamit, akkor az oda van csíptetve a nyílás sárgaréz fedele alá úgy, hogy egy csücske látszik csak ki. Ha viszont semmi se látszik ki, továbbmegyek.

Á levél, amelyet küldök, csakúgy, mint az, amelyet kapok, nem is levél, hanem egy közönséges reklámcédula, abból a fajtából, amelyet az utcán az emberek kezébe nyomnak, olyan felszólítással, hogy használják ezt vagy azt a mosóport, vagy utazzanak ezzel vagy azzal a légitársasággal. Egy ilyen ártalmatlan reklámcédulára, még ha véletlenül illetéktelen kézbe kerülne is, aligha figyel fel bárki, mivel hasonló szórólapokat minden postaládába bedobnak.

A titkosírás napjainkban már túlélte önmagát. Azonban még mindig megfelel a célnak, különösen akkor, ha olyan helyre írják, ahol senki se gyanítja ottlétét. Ilyen a szóban forgó reklámcédulák esete is. Az enyéimek azonban még csak titkosírást sem tartalmaznak. Maga az a tény, hogy a meghatározott napokon és órákban bedobom őket, már annyit jelent: „Megvagyok, közlendőm nincs.”

Eddig mindössze két kis cédulát vettem ki a postaládából, amelyek megfelelő preparálás után két szöveget tártak fel előttem. Az egyik bizonyos cikkekről informál, amelyek a kábítószer-kereskedelemmel kapcsolatban jelentek meg a nyugati sajtóban. A másik egészen rövid, és így szól:

„Ma elindult a csatornán az első szállítmány Bécs felé. Tartalma: tíz kiló tiszta burgonyakeményítő.”

Az a ház, ahol az én titkos postaládám található, nincs túl messze Linda lakásától, így aztán, ha meg is látná valaki, hogy erre járok, útvonalamat könnyen magyarázhatom meg azzal, hogy látogatóba megyek Miss Gray-hez. Természetesen az a legjobb, ha senki se vesz észre, s ennek kockázata egyelőre elenyésző. Miután rábíztak Linda odaadó gondjaira, egyéb eszközökkel történő megfigyelésemet teljesen feladták. Ami a postaláda körüli ténykedésemet illeti, ez nem tart tovább két másodpercnél miközben szinte meg sem állok, s ráadásul este teszem ezt, egy félhomályos utcában, ahol lépéseim legfeljebb infravörös sugarak segítségével rögzíthetnék. Drake és az infravörös sugarak! Ez úgy hangzik, mintha azt mondanám:, én és az opera!

Am ha pillanatnyilag valami nyugtalanít, akkor az nem Drake, hanem Larkin. S természetesen az a körülmény, hogy Larkinra Drake-nek szüksége van. Ellenkező esetben egyszerűbben és gyorsabban bonyolódhatnának a dolgok. De hogyan érjem el ezt az ,,ellenkező eset”-et?

Az amerikai nem az alvilág embere. S az alvilágiak életmódja és szokásai sem jellemzőek rá. A nők nem izgatják. Sem pedig a hazárdjáték. Sem az alkohol. A Soho élete szemlátomást idegen a számára, s csak akkor vetődik erre, ha találkoznia kell Drake-kel. Hát egyéb kapcsolatai? Pontosan ez az a kérdés, amely izgat. Eddig egyet sem sikerült felfedeznem. Szolgálati kapcsolatait persze rádióval is fenntarthatja. A technika és az elektronika századában… De ez aligha valószínű. Larkin végül is nem az ellenség hátában tartózkodik, hogy rádió-összeköttetésről kelljen gondoskodnia. De hogy rábukkanhassak többi személyes kapcsolatára, reggeltől estig állandóan megfigyelés alatt kellene tartanom. Ez pedig kizárt dolog, mivel mindig Drake keze ügyében kell lennem, a róla elnevezett utcában, s minden távolmaradásomról kimerítő magyarázatot kell adnom, ami fölösleges bizalmatlanságot kelt.

És ha rá is bukkanok egy ilyen kapcsolatára, akkor mi van? Látni fogom Larkint, amint egy másik alakkal sétál. Vagy hogy kávét iszik valahol, valamely másik alakkal. Vagy hogy rezzenéstelen pillantása találkozik egy másik alak rezzenéstelen tekintetével. Egy CIA-ügynök négyszemközt egy másik CIA-ügynőkkel. És akkor mi van? Két CIA-ügynök, és semmi más.

A tegnapi esős szombat és a holnapi hétfő között, amely talán ismét esős lesz, egy napfényes vasárnap egyáltalán nem elszalasztható alkalom, legalábbis Miss Gray véleménye szerint.

így aztán kihasználjuk a délutánt egy hosszú, nagyon hosszú sétára, amely végre-valahára lehetővé teszi számomra, hogy meglássam az igazi Londonnak egy részét, abban a formában, ahogy azt a turistáknak szervírozzák.

A Trafalgar Square-nél kezdjük, ahol Linda megmutatja Nelson oszlopát, amely mellesleg elég nagy ahhoz, hogy kalauzolás nélkül is észrevegyem, én pedig megkérdezem: „Ki volt Nelson?” – mire Linda azt feleli: „Hát a híres admirális” – minekutána én ismét megkérdezem: „És pontosabban miről híres?” – mire Linda azt feleli: „Hát a trafalgari csatáról” – s ezt követően én természetesen az iránt érdeklődöm, mi is történt egészen pontosan Trafalgarnál, amire a hölgy, már kissé bizonytalanul, így válaszol:

– Azt hiszem, ott verte meg Nelson a spanyol flottát… vagy a franciát… vagy talán egyszerre mindkettőt… Ó, Peter, nagyon kérem, ne juttassa eszembe a történelemórákat.

Beérem hát annyival, hogy kérdezősködés nélkül szemlélem az emlékművet, és az admirális nevével Miss Brenda szerencsétlen sorsát juttatja eszembe, bár nem hinném, hogy rokonok lettek volna. Emlékeztet továbbá a köztem és Boriszlav között lejátszott sakkpartikra is, mivel ez a Nelson az oszlop tetején nagyban hasonlít egy sakkfigurára, pontosabban a futóra, amely csak átlósan halad, azzal a különbséggel, hogy itt a figura kicsi, a talapzat viszont magas.

Végezetül, hogy felváltsuk a történelem véres emlékeit valami magasztosabbal, Linda azt javasolja, hogy térjünk be a Nemzeti Galériába, amely pontosan az admirálissal és annak oszlopával szemben található, így aztán be is megyünk, de itt sem hiányoznak a vértócsák, a véres feszületek és jelenetek, amelyek például azt ábrázolják, ahogy Szent Sebestyén ott áll megkötözve és nyilakkal átlyuggatva, egy páncélinges katona pedig Szent Pétert szúrja éppen agyon a késével. Rám személy szerint egy olasznak a Salome című képe tette a legmélyebb benyomást, amely a szóban forgó Salomét angyalarcúnak ábrázolja, miközben két kezében egy gyümölcsöstálat tart, abba pedig a hóhér éppen belehelyezi nagy, véres gyümölcsét, pontosabban szegény Keresztelő Szent János levágott fejét. Az életben is éppen így van, gondolom, nem ritkán ördögi szándékok lapulnak meg angyalarcok mögött, s jó, hogy Linda nem angyalarcú, mert különben meg kellene fontolnom, hogy elinduljak-e vele egy vasárnapi sétára.

Elindulunk hát a képsorok mentén, s igyekszünk megtekinteni őket a csupasz tarkók és női kalapok barikádjain keresztül, mígnem a hölgy, aki találékonyabb nálam, rájön, hogy ha így hajszoljuk a kilométerórát a termeken át, nem marad erőnk a már emlegetett vasárnapi sétára, így hát kimegyünk, és elindulunk a Pall Mallen, majd befordulunk a Saint James Streetre, onnan pedig kimegyünk a Piccadillyre, hogy gyönyörködhessünk a Hyde Park idegnyugtató zöldjében, amíg fel nem váltotta az ősz aranya.

– Kikészültem! – jelenti ki Miss Gray, amikor a Marble Archra érünk, ezért leülünk a szabadban, egy kávéház teraszán, ami ritka lehetőség, ebben a városban, ahol a szórakozóhelyektől a családi titkokig minden rejtve marad a hideg, vastag homlokzatok mögött.

A szinte már láthatatlanul rövid szoknyába öltözött pincérnő dupla eszpresszókávét szolgál fel. London az utóbbi időben még az eszpresszókávé vonalán is modernizálódik, ami egyre inkább általános csapássá kezd válni, és semmi jót nem ígér a brit birodalom hagyományai szempontjából, ahogy Mr. Oliver mondaná egy alapos fejtegetés során. Linda, folytatásként még egy hatalmas adag fagylaltot is kap, amelyet krémből készült hegymasszívum koronáz, s ez egyben azt is jelenti, hogy pihenőnk időtartama tetemesen meghosszabbodik.

– Miért nem vett autót, Peter? Kimehettünk volna a városon kívülre… Elmehettünk volna Oxfordba vagy Stratfordba, hogy láthassa Shakespeare szülővárosát…

– Túlontúl sok programot sorol fel egy szuszra, drágám. Először is, nem veszek autót, mert nehezemre esik arra gondolni, hogy az autónak valószínűleg hosszabb életet szán a sors, mint nekem magamnak. Aztán meg a nagy Shakespeare szülővárosa annyira érdekel, mint amennyire Shakespeare-t is érdekelné a Peter nevű senki szülővárosa. S végezetül, a kocsira vonatkozó kérdést nyugodtan feltehettem volna én is magának.

– Nekem nincs szükségem autóra. Otthontól az Éváig oly rövid az út, hogy nevetséges lenne kocsit használnom. Aztán meg, Peter, nekem spórolnom kell…

– Na igen, persze, spórolnia kell. Ámbár a nők takarékosságát jól ismerem: az a rengeteg szőrme, még ha teljesen hamisak is, amit összevásárolt…

– Apróságok. Az egész csomót egy végkiárusításon vettem. De nekem tényleg spórolnom kell.

– Úgy gondolom, korán kezdett el gondoskodni öreg napjairól.

A hölgy, miután már majdnem végzett a tejszínhabból készült jégheggyel, most a lényeghez, a fagylalthoz és a gyümölcsökhöz lát hozzá. Ez azonban nem akadályozza abban, hogy megfogalmazza ellenvetését:

– Én az öreg napok előtt? Csak nem hiszi hogy a végtelenségig az Évában maradok? Mondjuk, egy-két esztendő még, s akkorra már a személyzet is rám un, így aztán egy szép napon Drake majd így szól hozzám: „Csodálatosan énekelt, kedvesem, de most már menjen máshova” – és én kénytelén leszek átmenni egy másik, alacsonyabb kategóriájú Évába, azután pedig a következőbe, mígnem végül már csak a matrózkocsmák maradnak mint utolsó lehetőség, amelyekben azt sem tudja az ember, hogy énekesnőnek vagy prostituáltnak nézik-e.

Linda kikotor még egy kanálnyit a már olvadozó nyalánkságból, aztán félretolja a poharat, és a cigaretta után nyúl.

– Nem akarok odáig eljutni, Peter. Lehet, hogy egy kicsit még lejjebb kell majd szállnom, de nem akarok a matrózkocsmák színvonalára süllyedni.

Tüzet adok, ő rágyújt, és a járda felé néz. A vasárnap rövid délutáni óráiban az utca szinte teljesen üres. Néhány szerelmespár, néhány fiatal házaspár totyogó kisgyerekkel, akit – akárcsak minket – szintén elfárasztott a hosszú ünnepnapi séta, vagy egykét sötét ruhába bújt, idős pár, akik mintha máris a saját temetésükre mennének, elővigyázatosan lépdelnek, nehogy valami szerencsétlen eséssel lerövidítsék az oda vezető utat. Vasárnap. Unalom. Vasárnapi unalom.

– A hangján kívül magának megjelenése is van, Linda. Bár eltekintek a részletektől, nehogy elbízza magát.

– És akkor? Csak nem hiszi, hogy a külső tovább tart a hangnál?

– Arra céloztam, hogy a maga külsejével találhat a matrózkocsmáknál elfogadhatóbb helyet is, például egy titkárnői állást.

– Gondoltam rá – biztosít a hölgy. – De ne higgye, hogy ezeken a helyeken hiány lenne a jelentkezőkből. És ha egy szép napon mégiscsak eljutnék a titkárnői munka gondolatáig, aligha rendelkeznék a szükséges üzleti és egyéb erényekkel. Az ilyesmihez, Peter, vagy egészen fiatal legyen az ember, vagy pedig legyen a gyors- és gépírás bajnoka. S én sem az egyik, sem pedig a másik nem vagyok.

Elhallgatok, mert semmi más nem jut eszembe, amit javasolhatnék neki. Szerencsére, ő maga ment ki engem a szorult helyzetből:

– Van egy olyan gyanúm, hogy a végén mégiscsak kikötök egy eldugott fészekben mint tanítónő. Megtakarított pénzemből pedagógusi képesítést szerzek, ha marad pénzem egyáltalán, és tanítónő leszek egy faluban. Esténként majd a televíziót nézem, és téli pulóvert kötök. Mi mást tehetnék?

– Kár a szép dalért… – dünnyögöm mintegy magamnak. – Ha arra gondolok, milyen határozottsággal vetette el ott a tánc-parketton a holnapi napot, most látni azt milyen komoly gondot okoz magának ez a „holnap”…

– Ne keverje össze a színházat az élettel, Peter. Ha a színház az életre hasonlítana, senkinek se lenne szüksége rá.

Hangja fáradtan és leverten cseng. Ezt a nőt gőgösnek és beképzeltnek tartottam mindaddig, amíg le nem vetette magáról a maszkot, hogy aztán igazi valóját tárja fel előttem, a sikertelenség és kiábrándultság hősnőjének alakját, aki ide-oda hányódik a város útvesztőiben, és bizalmatlanul tekinget arrafelé, ahol az utca vége eltűnik a ködben.

A dalnak alapjában véve igaza volt. Mert ez a holnap, holnap, holnap ki tudja, létezett-e egyáltalán, hiszen minden további dolog talán ködbe veszett.

– Azt hiszem, ideje indulnunk – hallom a hölgy hangját. – Előadás előtt azért kell kicsit pihennem.

Jóllehet dél van, a napvilág annyira gyér, mintha csak éppen most virradna, s a Drake Street minden eddiginél jobban hasonlít egy hosszú, sötét folyosóra. A férfi, aki pillanatnyilag leköti a figyelmemet, a Főhadiszállás kijáratában áll. Aztán kinyitja az esernyőjét, és elindul a nagy utca felé. Esik.

Felkelek a helyemről, és amikor Larkin elhalad a kávéház előtt, én is kilépek az utcára. Nosztalgiával nézek a távolodó esernyős férfi után, de nem követem. Drake bármelyik pillanatban hívathat, s kész csoda, hogy nem hívatott máris.

Elindulok ellenkező irányba, és bemegyek a könyvesboltba. A helyiséget, mint ebben az időszakban mindig, hímnemű ügyfelek népesítik be, akik ha nem is a nőket, de legalább azok képeit szomjazzák. Az urak hallgatagon, sőt ünnepélyesen állnak, mintha templomban lennének, azzal a különbséggel, hogy a templomban le kell venni a kalapot, itt viszont nem. Ügy állnak, hogy esernyőjüket a zsebükbe akasztották, s így szabadon lapozgathatnak az élénk színű képekkel illusztrált folyóiratokban. Állnak egymás mellett, ám ugyanakkor egymástól teljesen elszigetelve, mindegyik magába merülve.

Átmegyek a helyiségen, és belépek a hátsó szobácskába, ahol a könyvkereskedő szokásához híven Platón Párbeszédei-be mélyedve tölti ki üzlettől mentes, szabad pillanatait.

– Jó napot, Mr. Oliver!

– Jó napot, Mr. Peter!

A férfi félreteszi a könyvet, barátságosan rám tekint, majd a szokásos repertoárból felhangzik a következő mondat:

– Egy kávét, Mr. Peter? Még egészen meleg…

– Örömmel.

Mr. Oliver az üveglombik tartózkodási helyéhez, vagyis a sarokban álló asztalkához lép, s egy perc múlva miniatűr tálcával tér vissza, amelynek közepén testes, gőzölgő fajansz csésze áll.

– Egy szivart, Mr. Oliver?

A repertoár szerint most rajta a sor, hogy kimondja a maga „örömmel”-jét, amit nem is mulaszt el. Megkóstolom a lombikkávét, hogy összevethessem a röviddel ezelőtt megivott presszókávéval, miközben a barátom – ha nem is Drake ügyességével – kicsomagolja a maga Robert Burnsét, és rágyújt.

Ebben a pillanatban feltűnik a pénztárablakban Frank, az a fiú, aki a kinti tágas helyiségben begyűjti a hímek pénzét.

– Az egyik ügyfél azt kérdezi, nem adunk-e neki kedvezményt, ha az Erosból tíz számot is megvesz?

– Jól tudja, Frank, hogy kedvezmény nincs – válaszolja Mr. Oliver. – Magyarázza el az úrnak, hogy ez nem jóindulat kérdése, hanem elvi dolog.

– Ó, azt hiszem, kedvezmény nélkül is megveszi – dörmögi a segéd, mielőtt még eltűnne.

– Persze hogy megveszi – bólint a könyvkereskedő. – De ha Shakespeare műveit ajánlaná neki az ember, még ha féláron is, hátat fordítana.

– Az embereknek nincs szükségük megrázó drámákra – jegyzem meg békítőleg. – Megrázó dráma úgyis van elég az életben. Egy hölgy ismerősöm azt mondja mindig, hogy ha a művészet az életre hasonlítana…

– És a szex? – vág a szavamba Mr. Oliver, miközben kiveszi a szivart a szájából. – Szex talán nincs az életben? Ezeket az erkölcstelen képeket talán nem az életből fotózták?

– Csakhogy ezek megrendezettek… hamisak…

– Hát ez az: hamisak – bólint elégedetten a boltos. – Ezeknek az uraknak nem a művészet kell, hanem a hamisság. Ezek a művészetet és az életet egyaránt gyűlölik. Ezek, mister, egy hamis művészet és egy hamisított élet után sóvárognak.

Elhallgat, és ismét ráharap a szivarjára. Aztán ismételten kiveszi a szájából, és csaknem gyászos pátosszal azt mondja:

– S ha az ember belegondol, hogy ezek a népek mind a nagy Cromwell utódai…

Ebben a pillanatban feltárul a kis ajtó, s a küszöbön megjelenik egy állat. Pontosabban az Al nevű gorilla.

– A főnök hívatja, mister – közli velem. Csak mellesleg említem, hogy egy idő óta ez a két majom, Al és Bob, csakúgy, mint a Drake Street egész állatsereglete, bizonyos tiszteletteljes hangnemet használ velem, már amennyire ez telik tőlük, s még a csúfolódó „sire” helyett is elkezdték az udvarias „mister” megszólítást használni.

– Hová bújt el, barátom? – fogad szinte örvendezve a főnök. – Már azt hittem, megint történt magával valami.

– Egyáltalán nem – nyugtatom meg. – Mr. Olivérnél voltam.

– Maga engem elkeserít, Peter. Ott savanyodik abban a pornográf üzletben, amikor öt lépésnyire innen lakik a gyönyörű Miss Gray!

– Csak egy kávéra ugrottam be.

– Kávéra? Ilyenkor? Nem, maga tényleg elkeserít. Hiszen most nem a kávénak, hanem a whiskynek van itt az ideje… Ez még az illemkódexben is benne van…

E szavai után Mr. Drake kimászik íróasztala mögül, és elindul a mozgó bár felé, hogy szemléletesen bemutathasson nekem néhányat az illemszabályok közül, különösen azokat, amelyek a „Hogyan kell whiskyt inni?” című paragrafussal kapcsolatosak.

– Nos, mi újság? – kérdezi a főnök, miután megerősítettük magunkat egy-egy adag whiskyvel.

S olyan titkolt elégedettséggel néz rám, mint aki jól tudja, hogy újsággal ő maga szolgálhat, nem pedig én. Az újságot egyébként én is tudom, méghozzá tegnap este óta, amikor is hazavittem azt a bizonyos reklámcédulát, és a megfelelő hőkezelés után ezt olvashattam ki belőle: „Elindítottuk a második küldeményt. Útirány: Bécs. Tartalom: három kiló heroin.”

– Semmi újság – válaszolom fásultan. – Hacsak nem az, hogy az idő megint elromlott.

– Egyesek számára elromlott, Peter, mások számára viszont megjavult – jegyzi meg oktató hangon a főnök.

És megint a szerény elégedettségnek ugyanazzal a kifejezésével néz rám.

– Közölnöm kell magával egy kellemes hírt, barátom. Második szállítmányunk szintén befutott Bécsbe. S ezúttal nem keményítőről van szó.

– Hány kiló? – kérdezem lényegre törően. – Tíz?

– Ne legyen mohó! – emeli fel figyelmeztetően tömzsi mutatóujját Drake. – A mohóság már sok embert fosztott meg a fejétől. Ezúttal csak két kiló. De nem keményítő, hanem heroin. Remélem, fel tudja becsülni a különbséget, s fejben elvégzi a számítást.

– Tényleg elvégeztem – válaszolom habozás nélkül. – És pontosan ezért nem látom indokoltnak, hogy örömkönnyeket sírjak.

– De hát ez ötezer font, Peter! Vagy tízezer dollár! Nem, tényleg nem hittem volna, hogy a pénzéhsége ennyire csillapíthatatlan…

Letörten csóválja a fejét, aztán a poharához folyamodik vigasztalásért. Egyáltalán nincs szándékomban az orrára kötni, hogy az én információim szerint a kilók száma nem kettő, hanem három. És a fontok és dollárok is hidegen hagynak. És ha valami mégis nyugtalanít, akkor az egészen más jellegű dolog.

– Lássa be, mister, hogy ez az összeg egyáltalán nem annyira fantasztikus, még egy ilyen magamfajta senkiházi számára sem. Ne felejtse el, hogy ez az összeg nem kevés megpróbáltatásba és nem kis félelembe került.

– De hát ez csak az első nyereménye, Peter! Egy hosszú, sőt talán igen hosszú nyereménysorozat első tagja.

– Egyáltalán nem, mister! Ez az első, de utolsó is. És ön éppen e pontot illetőén nem akar megérteni engem.

– Vagy úgy, már megint a maga fáraójával és a három árulóval akar untatni… – motyogja bosszúsan Drake.

– Nem három, hanem csak egyik a három közül. Larkin…

– Larkin röviddel ezelőtt itt volt – szakít félbe a főnök. – És meg kell mondanom magának, hogy nagyon, nagyon elégedett az események alakulásával. S kész arra, hogy akkora mennyiséget helyezzen el a tengerentúlon, amekkorát csak felkínálunk neki.

– De az árut, ott Keleten, ugye maga fizeti?

– Természetesen. Ki fizetné, talán maga?

– És ha ez az áru valamilyen módon megsemmisül, ön veszít, és nem Larkin, ugye?

A játék kockázatos. De most, hogy az első heroinküldemény átjutott a csatornán, nincs több vesztegetni való időm, és rá kell lépnem a józan kockázat útjára.

– Larkin elveszíti a nyereségét – mondja a főnök, rövid gondolkodás után.

– Úgy van. Olyasmit veszít el, amivel még nem rendelkezik, ön viszont a saját tőkéjét veszíti el.

– De hát gondolkozzon, Peter – szólal meg türelmesen Drake. – Milyen érdeke fűződhet Larkinnak ahhoz, hogy megfossza magát egy nagy nyereségtől?

– Semmilyen – egyezem bele. – De ez csak abban az esetben van így, ha Larkin valóban az, akinek mondja magát: vagyis kábítószercsempész, aki saját zsebére és saját nevében dolgozik. De képzelje csak el, hogy az ön Larkinja nem saját nevében tevékenykedik, hanem valamilyen szervezet nevében, s ennek a szervezetnek egyáltalán nem áll érdekében, hogy kábítószereket csempésszen be az Államokba és tőkét szerezzen. Akkor mi van?

– Akkor mi van? – ismétli visszhangként a főnök.

A kínos helyzetbe került ember szokásos kézmozdulatával vakarja meg vöröshajú feje búbját, aztán így szól:

– Mielőtt eljutnánk a maga „Akkor mi van?”-jához, rendelkeznünk kellene a szükséges bizonyítékokkal. Sorakoztassa fel nekem a bizonyítékait, Peter, s én azonnal egyetértek magával.

– Tegyük fel, hogy pillanatnyilag nincsenek a birtokomban. És hogy csak később lesz módomban feltálalni őket. De milyenek az ön saját információi Larkinról? Meg van-e győződve afelől, hogy elégségesek és megbízhatóak? Valóban bebiztosította-e magát Larkin valamely más szervezethez fűződő lehetséges kapcsolatai ellen?

– Maga, Peter, persze nem azt várja tőlem, hogy feltárjam a káderdossziékat – nevet fel rövid, recsegő hangon a vöröshajú. – És én tényleg nem teszem meg, nehogy untassam. Csak annyit mondhatok, hogy nem mulasztottam el elvégezni az ellenőrzést és beszerezni információimat.

E szavak közben, amelyek egyaránt hivatottak engem is és őt magát is megnyugtatni, Drake a zsebébe túr, és előhúzza hagyományos szivarját.

– Nem tudom, olvas-e különböző folyóiratokat és könyveket, mister, de mivel én olvasok néha ilyesmiket, elmondhatom önnek, ha egy Larkin-féle egy, a mostanihoz hasonló művelet végrehajtására készül, előzőleg kidolgoz magának egy minden részletében pontos mesét, amelynek éppen az a célja, hogy lehetőséget nyújtson önnek sokoldalú információk beszerzésére, és hogy mindennemű kétségeit eloszlassa.

– Ismerem én is ezeket a dolgokat, Peter, még ha nem is olvasok különböző könyveket – bizonygatja Drake, miközben levágja a szivar végét. – s egyáltalán, fölösleges ilyen hevesen próbálgatnia rajtam a bizalmatlanság szelepét, mivel ez a szelep, ha még nem vette volna észre, amúgy is állandóan működik. Mondtam már: mutasson fel legalább egy igazi bizonyítékot, és azonnal a maga oldalára állok.

– Jól van, mister! – jelentem ki határozottan. – Fel fogom mutatni ezt a bizonyítékot. Esküszöm, hogy felmutatom.

Drake energikusan megszívja szivarját, hogy az meggyulladjon, de mindez nem akadályozza abban, hogy vizsla pillantást ne vessen rám, mintha mérlegelné, tényleg ennyire bízom-e saját magamban, vagy csak szerepet játszom.

– Csakhogy én is kérek öntől bizonyos eszközöket, hogy eljuthassak ahhoz a bizonyítékhoz – fűzöm hozzá.

– Milyen eszközöket? – húzza fel a szemöldökét a főnök.

– Nem pénzt. Legalább néhány napig szem előtt kell tartanom Larkint, s a cél érdekében tudni szeretném, hol lakik, s szeretnék minél közelebb lenni hozzá.

– Rendben van! – tárja szét a kezét beleegyezően Drake. – A Splendid Hotelben lakik, a hotelt viszont az én embereim vezetik, így hát, ha kívánja, biztosíthatok magának egy szobát Larkin szomszédságában.

– Ez megoldja a kérdést. No persze szükség van még egy-két aprócska alkalmatosságra is.

– Figyelmeztetnem kell azonban, hogy legyen elővigyázatos – morogja a főnök. – Az amerikainak semmi szín alatt nem szabad észrevennie, hogy figyelik. Sőt ha már mindenképpen meg kell figyelnünk, úgy hiszem, jobb lenne, ha ezt a munkát valaki másra bíznánk, s nem magára. Larkin ismeri magát, Peter.

– Fölösleges nyugtalankodnia – dörmögöm. – És egyáltalán nem lenne igazságos dolog, ha másvalakire bízna egy olyan feladatot, amelyért én tettem kockára a fejemet. – Ó, a „fejét”? Elszomorít a túlzásaival – vág a szavamba Drake. – Egyáltalán nem áll szándékomban, hogy megfosszam a fejétől. Különösen most nem. Amíg a csatornája működik, biztos lehet, hogy maga is működni fog, Peter.

– Ebben az esetben, úgy gondolom, minden rendben.

– Cselekedjék, barátom, cselekedjék – bátorít a főnök, árnyalatnyi iróniával a hangjában. – Ugorjon be Stentonhoz, ő majd elintéz mindent.

De még mielőtt kimennék, hozzáfűzi: – Ami pedig azokat az apró alkalmatosságokat illeti, ne higgye, hogy én nem olvasok különböző könyveket. Ha Larkin folytatott volna valamilyen érdekes beszélgetést a Splendidben, az már rég ismert lenne az öreg Drake számára.

Be kell vallanom, hogy Drake utolsó mondata némileg lelohasztotta a lelkesedésemet. Némileg, de nem teljesen.

Egyébként a főnök, akinek a vele született bizalmatlansága tényleg nem szorul serkentésre, bizonyára megszervezte Larkin megfigyelését, legalábbis az első időkre, ami valószínűleg az utcákon való követésre és a lakás lehallgatására szorítkozott. Szóval, alkalmazta azokat az elemi trükkjeit, amelyeket velem szemben is bevetett. Igen ám, de az ilyenfajta trükkök teljesen hatástalanok egy Larkin-féle alak esetében, aki elég tapasztalt ahhoz, hogy megvédje magát ellenük.

Az a tény tehát, hogy a főnök már elhelyezte lehallgatóit a szállodában, még nem jelenti azt, hogy le is hallgatta az amerikait. A komoly lehallgatást nekem, kell elvégeznem, s ennek feltétlenül eredményt kell elérnie, miután ünnepélyesen megígértem, hogy leleplezem Larkint. És jaj nekem, ha ez nem sikerül.

Stenton szobát foglal számomra a Splendidben, éppen a kérdéses egyén szomszédságában, a bejelentőkönyvbe pedig valamilyen kitalált név kerül. Később, felszerelkezve Stenton ajánlólevelével, beugróm egy speciális alkalmatosságokkal foglalkozó kereskedelmi céghez, ahol megkapom a szükséges felszerelést. Sajnos, ez a vállalat még mindig nem rendelkezik olyan készülékkel, amely láthatatlanná tenné az embert. Pedig nekem ugyancsak jól jönne, ha láthatatlanná válnék Larkin előtt. S nem is annyira Drake, mint inkább a saját érdekemben.

Éppen ezért a szállodába való ki- és bejárásom bonyolult óvintézkedés kíséretében zajlik, amelyet borzasztóan unalmas lenne leírnom, ám elkerülhetetlen, ha nem akarok valahol a szállodában vagy a szálloda előtt váratlanul szemtől szembe kerülni az amerikaival.

Az, hogy biztosítsam a szomszédos szoba lehallgatását, sőt akár megfigyelését is, gyerekjáték, csakhogy komolytalanság lenne részemről, ha egy gyerekjátéktól különösebb eredményeket várnék. Nos, jóval azután, hogy Larkin visszatért a szobájába, s jóval azután, hogy elaludt – ez úgy éjfél után három körül lehet –, óvatosan kilépek a folyosóra, és arra vetemedem, hogy kis időre magamhoz vegyem az amerikai cipőit. Maga a cipőelemelés szintén nem ügy, mivel, mint ismeretes, a szállóvendégek éjszakára kint hagyják cipőiket a szobájuk ajtaja előtt, lehetővé téve ily módon a személyzet számára, hogy kora hajnalban kitisztítsa azokat.

A művelet következő része valamivel bonyolultabb, ám én fölszerelkeztem az összes szükséges holmival, s így túlzott önteltség nélkül remélhetem, hogy úgy-ahogy majd csak megbirkózom a feladattal. A szóban forgó, Baly márkájú cipők csodálatosak, sarkuk és talpuk gumiból van, s meglehetős nagyméretűek. Ez a Larkin, közepes testmagassága ellenére, negyvenhatos cipőt visel. Az ő dolga. Az én dolgom viszont az, hogy lefejtsem a jobb lábas cipő sarkát, vágjak egy kis gödröt a gumi belsejébe, és tegyem bele a miniatűr mikrofont. Hogy jobb hangminőséget biztosítsak, beépítek egy miniatűr csövet is, amelynek alig látható nyílása a sarok és a bőr felsőrész közötti mélyedésbe torkollik. Ezután egy megfelelő ragasztóval, amelyről azt mondták, hogy rendkívül jól tapad, visszaragasztom a gumit régi helyére, majd szemügyre veszem művemet.

Természetesen, ha valaki fogja magát, és nagyítóval milliméterről milliméterre átvizsgálja a cipőt, alighanem felfedezheti a csövecske nyílását. De hát ki vizsgálgatja a cipőjét nagyítóval? A berendezés viszont annyira mikroszkopikus, hogy egyéb módon aligha fedezhető fel.

A következő napon az amerikai megfigyelése már kora reggel elkezdődik, méghozzá egészen közelről. Benyomásaim, amelyeket estig összegyűjtők, igen hasznosak lehetnének egy „Hogyan tölti a napját egy ember, akinek nincs semmi dolga” című fogalmazvány megírásához. Benyomásaim nemcsak bőségesek, hanem meglehetősen nedvesek is, mivel szinte egész nap esik. Csavargás a városon át, ebéd a Soho egyik spanyol vendéglőjében, rövid pihenő a szállodában, majd ismét csatangolás a városban. Két órát a Drakula lánya című film segítségével sikerül agyoncsapnia, aztán este öltönyt cserél a szállodában, és elsétál a Fehér Elefánt vendéglőhöz. El lehetne töprengeni azon a problémán, hogy az elefánt, a hagyományokkal ellentétben, miért „fehér”, és mért nem „arany”, de engem pillanatnyilag egészen más probléma foglalkoztat. Ha az egész napos lődörgés után végre elérkezett az ideje annak, hogy Larkin találkozzék valakivel, akkor arra valószínűleg éppen itt kerül sor, ebben a drága és meghitt vendéglőben, amelynek légköre átszellemült beszélgetésre hangolja az embert. Sajnos, olyan beszélgetésre, amelyen én nem vagyok jelen. Igazi őrültséget követnék el, ha beülnék a helyiségbe, s kitenném magamat a veszélynek, hogy az amerikai észrevesz. Ha ez valamelyik sohó-beli lyuk lenne, még megjátszhatnánk a véletlen találkozást. De a Bond Streeten levő Fehér Elefánt és a Drake Streetről származó Peter nem összeegyeztethető.

Körülnézek az utcán. Az eső végre elállt. Kevés járókelő és bőséges világítás. Plusz egy rendőr, sötét sisakban, aki unottan ácsorog a szomszédos sarkon. Ebben a pillanatban csakugyan irigylem. Itt szobrozhat reggelig anélkül, hogy bárki is odafigyelne rá, míg én kénytelen vagyok körözni. Elindulok lassan az ellenkező irányba, s közben kipróbálás végett előveszem a vevőkészülékemet, és megnyomom a megfelelő gombot.

– Valóban nem parancsol osztrigát? – hangzik fel, tompa mellékzörej háttéren, egy ismeretlen hang.

– Nemhogy nem parancsolok osztrigát, hanem pusztán nem szeretném megmérgezni magamat – hallom Larkin hangját.

– Mr. Morton jól ismeri vendéglőnket – hangzik fel most már eléggé gyengén egy másik hang, valószínűleg a főpincéré.

– Nem a vendéglőjükről beszélek, hanem az osztrigáról – jut el hozzám alig-alig az amerikai hangja.

Tehát mintegy százméteres sugarú körben számíthatok a lehallgatásra. Szóval – Morton…

Egy új név. És egy új kérdőjel. Abban reménykedem, hogy ha Morton valóban az, akinek feltételezem, akkor a beszélgetést, vagy legalábbis annak bizonyos részét aligha folytathatják egy vendéglőben, még ha a Fehér Elefánt vendéglőről is van szó. Éppen ezért lemondok a kockázatos lépésekről, amelyek első pillanatban felötlenek bennem, vagyis, hogy valamilyen módon becsússzam a hátsó bejáraton, és a hátsó épületeken keresztül megpróbálkozzam a vendéglő közelébe kerülni. Ehelyett beérem a legegyszerűbbel: másfél óra leforgása alatt háromszor is végigmegyek a Bond Streeten, mint aki éppen esti sétáját végzi. Többször is megtettem volna, ha az a rendőr nem tanúsít megmagyarázhatatlan vonzalmat a Fehér Elefánt iránt, s nem állt volna csökönyösen a fényesen kivilágított szomszédos kapualj előtt.

– Gondolom, a kávét otthon is megihatjuk – hallom Morton hangját a vevőkészülékben, amikor harmadszor haladok el a vendéglő mellett.

– Ahogy parancsolja… De én azért még rendelnék egy fagylaltot… – válaszolja Larkin.

Jelentéktelen mondatok. De nem nekem. Megiramodom az utcán lefelé, míg el nem érem a taxiállomást. Három kocsi. És három különböző korú sofőr. Kiválasztom a legfiatalabbat. Az öregek rendszerint szeszélyesek és morgósak. A fiatalok viszont arcátlanok. Mégis a legfiatalabbat választom. Valószínűleg, mert az ő arcát találom a legszimpatikusabbnak.

– Megkérem, hogy menjünk a Clifford Streetig, hajtsunk be, forduljunk vissza, és álljunk meg a sarkon.

– Mire jók magának ezek az akrobatamutatványok? – kérdezi a sofőr, s közben fürkészve nézeget.

– Az a megbízatásom, hogy kövessek egy embert, de ez maradjon kettőnk között…

– Maga magándetektív?

– Eltalálta. De ez maradjon kettőnk között…

– Csak bele ne keverjen valamibe – dörmögi a fiatalember, miközben begyújtja a motort.

– Ne nyugtalankodjék.

A sofőr pontosan végrehajtja a manővert, és leparkol a Clifford Street sarkán, én pedig leballagok, és figyelni kezdem a másik bejáratot, a Fehér Elefántét. Néhány perccel később kilép Larkin egy másik férfival, aki kicsit magasabb nála és jóval kövérebb. Lassan elindulnak errefelé, és én már szinte biztosra veszem, hogy hiába béreltem taxit, amikor egy fekete Plymouth felé indulnak, amely szemközt parkol. Beugrók a kocsiba, és ráparancsolok a sofőrre:

– Kövesse, kérem, a fekete Plymoutht. S ne bújjon túlzottan bele.

– Nincs is szándékomban – nyugtat meg. – Inkább maga óvakodjék belekeverni engem valamibe, mert látja, az adóvevőm készenlétben áll.

A kocsi valóban fel van szerelve készülékkel, amelyen keresztül a sofőr állandó kapcsolatban áll a diszpécserállomással, s lehet, hogy éppen ez a tény bátorítja fel a sofőrt arra, hogy vállalkozzon a nem éppen szabályos útvonalra.

A követés nem ütközik semmilyen nehézségbe, és veszélytelen távolságból zajlik, mert a Plymouth kihajt a széles Oxford Streetre, balra kanyarodik, elhalad a Marble Arch mellett, továbbhajt a Hyde Park mentén, aztán fordul a Hyde Park Streeten, és megáll egy kicsi mellékutcában. Jobb is így: mire mi behajtunk, Larkin és Morton már elhagyják a kocsit, és nincs veszély, hogy egymásba botlanánk. Elbocsátom a taxit a következő sarkon, miután megfelelő borravalóval megjutalmaztam a sofőrt. Azután gyalog visszamegyek a Plymouth-hoz.

Külső formájában az utcácska valamennyi háza ugyanolyan, ami megszokott dolog Londonban, ahol egész tömbök tartoznak ugyanannak a háziúrnak a tulajdonába, mert nagyapja vagy dédapja ilyen sorházakat építtetett, hogy ne kelljen megerőltetnie a fantáziáját. Ugyanazok a háromemeletes építmények, ugyanazokkal az időtől és koromtól megfeketedett tégla homlokzatokkal, magas, komor ablakokkal, amelyeknek fakereteit akkurátusán fehérre mázolták. Szóval, olyan a monotónia, hogy az ember felteszi magában a kérdést, vajon-hogyan képesek megkülönböztetni a lakók a saját házukat a szomszéd házától.

Valamennyi épület elmaradhatatlan és megmásíthatatlan tartozéka az úgynevezett „angol udvar”. Ha „angol gödör”-nek neveznénk, alighanem közelebb járnánk az igazsághoz, mivel a szóban forgó udvar, amely nem nagyobb néhány négyzetméternél, körülbelül embermagasságnyira a járda szintje alatt terül el, elővigyázatosságból vaskerítés övezi, és a konyhai helyiségekhez vezet. Egy szó mint száz, valamennyi épület bejárata mellett, jobbról is és balról is, ilyen mikroszkopikus udvargödör helyezkedik el, amely nemcsak a háziasszony szemszögéből rendkívül praktikus, hanem az enyémből is.

Az épületek egyforma külseje, valamint az a körülmény, hogy nem láttam, pontosan melyikbe mentek be az engem érdeklő személyek, nem akadályoz meg hollétük gyors felfedezésében. Mivel azokban a házakban, amelyek a Plymouth közvetlen közelében állnak, a függönyök fel vannak húzva, s így nem nehéz minden különösebb bámészkodás nélkül belesni. Pusztán abban a házban, amelyik előtt a fekete kocsi parkol, vannak leeresztve a földszinti ablakok vastag függönyei, a köztük levő réseken pedig fény szűrődik elő.

Sajnos, maga az utca is eléggé világos, ami nem teszi lehetővé, hogy odaáll jak a bejárathoz. Az angol udvar siet segítségemre. Miután meggyőződtem arról, hogy az utca közeli szakasza teljesen üres, a legbanálisabb tolvajkulccsal kinyitom a vaskaput, becsukom magam mögött, a lépcsőn lemegyek az udvarra, és meghúzódom egy oszlop sötét árnyékában, méghozzá a lépcső közvetlen közelében, számolva a lehetőséggel, hogy a konyhaajtón kiléphet valaki.

A hangok, amelyek a készülékből hallatszanak, arról győznek meg, hogy a beszélgetés már elkezdődött. Egy ilyen kezdetleges lehallgatásnál nem számíthat az ember kimerítő információkra, hanem kénytelen beérni bizonyos töredékekkel.

– Nincs igaza, Larkin, nincs! – hallom Morton trombitahangszerű basszusát. – Nem arról van szó, hogy formálisan teljesítsük a feladatot, hanem, hogy egy nagy fogást csináljunk…

– Három kiló heroin nem kis fogás – jegyzi meg szárazon az amerikai.

– Kétségtelenül nem az. Különösen akkor nem, ha a piaci ár szempontjából mérlegeli, s arra készül, hogy zsebre vágja pénzbeli ellenértékét.

– Három kiló heroin nem kis fogás – erősködik Larkin.

– Három kiló egy nagy semmi, kedvesem

– hangzik fel Morton basszusa. – S ha már ennyi hónapot elfecséreltünk a várakozásra, akkor legalább ne egy semmiségért.

– És mi a garancia arra, hogy egyáltalán várhatunk-e valami nagyobbat? Az a vén csirkefogó Drake még ettől a három kilótól is ingadozott. Az volt a tézise, mint tudja, hogy az árut kilogrammonként kell átdobni.

– Az a vén csirkefogó nem egyéb egy vén hülyénél – jelenti ki Morton bosszús hangon.

– Elég, ha csak hangosan kezd el számolni előtte, és megmutatja neki, hogy milyen fantasztikus összegeket vághat zsebre egy tízkilogrammos küldemény esetén, s a nyomban megrendeli a tíz kilót. Akkor pedig…

– Lebecsüli az öreget, Morton – veti ellen Larkin. – Első osztályú gazember és szélhámos – ez igaz. De nem hülye. És nagyon tartok attól, hogy bármely pillanatban visszatérhet az eredeti tervéhez: többszöri szállítás és kevesebb áru, hogy elkerülhető legyen a kockázat.

– Ezzel nem kerüli el a kockázatot, hanem csak még jobban növeli.

– Mondja ezt neki, és ne nekem. Bármit is mond, ez az ember nem szokta meg, hogy amerikai méretekben dolgozzék. Ez nem maffiafőnök, hanem egy sohóbeli kis gengszter.

Most hallgatás következik. Oly hosszú hallgatás, hogy már-már arra gondolok, itt az ideje a távozásnak. Aztán ismét felhangzik Morton hangja:

– Az az érzésem, hogy a baj nem a vén hülyében van, hanem magában, kedvesem…

– De én…

– Legyen szíves, ne vágjon a szavamba, amikor beszélek. Maga nem tud bánni az emberekkel, Larkin. Ezt már mondtam magának. Lelkiismeretes és alapos, ezt nem tagadom, de megszokta, hogy kész tényekkel van dolga. Nincs még egy szikrányi tehetsége sem ahhoz, hogy belebújjon egy ember bőrébe, hogy áthangolja, megváltoztassa, szóval, hogy az egyik tényállástól a másik, a maga számára előnyösebb tényállás felé fordítsa.

– Elismerem, hogy nem rendelkezem pedagógiai adottságokkal, mister – szólal meg Larkin rövid hallgatás után. – De úgy gondolom, az az intézet, amelynek dolgozom, nem pedagógiai jellegű.

– Én meg úgy gondolom, hogy a hangneme kezd nem tetszeni.

– Elnézést, ha hibáztam valamiben. Csupán azt akartam mondani…

– Hagyja ezt! – hangzik fel Morton basszusa, árnyalatnyi bosszúság kíséretében.

– Mondja el két szóval, mi a javaslata, én pedig majd jelentem. Együtt a saját véleményemmel, természetesen.

– Nem szeretném, ha az én véleményem különbözne az önétől, mister – válaszolja érezhető meghunyászkodással Larkin. – És ha megpróbáltam más álláspontot megfogalmazni, azt csak azért tettem, nehogy egy túlzott maximalizmus teljesen meghiúsítsa tervünket. A csatorna idő előtti lebukása…

– A lebukás, természetesen, nincs kizárva

– helyesel Morton, akinek kissé megenyhült a hangja. – Éppen ezért szükséges, hogy mára következő szállítmány akkora terjedelmű legyen, hogy pontot tehessünk vele a dolog végére.

– Mit javasol, mister?

– Mondtam már: tíz kiló. Vagy hasonló. Szóval, nem csekélység.

– Megteszek mindent, ami tőlem telik, mister.

– Ez már beszéd – hangzik fel jóindulatúbban a basszus.

Most még néhány lényegtelen mondat következik, amelyek egyes-egyedül azt a célt szolgálják, hogy helyreállítsák a jó kapcsolatot. Majd egy utolsó fontos részletkérdés:

– Eljöhet jelentést tenni holnapután este kilenckor – rögzíti Morton. – És ha időközben történne valami, hívjon fel telefonon. Nincs időm kivárni Larkin válaszát, ha van válasz egyáltalán. Kiderül azonban, hogy arra sincs idő, hogy távozzam. Alig raktam el zsebembe a vevőkészüléket, és tettem rá lábam a lépcsőre, amikor meghallom a fejem fölött a villanykapcsoló kattanását. Gyorsan visszahúzódom, s a falhoz lapulok, az árnyék oltalmába. Nem is olyan rossz oltalom, ha senkinek sem jut eszébe a kerítésen át lepillantani az udvarra.

– Hazavigyem a kocsimon, vagy taxit fog? – üti meg a fülemet kellemetlenül tisztán Morton hangja, most már a rádiókészülék segítsége nélkül.

– Ó, ne nyugtalankodjék, taxin megyek – válaszolja udvariasan Larkin, mintha tényleg lenne egyéb választása.

– Hát akkor, jó éjszakát.

– Jó éjszakát, mister.

Az az érzésem, hogy hosszú percek telnek el, míg meghallom az ajtó záródását. És még további hosszú percek, mielőtt elhatároznám, hogy kilépek az árnyékból, és óvatosan felnézek. Senki.

Felmegyek a kis lépcsőn, kinyitom, majd bezárom magam mögött a vaskaput. Még jó, hogy Mortonnak nem jutott eszébe megnyomni a kilincset csak úgy, ellenőrzés végett. Ugyanakkor az én ellenőrzésem kielégítően és megnyugtatóan zárult.

Most már minden azon múlik, hogyan reagál az a vén hülye.

KILENCEDIK FEJEZET

Nem tudom, melyik író mondta, hogy Európa mai térképe egészen más lenne, ha a waterlooi csata előestéjén nem esik az eső. Lehet, hogy az eső és a csúszós terep valóban betette a kaput Napóleonnak. Ebben a történetben azonban az időjárás szeszélyei nem játszanak sorsfontosságú szerepet, azért tartózkodom részletes leírásuktól. Annál is inkább, mivel meglehetősen egyhangúak: szinte szakadatlanul esik.

Ezúttal azonban az eső csak éjszaka esett, hogy ne bosszantsa a járókelőket nappal. Így aztán, amikor reggel elindulok a Drake Street felé, megtakarítom a bonyolult mutatványokat, amilyeneket az a kényszer vált ki, hogy az ember nyitott esernyővel átfurakodjon az őt körülvevő tömeg nyitott esernyői között.

Nemcsak azért indulok el a Drake Street felé, mert ott van a munkahelyem, hanem azért is, mivel Larkin is arrafelé tart, s így nem marad más tennivalóm, mint hogy kövessem őt megfelelő távolságból. Miután az amerikai elérte csendes, romantikus utcánkat, természetesen a Főhadiszállásra megy, míg én továbbhaladok, és leülök a téren levő kis parkban. Nem is a padra ülök, hanem a pad háttámlájára, ahogy azt a kölykök teszik, mivel az ülőke még nedves az éjszakai esőtől. Összehúzom magamon a felöltőt, és a fasor felé pillantok, ahol semmi figyelemre méltó dolog sem látszik, mivel az említett kölykök hiányoznak. Lehet, hogy iskolában vannak, de az is lehet, hogy az anyjuk nem engedte le őket ebben a hűvös időben.

Révedezésemben egy rövid, drapp színű felöltőt viselő hölgy zavar meg, egy hölgy, akin túlteng a festék, ám szépsége meglehetősen vitatható, s nemkülönben gyanús fiatalságának látszata is. A hölgy elhalad a padom mellett, és futólag rám néz, hogy aztán nyomban bűntudatosan elfordítsa rólam a tekintetét. Természetesen ismer engem, én is ismerem őt, és már több ízben találkoztunk itt a Drake Street környékén, de a hölgy mindig ugyanúgy elkapja rólam a tekintetét, valószínűleg első találkozásunk emlékének súlya alatt.

Egyébként, ha már szóba került ez az első találkozás, úgy gondolom, az én emlékeim kellemetlenebbek és fájdalmasabbak az övéinél, mivel ő az a Katy, akinek a szobájában azt a kimerítő verést kaptam londoni megjelenésemnek mindjárt az első napján. Igen, Katy mindig némi bűntudattal fordul el tőlem, s ez mégiscsak mellette szól, de nekem pillanatnyilag egészen máson jár az eszem, pontosabban azon, hogy felbukkanásom április elejéhez fűződik, most pedig már október eleje van, vagyis teljes hat hónapnak kellett eltelnie ahhoz, hogy legalább részben tisztán láthassak ebben a zavaros históriában, amelynek még mindig nem tudni a végét, nemhogy kitalálni. Ülök tehát, hasonló gondolatokba merülök, amelyek – szakmai szemszögből nézve – híján vannak minden funkcionális jelentőségnek, s csak amikor észreveszem, hogy úgy átitatott a nedves pára, mint spongyát a víz, szállók le a padról, és indulok vissza, a Drake Street felé. Szándékom, vagyis hogy Mr. Olivérnél megigyak egy forró kávét, ebben a hideg időben, szakmai szemszögből nézve, persze, szintén teljes jelentéktelen, de a sors másképpen határoz felőlem.

– Á, Mr. Holmes! – fogad örömteli hangon a főnök. – Hogy halad a nyomozás? Gyanítom, hogy valami ördögien érdekes felfedezéssel rukkol ki előttem.

Drake természetesen éppen az ellenkezőjét gyanítja, és szemlátomást arra készül, hogy elironizáljon a kudarcom fölött, s miként a jó hangulatán látszik, igen elégedett az amerikaival folytatott iménti beszélgetésével.

– Félek, hogy igaza van, mister – válaszolom, az alkalomhoz illő, aggódó arckifejezéssel. – A felfedezésem valóban érdekes és, sajnos, kellemetlen.

Az a mosolyféle lassan leolvad Drake arcáról, s mivel előre megérezhette, hogy erősítésre szorul majd, kimászik az íróasztal mögül, és tesz néhány lusta lépést a mozgó bár felé.

– Mire vár? Hogy szívszélhűdést kapjak? – kérdezi a vöröshajú, minden különösebb izgatottság nélkül, miközben nyakon ragadja a Ballantines-os palackját. – Beszéljen.

– Inkább hagynám őket, hogy ők maguk beszéljenek – dörmögöm, miközben előveszem a zsebemből az aprócska készüléket.

Aztán bekapcsolom a kis magnetofont.

A hangminőség nem első osztályú, túl erősnek sem mondható, de ez nem gátolja Drake-et abban, hogy érdemlegesen megítélhesse a Larkin és Morton között elhangzott párbeszédet. S e párbeszéd tartalma annyira leköti a figyelmét, hogy még a szokásos whiskyadagját is elfelejti kitölteni. Nahát, hogy mik vannak!

– Ez a mocskos jenki… – hebegi félig hangosan a főnök, amikor a felvétel véget ér. – Fizetni fog mindenért…

– Kifelé menet Morton ismételten vén hülyének nevezte önt – fűzöm hozzá precízen, hogy még olajat öntsek a tűzre. – Larkin viszont azt az ellenvetést tette, hogy inkább csirkefogó gazember, és…

– Hagyja ezeket a festői részletéket, Peter! – vág a szavamba Drake. – Biztosíthatom, hogy kész vagyok a cselekvésre hasonló dopping nélkül is.

Végre kitölti magának a négyujjnyi whiskyt, és mielőtt felemelné a poharát, hanyag mozdulatot tesz felém, mintha azt mondaná: „Tölts magadnak, ha akarsz!” Azután iszik két kövér kortyot, és így szól.

– Miért hallgat? Amikor nem akarom hallani, jár a szája, mint a kereplő, ha meg beszélnie kellene, hallgat, mint a sír. Várom a kommentárját.

– Úgy hiszem, a dolog kommentár nélkül is világos – felelem, miközben felállók, és szintén a bárhoz indulok.

S ahogy megragadom a sötétbarna üveget, lakonikusan hozzáfűzöm.

– CIA.

– CIA? És miért nem Interpol? – veti ellen a főnök.

– Akár egyik, akár másik, ez nem változtat a helyzeten – jegyzem meg, és töltök két ujjnyi scotchot. – De ha az Interpol lenne, az már az előző szállítmánynál bevégezte volna az ügyet, és rács mögé dugott volna bennünket.

– És maga szerint mi a CIA célja?

– Egy nagy botrány. Politikai szenzáció. És hogy a szenzáció is, meg a botrány is nagy legyen, a szállítmánynak is nagynak kell lennie. Hiszen hallotta annak az úrnak az igényeit: legalább tíz kiló kábítószer. A megfelelő helyen csapdát állítanak, elfogják a szállítmányt, fellármázzák a sajtót, megvádolják a kommunistákat, hogy mérgezik a szabad világot, s az egész akció költségei természetesen az ön számláját terhelik.

Drake hallgat egy ideig, gondolatban átéli a feltevésemet. A hangfelvétel azonban elég sokatmondó ahhoz, hogy ne lehessen sokféle feltevést latolgatnia.

– Úgy tűnik, ez a helyzet – bólint a főnök. – Vagy valami hasonló. A csapda mindenesetre napnál is világosabb. És alig néhány perccel ezelőtt az a mocskos jenki éppen arról győzött meg, hogy át kell térnünk nagyobb adagokra, és biztosított, hogy vállalja az áru haladéktalan elhelyezését a tengerentúlon.

Drake határozott mozdulattal küldi a Scotch maradékát torkába, majd fáradtan belesüpped a velem szemben álló karosszékbe, és gondolataiba merül.

Kiiszom a whiskymet, és félig elszívok egy cigarettát, míg végre a vöröshajú nehézkesen felkászálódik, és kimegy a szobából, szokásával ellentétben, egyedül hagyva engem a kabinetben. Távolléte mindazonáltal nem hosszabb két percnél. S amikor visszajön, melankolikus hangon így szól:

– El kell búcsúznunk Larkintól, barátom. Maga tudja, hogy én humánus ember vagyok, de nincs más mód: el kell búcsúznunk Larkintól.

– Lehet, hogy már késő – vetem közbe. – Lehet, hogy már közölte Mortonnal a szükséges adatokat.

– Mit közölhetett volna?

– Hát, például a következő küldemény időpontját…

– Szóval, maga is vén hülyének tart engem, Peter – mondja borús szemrehányással a vöröshajú. – Azt hiszi, hogy az öreg Drake teljesen meghibbant?…

– Nem tételeztem fel ilyesmit – bizonygatom sietősen.

– Feltételezte, barátom, feltételezte! – fenyeget meg az ujjával a főnök. – Na, nem baj, én nem vagyok haragtartó.

Aztán ismét visszatér előbbi gondolatához: – nos? Lesz elég ereje ezt elviselni, Peter?

– Mire céloz?

– A Larkintól való búcsúzásra, mi másra céloznék?

– Ne felejtse el, hogy Larkin a CIA embere.

– Már hogy felejteném el?! Éppen ezért rendezünk neki egy kis gyászszertartást.

– A CIA keze hosszú, mister.

– Csakhogy nem annyira, hogy a Drake Streeten is kotorászhasson. Itt a Sohóban a CIA nem dirigálhat, barátom. Itt mi elboldogulunk a CIA nélkül is.

Drake ismét az üvegekkel teli kocsihoz indul, hogy kiszolgálja magát.

– Nos, tehát fegyverkezzék fel a szükséges önuralommal, Peter, és türtőztesse magát. Tudja, hogy én is érzékeny ember vagyok, de az érzelmek nem akadályozhatják az embert kötelességének teljesítésében és az igazság gyakorlásában. Különben az egész kócerájt elviszi az ördög.

A vöröshajú iszik a whiskyjéből anélkül, hogy fárasztaná magát jégkockák hozzáadásával, majd leül a szemközti karosszékbe, és kedvenc foglalatosságába kezd: a hagyományos szivar használatra való előkészítésébe. Majd elmerül gondolataiban és a füstfelhőkben.

– Á, Larkin – kiált fel örvendezve Drake, amikor az amerikai negyedórával később belép a szobába. – Elnézését kérem, hogy ismételten háborgatom, de röviddel ezelőtt néhány újabb körülmény merült fel, amelyeket meg kell vitatnunk. De miért áll, üljön le!

Larkin leül arra a díványra, amelyen nem is olyan régen még a kecses Brenda szokott elterülni, s nem jut eszébe, hogy aligha ajánlatos elfoglalni egy olyan ember helyét, aki valószínűleg hulla. Leül tehát, és vár, preparált holttestre jellemző, szokásos tartásával és sovány, kreol bőrű arcának ugyancsak szokásos, rezzenéstelen kifejezésével. Nem kell sokáig várnia, mivel a főnök az íróasztalához lép, elveszi róla a kis magnetofont, és elindítja a hangfelvételt.

Ez az ember kétségtelenül tapasztalt profi. Arckifejezése az egész lejátszás alatt ugyanolyan szenvtelen marad, és csak feszült tekintetében lehet elkapni a koncentrált gondolkodás jeleit, mely szemlátomást arra irányul, miképpen lehetne értékelni a mondatokat, amelyek most megtöltik a dolgozószoba zárt és alaposan telefüstölt légterét.

– Na, mit talált ki mentségére? – kérdezi jóindulatúan a főnök, amikor a szalag lágy sercegése az adás végét jelzi.

– Miért kellene kitalálnom bármit is, Drake? – emeli fel tekintetét Larkin.

– Mert a szalag, amelyet éppen most hallott, úgy kívánja – válaszolja ugyanolyan jóindulatúan a főnök. – Vagy talán kétségbe vonja a hitelességét?

– Nem, nem vonom kétségbe, képzelje el – mondja szárazon az amerikai. – Egyáltalán, semmi szükségem sincs hazugságokra, mivel az igazság tökéletesen a javamra válik.

– Ebben nem is kételkedem – bólint a vöröshajú. – Ismeri az én határtalan bizalmamat maga iránt. Mégsem mondanék le a magyarázatáról, még ha pusztán formaság is az egész.

– Morton sarokba szorított – mondja nyugodtan Larkin. – És ha tartózkodtam attól, hogy ezt említsem magának, ezt csak azért tettem, hogy ne izgassam fölöslegesen.

– És ki ez a Morton tulajdonképpen? – kérdezi Drake, a puszta formaság kedvéért.

– Azt hiszem, elég világos, hogy ki: az Interpol alkalmazottja. Ismer még New Yorkból. S egy szerencsétlen véletlen folytán belém botlott itt Londonban. És elindult a nyomomban. És különböző forrásai és információi segítségével, amelyeket máig sem tudtam kinyomozni – s itt Larkin nem mulasztja el, hogy gyanakvó pillantást vessen rám –, sikerült megtudnia, mivel foglalkozom pillanatnyilag. Így aztán sarokba szorított.

A fejtegetés szokatlanul hosszú ehhez a szótlan emberhez mérten, de az amerikai nem annyira ostoba, hogy ne fogja föl, most kell beszélnie, vagy soha.

– És mit akar magától Morton tulajdonképpen? – kíváncsiskodik a főnök, egyre csak a formaság kedvéért.

– Hiszen maga is hallotta: el akar kapni egy minél nagyobb küldeményt, hogy felmutathasson valamit. Maga is tudja, milyen ambiciózusak ezek az emberek. Ők nem kicsiben dolgoznak, mint mi, hanem a magas állásért és a magas nyugdíjért hajtanak.

– Igen, persze, mindenkinek a maga gondja – ismeri el Drake.

Aztán felém fordul és odaveti:

– Látja, Peter, mondtam én magának, hogy nem ítélhetünk a külsőségek alapján. Larkin egyáltalán nem folytatott kettős játékot, ahogy maga hajlamos feltételezni.

– Tulajdonképpen kettős játékot folytattam – mond ellent nyugodtan az amerikai. – Csakhogy nem magával, hanem Morton-nal. Félreinformáltam, hogy időt nyerhessek. Vártam, hogy mi ketten csináljunk legalább egy-két jó fogást, aztán, ha az Interpol elkezdett volna türelmetlenkedni, természetesen közöltem volna, miként állnak a dolgok, hogy időben bevonhassuk a zászlót.

Larkin elhallgat, majd ismét gyanakvó pillantást vet rám, és megjegyzi:

– Van azonban másvalaki is, aki kettős játékot folytatott, Drake. Nem akarok gyanakvóbb lenni a kelleténél, de azok az információk, amelyekkel Morton rendelkezik, ezt bizonyítják. És ez a valaki nem az Interpol ellen, hanem miellenünk folytat kettős játékot. S ez a valaki kétségkívül itt van közöttünk.

– Logikus – ismeri el a vöröshajú.

Aztán töprengő pillantást vet a mennyezetre, elindít egy sűrű füstsugarat a kristálycsillár felé, és megkérdezi:

– És miért gondolja, hogy az Interpol avatkozott a dolgunkba, és nem, mondjuk, a CIA?

– Mit keresne a CIA egy kábítószeres üzletben?

– Én is ezt kérdezem: mit kereshet? Larkin valószínűleg úgy dönt, hogy a kérdést nem neki tették fel, mivel nem hajlandó válaszolni, inkább megjegyzi:

– Az a nézetem, hogy pillanatnyilag fontosabb lenne megállapítanunk, ki informálja Mortont…

– Igen, valóban – rezzen össze Drake, és leveszi tekintetét a mennyezetről. – És mi a maga személyes (véleménye a kérdést illetően?

– Azt hiszem, nem nehéz rájönnünk az igazságra – dünnyögi Larkin.

– Milyen módon?

– A jelen esetben egyetlen lehetséges módon, vagyis kizárásos alapon. Úgy tudom, hogy csak három személy van beavatva az akcióba… Vagy tévedek?

– Nem, nem téved! – nyugtatja meg a vöröshajú. – Mi hárman, és más senki.

– Úgy vélem, maga személy szerint gyanú fölött áll…

– Köszönöm a bizalmat.

– Én, gondolom, szintén fölötte állok a gyanúnak. És ez nem bizalom kérdése, hanem az elemi logikáé. Maga tudja, hogy mekkora nyereségre számíthatok, s aligha tételez fel rólam akkora ostobaságot, hogy megfosszam magamat egy ilyen nyereségtől az Interpol kedvéért.

– Akkor hát? – kockáztatja meg a kérdést a főnök.

– Akkor hát? – felel visszhangként Larkin, és megvonja a vállát annak jeléül, hogy nem tartja szükségesnek válaszolni ilyen ostoba kérdésre.

– Nos, Peter, mit hoz fel védelmére? – fordul most énfelém Drake.

– Semmit – dörmögöm.

– Mi az, hogy semmit? – csodálkozik a vöröshajú. – Lám, Larkin milyen szépen kimentette magát. Maga meg csak azt mondja: „Semmit!”

Az amerikai szenvtelenül hallgat, jóllehet a főnök majomkodásai valószínűleg nagyon is világosak a számára.

– Maguk ketten tényleg eléggé nehéz helyzetbe hoznak engem – vallja be rövid szünet után a vöröshajú. – Az egyik hallgat. A másik mosakszik…

– Egyáltalán nem áll szándékomban mosakodni – veti oda hűvösen az amerikai.

– Szóval, teljesen nyugodt – bólint Drake. – Íme, Peter, látja, milyen magabiztosságra tesz szert az ember, ha a CIA-nél dolgozik?

Bedobja a hamutartóba a szivar maradékát, s anélkül hogy megpróbálná eloltani, lomhán feláll a karosszékből, és kissé más hangon így szól:

– Gondolom, ideje végeznünk – közli egészen más hangon.

S mivel az amerikai tovább hallgat, érthetőbben mondja neki: – Ideje végeznünk magával, Larkin!

– Akár a CIA-től vagyok, akár máshonnan – szólal meg még mindig szenvtelenül Larkin, miközben szintén feláll – erős embereket tudok a hátam mögött, Drake. És ők mindenről tudnak. Még arról a részletkérdésről is, hogy pillanatnyilag a maga kabinetjében tartózkodom.

– Úgy, szóval felfedte végre a kártyáit! – kiált fel a főniük, és rekedten felnevet – Szóval, az én kis ártatlan trükköm mégiscsak megtette a magáét! Pontosan erre volt szükségem, semmi egyébre.

Ránéz Larkinra apró, kék szemeivel, és megvető kézmozdulatot tesz:

– Most már elmehet. És az lesz a legjobb, ha soha többé nem kerül a szemem elé!

Aztán az íróasztalhoz lép, kitalálom, hogy a láthatatlan csengőgombot nyomta meg. És ha tévedtem volna is, Bob és Al megjelenése ékes bizonyítékul szolgál.

– Kísérjétek ki – rendelkezik a főnök.

Majd hozzáfűz még valamit, ami arra készteti az amerikait, hogy az ajtótól hátrahőköljön.

– És nem akarok vért látni a folyosóit. Adjátok át Marknak, lent a pincében.

– Hallgasson ide, Drake! – mondja, most már közel sem olyan szenvtelen hangon Larkin. – Maga pontosan kitalálta: tényleg a CIA-től vagyok!

– Tudom, tudom! – bólint engedékenyen a vöröshajú. – De mit tegyünk, ha egyszer minden ember halandó, beleértve a CIA embereit is!

A két gorilla megragadja az amerikait, aki ebben a pillanatban megfeledkezik fagyos közönyösségéről, és éles kiáltást hallatva, megpróbálja kitépni magát, de Bob ököllel a fogai közé sújt, Al pedig hátracsavarja a kezeit, mialatt Drake atyailag korholja őket:

– Nyugalom, fiúk, mondtam, hogy itt fent nem akarok vért…

Mark ezúttal is precízen tett eleget feladatának. Mintaszerű dolgozó ez a Mark. És a halál nagykövete, aki tökéletesen tudatában van felelősségteljes küldetésének. Így hát Larkin is eltávozik a többiek után, pontosabban szólva, miután jól becsomagolták és gondosan elhelyezték egy kocsi csomagtartójában, útnak indul a Temze felé.

– Be kell vallanom magának, Peter, hogy én mindig is a vízi temetés híve voltam! – világosít fel ennek kapcsán a főnök. – Van abban valami ünnepélyesség és méltóság, ahogy az ember elindul az öreg folyó sodrával az örökös nyugalom birodalma felé… Valami, ami illik a szép brit hagyományok szelleméhez. Maguk szárazföldi emberek talán nem képesek ezt érzékelni, de mi tengeri ország vagyunk, barátom, s a tenger a mi atyánk.

Drake olyan érzelmesen beszél, hogy az ember már-már meghatódik, ha nincs pontos tudomása a dolgokról. De nekem pontos tudomásom van róluk. Olyannyira, hogy szinte sajnálom e Larkin nevű alakot, aki, mocskos szerepe és jelleme ellenére, nem volt egyéb, mint egy kis csavar egy borzalmás gépezetben.

A következő napok tökéletes nyugalomban telnek, vagyis Drake-kel való fölösleges együttlétek nélkül. A főnököt, látszólagos közömbössége ellenére, szemlátomást megrázta a meglepő felfedezés és a váratlan fordulat. Nem olyan értelemben, hogy most reszket a CIA lehetséges bosszúakciói miatt – csak keresse a CIA, hol van Larkin, ha nincs más dolga –, hanem olyan értelemben, hogy időre van szüksége terveinek újbóli átgondolásához és a jelen helyzetben szükséges változtatások megtételéhez.

Így aztán megengedhetem magamnak, hogy gyakrabban és hosszabb időre elhagyjam szűk Utcánkat, és csatangoljak a széles sugárutakon és tereken, nem azért, hogy tanulmányozzam Londont, hanem, hogy legalább egy kis időre megszabaduljak a szorító, fuldokló érzéstől, ami olyankor fogja el az embert, ha sokáig van bezárva szűk helyiségbe, függetlenül attól, hogy két emelet között megakadt liftről, vagy a két normális utca közé bepréselt Drake Streetről van-e szó.

Nem, semmiképpen sem áll szándékomban, hogy tanulmányozzam Londont és annak nevezetességeit. És mégis, míg céltalanul bolyongok fel és alá a gyakori esők közötti szünetekben, érzem, milyen parancsolóan vesz körül e város sajátságos atmoszférája, amely színültig tele van a nedves őszi párákkal és a múlt idők szellemével.

S míg a tömegen furakszom keresztül, vagy magányosan sétálok á néptelen járdákon, saját dolgaimon töprengve, emlékezetemben rendszertelenül halmozódnak a City hűvös utcáinak a látképei és látképtöredékei, vagy a széles kereskedelmi ütőerek, amelyeken mindig nagy a tolongás, a Szent Pál székesegyház impozáns tömbje, amelyet hatalmas, sötét kupola koronáz, a felhős égbe fúródó Big Ben, a parlament végtelen, komor, álgótikus homlokzata és a Saint James Palota még komorabb homlokzata, a British Museum és a Tőzsde nehéz oszlopsorai, az örökké élénk London Bridge és az örökké mogorva Tower Bridge. S a homlokzatok, oszlopsorok, ódon tornyok, megfeketedett kupolák, bronz emlékművek és márvány szökőkutak mintegy látható részei egy birodalom életrajzának, amely, bár az évek már megkoptatták, még mindig lenyűgözi az embert. A birodalom családi albuma, csak éppen kőből és fémből készültek benne az alakok.

Ez a végtelen labirintus tényleg nem hasonlít a főnök parányi és szánalmas birtokára, jóllehet az ő kis birodalma végeredményben nem egyéb, mint e nagy birodalom miniatűr, deformált és eltorzult másolata. Hiszen az alapvető mozgatóerők itt is és ott is ugyanazok: a harácsolás és az erőszak. Ami pedig a mértékeket illeti, mindenki a maga lehetőségei szerint dolgozik, s nem lennénk igazságosak, ha annyit várnánk el Mr. Drake-től, amennyit a Tudorok és Stuartok dinasztiái együttesen elértek.

Ez az ember, úgy látszik, teljesen a hatalmába kerített, ha még akkor is ő jut eszembe, amikor a nagy brit birodalomról gondolkodom. Hatalmába kerített brutalitásának erejével, de gyengéivel is, amelyek nem kevésbé fenyegetőeknek tűnnek előttem, mint az ereje. Mint például ez a könnyelmű húzás: Larkin kinyírása. A CIA keze valóban hosszú. Egyáltalán nem lenne tehát meglepő, ha ez a kéz egyetlen mozdulatával, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, összeroppantaná Drake-et, de vele együtt az ő szerény titkárát is.

Az amerikai kinyírása természetesen pillanatnyilag megszünteti egy Bulgária elleni valamiféle előre nem látható provokáció veszélyét is. De csak pillanatnyilag. Abszurd dolog lenne azt hinni, hogy miután annyi eszközt és időt elfecséreltek, a CIA illetékes szekciója beéri annyival, hogy teljes veszteséggel zárja le az akciót. A kérdés az, hogy milyen lesz az ellenakció, és kit fog sújtani. Ez olyan kérdés, amelyre teljességgel lehetetlen válaszolnom, s amelynek eldöntését kénytelen vagyok ölbe tett kézzel és borús balsejtelmek között bevárni.

Várakozásom többnyire az utcákon zajlik, néha pedig Miss Gray lakásán. Sajnos, Linda nem az a fajta asszony, aki képes felvidítani az embert, s főleg az utóbbi időben valószínűleg ő maga is felvidításra szorulna. Nem tudom, az esős időjárás-e az oka, vagy valami más, de barátnőm hangulata igen nyomott, és beszélgetéseink jórészt kisszámú és jelentéktelen frázisra szorítkoznak. Ebben, természetesen, a közelben elhelyezett mikrofon is ludas, de nem vagyok biztos benne, vajon sor kerülne-e kölcsönös vallomásokra, ha nem is lenne ott.

Ami a poloskát illeti, Linda már kezdettől fogva felhagyott azzal, hogy gondoljon rá, olyan értelemben, hogy nem fárasztja magát ravasz kérdések játékával, hanem pusztán gondolatai elhallgatására szorítkozik. Én ugyanezt teszem. És csak néha, hajnal felé, amikor az Eva-beli fellépése után hazakísérem, folytatjuk eszmecsere helyett a gyengédségek ama kölcsönös cseréjét, amelyek segítségével az emberek megpróbálkoznak – ha nem is mindig sikerrel – kiszakadni a magányukból.

Már eltelhetett néhány nap a Larkinon végrehajtott ítélet után, amikor egy este észreveszem, hogy követnek. Nincs semmi alapom azt feltételezni, hogy Drake az értelmi szerzője a megfigyelésnek, tehát egészen világos, kikre kell gyanakodnom. Annál is inkább, mivel az akciót autóval hajtják végre. És sem a sofőr, sem pedig a mögötte ülő férfiak arcát nem ismerem.

A fekete Ford csökönyösen nyomul utánam a Piccadilly Circustől a Charing Cross-ig. Ez arra késztet, hogy besurranjak egy kis utcába, amelybe tilos behajtani motoros járműveknek, aztán gyorsan befordulok egy másikba, hogy onnan egy harmadikba térjek át. Most aztán azok ott a Fordban csak kerüljék meg az egész negyedet, ha nincs egyéb dolguk.

Ők azonban nem keringenek. Várnak rám. És szemlátomást tökéletesen ismerik szokásaimat, mert alighogy befordulok a sarkon, ahol Linda lakóházának bejárata vart, belebotlok a járda mellett lecövekelt, fekete kocsiba. Veszítek alighanem egy másodpercet, míg eldöntőm, bemenjek-e a házba, vagy forduljak vissza. De nem teszem sem az egyiket, sem pedig a másikat. Egy harmadik dolgot teszek, amire a két tagbaszakadt egyén kényszerít; ezek ugyanis sürgősen rám vetették magukat, majd hátracsavarták a karjaimat, hogy betuszkolhassanak a Ford hátsó ülésére.

– Kik maguk? Hova visznek? – kérdezem, egy békés polgár természetes és jogos felháborodásával.

Nincs válasz. Helyesebben szólva, a sofőr válasz helyett sebesen elhajt, méghozzá teljesen ismeretlen irányba. Csak ekkor szólal meg a két oldalamon helyet foglaló, és még mindig a karomat szorongató útitársaim egyike:

– Ne csináljon ostobaságot! Különben kénytelenek leszünk ledönteni a padlóra, és a hasára lépni.

A figyelmeztetést még éppen idejében kapom, mert a kocsi két sarokkal arrébb kifordul a megvilágított és élénk Charing Cross-ra, ha pedig az emberrablást ilyen világos és élénk forgalmú utcán hajtják végre, s ha az ember egy méternyire magától ott látja a tisztességes polgárok nyugodt arcát, vagy a sarki rendőrök ünnepélyes alakját, igen erős a csábítás, hogy kipróbálja hangszálait.

Természetesen hallgatok. Annál is inkább, mivel útitársaim, küllemük tekintetében, igen hasonlítanak Alra, s talán csak egy vagy két generációval vannak közelebb az emberhez, mint a majomhoz. A kocsi kifut az Oxford Streetre, balra kanyarodik, eljut egészen a Marble Archig, továbbhajt a Hyde Park mentén, végül a Hyde Park Streeten jobbra kanyarodik. Ismerős útvonal. Így hát nem csodálkozom túlzottan, amikor annak az épületnek a téglás homlokzata előtt állunk meg, amelynek angol udvarában nem is olyan régen a csendes londoni éjszakát élveztem.

Egyik útitársam tol, a másik meg húz, s így szállók ki a kocsiból, míg az a férfi, aki a sofőr mellett ült, egyszerűen a hátam mögé áll, és a lapockáim közé nyom valami tárgyat, amelynek mibenlétét nem nehéz kitalálni.

Három rövid és gyors csengetés után az ajtó kinyílik, s a küszöbön feltűnik egy újabb gorilla. Ez a gorilla egyedül velem szemben mutatkozik vendégszeretőnek, míg a kíséretemet képező urak visszatérnek a kocsihoz.

– Adja ide a fegyverét! – szólít fel az emberszabású majom, miután bezárta a bejárati ajtót.

– Nincs fegyverem.

Kijelentésem természetesen ellenőrzendő. S csak miután az befejeződött, következhet az újabb utasítás:

– Menjen előttem!

Az út egészen rövid: a folyósa végén levő ajtóig tart. A gorilla, akinek fekete-fehér csíkos mellénye arra enged következtetni, hogy ő itt a lakáj szerepét tölti be, kopogtat, bedugja a fejét a helyiségbe, és közli:

– Meghozták.

Majd int, hogy lépjek be, ő pedig eltűnik.

Ugyanolyan elfüggönyözött kabinetben találom magamat, mint amilyen Drake-é, de annál sokkal világosabb és igényesebb. A házigazda a két karosszék egyikében ül, a kandalló mellett, amelyben – s ez megjegyzendő tény – igazi, fából rakott tűz ég. Aligha szükséges mondanom, hogy a szóban forgó házigazda maga Morton.

– Mr. Peter? Jóváhagyólag bólintok.

– Üljön le, kérem.

A trombitahangszerű basszusban lekenyerező lágyság vibrál, de én már régen kinőttem abból a korból, amelyben az ember még hisz a külsőségeknek. Azért mégis leülök, mert nincs értelme ácsorognom, s még ha a kinyírásomra is készülnek, azt minden bizonnyal baráti beszélgetés fogja megelőzni. , – Egy szivart?

– Köszönöm, jobban szeretem a cigarettát.

Morton udvariasan kivárja, míg rágyújtok, leveri szivarjának hamuját a kandallóba, majd belevág:

– Mondja, hogyan történt?

– Nem tudom, mi az, ami közelebbről érdekli…

– Larkin meggyilkolására gondolok…

– Be kell vallanom önnek, hogy nem volt lehetőségem jelen lenni a gyilkosságnál.

– Maga ott volt, Mr. Peter – jelenti ki házigazdám, és sokatmondóan az „ott” szócskára helyezi a hangsúlyt,

– Ha pontosak akarunk lenni; én a felső emeleten voltam, mister. A gyilkosság pedig, amennyiben volt ilyen egyáltalán, a pincében történt.

– Rendben van, legyen – enged Morton. – Akkor kezdjük a beszélgetést másként. Mondjon el mindent pontosan, ami a gyilkosság bekövetkeztéig lezajlott.

– Mr. Drake tizenegy órára behívatott magához, mert közölni akarta velem, hogy egészen friss és kizárólagos bizonyítékok szerint Larkin áruló. S mivel én bátorkodtam bizonyos kételyeimnek hangot adni…

– Mivel hitt Larkinban – segít a házigazdám.

– Én senkiben sem hiszek, mister. Egyáltalán nem vagyok hívő ember. De nem tudtam feltételezni, hogy Larkin egy olyan művelet meghiúsítására készül, amelyből ő maga komoly nyereséget húzhat.

– Beszéljen hát! Miért állt meg?

– Várom a következő megjegyzését.

– Nincs több. És nem is lesz, ha ez zavarja magát.

– Nos, mivel kifejezésre juttattam kételyeimet, Mr. Drake sürgősen megmutatta magát a bizonyítékot. Vagyis Larkin egyik beszélgetésének magnófelvételét.

– Milyen beszélgetésről van szó? Röviden informálom.

– És ki készítette a felvételt? – szól a következő kérdés.

– Fogalmam sincs.

– Egyébként ez pillanatnyilag nem is érdekes. Folytassa.

Folytatom, azaz viszonylagos pontossággal és jelentéktelen rövidítésekkel előadom a főnök szobájában lezajlott események további menetét.

– És nem látta, mi történt odalent? – kérdezi Morton, ahogy elhallgatok.

– Nem állt módomban, hogy láthassam. Csak feltételezni tudom.

– És mire alapozza a feltételezését?

– Hát arra, hogy Mr. Drake így szólt: „Adjátok át Marknak.” Mark pedig a bérgyilkosa.

– A feltevése helyes – informál rövid hallgatás után a házigazda. – Ma hajnalban a Temzéből húzták ki Larkin hulláját. Két golyóval a szívében.

Morton hosszú csípővasat vesz a kezébe, és a parázshoz tol vele egy már félig elégett fadarabot, miközben szórakozottan a fölfelé igyekvő szikrakévébe mered. Aztán odaveti:

– Gondolom, Larkin eléggé antipatikus lehetett magának ahhoz, semhogy a védelmére kelt volna.

– Igen, valóban nem az a fajta ember volt, aki szimpátiarohamokat vált ki másokból. Amivel nem azt akarom mondani, hogy antipatikus lett volna a számomra. Teljesen közömbös voltam vele szemben, ha őszinték akarunk lenni a holtak iránt. És mégis megpróbáltam volna védeni, ha lehetséges.

– Miért próbálta volna meg?

– Mert tiszta őrület kihívni magunk ellen a CIA-t…

– Hm… – trombitái] a csak úgy magának Morton. – És miért nem próbálta meg?

– Ön nem ismeri Drake-et.

Morton rám néz barna, révedező szemeivel, amelyek alatt világosan kirajzolódó táskák húzódnak. Ez az ember csupa talány. Óvatos és értelmes rendőr, nem a Larkinok primitív fajtájából, s nem Larkin taszító külsőségeivel. A külseje sokkal inkább lekenyerező, legalábbis eddig: udvarias viselkedés, jóindulatú részvét, lágy basszus hangok.

– Eléggé ismerem Drake-et – veti ellen a házigazdám. – Az egy vén hülye… Csakhogy abból a fajtából, amelyik ravasznak hiszi magát… Sőt olyan benyomást is kelt… De mégiscsak egy vén hülye marad; és Larkin meggyilkolása volt az utolsó húzása ebben az életben.

S hogy még pontosabban kifejtse, hozzáfűzi:

– Drake-nek befellegzett, Mr. Peter, még ha ő maga nem is sejti. A kérdés csak az, hogy magával mit csináljunk? .. .

Rám néz, de én nem vagyok hajlandó visszanézni, hanem a fahasábok fölött ugrándozó rövid, sárga lángocskák szemlélésébe merülök. A kabinetben csend honol, amelyet csak az égő fadarabok sercegése tör meg néha-néha.

– Ennyire nem izgatja a kérdés? – kérdezi végül a házigazda.

– Már nem.

– Hozzászokott a halál gondolatához? – erősködik beszélgetőtársam.

– Ha valaki olyasmivel foglalkozik, mint én, hamar hozzászokik a gondolathoz, mister.

Bár nem hiszem, hogy annyira közeli a halálom.

– Mitől ilyen biztos?

– Amennyiben a heroinakció tényleg érdekli önt, nélkülem nem boldogul. Az akciót, valóban Drake finanszírozza, de én valósítom meg. Így hát ön helyettesítheti Drake-et valaki mással, de engem nincs kivel pótolnia.

– Én meg azt hittem, hogy pótolhatatlan emberek nincsenek.

Elvileg valóban nincsenek. De az ön feladata nem hiszem, hogy elvi jellegű lenne.

– Ötletnek nem is rossz… – ismeri el Morton, némi hallgatás után. – Mi tényleg használhatnánk önt. Persze, csak abban az esetben, ha közvetlenül nem vett részt Larkin meggyilkolásában.

– Egyáltalán nem ragaszkodom ahhoz, hogy használjanak – dünnyögöm hanyagul. – Ami pedig a gyilkosságot illeti, én soha nem veszek részt ilyesmiben, mister. Én profi vagyok. A magamfajta profi pedig soha nem dolgozik pisztollyal.

– Hát, ha nem ragaszkodik hozzá, hogy alkalmazzuk… – tűnődik a házigazdám.

Aztán elhallgat, és más hangnemben megkérdezi:

– És miért nem ragaszkodik hozzá, hogy alkalmazzuk?

– Mert az akció már elvesztette az értelmét, legalábbis számomra. Az én érdekem a csempészés, a magáé viszont, ha jól látom, egészen más. Engem leginkább pénzgondok foglalkoztatnak. Nem pedig a politika.

– Azt hiszi, hogy a politika nem hoz pénzt a konyhára? – dörmögi a házigazda, miközben fojtott kíváncsisággal szemlél.

– Valószínűleg hoz. Ha már annyi ember foglalkozik vele. De hát – végezze mindenki a maga dolgát.

– Természetesen likvidálhatnánk magát – jegyzi meg lágyan Morton, újabb szünet után. – Maga túlzottan bízik a függetlenségében, s közben elfelejti, hogy ha pótolhatatlan is, ez csak egy különösebb jelentőség nélküli akcióval kapcsolatban merül fel. Mert mi nyugodtan keresztet vethetnénk magára is, meg az akcióra is.

Morton továbbra is folytatja a megfigyelésemet, mintha szórakoztató lenne számára reakcióim vizsgálata. Remélem, nem látom el kimerítő vizsgálati anyaggal.

– Alapjában véve az én személyes kívánságom, Mr. Peter, éppen az, hogy keresztet vessünk erre az egész gyalázatos históriára, és a dolgunkkal foglalkozzunk. És ha olyan ember lennék, aki hallgat a szeszélyeire, maga ebben a percben már a megboldogult Larkin társaságát élvezné, aki – isten bocsássa meg neki – tényleg nem rendelkezett azzal a tehetséggel, hogy szimpátiát váltson ki másokból.

Morton elhallgat, hogy megpiszkálhassa a fahasábokat a kandallóban, és újabb darabokat tehessen a családi tűzhelyre.

– De én nem a szenvedélyek embere vagyok, hanem az értelemé. És ha valami a kezem ügyébe kerül, s első pillantásra hasznavehetetlennek is látszik, rendszerint felmérem, nem felelhetne-e meg mégis a célnak, mielőtt eldobnám így járok el most magával is. És alapjában véve csak most jön az első kérdés, amelytől minden egyéb függ: megfelel-e a célnak?

– Engedje meg megjegyeznem, hogy az én szemszögemből ez a kérdés másként hangzik: mit kapok, ha megfelelek a célnak?

– Drake-kel vagy velünk, a két százalék mindig biztosítva van – nyugtat meg Morton, aki szemlátomást mindent tud a dolgaimról.

– Igen, de mit kezdjek a két százalékkal, ha ön a végén még megtoldja a prémiummal, vagyis még egy golyót is kapok a fejembe?

– Most már kezd úgy beszélni, mint az értelem embere – bólint a házigazda. – S mivel beszélgetésünk lassacskán értelmesebbé válik, engedje meg, hogy a következőket mondjam: a hangsúly nem a pénzen van, Mr. Peter, bár a pénzre mindenkinek szüksége van. És teljesen mindegy, hogy egy hazárdjátékosnak pillanatnyilag van-e pénze vagy nincs, mert ha van is, a következő, vagy az arra következő napon biztosan elveszíti. – Az ön esetében a helyzet még reménytelenebb, mert a pénzzel együtt a bőrét is szakadatlanul vásárra viszi.

Elhallgat, eldobja a szivar már rég kiégett csutkáját, s hogy időt adjon az elhangzottak megrágására, az asztalkán álló doboz után nyúl, újabb szivart vesz ki belőle, meggyújtja a masszív, ezüst öngyújtóval, és pöfékelni kezd.

– Ez az akció is véget ér, mint a többi. S vele együtt el kellene tűnnie magának is, vagy ahogy maga: mondja, meg kellene kapnia a megfelelő prémiumot. Amennyiben azonban elég észről és jó szándékról tesz bizonyságot, én hajlandó vagyok mást ajánlani: állandó munkát ajánlok, ami megmenti a hazárdjátékos sorsától és az elkerülhetetlen katasztrófától.

Újabb szünet áll be, s a kabinetben akkora csend uralkodik, hogy egészen jól hallani a fadarabok pattogását a kandallóban. Feszülten gondolkodom, vagy, ha úgy tetszik, gondosan táplálom, arcomon a feszült gondolkodás kifejezését.

– Csábítóak a szavai – vallom be végül. – De egyelőre csak szavak.

– Tökéletesen igaz – bólint Morton– S lehet, hogy tényleg csak szavak maradnak. Minden magán múlik. Minden azon múlik, hogyan birkózik meg első feladatával. Az első feladat lesz a felvételi vizsgája, Mr. Peter.

– Értettem – bólintok most én. – Hallgatom.

Házigazdámnak csak ebben a pillanatban jut eszébe, hogy mint vendéglátónak kötelességei is vannak.

– Iszik valamit?

– Ha Ön is iszik.

Pár perccel később a csíkos mellénybe bújt gorilla tálcát helyez az asztalkára, amelyen ott áll az elkerülhetetlen whiskys üveg és az elkerülhetetlen jegesvödör, majd távozik.

– Most pedig térjünk rá magára a feladatra – mondja Morton, már pohárral a kezében.– Miként már megtudhatta a balsikerű beszélgetés hangfelvételéről, nekünk az a kívánságunk, hogy a következő szállítmány lehetőleg nagyobb legyen. Ezen a ponton, persze, fellépnek az új helyzetből adódó nehézségek. Drake, a felfedezés után, lehet hogy tartózkodni akar majd egy nagyobb szállítmánytól. De az is lehet, hogy éppen ettől bátorodik fel, ha ön taktikusan avatkozik közbe. A tézise legyen a következő: „Használjuk ki haladéktalanul az utolsó lehetőséget, mielőtt a Cl A meghiúsíthatná terveinket.” Világos?

– Tökéletesen.

– Akkor rátérek a feladat következő részére. Pontos információra van szükségünk az akció menetéről: Mikor érkezik meg a gőzössel az áru, s mikor fut be Bécsbe. Az információ első része, úgy gondolom, az ön kezében van, mivel ön küldi a közleményekét.

– Igen, miután Drake lediktálta őket.

– Természetesen. Mihelyt Drake lediktálja, azonnal közli őket velem. Marad tehát a második rész.

– Az a legnehezebb. Sehogy se jutok hozzá Drake levelezéséhez.

– Majd hozzájut, ne féljen – dörmögi hanyagul Morton. – Nem akarom elszomorítani, de mire a közlemény megérkezik, Drake már nem lesz az élők sorában.

Házigazdám meglocsolja gégéjét egy kis Scotchcsal, leteszi a poharát, majd hozzáfűzi:

– És még valamit, mister: nyilván tudja, hogy nemcsak az akció, hanem a maga személyes biztonsága is teljesen a maga diszkrécióján múlik. Ez elemi dolog, de azért kötelességem figyelmeztetni rá..

Morton most már feláll a karosszékből, ezért aztán én is felállók, ott hagyom a poharat a tálcán, és elfogadom a felém nyújtott kezet.

– És ne felejtse el, hogy ez a felvételi vizsgája, mister – emlékeztet Morton búcsúzóul.

– Remélem, nem tűnik túlzott pimaszságnak részemről, ha megkérdezem, hogy mégis kivel volt szerencsém beszélgetni? – mondom, mielőtt elindulnék.

– Hát nem tudja? – csodálkozik a házigazda.

– Honnan tudhatnám?

– Igen, valóban – ismeri el a férfi. – A nevem Morton, s itt a telefonszámom is…

Az íróasztal felé nyúl, elvesz onnan egy névjegykártyát, és átnyújtja.

– Vésse be a fejébe! Nem szükséges magával hordoznia tárgyi bizonyítékokat.

– Megvolt – dünnyögöm, és visszaadom neki a névjegykártyát.

S ezzel vége is a beszélgetésünknek. Bár, még nem egészen. Mert alig fogom meg az ajtókilincset, amikor újból hallom a hátam mögött Morton hangját:

– Mi is volt a telefonszámom, Mr. Peter? Megmondom.

– Tehát jó az emlékezőképessége. Ez nagyszerű.. Akkor bizonyára arra is emlékszik, mit csinált egészen pontosan a múlt péntek este…

– Péntek este? – ismétlem, és egy olyan ember arckifejezését erőltetem magamra, aki az emlékezetében kutat. – Pénteken este pontosan ott voltam, ahonnan ma elhoztak az ön emberei.

– Egyedül vagy társaságban? – folytatja a kíváncsiskodást a házigazda.

– Egy hölgy társaságában.

– Nos, ha hölgy volt, akkor inkább ne sértsük meg a lovagi diszkréciót. És ennél a hölgynél töltötte az egész éjszakát?

– Egyáltalán nem. Tíz órakor elkísértem az Évába.

– És azután?

– Azután hazamentem a szállodába.

– Csak úgy egyenesen?

– Hogyan másként?

– És senki sem látta?

– Ellenkezőleg: látott a szálloda gondnoknője, Miss Doris.

– Különben, ezek jelentéktelen részletkérdések – ismeri el Morton, és baráti gesztussal adja tudtomra, hogy elmehetek.

Kimegyek végre, s közben azt mondom magamban, hogy azonnal beszélnem kell Dorisszal. Remélem, nem előzött meg máris valaki.

TIZEDIK FEJEZET

A film vontatott, mintha a forgatókönyv írója nem tudta volna eldönteni, mit is akar pontosan mondani, és akar-e mondani valamit egyáltalán, a rendező pedig nyilván szabad kezet adott az operatőrnek, hogy arra sétáltassa a kameráját, amerre eszébe jut. És csak az utolsó negyedórában veszem észre, hogy az idő csakúgy, mint a filmszalag, már vége felé jár, a szerzők sietnek egymás után felhalmozni annyi eseményt és váratlan fordulatot, hogy a néző beleszédül. Vagyis, hogy én beleszédülök. Másokról nem tudok nyilatkozni.

A film azt az ambíciót tűzte ki maga elé, hogy bemutassa egy San Franciscó-i bűnügyi felügyelő hétköznapjait, aki megpróbál megbirkózni, valahogy nemes küldetésével. Megpróbál, de nem tud, mert egyik oldalról a bűnözők világa szorítja, másik oldalról pedig a korrumpálódott vagy puhány főnökei. Vagyis olyan történet ez, amelyben sok a vér, és sok a halál így hát nem csoda, hogy amikor vége a vetítésnek, és kimegyünk az utcára, Linda ezt dörmögi:

– Mindig a brutalitás és az erőszak…

És kinyitja az esernyőt, mert – mint mostanában, mindig – esik. Én tartózkodom követni Linda példáját. Bizonyára megfigyelték már, hogy ha két ember nyitott esernyővel halad egymás mellett, valahogy nem megy simán a dolog. Ezért beérem annyival, hogy felhajtom a felöltőm gallérját, és megengedem a hölgynek, hogy belém karoljon. Elindulunk, természetesen a Sohóba.

– Mindenütt a brutalitás és az erőszak – ismétli újból Miss Gray hangosan gondolkodva, de nem azért, hogy témát szolgáltasson közös megvitatásra.

– Mit akar? Az emberiség civilizálódik. A civilizációnak pedig áldozatokra van szüksége. Azok, akik gyorsabban civilizálódnak,, kénytelenek megbüntetni azokat, akik lassabban teszik. Ez utóbbiak viszont gyűlöletből rálőnek azokra az előbbiekre.

– És maga hova tartozik, Peter?

– Fogalmam sincs. Valószínűleg Mark ügyfelei közé. Talán nem a sor elején, hanem kicsit hátrébb állok, de ez nem változtat a helyzeten.

– Nem értem, hogy űzhet tréfát ilyen dolgokból – mondja Linda, miközben, önkéntelenül megborzongva, hozzám simul.

– Hát mi másból űzzek tréfát? Az ember – akarja, nem akarja – azon tréfálkozik, ami körülveszi, és, ahogy maga is megjegyezte, minket leginkább erőszak és brutalitás vesz körül.

– Azt hiszem, hogy még csak eszébe sem jut, mennyire igaza van – mondja a hölgy olyan hangon, hogy felkapom a fejem.

– Milyen értelemben?

De válasz helyett Miss Gray azt javasolja:

– Menjünk be valami meleg helyre. Örömmel meginnék egy forró teát.

„Forró tea.” Ez a kifejezés teljes természetességgel annak a cukrászdának az emlékét idézi fel bennem, amelybe Mr: Higgins cipelt be, annál is inkább, mivel ő is, akárcsak a film hőse, két veszélyes erő áldozata; egyrészt a bűnözők világa fojtogatja, másrészt pedig a saját korruptsága.

Betérünk hát a cukrászdába, amely éppen útba esik az Eva felé, és helyet foglalunk az egyik diszkrét, régimódi szeparéban. Teát rendelek Lindának, magamnak pedig kávét, de mikor felszolgálják az italokat, megértem, hogy hibáztam, mivel a tea és a kávé. szinte egyforma sűrűek, még a színük is szinte ugyanaz.

– Valahogy nyomottnak látom az utóbbi időben – vetem oda, miközben sztoikusán iszom egy kicsit a folyadékból.

– Ennyire látszik rajtam?

– Félek, hogy igen.

– Mert teljesen kiúttalan helyzetben vagyok, Peter – sóhajt fel a hölgy.

S hogy ne törjem a fejemet, megmagyarázza:

– Beszélgetésem volt Drake-kel. Nagyon hosszú és nagyon kellemetlen beszélgetésem.

– Miről?

– Két részben. Az elsőt fenyegetések alkották, a másodikat ígéretek.

– Ilyen a szabályzat. De mégis, miről volt szó konkrétan?

– Először is megvádolt, hogy megszegtem az utasításait. Nem a megfigyelője lettem magának, hanem a szeretője. És még arra se vettem a fáradságot, hogy legalább egyetlen érdekes információt szolgáltassak be magáról.

– Azt hiszem, nincs is messze az igazságtól.

– Igen, de ezt arra használta fel, hogy megfenyegessen azzal a bizonyos Markkal, akinél maga is – ahogy mondta – sorban áll…,,Én – azt mondja – az árulást csak egy módon büntetem, kedvesem. Lehet, hogy ez fantáziaszegénységre vall, de eddig nem sikerült más módot kigondolnom. Nem fogom megkínozni, ne féljen. Egyszerűen elteszem láb alól.” És amikor megkérdeztem, miben látja az árulást, és maga nem az ő embere-e, azt felelte: „Hogy Peter mennyire az én emberem – azt mondja –, és mennyire nem, azt maga kellett volna hogy megmondja nekem. Mindenesetre, ha van okom kételkedni abban, hogy Peter az én emberem, úgy ennek fejében teljesen világos előttem, hogy maga Peter embere.”

Linda elhallgat, gépiesen iszik egyet a teából, és megjegyzi:

– Bár ez még csak a nyitány volt…

– És mi volt a lényeg? Felajánlotta, hogy foglalja el Brenda helyét?

Linda felemeli a fejét, és kérdőn rám néz:

– Honnan tudja?

– De hát mi mást akarhat egy olyan ember, mint Drake, egy hölgytől, miután az nem vált be nála besúgóként?

– Igen! Felajánlotta, hogy foglaljam el az intim barátnő megüresedett helyét. És nem mulasztotta el megjegyezni, hogy talán ez az egyetlen módja a büntetés elkerülésének.

– És maga, természetesen, azzal a vallomással próbált meg kibúvót keresni, hogy engem szeret…

– Nos… valahogy így volt.

– Amire Drake azt mondta: „Hát csak szeresse, ki gátolná meg ebben? Én nem azt akarom magától, hogy szeressen, hanem hogy aludjék az ágyamban.” – Ha nem használna más szavakat, mint Drake, biz isten azt hinném, hogy kihallgatta a beszélgetésünket – veti oda Linda.

– Miért kellett volna kihallgatnom? Ez az ember olyan állhatatosán tukmálja ránk a reakcióit és érzéseit; hogy még ha álmomból riasztanának is föl, és megkérdeznék: „Mit mondana Drake, ha…” – aligha hibáznám el a választ.

– Ő valamennyiünket kisajátított, Peter. Körülvesz és átitat bennünket, akárcsak ez az undok londoni köd… De a köd – vele ellentétben – mégiscsak ritkábban fordul elő.

Miss Gray a cigarettás doboz felé nyúl.

– És hogyan végződött a beszélgetés? – kérdezem, miután tüzet adtam neki.

– Megmagyaráztam Drake-nek, ha tényleg komoly választ vár tőlem, gondolkodási időre van szükségem. És ő nagylelkűen adott egy kis haladékot.

– Akkor meg mitől ilyen elkámpicsorodott?

– Kis haladékot, –  Peter. Kicsit!

Megmagyarázhatnám neki, hogy a haladék bizonyos esetekben – még ha kicsi is – tökéletesen elegendőnek bizonyulhat, de tartózkodom ilyen kinyilatkoztatástól. És mivel tartózkodom, Linda szólal meg suttogva:

– Félek…

– Mitől kellene annyira félnie? Végül is van némi választási lehetősége: Mark vagy Drake… Hasonló esetekben az ember mindig a kisebbik bajt választja.

– Értse meg, hogy nem bírom elviselni… Inkább megtűrnék az ágyamban egy kígyót vagy egy krokodilt… S ha el is akarom fojtani az undoromat, nem leszek rá képes… így aztán Drake megint csak Markhoz folyamodik…

– Csak ne dramatizálja a dolgot – mondom. – Fölösleges már előre reszketnie valamitől, ami lehet, hogy be sem következik.

– Ne nyugtatgasson! – fakad ki a hölgy idegesen. – És ha egy kicsit mégis meg akar nyugtatni, akkor azt ne szavakkal tegye.

– Hát hogyan? Öljem meg Drake-et?

– Azt mondanám, igen, ha nem tudnám, hogy ez lehetetlen. De mivel lehetetlen, arra kérem, hogy a következő éjszakákat töltse a lakásomban. Legalább addig, amíg erőt gyűjtök a döntéshez.

Már elértük az Éva fényesen megvilágított bejáratát, és éppen sarkon akarok fordulni, hogy beugorjak a szállodába, araikor kilép az Al nevű gorilla.

– Éppen magáért indultam, mister. A főnök hívatja.

Odabiccentek Lindának, és elindulok az igazgatói kabinet felé vezető folyosón. Amikor rábukkanok, Drake azon a lila díványon terpeszkedik, amelyen valaha, oly nagy gráciával, Brenda foglalt helyet.

– Á, Peter! – dörmögi bágyadtan a vöröshajú, ahogy felpillant. – Üljön le valahol.

Leteszem magamat egy karosszékbe, és a beállt szünetet arra használom fel, hogy rágyújtsak. Ahogy látom, a főnök nincs formában. Az arcán kívül ezúttal még a szemei is vörösek, mintha álmatlanul töltött volna egy éjszakát.

– Na, most már biztosan elégedett – mondja, s igyekszik belevinni a hangjába a szokásos jóindulatú színezetet. – S a maga fáraójának története nem fogja többé nyugtalanítani az álmait.

– Valóban nem. De elégedett azért nem vagyok.

– Tényleg? – vonja fel a szemöldökét Drake. – És miért nem?

– Azt hiszem, elsiettük Larkin kinyírását.

– De hát mi egyebet tehettünk volna?

– Félreinformálhattuk volna… hogy időt nyerjünk.

– És ha a félreinformálás nem válik be? Ha talál magának saját információs forrást? Van egyáltalán fogalma arról, mibe kerül egy tízkilós szállítmány? És mennyit kockáztatok egy lebukással? Mert végül is az áruért én fizetek, s nem maga.

– Én csak azt mondtam, amire gondoltam, mister.

– Természetesen. De az elmúlt napokban én is sokat gondolkodtam, Peter. És éppen azért hívattam ide, hogy közöljem magával, mit gondoltam ki…

Ám ahelyett, hogy közölne bármit is, az asztalkán álló üveg után nyúl, és kitölt magának egy dupla Scotchot. Azután iszik egy kortyot, majd a szivar szokásos hámozásába kezd. S csak miután rágyújtott, akkor méltóztatik kijelenteni:

– Most, miután Larkin már nincs közöttünk, végrehajthatjuk utolsó kívánságát, S rászánhatjuk magunkat egy valóban hagy tételre. Tíz vagy akár tizenöt kilóra… Mivel fennáll a veszélye annak, hogy azok a CIA-beli alakok tényleg közbeavatkoznak. Így tehát meg kell csinálnunk a nagy fogást, mielőtt azok azt megakadályozhatnák.

– És az értékesítés?

– Az értékesítésről később gondoskodunk. Az ilyenfajta árura mindig akad közvetítő, ez csak idő kérdése. Egyelőre, az a fontos, hogy ideszállítsuk az árut, és elhelyezzük biztos helyre. Mit szól hozzá?

– Azt hiszem, nincs más lehetőségünk.

– Nagy fogás, aztán pihenés! – motyogja csak úgy magának Drake. – Kivárjuk a szükséges időt. S miután minden elcsendesedett, s azok az alakok megfeledkeztek rólunk, elölről kezdjük az egészet.

– Csak azt nem tudom, miért érdekli a véleményem – vetem oda. – Biztos vagyok benne, hogy már megrendelte az árut.

– Nahát! – kiált fel színlelt bámulattal a főnök. – A maga véleménye, Peter, arra szolgál, hogy megerősítse az enyémet. És ez nem kevés.

Drake előrehajol, megkockáztatva, hogy szorult helyzetbe hozza terjedelmes pocakját, és bizalmasan így szól:

– A tételt tulajdonképpen még Larkin életében megrendeltem. S magunk között szólva, Larkin nyomására. Pontosan tizenöt kilót. Tizenöt kilót, érti? És maga szerint egy ilyen kolosszális tétel esetében engedjem meg magamnak azt a luxust, hogy az a szemét továbbra is a föld hátán maradjon?

– Ebben az esetben kénytelen vagyok feltételezni, hogy az áru Bulgáriába való érkezése sem várat sokáig magára…

– Ezt is eltalálta. Már birtokomban vannak a pontos koordináták. Ezért is hívattam ide, Peter. Hogy írja meg a képeslapokat.

Drake a szájába tölti az adag második részt majd, az üres pohárral a kezében, az íróasztal felé int:

– Üljön le, szedje elő a fiókból a lapokat és a vegyszert, s lásson munkához.

Végrehajtom az utasítást. S amikor belemártom vékony irónomat a színtelen folyadékba, megkérdezem:

– Mit írjak?

A főnök feláll, és lassan közelebb jön az íróasztalhoz:

– Írja: „Frina”, október 23. Várna. Végrehajtom ezt az utasítást is, vagyis a bélyeg számára rendelt kockába miniatűr betűkkel beírom a szöveget. Drake a vállam fölött áthajolva, figyelmesen szemléli a műveletet. S miután mind az öt képeslapot kitöltöttem, megjegyzi:

– Ezt mindenesetre jól kigondolta, Peter.

– Micsodát?

– Hát azt, hogy bolgárul és saját kézírásával tölti ki a közleményeket.

– Különben nem hiszik el az embereim. Nem látom be, miért zavarja az önt, hogy ők nekem hisznek, és nem önnek, mister, miután nem is ismerik.

– Egyáltalán nem zavar. Épp ellenkezőleg! Csodálom a körültekintését. Jóllehet, ebben az esetben teljesen fölösleges. Azt hiszem, mondtam már, hogy amíg szükségem van magára, semmi veszély nem fenyegeti. Nekem pedig szükségem van egy hűséges emberre, barátom.

És amikor látja, hogy a titkosírás megszáradt, hozzáfűzi:

– Most pedig ragassza fel a bélyegeket, és töltse ki a legális szöveggel a saját képeslapját.

,,A saját képeslapom” egy olyan bolgár illető nevében íródik, aki kiküldetésben van Londonban, az aláírás pedig egy keresztnév, amely hol Vaszko, hol Koljo, vagy ami éppen az eszembe jut. A fennmaradó négy képeslapot Drake másoknak adja kitöltésre, s különböző időben és különböző postákon adják fel őket, mivel a küldemények azonossága esetleg gyanút kelthet.

Miután befejeztem írásbeli munkámat, a főnök a képeslapokat az íróasztalba zárja, majd előáll a javaslattal:

– Most már mehetünk, hogy lássuk odaát a műsort. Remélem, Linda száma még megvan…

– És mi ez a Frina? – kérdezem, eleresztve fülem mellett az előbbi mondatot.

– Én magának Lindáról beszélek, maga meg a Frináról kérdez! – veti oda elégedetlenül Drake. – Görög kereskedelmi hajó, ha annyira érdekli.

Nem tudom, mondtam-e már, hogy ma vasárnap van, de ha nem is mondtam, az akkor is jól látszik a zsúfolt termen. Még jó, hogy magának a tulajdonosnak a társaságában vagyok, mert különben könnyen asztal nélkül maradnék. Stenton,. aki nyomban észrevette megjelenésünket, pincérre való szervilizmussal és lakájhoz illő alázattal a legjobb helyre ültet bennünket a táncparkett mellett. Egy boldog ember, aki mentes a drámai hős konfliktusaitól, s aki idejében megértette, hogy ezekben az időkben és ezeken a helyeken egy hasznos szolga szerepe a legveszélytelenebb: ez Stenton.

– Még hogy pezsgőt!? – mordul fel Drake a sötétpiros szmokingos pincér, kérdésére. – Te bárhölgyeknek nézel, bennünket, kedvesem…

És amikor a belső renddel ellentétben asztalunkra kerül az üveg Ballantines, a főnök saját kezűleg tölt magának egy dupla adagot, amelybe némi habozás után egy kis jégkockát is beledob.

– Ez a műsor már tényleg régóta tart – morogja a főnök, miközben iszik egyet a Scotchból, s lekicsinylő pillantást vet a táncparkett irányába, ahol ebben a pillanatban a számomra is ismerős mulatt nő a zöld plüss-kígyóval verekszik. – Stentonnak, persze, igaza van: mi értelme kidobni a pénzt új attrakciókra, amikor a régiek is megfelelnek a célnak… ám mégis… időről időre…

Drake-nek természetesen esze ágában sincs törődni az attrakciókkal, akár régiek, akár újak, legfeljebb csak egy érdekli közülük. És ha már ezt a kérdést kommentálja, akkor ez csak azért van, mivel az elfogyasztott Scotch mennyisége olyan állapotba hozta, amelyben a motyogás legalább olyan létszükséglet számára, mint a lélegzés.

A főnök látható unalommal figyeli a szám második felét, vagyis a féktelen rumbát, a, csípőtájak vad mozdulatait és a szétszóródó műanyag banánokat, s amikor a mulatt nő, hervadt tapsok kíséretében, végre eltűnik, s a zenekar elcsendesedése ismét lehetővé teszi, hogy halljuk egymás hangját, megjegyzi:

– Nem, ezek a véget nem érő ismétlések tényleg kezdenek unalmassá válni… még egy ilyen hagyománytisztelő országban is, mint a miénk.

– Mi értelme pazarolni a pénzt? – ismétlem a saját gondolatát. – Hiszen tudja, hogy alapjában véve mi érdekli a közönséget.

– Egyáltalán nem kell pazarolni a pénzt, barátom… Elég, ha a fantáziánkat pazaroljuk egy kicsit, na persze, csak ha van. De a baj az, hogy Stentonnak nincs. Stenton pótolhatatlan olyan dolgokban, mint az összeadás és a kivonás, de ami a fantáziát illeti…

Elhallgat, hogy egy kis üzemanyagot tankolhasson, aztán újból belefog:

–… A fantázia, Peter, a maga területe. Éppen az elmúlt napokban jutott eszembe, hogy nem is lenne rossz megtennem magát az Eva művészeti igazgatójává. Végül is nem ténfereghet egy életen át a sarki kávéháztól Oliver könyvesboltjáig, három lépésnyire vannak egymástól… Ez már átcsap a kínai kínzásmódba, s már mondtam magának, hogy én nem vagyok híve a kínai kínzásoknak… Radikális intézkedések – az igen, de nem ezek a kifinomult inkvizíciók… Nem, ez nem az öreg Drake szája íze szerint való dolog… így hát Stenton csak végezze a vállalat elszámolásait, maga meg a műsor főnöke lesz…. Persze, az anyagiak pazarlása nélkül. Nem az anyagiakat, fogja pazarolni, hanem a fantáziáját. Itt-ott egy-egy kisebb átcsoportosítás, s a régi máris új színben tűnik fel. Mit szólna például ahhoz, ha a mulatt nőt éneklésre fognánk, Miss Grayt pedig vetkőzésre?

– Jó ötlet – ismerem el. – De amennyire ítélhetek bizonyos felszínes benyomások alapján, Miss Gray egy kicsit terebélyesebb annál, amit a modern ízlés megkíván… és sokkal flegmatikusabb.

– Hazug! – fenyeget meg az ujjával jóindulatúan a főnök. – A maga kijelentésében minden szó hazugság volt… Felszínes benyomások.. flegmatikus… és mi volt még?… Idegen a modern ízlés számára?… S mi ketten, Peter, talán nem vagyunk modern emberek?

Az a körülmény, hogy egy sorba állít saját magával, más alkalommal valószínűleg javította volna a közérzetemet, de az adott helyzetben bizonyos Veszélyérzetekkel tölt el. Ám Drake elhallgat, mivel a zenekar ismételten dübörögni kezd, hogy hírül adja az aranyszoknyás, hajlékony nőstény megjelenését. Elszenvedjük hát ezt a vetkőzést is, S amikor végezetül a nő – most már szoknya nélkül – távozik, a főnök ezt motyogja:

– Szomorú szám… Különösen a vége felé; alig bírtam visszatartani a könnyeimet.

És ahogy megragadja már majdnem üres poharát, felvilágosít:

– Brendára emlékeztet… Figyelmeztetőleg felém int a kezével, mintha meg akarná akadályozni, hogy mondjak valamit, bár én egyáltalán, nem készültem szólásra.

– Hallgasson, Peter… Jól ismerem az álláspontját. De fölösleges bizonygatnia, hogy elsiettük a dolgot Brendával, mint ahogy Larkinnal is elsiettük. Én nem engedhetem meg magamnak, hogy ne siessek, barátom, mivel maga az élet siet… És mert ha én elkezdek piszmogni, akkor az egész kócerájt elviszi az ördög… Mert nehogy, azt higgye, hogy nekem könnyű. Hiszen láthatja, szinte megszakad a szívem, amikor nézem ezt a sztriptízt, amelyet az én Brendám messze jobban adott elő. Az én Brendám… Az enyém… és még oly sok más emberé.

Drake borongós hangulatában újabb lónak való adagot tölt ki magának, persze, csak attól a tévhittől vezéreltetve, hogy az egyik whiskyféleség a Fehér ló nevet viseli. A műsorközlő, aki sötétkék szmokingot visel, hogy elüssön a pincérektől, ebben a pillanatban ünnepélyesen bejelenti:

– Következik – Miss Linda Gray!

Miss Linda, mint mindig, fenséges és rátarti, de talán még mindig a cukrászdában folytatott beszélgetésünk hatása alatt állok, mert ez a rátartiság kissé megjátszottnak tűnik.

Lassú léptekkel bejön a táncparkettra, leakasztja az állványról a mikrofont, s tekintetével körbejárja a legközelebbi asztalokat. Választása szükségszerűen az egyetlen fiatal daliára esik, bár nem tudom, mennyire illik a „dalia” szó ehhez az aszott lényhez, akit mintha éppen most vettek volna elő a herbáriumból, hogy aztán a halál ölelő karjaiba hajítsák.

Miss Linda tehát ehhez az egy szál bélű legényhez közeledik, tekintetét az ő értetlenül pislogó szemeibe fúrja, és meleg, melodikus hangján énekelni kezd:

Ne mondd, hisz tudom: múlik az élet,
elhal az éj, hogy jöhessen a nap;
ébreszt az óra, s a gond is feléled,
s megáll majd a metró a Lester Square-en,
ám egyikünk tán máris lemarad.

– Mit ragad rá úgy arra az idétlen alakra! – motyogja elégedetlenkedve Drake. – Mintha maga meg én nem is lennénk itt a teremben.

De aztán elhallgat, mert Miss Gray éppen ebben a pillanatban elfordul az aszott fiatalembertől, tesz néhány lépést a parkett közepe felé, és belefog a refrénbe:

Ne mondd, hogy újra itt leszek holnap.

Ne mondd, hogy újra szeretlek holnap.

Ne mondd, hogy újra csókollak holnap.

Mert a holnap, holnap, holnap
rád vagy rám tán nem, is virrad fel.

– Linda voltaképpen magának énekel, Peter – állapítja meg Mr. Drake, amikor a repertoár kimerül. – S ha nem magára néz, az csak azért van, hogy ne bosszantson engem.

– Miért? Talán ez bosszantja magát? – csodálkozom.

– Képzelje, igen.

– De hát, ha jól emlékszem, éppen maga ragaszkodott hozzá, hogy köztem és Miss Gray közt valamiféle barátság kezdődjék.

– Maga régi időket emleget, Peter. Azóta pedig már sok minden történt, sok dolog megváltozott, s az öreg Drake szerencsétlen özvegyember lett.

– Szerencsétlen özvegyember? Maga mondta, ha nem tévedek, hogy ebben á korban a nők…

– A nők igen – szakít félbe a főnök., – A nők biztosan. Hanem a macskák, Peter! A macskák! Ildomos dolog-e, hogy az embernek ne legyen macskája, amikor körülötte mindenkinek van?

– Vegyen magának egy igazi macskát – javaslom. – Sokkal olcsóbb.

– És akkor mi van, ha olcsóbb? – veti ellen Drake elégedetlenkedve. – Van elég pénzem ahhoz, hogy ne kelljen feltétlenül az olcsóbbat választanom. Egy igazi macskával, Peter, nem lehet csevegni. Az embernek viszont olykor-olykor szüksége van egy kis csevelyre. Nem ülhetek be vele a Jaguárba, hogy idehozzam az Évába, Scotchot sem ihatom véle… s azt sem nézhetem, hogyan vetkőzik… Egy igazi macska, s ráadásul levetkőzve… Képzelje csak el: Egyszerűen mészárszékbe való kiállítási tárgy.

– Az ön problémái valóban súlyosak – sóhajtok fel együttérzően.

Drake elvesz egyet a tálcán levő szivarokból, amelyeket a pincér előrelátóan odarakott, de még mielőtt kicsomagolná, tesz egy megjegyzést:

– A problémáim egyáltalán nem súlyosak, barátom. A kiszemelt objektum a súlyos eset. Mert, ahogy valószínűleg már rájött, a kiszemelt objektumot Miss Graynek hívják.

S miközben szokatlanul durva mozdulattal letépi a szivar celofánját, hozzáfűzi:

– Csökönyös nő!

Később, miután rágyújtott, gondolatai filozofikusabb irányt vesznek:

– Különben, ez így is van rendjén. Régi igazság Peter, hogy egy dolog csak akkor válik az ember számára kívánatossá, miután kicsúszott a kezéből. Aztán meg, én szeretem a csökönyös embereket. Éppen ezért szeretem magát is. Első ízben pusztán azért náspángoltattam el, hogy kipróbáljam. De másodízben már szeretetből tettem. Különben elküldtem volna Markhoz. Marknál viszont a csökönyösség nem válik be, barátom. De én nem bíztam rá magát Markra, mert megtetszett nekem. Pontosan a csökönyös emberek a gyengéim, és nem a különböző Stenton-félék, még ha nem is lehet meglenni nélkülük. Ami egyáltalán nem azt jelenti, mintha biztatnám, hogy a jövőben nyugodtan bosszanthat. Mivelhogy egy dolog a szimpátia, más viszont a fegyelem törvénye, s nekem nincs elég erőm megszegni a törvényt, hiszen kötelességtudó ember vagyok.

Iszik egyet a Scotchból, és gondolataiba merül. Aztán hirtelen ötlettel utasítja a pincért:

– Hívja ide Stentont!

És amikor Stenton kisvártatva megjelenik, utasítja:

– Hívja ide Miss Grayt!

– Miss Gray már elindult, mister… – bátorkodik jelenteni az igazgató.

– És mit számít az, hogy már elindult? Majd utánaküld valakit, hogy hozza vissza. Magánál, úgy látom, nincs semmi fegyelem, kedvesem…

Stenton elszalad, hogy végrehajtsa az utasítást, míg Drake félhangosan közli velem:

– Az az érzésem, hogy a nő kezd az idegeimre menni, Peter… Nem tudom, jó vége lesz-e, vagy rossz, de az az érzésem, hogy az idegeimre megy.

Most van a szünet, s a zenekar dübörgését az emberi beszéd elmosódott és egyben gyengébb zaja váltja fel, és én szórakozottan végig jártatom tekintetemet a helyiségben ülő sokaságon, amely főként külföldiekből áll, csakhogy nem ilyen magamfajtából, akit hajótöröttként kidobtak Soho szigetére, hanem rendes és tehetős turistapárokból, főképpen az idősebb korosztályból, mivel a meztelen mutatványok főképpen az idősebb korosztály tagjait vonzzák, míg a fiatalok inkább saját maguk rendeznek ilyeneket, amit persze az öregek is megtehetnének, csak viseljék el a kellemetlen látványokat.

A főnök ismét gondolataiba merült, én pedig különösebb izgalom nélkül várom a pillanatot, amikor ez a töprengés a félhangos morfondírozás formáját ölti magára, így nem veszem észre, hogy az énekesnő az asztalunkhoz ér, s csak akkor fedezem fel, amikor meghallom a hátam mögött a dallamos, ám hűvös hangot:

– Hívatott, Mr. Drake…

– Hívattam? – kiált fel észrevehető elégedetlenséggel a vöröshajú. – Hogyan hívathatom én magát, drágám? Maga nem valamiféle hivatalnoknő, hogy hívathassam…Maga művésznő, a múzsák szolgálóleánya…Hogy is hívják, Peter, azt a múzsát, az esztrád énekesek pártfogóját?

Drake természetesen nem, vár választ tőlem, mert jól tudja, hogy ha létezik is ilyen múzsa, én aligha lehetek ismeretségben vele, így hát felkínálja Lindának a mellette álló széket, és gyorsan továbbfolytatja:

– Az igazság az, hogy meghagytam Stentonnak, hívja meg az asztalunkhoz, feltéve persze, ha magának sincs kifogása ellene, de hát maga is tudja, mennyire szórakozott Stenton, az agyát a számok töltik ki, másra nem is marad hely benne…szóval, mit is akartam mondani…képzelje el, Stenton elfelejtette átadni magának a mi szívélyes kérésünket…De végül mégiscsak megjelent, s most remélem, megengedi, hogy megkínáljam egy pohár pezsgővel…

– Kár a fáradságért – válaszolja éppoly hűvösen a hölgy. – Beérem egy pohár whiskyvel is… egy kevés szódával, természetesen.

Ez a külön megjegyzés teljesen helyénvaló, mivel Drake-nél a Scotch társaságában szóda sohase található, ezért a főnök intézkedik, hogy tálaljak fel a szóban forgó készítményt, amely az ő személyes véleménye szerint csak felhígítja a dolgokat, majd ismét visszatér a monológjához:

– Barátunkkal éppen a maga nagyszerű előadásáról társalogtunk… és én még azt a megjegyzést is megengedhetem magamnak, hogy szerintem maga egész idő alatt mintha csak a mi közös barátunk számára énekelt volna, ennek a mázlista Péternek!…

– Azt hiszem, mindenkinek énekelek, aki csak meg akar hallgatni – tiltakozik a hölgy.

– Na igen, végeredményben mindenki hallja… De azért egyidejűleg mégsem fordulhat mindenkihez, drágám… Maga gondolatban egyetlen emberhez fordul, s ez az ember, feltételezem, nem az a búval bélelt múmia ott, hanem a mi közös barátunk… mert nem merem abban az illúzióban ringatni magamat, hogy én lennék az a bizonyos, a szegény, öreg Drake…

– Miért ne? Ha ebben örömét leli… – szólal meg fásultan Linda.

– Az illúziókban soha nem leli örömét egy olyan gyakorlatias ember, mint én, drága Linda. A hozzám hasonló gyakorlatias alakok számára csak a realitásoknak van értékük.

A célzás durva, de Lindának nem akaródzik odafigyelni rá, s ebben némiképp a pincér is segítségére siet, aki éppen megjelenik a szóda nevű szokatlan itallal.

Drake ünnepélyesen és igen bőségesen tölti ki a Scotchot, ügyet se vetve a közbekiáltásra: „Elég, nagyon kérem, elég!” – aztán a hölgynek engedi át a szódatöltés gondját, mivel neki magának ez a művelet teljesen ismeretlen.

– A minap, Peter – fordul felém a főnök, mert nyilván elhatározta, hogy egy időre áldozatot cserél – Miss Gray és én egy aprócska családi kérdésről diskuráltunk, és majdnem eljutottunk ahhoz a döntéshez, hogy szorosabb kapcsolatot teremtünk egymással, még ha nem is vesszük igénybe pillanatnyilag az anglikán egyház szolgálatait…

– Nem emlékszem, hogy eljutottunk volna egy ilyen döntéshez, mister – mond ellent szárazon Linda.

– Azt mondtam, „majdnem” – pontosítja Drake. – Ámbár nem kétséges számomra, hogy időközben maga már megvitatta magában a problémát, és azt a „majdnem” szócskát teljesen feleslegessé tette.

– Nem maradt időm a probléma megvitatására – vallja be a hölgy. – Félelmet ébresztett bennem, ám ha az ember félelmek rabja, nem képes komoly töprengésre…

– De hát én nem azért hívtam fel a figyelmét bizonyos veszélyekre, hogy megbénítsam, hanem hogy aktivizáljam, drága.

– Igen, de az ellenkezője történt.

– Azt akarja mondani, hogy még nem kész a válasszal? – húzza fel meglepetten a szemöldökét a vöröshajú:

– Pontosan.

A válasz alig-alig hallható, de a hatása jegesítő, az asztalra mély hallgatás borul.

– A nők furcsa lények, Peter – jegyzi meg végre a vöröshajú.– Nem valamennyire gondolok, hanem azokra, akik beképzelik, hogy többek az átlagnál, mivel kicsit kellemesebb a hangjuk, vagy nagyobb a mellük. Tényleg furcsa lények… Erőtlenül reszketnek valamilyen borzalmas lehetőség miatt, és nem veszik észre, hogy minél több időt pazarolnak el a reszketésre, annál nagyobb az esélye annak, hogy a lehetőség valódi legyen

– A hipnózis szokásos hatása – motyogom.

– De Peter barátom, én nem vagyok hipnotizőr! Én csak egy magányos öregember vagyok, aki teljesen ártalmatlan, csak ne bosszantsák többet a kelleténél…

Újabb Scotch adagot tölt magának, egy szuszra leküldi felét a torkába, aztán belekezd ismét:

– No de hagyjuk ezt… Az öreg Drake csak oldja meg a problémáit saját maga… Térjünk vissza a fiatalokhoz. Mert végeredményben a fiatalság maga az élet. Mit szólna ahhoz, Linda, ha Peter az elkövetkező napokban a főnökévé lépne elő? Remélem, kellemes meglepetést szerez magának. Végeredményben nem is olyan rossz dolog, ha az ember barátja egyben a főnöke is, nemde?

Linda gépiesen felpillant, mintha ellenőrizné, hova fog szúrni a vöröshajú. Aztán ismét a poharára mered.

– Be kell vallanom, hogy mind ez ideig nem fordult meg a fejemben ilyen gondolat – folytatja a főnök. – De Péternek ma este volt néhány leleményes megjegyzése a program alatt, s ez azt az ötletet adta nekem, hogy tényleg pompás művészeti igazgató lehetne az Évában. Ilyen fantáziával… S eredeti meglátásaival… S ami a legfontosabb, nem állna fenn a csőd veszélye. Úgy véli például, drága Linda, hogy néhány egészen jelentéktelen változtatással gyökeresen át lehetne formálni, sőt fel lehetne javítani a műsort.

– Hagyja ezt, mister – bátorkodom közbemotyogni.

– Hallgasson, Peter! Nagyon megértem a szerénységét, de nem helyeslem – állít le Drake.

S miközben ismét Linda felé fordul, odaveti:

– Peter úgy véli például, drágám, hogy elég, ha, mondjuk, az a mulatt nő énekel, maga pedig elkezd vetkőzni és riszálni, s máris egészen friss program áll össze.

– Igen, értem – mondja Linda, miközben igyekszik megőrizni nyugalmát és közömbös arckifejezését. – Csak az nem világos előttem, hogy ha már ráunt a repertoáromra, miért nem mondja meg nyíltan, s miért folyamodik szellemeskedésekhez?

– De hát mi ütött magába, drágám? Miért érzékenykedik? – csodálkozik a főnök. – Először, is, kedvenc közös barátunknak egy ártatlan ötletéről van szó mindössze, amely egyelőre csak terv. Aztán meg senki sincs. ellene a maga repertoárjának, még Peter sem, aki ráadásul arra is gondolt, hogy miközben vetkőzik, előadhatná egyik-másik dalocskáját is… Ugye, Peter?

Nem tartom szükségesnek a választ, s szemlátomást Drake sem rám kíváncsi, hanem a hölgy reakciójára, amely nem is várat magára:

– Azt hiszem, megértettem, mister – mondja Linda, látszólag higgadtan, majd feláll. – Nyugodt lehet: többet nem fogom bosszantani a dalocskáimmal.

Aztán búcsúzóul felénk biccent, és elhagyja az asztalt.

– Azt hiszem, nem voltunk túl lovagiasak mi ketten – dörmögi bűntudatosan a főnök. – Most úgy néz ki, mintha elkergettük volna…

És hogy megbüntesse magát a lovagiatlan viselkedésért, fenékig üríti a poharat. Aztán, mivel elégedetlen az eluralkodott csend miatt, rám reccsen:

– Mit áll ott, mint egy szobor? Most meg maga húzza fel az orrát?

– Nem húztam fel az orrom…Csak egyszerűen nem értem, minek önnek ez a nő, ha ő maga nem akarja. Végül is ez kölcsönös szimpátia kérdése.

– Hülyeség – tesz egy lekicsinylő kézmozdulatot a vöröshajú. – A szimpátia iránt csak azok az emberek érdeklődnek, akik, megszokták, hogy szimpátiával viseltetnek irántuk. A szimpátia luxus, és én nem szenvedek luxusbőségben, barátom. Kérdeztem-e valaha is, hogy tetszem-e magának? Akkor miért kellene tőle megkérdeznem? Végül is nem szimpátiát akarok tőle, hanem valami mást, amivel hálistennek rendelkezik.

– Tartok tőle, hogy semmit se akar – bátorkodom megjegyezni. – Ez a nő nem kell önnek egyáltalán. Egyszerűen csak bosszantja az a tény, hogy – miként mondta – a szomszédjának van macskája, önnek viszont nincs.

– Még ha így is van, ez sem kevés… – dörmögi Drake, ahogy újból hatalmas adagot tölt magának.

Hozzá akar fűzni még valamit, de ebben a pillanatban fülsiketítő lármába kezd a zenekar, ami a második, gátlástalanabb program elejét jelzi, a gátlástalan emberek számára.

– És most – szex a vasfüggöny mögül! – jelenti be a sötétkék szmokingos konferanszié. – Fraulein Hilde, aki nemrég hagyta el a Vörös Németországot, hogy a szabadságot válassza!

– Ó, ez új! – kiált fel Drake.,– Ilyen szám eddig nem volt. Szóval, hiába vádolja Stentont fantáziahiánnyal, Peter. Maga egyszerűen ki akarja őt túrni a helyéről, barátom.

Drake szemlátomást pokolian szórakozik azon, hogy az én nyakamba varrja a saját ötleteit, egyszerűen vétek lenne megfosztanom ettől az örömtől, s ezért csak ennyit vetek oda:

– A fantázia, mister, valószínűleg Fraulein Hilde, s nem Stenton sajátja. És hajlandó vagyok lefogadni, hogy ez a nő már évek óta járja a Soho klubjait az emigránsszámmal.

– Nem számít, semmit sem számít – motyogja a vöröshajú,, s tekintetét a nőre szögezi, aki már megjelent a táncparketton. – Ez mégiscsak új.

A szegény menekült valóban eléggé jelentéktelen külsővel rendelkezik: fejét kendő takarja, és durva vászonruhát visel, mert Londonban nyilván azt képzelik, hogy így öltözködnek az emberek a vasfüggöny mögött. A nő leteszi a szék mellé kisméretű bőröndjét, és minden fölösleges teketória nélkül elkezdi levetni magáról szegényes ruháját, hogy felfedje, mi van alatta’. Kiderül, hogy termetre középmagas, eléggé fehér és eléggé; telt női test van alatta, de azért meglehetősen fürge és ügyes, ami a kétértelmű vagy nyíltan szemérmetlen mozdulatokat illeti.

Miután egy ideig billegett és fészkelődött a széken, s lehetőséget nyújtott a nézőnek, hogy tanulmányozza testének minden részletét, kinyitja a kis bőröndöt, és belefog a sztriptíz fordított szakaszába, az öltözködésbe. Csakhogy most a modern luxus válogatott mintadarabjait ölti magára, s mire a művelet, befejeződik, mi már egy pompás, finom hölgyet látunk magunk előtt, s egyúttal tárgyi bizonyítékot arra nézve, milyen előnyei vannak a nyugati világnak.

– Nem rossz… – mondja ki ítéletét a vöröshajú, amikor a szegény emigráns elindul a kulisszák felé. – És eléggé bővében van a dolgoknak, különösen a kívánatos helyeken. Az igazat megvallva, benne több szex van, mint Lindában. Félek, hogy már soha többé nem térek vissza a sovány nőkhöz, barátom… Túltelítettség… vagy nosztalgia… Brendára emlékeztetnek…

Odaint a közelben elhaladó Stentonnak:

– Legyen szíves, hívja ide az asztalunkhoz az emigráns nőt, kedvesem.

– Emigráns nő? De mister, ez a nő életében nem hagyta el Londont.

– Annál jobb: legalább nem lesz szükségünk tolmácsra – bólint Drake.

Majd hozzám fordul, és magyarázkodni kezd:

– Főleg magáért teszem, Peter. Végeredményben ez a nő. ugyanolyan szerencsétlen flótás, mint maga, vagy legalábbis ezt a szerepet játssza, ami ugyanaz.

– Hiábavalóan strapálja magát értem, mister.

– Igaz is, elfelejtettem, magának ott van Linda. Jól van, ez a fehér szépség legyen az öreg Drake-é… Az öreg Drake nem annyira gőgös… Beéri a maradékkal is…

– Azt hiszem, van elég anyag, amelyből válogathat.

– Én is azt hittem, barátom. Míg meg nem győződtem, hogy a gazdag választék inkább untat, semhogy megkönnyítené a dolgomat. Ügy látszik, rám ragadt valami, amit házastársi megszokásnak hívnak. Nem akaródzik csak azért új macskákat magamhoz venni, hogy aztán elzavarjam őket. Nem akaródzik csereberélni őket. Az új, éppen azért, mert új, mindig vár valamit az embertől… és nemcsak pénzt. Várakozva lesi, mit fogok vele csinálni… és még csak eszébe sem jut, hogy talán nem is vagyok képes, vagy nem is vagyok ráhangolva arra, amit ő a fejében forgat. Nem, az újak valóban untatnak. Mivel azonban ez a nő menekült, kész vagyok egy utolsó kísérletre.

Az emigráns hölgy késedelem nélkül meg is jelenik a nyugati divat kihívó toalettjében, vagyis liláshamuszín selyemkosztümben, amely csodálatosan illene a túloldali kabinet színéhez, s amely eléggé szűk ahhoz, hogy megfelelően kiemelje a mellek és a csípőtáji részletek amúgy is bőségben levő formáit.

– Igazán meghat a figyelmessége, Mr. Drake – csicsergi a hölgy született londoni nyelvjárásban, miközben odanyújtja telt, hófehér kezét előbb a főnöknek, aztán nekem. – De jaj, maguk Scotchot isznak.

– És maga mit fogyasztana inkább? – kérdezi a vöröshajú, és hellyel kínálja maga mellett.

– Természetesen pezsgőt. A rövid italok részegítenek, ha még nem tudta volna.

– Pezsgőt? És, számítása szerint, mekkora mennyiség lenne elég? Egy üveg? Három?

– Lehet még több is – vonja meg a vállát a hölgy. – A lényeg az, hogy hozzájussak a szükséges százalékhoz.

– Százalékhoz? – mereszti ki apró kék szemeit Drake. – Hallja ezt, Peter? A hölgy nemcsak a főnöke pezsgőjét akarja inni, hanem még százalékot is követel alkoholista tevékenységéért… Nem, ez már… Nem, ez tényleg…

És Drake mély, rekedt hangon nevetni kezd, s ez a nevetés olyan, amilyent még soha nem tapasztaltam nála, úgy nevet, hogy könnybe lábad a szeme.

– Nem, ez már… Nem, ez tényleg túlmegy minden határon… – mondja a vöröshajú, amikor végre abbahagyja a nevetést.

– Örülök, hogy sikerült felvidítanom, mister – szólal meg a hölgy, s egyidejűleg vizsla pillantást vet felém, mintha azt kérdezné: „Kivan ennek a négy kereke?”

– Igen, de ki is merített, drága Hilde… Jaj! Rendeljen egy üveg pezsgőt, Peter… Nem, ez tényleg…

A hölgyet nyilván megnyugtatta a tény, hogy pezsgő mégiscsak lesz, mert keresztbe rakja telt combjait, ami nem is olyan könnyű művelet egy ilyen szűk szoknya esetében, majd fesztelenül kivesz egy cigarettát a dobozból, amelyet elé tartok.

– Nem tételeztem volna fel, hogy maga ilyen vidám ember, Mr. Drake – ismeri be. – Egészen mást hallottam magáról.

– Mit, gyermekem? – kíváncsiskodik a főnök, aki végre visszanyerte szokásos, lustán jóindulatú arckifejezését.

– Nem túl hízelgőket… Tudja, milyen az emberek nyelve…

– Tudom, tudom – bólint a vöröshajú. – És abban sincs semmi különös, hogy én is hallottam magáról egyet s mást…

– Tényleg? – dülleszti ki lenyűgöző mellét a hölgy. – És miket hallott pontosabban?

– Hát, például azt, hogy maga nem is emigráns…

– Ó, ha csak ezt… – Miss Hilde fitymáló kézmozdulatot tesz, ami annyit jelent, hogy nincs szándékában foglalkozni ilyen apróságokkal.

Ez a hölgy egyáltalán nem látszik kicsinyesnek; kerekded, fehér arcából bizonyos jólelkűség sugárzik, sokkal természetesebben, mint Drake arcából. Ezért aztán, ha hinni lehet az első benyomásoknak, s ha már jellemzéssel foglalkozunk, a dundi Hildét inkább az én Doris nevű háziasszonyommal kellene egy kategóriába sorolni, semmint a Brenda-féle kobrák kategóriájába.

– Íme, hogy romlik az erkölcs a Sohóban! – fordul felém a vöröshajú, amikor a következő fékevesztett szám után a táncparketton viszonylagos csend uralkodik. – A mi kedves Miss Hildénk ahelyett, hogy megtisztelve erezné magát a főnöke figyelmességétől, a százalék kérdését veti fel…

– De én tényleg megtisztelve érzem magam, mister… – motyogja a hölgy, miután „sorban a harmadik poharát is kiürítette. – Ön pusztán rosszul értette…

– Jó, jó – mormolja a vöröshajú. – Lesz rá elég idő, hogy eldöntsük, megértjük-e egymást.

Aztán felém fordul, hozzáteszi:

– Igen, barátom, a Soho tényleg leromlott. Nincs már meg az egykori vasfegyelem, nincs már meg az egykori erkölcs… De nem is lehet másként, mert az egész Egyesült Királyság hanyatlóban van. Hiszen végeredményben mi csak része vagyunk az Egyesült Királyságnak, nemde, Peter? Valaha a fiatalok elmentek a gyarmatokra, hogy megtanulják az üzletet és a hősiességet… Ma meg… Manapság narkósokká válnak, vagy extrémisták lesznek belőlük.. Mert nincs erős kéz, Peter… Mert a politika nem tudja kitermelni azt, amit kitermelt a Soho – az elvek és a kötelesség emberét, mint amilyen az öreg Drake…

Ebben a pillanatban ismét mennydörögni kezd a zenekar, megfosztja a főnököt a csevegés további lehetőségétől, így hát fásultan a táncparkett felé irányítja tekintetét, ahol – ha hinni lehet a műsorközlőnek – csakhamar megjelenik egy tüzes és féktelen Miss Tudomisénkicsoda.

S talán mert a kérdéses Missnek féktelenségével sikerült felizzítania Drake fantáziáját, vagy éppen ellenkezőleg, sikerült elálmosítania, alig fejeződik be a szám, amikor a vöröshajú atyailag vállon veregeti az emigráns hölgyet:

– Induljunk, gyermekem… Ha nem csal az emlékezetem, otthon is akad pezsgő… Nem ajánlom, hogy másra is számítson, de pezsgő azért akad…

Mivel szeretném teljesíteni Lindának tett ígéretemet, erőt veszek magamon, és ebben a kora reggeli órában magam mögött hagyom a meghitt Drake Streetet, hogy sokkal távolabb keressek magamnak éjszakai szálláshelyet a Covent Garden negyedében, konkrétabban Miss Gray lakásában.

A tér, amelyen a Királyi Opera és a virágárusok csarnoka áll egymás mellett testvéri egyetértésben, már kezd világosodni, de teljesen üres, ha nem számítjuk az egyik sarkon álldogáló, sötét sapkás rendőrt, aki csak futó pillantásra méltat, mintegy ellenőrzendő, mennyire vagyok részeg.

Nem vagyok részeg, bár ha az is lennék, annak nem a Scotch lenne az oka, hanem Drake véget nem érő monológjai, amelyeket, egyhangúságuk ellenére, kénytelen figyelmesen végighallgatni az ember, nehogy két terjengős és fölösleges csevej között kihagyjon egy komolyabb figyelmet érdemlő megjegyzést.

– Maga, úgy látszik, él-hal annak az embernek a társaságáért – jegyzi még Linda, akinek fel kellett kelnie, hogy ajtót nyisson. – Már arra kezdek gyanakodni, hogy a lelke mélyén mazochista.

– Mazochista? – motyogom, ahogy belépek a kellemesen meleg és fehér bőrökkel borított helyiségbe. – Én ugyanolyan áldozat vagyok, mint maga. De mazochista…

– Ebben az esetben nem marad más lehetőség: kötélből vannak az idegei.

– Idegekre, drágám, tényleg szükség van. Különösen, ha az ember szeretne egyben maradni. És meg kell mondanom, hogy maga ma este elég esztelenül viselkedett, sőt veszélyesen esztelenül.

– És mit csináljak maga szerint? Feküdjek a lábához?

– Halogassa a dolgot, ahogy tanácsoltam. Halogassa!

– Lehet halogatni egy vagy két napig.

– Akkor halogatja egy vagy két napig. Egyáltalán, addig, amíg lehet.

– De ő ezt nem hagyja, értse már meg! Annyira rám szállt, hogy…

– Éppen ellenkezőleg, azt hiszem, már leszállt magáról… „… már átengedte magát Marknak” – kellene mondanom, ha kimerítő választ akarnék adni. Ámde egy hölgyet óvni illik, különösen, ha nincsenek kötélből az idegei.

– Miféle célzások ezek? Miről van szó? – kérdez rá Linda.

– Drake-nek sikerült ízlésének megfelelő lányt találnia. Azt az újat, a Hildét.

– Már holnap elkezdek új munka után nézni… Lehetőleg jó távol az Évától – jelenti ki Miss Gray, aki az információmtól némileg megnyugodott.

– Így lesz a legjobb – bólintok.

Minek is izgatnám? Egyetlen nyugodt éjszaka – már ez is nyereség. Igaz, sovány nyereség, különösen, ha számításba vesszük, hogy az éjszakának jószerével már vége.

Mint mindig, most is délfelé ébredünk. Linda kimegy a konyhába, hogy reggelit készítsen, én pedig elhúzom a függönyt az ablak elől, mert látni akarom, esik-e. Hát persze hogy esik. Az utca lehangoló, barátságtalan látványától elborzadva, a szoba meleg, fehér belseje felé fordulok. És a szoba mélyén hirtelen észreveszem a, férfi élesen kirajzolódó alakját.

Mark zajtalanul és számomra ismeretlen módon hatolt be a lakásba, úgy, amilyen zajtalan, számunkra ismeretlen módon a halál tud csak behatolni. Most ott áll a bejárat mellett nedves, fekete felöltőjében és nedves, fekete sapkájában, amelyről csorog a víz. És ha már felsorolom a fekete színű holmikat, nem hagyhatom szó nélkül a mausert, amelyet a férfi a jobbjában szorongat, s amelynek csövére hangtompítót húzott.

– Hol van a nő? – kérdezi a férfi, érdes színezetű hangját most hallom először.

– Csendesebben, Mark – dörmögöm. – Felébreszted a szomszédokat.

– Hol van a nő? – kérdezi ismét a fekete férfi.

És mintha csak a kérdésére válaszolna, Linda ebben a pillanatban kilép a konyhából, és megdermed a döbbenettől.

– Nem akarom, hogy bármit is csinálj a jelenlétemben, Mark – figyelmeztetem. – Nincs idegem az ilyesmihez.

– Ha nincs hozzá idegzete, szívódjon fel – motyogja a jövevény. – Magára nincs szükségem. Nekem a nő kell.

Elindulok a kijárat felé, és úgy teszek, mintha nem venném észre Linda tekintetét, amelyben a könyörgés és a megvetés váltogatja egymást. Odaérek a fekete férfi mellé, s abban a pillanatban, ahogy elkerülöm, mindkét kezemmel elkapom a jobbját, és teljes erőből hátracsavarom. Száraz reccsenés hallatszik. A kéz elengedi a mausert, és lekókad, mivel részben megszűnt a kapcsolata a vállal. Mark arca elsápad a fájdalomtól, de magába fojtja a kiáltást, mert nyilván az a meggyőződése, hogy a halál rendkívüli és meghatalmazott nagykövetéhez méltatlan a kiabálás. Szabaddá teszem az egyik kezem, és a gyomrára egy búcsúütést mérek, hogy elküldjem vele a szoba másik végébe.

A szoba és egy mítosz végére. A városnegyed réme törékenynek bizonyult, mint a porcelán. Csupán nem jutott eszébe senkinek, vagy nem volt ideje senkinek, hogy a közelébe kerüljön egy karnyújtásnyira. Pedig az ereje csupán ebben a fekete mauserben volt.

– Ne álljon úgy ott, mint egy alvajáró – szólok oda a hölgynek. – Hozzon valami kötelet.

Linda kiszalad a konyhába, és néhány ruhaszárító kötéllel tér vissza.

– Ó, Peter – suttogja bűntudatosan, ahogy átnyújtja. – Csupán egy perccel ezelőtt még meg voltam győződve, hogy maga a földkerekség legnagyobb szemete!

– Ne törődjön a múlttal – tanácsolom neki. – Inkább szedje le a bőröket arról a karosszékről:

Elhelyezem az erőtlen Markot a kérdéses karosszékben. Valóban erőtlen, mégis megpróbál kifordulni a kezemből, így hát ezúttal a knock outtal történő narkózist vagyok kénytelen alkalmazni, hogy elaltassam arra az időre, míg jó erősen odakötözöm a karosszékhez és egy kendőt gyömöszölök a szájába. Aztán szorosan átkötöm a pofáját, nehogy megpróbálja kiköpni a kendőt, majd eszembe jut Linda:

– Maga alighanem ott hagyta a reggelit.

– Ó, Peter – mondja a nő, dallamos hangján. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy megmentette az életemet. Hiszen már azt hittem, hogy maga a föld legnagyobb szemete!

– Még Drake-nél is nagyobb?

– Drake nem szemét – rázza meg a fejét Linda. – Drake szörnyeteg.

Tehát anélkül, hogy akartam volna, a szerencsétlen özvegyemberre tereltem a gondolatat, s így nem lepődöm meg, amikor megkérdezi:

– És most, Peter? Most mit csinálunk?

– Megreggelizünk – válaszolom. – Mi mást csinálnánk? Feltéve, ha méltóztatik észrevenni, hogy a kávévíz már régen felforrt.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

„Most mit csinálunk?” – Miss Gray kérdése valóban jelentős kérdés. És teljes élességében már a reggeli közben kirajzolódik. Mert ha Mark pillanatnyilag ártalmatlan is, ez egyáltalán nem érvényes a főnökére. Magától értetődik, hogy a halál rendkívüli és meghatalmazott nagykövetének huzamos elmaradása felkelti Drake gyanúját, a gyanú pedig ellenőrzést von maga után.

– Haladéktalanul el kell hagynia ezt a lakást, és el kell költöznie máshova – mondom Lindának, amikor az eső ellenére kikísérem az utcára.

Az a mikrofon biztos működik még.

– Hova máshova? És mi az, hogy „haladéktalanul”? És a lakbér, a csomagok?

– Hagyja ezeket a részletkérdéseket. Az egyetlen fontos kérdés pillanatnyilag az, hogy hol bújhatna el egy időre. Tekintettel arra, hogy szállodába menni nem tanácsos.

Linda tehát elkezd gondolkodni, és hangosan felsorolja ahhoz a néhány gyerekkori barátnőjéhez fűződő kapcsolatát, akiknek még nem vesztette el a nyomát. Választása végezetül egy fiatal hölgyre esik, aki tervezőirodában dolgozik, és Chelsea-ben van a lakása. Elszaladunk az esőben a legközelebbi telefonfülkéig. A tervezőnő betegség miatt nincs benn az irodában, de ott megadják az otthoni telefonszámát, s így Linda mégiscsak kapcsolatba léphet vele, és – mivel ezen a hétfőn a dolgok jól indultak – csakhamar sikerül elrendeznie a kényszervendégeskedést.

Ismét felmegyünk a lakására, és mialatt Miss Gray könnyű kis poggyászát készíti elő, én, minden eshetőségre számítva, áthelyezem Markot – úgy, ahogy van, a karosszékhez kötve – a kamrába, és rázárom az ajtót.

Kicsivel később már repít is bennünket a metró Chelsea felé, mivel ebben a túlterhelt forgalmú városban mindig a metró a leggyorsabb, s mivel ha valaki nyomtalanul el akar tűnni, nem tanácsos taxit bérelnie.

Kiderül, hogy Linda barátnője még nem a halálos ágyán fekszik, hanem csak ártatlan meghűlésben szenved, így a hölgy maga nyit ajtót, majd következnek az ilyenkor elmaradhatatlan, örömteli felkiáltások, amelyek rekonstruálásától eltekintek, mivel még mielőtt ezek befejeződnek, én már elindulok visszafelé.

Ismét lemegyek a metró földalatti állomására, amely állott dohányfüsttől és párától bűzlik, felfedezem az egyetlen szabad telefonfülkét, és feltárcsázom a számot:

– Mr. Morton? Itt Peter…

– Ó, igen, Peter… – hallom a kagylóban a basszus hangot, amely nem árul el sem meglepetést, sem pedig elégedettséget.

– Szeretnék találkozni önnel egy kis időre. És ha lehet – azonnal.

– Ennyire sürgős?

– Sürgős, Mr. Morton.

– Hát akkor jöjjön!

Ezt meg is teszem, még ha nem is villámgyorsan, mivel a földalatti útvonal logikája azt követeli, hogy felszálljak az egyik vonalra, azután meg átszálljak egy másikra. Bárhogy is van, pont abban az időben, amikor a nyugdíjasok és az otthonülők könnyű délutáni szunyókálás céljából ledőlnek a heverőre, becsengetek Morton kapuján, és néhány másodperccel később szemtől szembe találom magamat a csíkos mellényű gorillával. A háziállat, akit nyilván informáltak érkezésemről, minden fölösleges kérdezősködés nélkül bevezet a folyosóra, onnan pedig a már ismert kabinetbe.

– Sajnálom, hogy megzavarom a pihenőjét, de az események egy idő óta igen felgyorsultak, s erről kötelességem beszámolni önnek.

– Jól van – bólint nyugodtan, mondhatni, álmatagon Morton, aki – ahogy vártam is – nem az íróasztal mögött ül, hanem a heverőn. – Hagyja ezt a hivatalos stílust, üljön le és beszéljen.

Hátulról kezdem, s úgy haladok előre, vagyis a Linda lakásán elkövetett gyilkossági kísérlettől és Mark jövőjének problémájától.

– Ez, ha nem tévedek, ugyanaz az ember, aki Larkint is likvidálta? – veti oda a házigazda.

– Ugyanaz.

– Ebben az esetben nyugodt lehet, hogy azonnal gondoskodunk róla. Csak írja fel egy cédulára a pontos címet.

Végrehajtom az utasítást. A házigazda elveszi a cédulát, s az ajtót résnyire nyitva, kinyújtja azt a lakájnak, miközben odasúg neki valamit.

– Tekintse ezt a kérdést elintézettnek, és lépjen tovább – dörmögi Morton, és kivesz egy szivart az asztalkán álló dobozból, mielőtt ismét elfoglalná helyét a heverőn.

Visszatérek hát egy kicsit korábbra, pontosabban, az előző esti eseményekhez.

– Tegnap este Drake utasított, hogy írjam meg a képeslapokat, s ezt meg is tettem.

– Tartalom?

– „Frina”, Október 23. Várna.

– S a szállítmány terjedelme? – Tizenöt kiló heroin.

Morton halkan füttyent egyet, mint akit kellemes meglepetés ért.

– Szóval, a vén hülye leküzdötte végre a határozatlanságát!…

– Úgy véli, hogy tökéletesen ki kell használni a csatornát, még mielőtt a CIA beavatkozna.

– Na igen, a régi história: az emberek akkor döbbennek rá, hogy sietniük kell, amikor már elkéstek.

– A jelenlegi szállítmány után Drake hosszú kihagyást tervez, mielőtt ismét igénybe venné a csatornát.

– Ezek a tervek már a túlvilági életre esnek – legyint hanyagul Morton. – Inkább azt mondja meg, körülbelül mikorra várható, maga szerint, az áru Bécsbe érkezése?

– Körülbelül két hét múlva. De az is lehet, hogy kicsit később. Ez az uszály útvonalától függ.

Az az érzésem, hogy ezzel a néhány töredékes mondattal rendelkezésére bocsátottam az egész szükséges információt, s most nyomban likvidálhat anélkül, hogy bármit is elveszítene. Az áru érkezéséről Bécset a kellő időben értesíteni fogják, Bécs pedig szintén kellő időben táviratilag informálja Drake-et, vagy azt, aki helyettesíti. Innentől kezdve úgy megy majd minden, mint a karikacsapás, Peter segítsége nélkül is. Így hát jobb, ha Peter elmegy a pokolba. Hiszen Drake-nek a túlvilágon is szüksége lesz titkárra.

– Gondolom, rendben is van minden – hallom a házigazda basszusát.

Morton üdvözülten szopogatja szivarját, és szórakozottan a kandalló fölött lógó nagy, zöldes színű tükör szemlélésébe merül. Könnyen lehet, hogy pont ebben a pillanatban dönt a sorsom felől.

– Hogy minden rendben van-e, majd meglátjuk, mister – engedem meg magamnak a megjegyzést.

– Mire céloz?

– Arra, hogy Drake-nél a határozatlanság leküzdése, ahogy ön fejezte ki magát, egy kis könnyelműséggel járt együtt.

– És mit veszítünk mi ettől a könnyelműségtől? – néz rám értetlenkedve Morton.

– Semmit. Hacsak azt nem, hogy a szállítmány esetleg nem érkezik meg rendeltetési helyére.

– Miért? Beszéljen már! Ne kényszerítsen, hogy kivallassam.

– A „Frina”, mister, egy egészen kicsi görög kereskedelmi hajó, s ráadásul olyan teste van, amely meglehetős alkalmatlan az áru elrejtésére. És, mindennek a tetejébe, az áru ezúttal igen terjedelmes. Mert tizenöt kiló heroin, bármilyen jól is legyen összepréselve, semmiképpen sem csekélység. Nem csodálkozhatunk tehát, ha a vámőr ráteszi a kezét a szállítmányra, még mielőtt az én embereim a közelébe jutottak volna.

– És Drake nem gondol ezzel?

– Mit ért ő a tengerészeti dolgokhoz?… Ő csak egyet tud… azt, hogy sietnie kell. És siet.

– És maga miért nem beszélte le?

– Mert ön is siet. S az utasítások, amelyekkel ellátott, éppen ilyen értelműek voltak. Cselekedni, halogatás nélkül.

– Formálisan igaza van – dörmögi Morton. – De csak formálisan. Mert nekünk az okos cselekvés a célunk, s nem a lebukás.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy feltétlenül a lebukás veszélye fenyeget. Sok esély van arra, hogy az akció sikerül. Pusztán úgy érzem, hogy az esetleges kockázatokról is kötelességem informálnom önt.

– Persze, persze – mondja békülékenyen a házigazda, s megint a tükör mozdulatlan zöldjébe meríti töprengő tekintetét.

Aztán bizonyos ideig csöndben szivarozik, majd ismét eszébe jut, hogy én is ott vagyok, és megkérdezi:

– Mondja, Peter, abban az esetben, ha a mostani manőver füstbe megy, képes lenne egy újabbat előkészíteni?

– Természetesen.

– És biztonságosabban a mostaninál?

– Természetesen. Az emberhálózatom megvan, és szükség esetén mindig ki lehet egészíteni. Nálam vannak a címek, én adom a jelszót, én írom a küldeményeket, önnek csak annyi a feladata, hogy eljuttassa az árut a bolgár kikötőbe, majd pedig átvegye Bécsben.

– És, egészen pontosan, mik ezek a címek? És mi a jelszó? – kérdezi baráti fesztelenséggel Morton.

– És, egészen pontosan, mivel szándékozik likvidálni? – kérdezem most én, ugyanazzal a fesztelenséggel. – Pisztollyal vagy szúrófegyverrel ?

– Maga aztán tényleg bizalmatlan, Mr. Peter – mondja könnyed sóhaj kíséretében a házigazda. – Nem vitatom, hogy egyes esetekben bizonyos adag bizalmatlanság hasznos lehet. A maga adagja azonban már messze túllépte az ésszerűség határait. Azt hiszem, elmagyaráztam már magának, hogy ez most a felvételi vizsgája. Sőt még azt is mondanám, hogy jó úton halad a vizsga sikeres letétele felé. S ha teljesíti a feladatát, én szintén teljesítem az ígéretemet: felveszem állandó és felelősségteljes munkára. S nekünk, mint minden intézménynek, szükségünk van jó munkatársakra, Mr. Peter. Csak nem tart bennünket annyira ostobáknak, hogy csupán egy ízben használjuk fel azt az embert, akit hosszú éveken át használhatnánk?

– Szeretnék hinni önnek – szólalok meg jámborul. – De ahhoz, hogy hihessek, önnek is segítenie kell nekem. Ha hosszabb ideig akar alkalmazni, miért kell sürgősen és azonnal kipréselnie az egész információt, ami a fejemben van, beleértve olyan apróságokat is, mint a címek és jelszavak?

– Jól van – legyint nagylelkűen a szivarjával a házigazda. – Nem erőltetem. Pillanatnyilag ezek a részletek valóban nem fontosak a számunkra. Tartsa meg őket magának garanciaképpen, hogy nem gondolok a likvidálására.

– Még ha gondolna is ilyesmire, feltételezem, hogy Drake megelőzi önt.

– Ettől ne féljen – mormolja a házigazda. – Drake aligha ölheti meg magát. Mégpedig azon egyetlen oknál fogva, hogy nem marad rá ideje. A legfontosabb, amit most kérek öntől, s ami megóvja minden veszélytől, az az, hogy ne térjen vissza abba a Sohóbeli utcába. A következő utasításig tartsa magát távol a Sohótól, s én akkor magának hosszú életet garantálok. Mindenesetre sokkal hosszabbat a volt főnökéénél.

„Tartsa magát minél távolabb a Drake Streettől.” Morton hangja mindenképpen az okos elővigyázatosság hangja. De mit tegyünk, ha bennünk néha más hangok is jelentkeznek?

Szóval, éppen abban a pillanatban, amikor a lehető legtávolabb kellene lennem a Drake Streettől, én pontosan ebbe a komor utcába fordulok be, amely különösen komor a mai esős hétfőn és a mostani, már az esti szürkületbe hajló délutáni órában. És nemcsak hogy befordulok ebbe az utcába, hanem be is csörtetek a Főhadiszállás sötét bejáratán.

– Á, Peter! – kiált fel köszönésképpen Drake, ahogy felkel az íróasztala mögül, hogy közelebb léphessen hozzám és még inkább a mozgó bárhoz. – Éppen el akartam küldeni Alt, hogy hívja ide. Már kezdtem aggódni magáért, barátom. Üljön le.

Drake a negyedliteres, kávébarna palack után nyúl, tölt magának egy tekintélyes adagot, amelyet kiegészít két jégkockával. Iszik egyet, apró, kék szemeivel fürkésző pillantást vet rám, majd megkérdezi:

– Hogy van Miss Gray? Remélem, nem törte le túlságosan a tegnapi kis botrány?

– Fogalmam sincs.

– Miért, hát annyi fáradságot se vett magának, hogy benézzen hozzá, miután elváltunk?

– De igen, csakhogy ő már aludt. S én beértem azzal, hogy követtem a példáját. Ma reggel pedig korán keltem.

– Nem volt lovagias, Peter, nem volt lovagias – ingatja a fejét rosszallóan Drake. – Vannak pillanatok, amikor egy gyenge és védtelen nőt nem szabad magára hagyni.

– Nincsenek társalkodónői képességeim, mister.

– Nekem sincsenek, barátom. Mégis hajlandó voltam az elmúlt éjszaka bizonyos részét Fraulein Hildének szentelni…

Iszik még egy korty Scotchot, leereszkedik a karosszékbe velem szemben, és megjegyzi:

– Igen, rászántam némi időt… és meg kell mondanom magának, hogy nem sajnálom. Ha nem is rendelkezik a maga Lindájának önérzetével, ez a Hilde fajtiszta macskának bizonyult… és tökéletesen kielégítőnek egy ilyen öreg és magányos ember számára… Alapjában véve, Peter, minden az ön meggyőzésen múlik, s végeredményben, ha van egyáltalán különbség két nő között, akkor az a különbség ugyancsak elenyésző. A nők olyanok, mint a whisky. Az ember, teszem fel, bemeséli magának, hogy a Ballantines ízlik neki leginkább, de ha kénytelen áttérni a Johnny Walkerre, csakhamar rájön, hogy az sem rosszabb semmivel.

Miután ebben a formában lezárta a nőkérdést, a főnök ismételten vizsla tekintetet vet felém, és minden összefüggés nélkül odaveti:

– Nem látta valahol a közelben Markot?

– Nem részesültem ekkora szerencsében – válaszolom.

Aztán rajtam a kérdezés sora:

– Remélem, merő véletlenségből jut eszébe Mark, amikor rám néz?

– Puszta véletlen, Peter – nyugtat meg Drake. – Hiszen már mondtam: egyelőre Szükségem van magára.

A poharáért nyúl, de miután felfedezte, hogy az majdnem üres, sürgősen helyreállítja az adagot, és természetesen ellenőrzi is az ízét.

– Valami különös ok hozta erre, Peter?

– Meg akartam kérdezni, mi lesz a, részesedésemmel? Még mindig nem kaptam meg a két százalékomat, mister.

– Igen, tényleg – ismeri el a vöröshajú.

– De miért van szüksége a pénzre éppen ma? És nem gondolja, hogy az a pénz itt, az én széfemben biztosabb helyen van, mint a maga zsebében? Maga tudja, milyen hely a Soho, barátom. Ha csak megszagolják, hogy nagyobb összeggel a zsebében csavarog, máris a körmére néznek.

Elhallgat, és rám néz:

– Vagy arra készül, hogy elhagy bennünket?

– Nekem nincs hova mennem, mister. Hacsak nem számítjuk azt a csendes, ám borongós helyet, ahova majd elküld egy szép napon, ha úgy tartja kedve.

– Mondtam már, hogy szükségem van magára.

– Gondolkodtam ezen a kérdésen. És éppen ma reggel. És be kell vallanom, hogy az ellenkező következtetésre jutottam. Ha egyszer biztos lesz a dolgában, hogy az áru megérkezett rendeltetési helyére, az ön számára a csatorna érdektelenné válik. S én szintén. És akkor vagy eltesz láb alól, vagy pedig szélnek ereszt. Bár ez utóbbi kétséges.

– Ó, Peter! Maga aztán ugyancsak pesszimista Hangulatban van ma. Gondolom, az időjárás teszi. Ez a komor idő még énrám is nyomasztóan hat.

– Tudom, hogy jobban szereti a pénzt annál, semhogy fájdalom nélkül meg tudna válni az ötezer fonttól, ami nekem jár – folytatom. – Éppen ezért hajlandó vagyok felajánlani egy kompenzációs üzletet: tartsa meg a pénzt, nekem pedig adja vissza a széfjében őrzött kompromittáló dokumentumokat, vagyis a fotókat és a csatornáról szóló kézírásos jelentésemet. Ezek a dokumentumok már egyébként sem kellenek önnek, miután én magam sem kellek.

– A javaslata igen csábító – bólint a vöröshajú. – De én mindig állhatatos maradtam a csábításokkal szemben, barátom. És azok az ártatlan dokumentumok mindaddig itt lesznek a széfemben, amíg maga’ is itt lesz, ezen a világon. Ami pedig a pénzt illeti, a miatt ne aggódjék: megkapja, még ha később is. Vagyis, az a szándékom, hogy egyben és egyszerre fizetem ki magának.

– Miután elküldte hozzám Markot, hogy elrendezzen.

– Maga tényleg elkeserít a bizalmatlanságával – morogja a főnök, ahogy feláll a karosszékből, és elindul az-íróasztal felé.

Azután eszébe jut valami, megáll, és ezt dünnyögi maga elé:

– De hol bujkál Mark?

– Nem csodálkoznék, ha elküldte volna, hogy látogassa meg Lindát.

Drake szórakozottan rám néz, mintha mérlegelné a feltevésemet.

– Tulajdonképpen nem jár messze az igazságtól, Peter. Valóban Miss Grayhez küldtem, még ha nem is egészen azért, amit maga a megrögzött gyanakvásával elképzel. Csupán azért küldtem, hogy idehívja. S mivel késik, kénytelen voltam az imént utána küldeni Bobot, hogy ellenőrizze, mi történt. És, képzelje el, a lakásban nyoma sincs se Marknak, se Miss Graynek….

– Se pedig vérnek?…

– Félek, hogy furcsa dolgok történnek körülöttünk – sóhajt fel Drake anélkül, hogy figyelemre méltatná a megjegyzésemet.

– A CIA-re gondol?

– Nem tudom, kire gondoljak, Peter. Miért kellene a maga Lindája a CIA-nék?

S mivel az apró, kék szemek kellemetlen állhatatossággal merednek rám, kénytelen vagyok felhívni a figyelmét:

– Igen, de lehet, hogy Mark kell a CIA-nek. Ha nem tévedek, éppen Mark nyírta ki Larkint.

– És a CIA honnan tudja, ki nyírt ki kit, barátom?

– Az egész világ tudja, mi a feladata Marknak ebben az utcában.

– Igen, ez tény – bólint a vöröshajú. – S maga talán vétlen ezekben a fonák eltűnésekben. Igaz, ezt a tényt azért mégiscsak ellenőrizni kell.

Drake folytatja útját az íróasztal felé, és én pontosan tudom, hogy ha egyszer odaért, nem mulasztja el megnyomni a láthatatlan csengőt. Éppen ezért előveszem belső zsebemből a pisztolyomat.

– Egy lépést se tovább, Drake, ha nem akarja, hogy szétloccsantsam a fejét! Forduljon felém, és – kezeket fel!

A főnök hányavetien felém fordul, és teljesíti a parancsot. Bíborvörös arcán levertség ül:

– Peter, Peter! Hogy ezt is meg kell érnem!…

Néhány lépéssel az ajtónál termek, de közben nem veszem le a szemem Drake-ről, és rátolom az erős reteszt. Azután odamegyek a vöröshajúhoz, minden eshetőségre számítva, végigtapogatom, és kiveszem hátsó zsebéből a miniatűr browningot. Ami a számomra fontos kulcsot illeti, az a széfen lóg. Kinyitom a széfet, s míg egyik kezemben a Drake hasára szögezett mausert tartom, a másikkal a széf tartalmában turkálok, amíg fel nem fedezem az engem érdeklő anyagokat: a fotókat, a negatívokat és kézírásos jelentésemet. S hogy ne kelljen tovább terhelnem tudatomat a szerény dokumentumokkal, bedobom őket a kandallóba, és meggyújtom egy szál gyufával.

– Milyen kitűnő lenne, ha ugyanilyen módon meg tudná semmisíteni saját magát is – jegyzi meg a főnök, míg a lángok játékát figyeli. – Csakhogy aligha szánja rá magát erre a lépésre. Így aztán megint nekem kell majd segítenem magának.

– Még azt a gesztust se értékeli, hogy nem nyúltam a pénzéhez?…

– Ez a részletkérdés nem változtat semmit cselekedetének jellegén. Ez formális rablás, barátom. Ezen a szigeten pedig minden rablást a megfelelő szigorral büntetnek. Különösen itt a Sohóban.

– Félek, hogy Mark már soha többé nem áll a szolgálatára. Technikai okokból.

– Maga tette el láb alól, Peter? – néz rám merőn Drake.

– Mindenre van megfelelő ember – válaszolom homályosan.

– Valóban. Ily módon majd magára is kerítünk egy embert.

– Hát saját magára nem gondol? – kérdezem, miközben szétkotrom piszkavassal a dokumentumok elszenesedett maradékait. – Maga bukott ember, mister. A tapasztaltsága ellenére sem tanulta meg azt az elemi szabályt, hogy egy kis gengszter köteles tudni, hol a helye, és ne vetélkedjen nálánál nagyobbakkal.

Félbeszakítom prédikációmat, mert észrevettem Drake gyors kézmozdulatát. Kihasználva ügyködésemet, alkalma nyílt megnyomni az íróasztal szélére szerelt csengőt. Válaszképpen az önkényességre beleeresztek egyet, igaz, nem a pisztollyal, hanem ököllel. A vöröshajú összecsuklik, és elterül a szőnyegen.

Késő. Valaki durván lenyomja az ajtókilincset, s én biztos vagyok, hogy Al, esetleg Bob kíséretében. Azután békén hagyják a kilincset, hogy magának az ajtónak a döngetésébe, végül pedig erőszakos feszegetésébe fogjanak.

Odalépek a két ablak egyikéhez. Itt az ideje, hogy lássam végre, mi rejtőzik az örökké leeresztett függönyök mögött. Kiderül, hogy ott egy hátsó udvar sivár és immár teljesen sötét mélye rejtőzik. Kinyitom az ablakot, jobban mondva, felhúzom, mert a régi londoni épületekben az ablakokat úgy kell felhúzni, mint a régi vonatokon. Az udvar kövezeté mintegy négy méternyi távolságban lehet, szóval, épp elég ahhoz, hogy kitörje a lábát az ember, de nekem rendelkezésemre áll az esőcsatorna, és minden további okoskodás helyett elkapom a csatornát, és addig csúszok rajta lefelé, míg szilárd talajt nem érzek a talpam alatt.

Kis ajtócska vezet az épület föld alatti része felé, onnan pedig valószínűleg a Drake Streetre, de engem a Drake Street pillanatnyilag nem vonz különösebben, így hát inkább vállalom a kockázatot, és átmászom a téglakerítésen a szomszédos udvarra, onnan viszont egy szűk átjárón keresztül kijutok egy a Drake Streettel párhuzamos kis utcára.

„Isten veled Soho!” – mondom magamban, amikor kiérek a Piccadilly Circushöz, és elmerülök a londoni est tarka neonorgiájában. Beugróm az első telefonfülkébe, és feltárcsázom Linda számát.

– Valószínűleg úgy alakul majd a dolog, hogy nem láthatjuk egymást egy-két napig

– közlöm vele. – így hát ne nyugtalankodjék, és ne hagyja el a lakást, amíg nem jelentkezem. Egyszóval, üssék agyon az időt a gyerekkori, emlékekkel: „Emlékszel, kedves…”

– Az emlékeket már kimerítettük – hallom Miss Gray hangját, – Most a tévét nézem…

Azzal a szilárd elhatározással lépek ki a fülkéből, hogy keresnem kell egy szállodát s lehetőleg jó messze a központtól. Aztán úgy döntök, hogy Londonban egy szálloda minden esetben kockázatos, és elindulok a metróval a pályaudvar felé.

Oxfordba váltok jegyet, talán azért, mert arra irányít az a bizonyos, Lindával folytatott beszélgetés emléke. A vonat negyedóra múlva indul, így kimegyek a peronra, és már beszállni készülök az egyik kocsiba, amikor érzem, hogy egy kéz nehezedik a vállamra.

– Hová? – kérdezi barátilag a hátam mögött tornyosuló gorilla.

Szerencsére, nem az Al nevű, sem pedig a másik, amelyik a Bob névre hallgat; ez Morton egyik gorillája, és csak az isten tudja, hogyan szagolta ki hollétemet. Valószínűleg ott lesett a Piccadilly Circusnél, a Soho kijáratában.

– Átugrom Oxfordba – magyarázom.– Azt mondják, hogy ott egy egészen jól menő egyetem van.

– Úgy, szóval kezd törődni a műveltségével… – morogja. – Nem lenne jobb, ha előbb az egészségéről gondoskodna?

És bizonyítandó az ötlet elkerülhetetlen szükségességét, a gorilla az oldalamba nyomja a pisztolyát, amelyet a felöltője zsebében szorongat. Meg kellene neki magyaráznom, hogy éppen az egészségem iránti aggodalom hajt az öreg Oxfordba, de mi értelme lenne belátást remélni egy állattól még akkor is, ha az ezeréves fejlődés eredményeképpen sikerült neki a felére rövidítenie az utat a majom és az ember között.

– Ne piszkáljon – mondom. – Csiklandós vagyok. Miért ragadt rám?

– Magyarázat később – morogja a gorilla. – Most pedig mozgás a kijárat felé.

Elindulunk a kijárat felé. De ahogy elhagyjuk a peron betoncsíkját, és belépünk a várócsarnok embertömegébe, váratlanul kitérek oldalirányba, átszaladok a sokaságon, akaratlanul is szétlökdösve a békés polgárokat, és villámgyorsan kinn termek a taxiállomásra nyíló kapun.

Beugróm a sor elején álló kocsiba:

– Királyi kórház! Gyorsan, kérem!

A sofőr, ama flegmatikus és rendíthetetlen nyugalmú egyének közül való, akiknek nehéz parancsolgatni, de ahogy azt a szót hallja, „kórház”, nyomban beindítja a motort, és rálép a gázra. Futó pillantást vetek magam mögé, hogy meggyőződhessek, a gorilla nem talált rám, s közben hallom a kormánynál ülő ember hangját:

– Biztos benne, hogy beeresztik ilyenkor, mister?

– Remélem – dünnyögöm. – Az eset valóban sürgős.

Amit mondtam, tényleg igaz. Nem hittem volna, hogy Morton ilyen gyorsan gondoskodik a megfigyelésemről, de miután így történt, legalább kis időre ki kell csúsznom a kezéből, és el kell végeznem egy feladatot, amelynek teljesítése később esetleg már nem áll majd módomban.

Megválók a taxitól a kórház parkja előtt, majd gyalogszerrel elindulok visszafelé, míg meg nem pillantom egy aprócska hotel zöld neonfeliratát. Szobát bérelek egy éjszakára, kérem, hogy hozzanak fel egy kávét, majd felmegyek a kijelölt lakosztályba. Az íróasztalka fiókjában, várakozásomnak megfelelően, a cég jelvényével ellátott papírt és borítékokat találok. Leülök, és írni kezdek.

A Központ természetesen már a képeslapokból tudomást szerez az áru érkezéséről. De én köteles vagyok informálni az akció körüli összes részletkérdésről, Drake-kel és Mortonnal folytatott beszélgetéseimről, a jelenlegi helyzetről, amelybe kerültem, s amely valószínűleg végérvényesen kizárja annak lehetőségét, hogy újabb leveleket írjak. Alapjában véve egy lakonikus S. O. S.-sel tökéletesen megtakaríthatnám az utolsó postban foglalt fejtegetéseimet, de én nem vagyok híve a drámai befejezéseknek.

Amikor végzek házi feladatommal, és felhajtom a sorban a negyedik kávémat, amelyet a házigazda kisfia szolgált fel, már elmúlik tíz óra. Kéziratomat egy borítékba teszem, a borítékot pedig a zsebembe, majd lemegyek, rendezem a számlámat, azzal az ürüggyel, hogy reggel igen korán elutazom, és hívatok magamnak egy taxit.

A taxi abba a Városnegyedbe visz, ahol a mai munkanapom elkezdődött. Leállítom az egyik sarkon, majd gyalog, megyek néhány száz métert, hogy bejussak egy bizonyos utcácskába, és odaérjek egy bizonyos ház elé, amelynek postaládájába először és utoljára dobok be valamit, ami külsejében és terjedelmében egyaránt elüt a vacak kis reklámcéduláktól. Ez a legutolsó jelentésem. Vagy, ha úgy tetszik, búcsúküldeményem.

Küldetésem tulajdonképpen véget ért. Egyetlen feladat maradt hátra, ami elsősorban rám vonatkozik: itt az ideje, hogy lelépjek. De hová? És hogyan? Vízumom réges-rég lejárt, s Drake nem kegyeskedett megújítani, mondván, míg nála dolgozom, semmi veszély nem fenyeget. Visszamennem a szállodába a jó Dorishoz, jelen pillanatban elképzelhetetlen. Elhagynom az országot ezzel a defektes útlevéllel szintén. Ha viszont elmerülök valamelyik távoli elővárosban, ez azt jelenti, hogy előbb vagy utóbb a rendőrség kezében kötök ki.

Az, hogy kikössek a rendőrség kezében, más körülmények között nem lenne a legrosszabb lehetőség. Egyik őrsről a másikra hurcolnának, míg a hatóságok el nem határoznák, hogy kitesznek az országból. De a CIA keze hosszú, s most, miután sok mindenről tudok, Morton nem hagyná, hogy kicsússzam a keze közül. S még ha meg is semmisítettem néhány dokumentumot Drake irattárából, bőven találnának bizonyítékokat és tanúkat, hogy igazolhassák kapcsolatomat a gengszterrel, és szigorú ítéletben részesíthessenek.

Nem, kiút nincs. És az, hogy ebben a késő esti órában teljesen szabadon csellengek a fényesen kivilágított Charing Crosson, pusztán látszatszabadság, mert minden ajtó zárva előttem. Egyetlen lehetőségem az, hogy kivárom, miként dönt a Központ. Így szól előzetes megállapodásunk. Bár, amikor ez a megállapodás született, a végszituáció nem látszott ennyire drámainak.

Várjam a Központ döntését. És pontosan azon a helyen várjam, ahol a Központ úgy véli, hogy megtalál. Hát bizony ez meglehetősen tágas hely… De jobb híján…

Intek egy éppen arra haladó taxinak, és bemondom a címet.

– Mr. Morton nem tett említést önről – közli velem szárazon a csíkos mellénybe bújtatott gorilla, és elállja az utamat.

– Nem baj. Majd maga tesz őneki – válaszolom.

– Ez itt nem pályaudvari váróterem, hogy akkor jöhessen, amikor akar.

– Jól van – bólintok. – Holnap reggel majd közlöm a főnökkel, hogy nem volt hajlandó beengedni.

És sarkon fordulok.

– Várjon! Hagyja a színházat! – motyogja a lakáj, és elmegy jelenteni.

Két perccel később bevezet a házba, de a barátságtalan kifejezés szemernyit sem enyhült az arcán. Morton már skótkockás köntösbe bújva terpeszkedik a kandalló előtt, és szintén nem túlságosan szívélyes.

– Maga sokkal önkényesebb, mister, mint amit az én ízlésem elvisel – jegyzi meg, s még csak az se jut eszébe, hogy leültessen. – Utasításomnak fittyet hányva, elmegy a Sohóba, engedély nélkül megpróbálja elhagyni a várost, a legpimaszabb módon lerázza magáról az emberemet, s mindennek a tetejébe, lehetetlen időben jön ide, és megzavarja a nyugalmamat: be kell vallanom magának, hogy az ilyenfajta viselkedés nincs az ínyemre, s nem is vagyok hajlandó eltűrni.

– Értem – bólintok szolgálatkészen. – De éppen amiatt jöttem, hogy szétoszlassak bizonyos felmerült félreértéseket.

– Jól van, csak oszlassa, de röviden – dörmögi a házigazda, s ezúttal is elfelejt székkel kínálni.

– Mindenekelőtt be kell vallanom, hogy nem parancsnak, hanem jó tanácsnak véltem a szavait, hogy ne menjek vissza a Sohóba. S mivel némi elszámolnivalóm van Drake-kel…

– Miféle elszámolnivalója van?

– Hát az, hogy eddig egy pennyt sem fizetett az előző szállítmányért, pedig ünnepélyesen megígérte…

– Folytassa.

– Tehát úgy döntöttem, odamegyek, és elhozom a pénzt, amíg nem késő. Sajnos, Drake ezúttal is a legbecstelenebb oldaláról mutatkozott be, sőt még a gorilláit is rám szabadította volna, ha nem sikerül időben meglépnem. S alig léptem meg, és döntöttem úgy, hogy egy-két napra eltűnök Oxfordban, amikor a Victoria pályaudvaron lefülelt egy másik gorilla, és…

– Milyen gorilla? – kérdezi elégedetlen hangon Morton. – Az az én egyik emberem volt, egyik azok közül, akik első ízben idehozták magát.

– Ha azt hiszi, hogy azok, akik idehoztak, hagyták magukat aprólékosan megszemlélni, s én olyan hangulatban voltam akkor, hogy nézegessem őket…

– Jó, jó. Rövidebben!

– Hát ez volt. Meglógtam, megszálltam egy kis hotelban, és már le is feküdtem, amikor hirtelen eszembe jutott, hogy a gorilla, akarom mondani, az a pályaudvari férfi talán mégis az ön embere volt, s nem Drake-é. Ezért idesiettem, hogy eloszlassak egy kellemetlen félreértést.

– Mi a hotel neve, amelyben megszállt? Megmondom.

– Ellenőrizheti telefonon.

– Ne oktasson ki, hogy mit csináljak – gorombít le a házigazda. Aztán a szokásos hangnemben megkérdezi: – És miről beszéltek még Drake-kel?

Előadom neki a beszélgetésnek azt a részét, amelyiket érdemesnek tartok az előadásra.

– Szóval, a vén hülye kissé nyugtalan?

– Eléggé.

– Ami arra enged következtetni, hogy most nagyon nyitva tartja a szemét – motyogja maga elé Morton.

Aztán minden összefüggés nélkül megjegyzi:

– Mark pisztolyát nem találták a maga barátnőjének a lakásán.

– A pisztoly nálam van.

– Valóban? Csakhogy az én házamba tilos pisztollyal belépni, Mr. Peter – közli velem szárazon a házigazda.

– Bocsásson meg, nem ismertem a ház belső rendjét – mondom, miközben előveszem a mausert, és leteszem az asztalkára, a szivardoboz mellé.

Morton elveszi a fegyvert, és a köntöse zsebébe süllyeszti.

– És most mit akar tőlem? Kérjek bocsánatot, amiért arra vetemedtem, hogy kételkedjek okos viselkedésében?

– Adjon szállást – válaszolom a legtermészetesebb hangon.

– Ó, Mr. Peter! – emeli fel a kezét szenvedőén Morton. – De hát az én házam nem szálloda!

– Igen, de tartok tőle, hogy Drake emberei máris a szállodákat járják, vagy telefonon érdeklődnek felőlem. Ön viszont nem engedi meg, hogy valami nyugodtabb helyre utazzam…

– Jól van, jól van – enged Morton –, utasítom Johnt, hogy készítse elő magának a, vendégszobát. Bár, egy ilyen vendég, mint maga: aki pisztollyal hatol be a házamba…

„Két pisztollyal” – javítom ki. De csak gondolatban.

A következő napot Morton utcájának közvetlen közelében töltöm el, s az időt a Marble Arch környékének kávéházaiban ütöm agyon, amelyeket a változatosság kedvéért szabálytalan időközökben váltogatok. Valószínűleg kevésbé lenne unalmas sétálgatnom az utcákon. De ebben az esőben…

Estefelé mégiscsak úgy döntök, hogy elmegyek az amerikai házához, mert az éjszakai szállásomról gondoskodnom kell valahogy. Ez, úgy látszik, megnyugtatja a gorillát, aki egész nap a sarkamban volt, mert ott marad a sarkon, ahol várt rám, esernyőjének nagy, fekete gombája alá bújva.

A másik gorilla – az ember úgy érzi magát itt, a gorillák között, mintha az állatkertben lenne, azzal a különbséggel, hogy az állatkertben köztünk és az állatok között rács van –, szóval, a másik, a csíkos mellényes ajtót nyit, s ezúttal kérdés nélkül vezet be urához.

– Á, Mr. Peter – néz rám bizonyos jóindulattal Morton, aki újsággal a kezében a kandalló mellett ül. – Úgy néz ki, hogy ma éjjel nem lesz szerencsém egy fedél alatt aludni önnel…

– Ha úgy döntött, hogy elkerget… – mondom fásultan. ‘

– Eszem ágában sincs elkergetni – nyugtat meg házigazdám. – De megengedem, hogy visszamenjen a szállodájába. S közölhetem önnel, hogy már nem fenyegeti semmilyen veszély.

– Azt akarja mondani, hogy Drake.

– Pontosan azt akarom mondani – bólint Morton. – Az ön főnökét, ma behívták a rendőrségre egy kis eligazítás végett. Azt hiszem, valami ártatlan csempészügyletről volt szó… nem kábítószer-csempészetről, hanem pornóról. Szóval, mindjárt a kihallgatás után szabadon eresztették. Azonban, amikor kocsijával visszafelé tartott a Sohó-ba, szerencsétlenségére egy másik kocsiból rálőttek, és… szép halál… ott helyben meghalt…

Morton elgondolkozva rám néz, és megjegyzi:

– Mindannyian beérnénk egy ilyen halállal, persze, csak ha eljön az ideje… és lehetőleg jó sokára… De magát, úgy látom, nem izgatja ez a kérdés.

– Annyira izgat, amennyire a többi halandót. Csupán értelmetlennek tartom az időt fecsérelni annak tervezésére, hogyan kerüljem el az elkerülhetetlent.

– Ebben tökéletesen igaza van – helyesel a házigazda. – Ám, mivel az elkerülhetetlen jelen pillanatban tisztes távolságba került magától, azt ajánlom, térjen vissza a Drake Streetre, ahogy mindenki hívja azt az utcát, és foglalja el volt főnökének irodáját…

– De ott most nyilván a rendőrség…

– A rendőrség már elvégezte a munkáját, és elhagyta a helyszínt, s annak a vén hülyének nemcsak a leleplezésére szolgáló iratait vitte magával, hanem az embereit is. A levegő tiszta, a helyiséget pedig mi béreljük. Láthatja, gyors a kezünk…

– Ebben nem is kételkedtem.

– Szóval, beül a volt főnöke irodájába, és fogadja a postáját. Ezt a postát, persze, más úton-módon is ellenőrizhetnénk, de mi értelme lenne durván beavatkozni a brit postai adminisztráció dolgába. Annál is inkább, mivel ha a maga borúlátó prognózisai a művelet lehetséges csődjét illetően megvalósulnának, nekünk szükségünk lenne erre a területre s nemkülönben Stentonra, aki biztosítani tudna egy újabb rakományt a Közép-Keletről. Viselkedjék tehát úgy, mintha a megboldogult örökébe lépett volna, vegye át a neki szóló postát, és tartsa velem á kapcsolatot.

– Ahhoz, hogy úgy tehessek, mint egy törvényes örökös, szükség van bizonyos önérzetre, mister. Útlevél nélkül viszont nincs önérzete az embernek.

– Mi az, hogy útlevél nélkül?

– A vízumom régen lejárt.

– Majd elintézzük valahogy ezt a problémát is – válaszolja a házigazda, rövid hallgatás után. – De ez nem holnap lesz. Mondtam már, hogy nem avatkozhatunk be durván, ahová csak az eszünkbe jut. De mégis meg fogom találni a módját, hogyan hosszabbítsam meg a vízumát.

Csodálatos ígéret. Akárcsak Drake-é.

Elhagyom a vendégszerető házat, taxiba ülök, és elmegyek Chelsea-be, hogy megvigyem Lindának a váratlan megmenekvés hírét. Az a benyomásom támad, hogy éppen időben érkezem, mert a vendég hölgy és a háziasszony között már apróbb súrlódások merülnek fel, ahogy az történni szokott, ha az ember hosszabb időre magára hagy két nőt egymás társaságában. Megijedve az unalomtól, a veszekedésben keresnek kiutat.

– Ó, Peter, maga megmentette az életemet – mondja dallamos hangján Miss Gray, amikor beül mellém a taxiba.

– Az igazat megvallva, elég hosszú művelet volt, amelyet én csak elkezdtem, mások pedig befejezték – jegyzem meg szerényen. Persze, nem kerülhetem el, hogy ki ne fejtsem részletesebben az öreg Drake halálának körülményeit.

– Nem érzi, hogy ebben a lakásban van valami baljós? – kérdezi Linda, amikor végre a fehér szőrmés nappaliban állunk.

– A baljós nem a lakásban van, hanem az emlékezetében.

– Az az érzésem, hogy Mark minden pillanatban ismét megjelenhet.

– Ez aztán tényleg érdekes jelenség lenné a tudomány számára – dünnyögöm. – Nem tudok róla, hogy eddig akár egy ember is visszajött volna a túlvilágról.

– Hát Mark is?…

– Szerencsére, igen.

Linda megkönnyebbülten dől hátra a karosszékben, s ha ítélhetek az arckifejezéséből, a lakás látványa már nem is olyan baljós számára.

– Csak egy dolgot nem tudok megmagyarázni, Peter. Hogyan hatolhatott be az az alak, amikor a kulcs benne volt a zárban?

– Ne késztessen arra, hogy olyan műszaki titkokról világosítsam fel, amelyekre aligha lesz valaha is szüksége – válaszolom könnyed unalommal.

Ám mivel látom, hogy Lindát a kérdés továbbra is foglalkoztatja, odavetem:

– Remélem, azért azt nem gondolja, hogy én vezettem be…

– Egyáltalán nem, de…

– Vannak igen egyszerű alkalmatosságok, amelyekkel kívülről meg lehet fogni és el lehet fordítani a kulcsot. Világos?

– Értem.

– És Mark soha nem tudott volna behatolni a pisztolyával, ha maga feltett volna belülről egy reteszt.

– Igen, de akkor megvárt volna a lépcsőházban – képzeli el nem minden alap nélkül Miss Gray. – És a maga távollétében likvidált volna… vagy mielőtt sikerült volna közbeavatkoznia…

– Lehetséges. De már minden elmúlt. A legjobb, ha mihamarabb elfelejti.

S hogy másfelé tereljem a gondolatait, megjegyzem:

– Törődjön inkább a holnappal, még akkor is, ha a maga dalának a poétikus refrénje minden,,holnap”-ot megvet. Mit szólna például ahhoz, ha lehetőségé nyílna visszatérni az Évába?

– Miért ne? Jól tudja, Peter, hogy nincs gazdag választékom.

Aztán kimegyünk a konyhába, hogy keressünk valamit vacsorára.

Megjelenésem a Drake Streeten másnap reggel felér egy valódi diadalmenettel, még ha zajtalan is. Nem tudom, hogyan és miért, de itt mindenki bebeszélte magának, hogy csakis én likvidálhattam Drake-et, s ez a tény engem nemcsak a győztes, de a felszabadító dicsfényével is övez, mert voltaképpen az itteni lakosság félelemmel és rejtett utálattal viseltetett a megboldogult főnök iránt. Amikor belépek a sarki kávéházba, hogy megigyak egy kávét, s meggyőződjek, vajon a helyén van-e még a plakáton a csinibaba, a vendégek boldog mosollyal fogadnak. Amikor betérek barátomhoz, Mr. Olivérhez, az hosszasan és meghatottan rázza a jobbomat, mintha babérral koszorúzva éppen a harcmezőről térnék vissza. Amikor pedig továbbmegyek az utcán a Főhadiszállás felé, a kisstílű hazárdjátékosok és csempészek, a lassan, de kitartóan szemerkélő eső ellenére, tisztelettel leveszik előttem a kalapjukat.

Magán a Főhadiszálláson nem sok minden változott tegnapelőtthöz képest, attól az apróságtól eltekintve, hogy a lépcsőházban nem áll őrt sem Bob, sem Al, s hogy a kabinetben a mozgó báron álló palackok egytől egyig üresek. Különben minden más a helyén van, még a leeresztett függönyök is, mivel a berendezés a tulajdonosé, Mr. Drake pedig nem volt egyéb, mint egy igen terhes bérlő.

Alig ültem le az íróasztal mögé, hogy megnézzem, milyen a világ az öreg Drake szemszögéből, amikor kopognak az ajtón, s a szobába belép Stenton. Azt lehetne mondani, hogy az „örök” Stenton, mert legalább őt nem fenyegeti erőszakos halál.

– Azért jöttem, Mr. Peter, mert szeretném közölni önnel, hogy a rendelkezésére állok – mondja lekenyerező mosollyal a gengsztervállalat kereskedelmi igazgatója.

– Örülök, hogy erőben-egészségben látom, Stenton. Különösen, miután a mi drága főnökünk oly idő előtt hagyott itt bennünket…

– Ó, csak ne túlozzunk, mister – veti ellen óvatosan a pénzügyi manőverek specialistája. – A főnök halála aligha volt bárkinek is csapás, legfeljebb neki magának…

Tudja, ő még a régi, kemény iskolából való volt…

– De hát milyen más iskola létezhetne egy ilyen területen, mint a miénk, Stenton?

– Ön tudja, hogy az emberek ősidők óta csak a bársonykesztyűbe bújtatott vaskezet nézték jó szemmel – válaszolja az igazgató, – Az öreg Drake pedig szinte mindig megfeledkezett a kesztyűről. S egyáltalán, jobban kedvelte a durva erőszak fogásait.

– Úgy kell ezt értenem, hogy ön személyesen ellenzi az erőszakot? – kérdezem, árnyalatnyi értetlenséggel a hangomban.

– Igen is, meg nem is – mondja kitérőén Stenton. – Ebben a világban természetesen elkerülhetetlen az erőszak. De minden a formán múlik. Hiszen már mondtam: a vaskéz szép dolog, de a kesztyű sem érdektelen.

Elhallgat, majd rám néz albínószerű, enyhén gyulladásos szemeivel, hogy lássa, miként reagálok. S miután megnyugodott az arcomon előtűnt türelmes figyelem kifejezésétől, hozzáfűzi:

– Van egy elvem, Mr. Peter: a pénz hatalmas erő. A leghatalmasabb. Következésképpen untig elég ahhoz, hogy az ember gyakorolhassa a hatalmát. Akkor pedig mi szükség ökölhöz és pisztolyhoz folyamodni, vagy olyan parazitákat tartani, mint Al és Mark, és játszani a rendőrség kellemetlenkedéseinek veszélyével? Ha valaki tudja, hogy egyedül önön múlik, kap-e fizetést, vagy éhkoppon marad, akkor az Al és Mark segítsége nélkül is hajlandó önt tiszteletben tartani.

– Örömmel tapasztalom, hogy nézeteink e kérdést illetően úgyszólván megegyeznek – mondom.

Nyilatkozatom szemlátomást boldoggá, teszi Stentont, aki egész idő alatt valószínűleg nem is törekedett másra, mint hogy ilyen nézeteket hangoztasson.

– S az, hogy a rendőrség feltúrta Drake irattárát, nem okoz-e majd bizonyos nehézségeket a vállalat számára? – kérdezem, témát váltva.

– A pénzügyi iratok, szerencsére, nem itt voltak, mister – világosít fel az igazgató.

– Azok az Eva széfjében voltak.

– És az Eva széfjét nem vetették vizsgálat alá?

– Mi jogon tették volna? – kérdezi Stenton. – Az Eva tulajdonosa, ha csak formálisan is, én vagyok, és nem Drake.

– Hát akkor most már ténylegesen az.

– A próféta szóljon önből, mister.

– S ha már az Éváról esett szó, megkérdezném: nem gondolja, hogy Miss Gray kiválása lerontja a műsor művészi színvonalát?

– Dehogyisnem – válaszol készségesen Stenton. – S akár hiszi, akár nem, éppen kérdezni akartam, nem óhajt-e Miss Gray újból visszatérni hozzánk?

– Azt hiszem, óhajt – bólintok. – Ő egy engedékeny lény.

– Rendkívül jól nevelt hölgy.

– Így hát, Stenton, végezze a dolgát – foglalom össze a beszélgetést.

– Igen, természetesen. De egy bizonyos helyről olyan célzást tettek nekem, hogy pillanatnyilag ön a főnök.

– Igen, de helyzetem nagyban hasonlít az angol királynőéhez: uralkodom, de nem igazgatok. Így tehát végezze a dolgát nyugodtan.

Ez az utolsó nyilatkozatom végérvényesen boldoggá teszi a pénzügyi szakértőt, aki mély hajlongások kíséretében elhagyja a kabinetet.

Az igazat megvallva engem ez a kabinet nyomaszt. Elhúzom a függönyöket, hogy egy kis világossághoz jussak, de a látvány így sem lesz barátságosabb. Az esős nap borongós sugárzása aligha erősebb a kristálycsillár fényénél. Aztán meg ebben a kabinetben minden az öreg Drake-re emlékeztet, mint ahogy abban a bizonyos lakásban minden Markra emlékeztette Lindát. S az ember hiába próbálja azzal a gondolattal vigasztalni magát, hogy az ok nem a kabinetben, hanem az emlékeiben keresendő.

Alig győzöm tehát kivárni a tizenkettőt, hogy elindulhassak az olasz vendéglőjébe, ahol bekebelezek egy kitűnő sültet milánói makarónival, amelyet a különleges figyelem jeleként maga a tulajdonos szolgál fel. Ezt követően rövid ebéd utáni töprengés céljából felkerekedem a meghitt Arizona felé.

– Ó, Mr. Peter! – kiált fel boldogan a jó Doris.

S ragyogó arccal még hozzáfűzi:

– Micsoda tragikus események, ugye?

– Igen, valóban – dünnyögöm. – De, szerencsére, magát nem érintik. Ellenkezőleg: maga napról napra virágzóbbá és elragadóbbá válik. Hányszor mondtam már: ép testben ép lélek, ez maga, drága Doris.

– Ön hízeleg, Mr. Peter! – tiltakozik elégedett hangon a hölgy. – Mégis, micsoda események, ugye?

– Igen, valóban – ismétlem. – Olyanok, hogy most már mindketten nyugodtan alhatunk.

S hogy szavaimat megfelelően alátámasszam, elindulok a lépcsőn a szobám felé.

„Fogadja a megboldogult levelezését, és tartsa velem a kapcsolatot” – ezt mondta Morton. Valóban komoly indok, hogy itt savanyodjam, ebben a Drake Street-i kabinetben, feltéve, ha a levelezés tartalmaz valami érdekeset.

Csakhogy az nem tartalmazhat semmi érdekeset. S ezt az amerikai tudta már előre. Vagy talán kizárólag a Bécsből várható képeslapokra gondolt? Igen, hát persze. De Mortonnak agyalágyultnak kellene lennie, ha nem jött volna rá, hogy ezek a képeslapok soha nem fognak befutni. Vagy pedig engem tart agyalágyultnak.

A képeslapok nem futnak be abban az esetben, ha a manőver valahol Várna és Bécs között megfeneklik. De akkor se futnak be, ha a manőver nem feneklik meg. Azon egyszerű oknál fogva, mert akkor maga a CIA rendezi meg a lebukást az osztrák főváros átvevőhelyén. Így megint csak nem lesz áru, s következésképpen közlemény sem lesz róla.

De hát akkor miért helyezett el engem az amerikai ebben a kényelmes helyiségben ahelyett, hogy minden teketória nélkül elküldött volna a másvilágra? Mert feltételezi, hogy az árut tényleg elfoghatják, még mielőtt megérkezne Bécsbe. Tehát még szüksége van rám.

Létezik egy másik válasz is, de ennek valószínűségében én személyesen nem hiszek: Morton arra készül, hogy a jövőben is felhasznál, mindenre kapható embereim kis csoportjával együtt. Csakhogy az ő szemében sem én, sem pedig az embereim nem vagyunk egyebek pénzsóvár bűnözőknél. És ha egyszer a provokáció megvalósult, mi szüksége a CIA-nek ilyen, politikailag megbízhatatlan alakokra, akik mindennek a tetejébe valószínűleg még a helyi hatóságok gyanakvását is felkeltik?

– És van egy harmadik válasz is. Abban az esetben, ha a provokáció sikerül, Morton felhasználhatna engem az élő tanú szerepére, akit szívesen fényképeznének és interjúvolnának a szenzációéhes újságírók: az ügynök, akit a bolgárok Londonba küldtek, hogy ott fogadja az árut. A vétkét szánó-bánó bűnös, aki egy jól programozott gép módjára hajlandó ismételgetni a Morton által kitalált és formába öntött vallomásait. Ám a bűnös nem lesz hajlandó elvállalni ezt a szerepet. A végjáték nem kétséges.

A legvalószínűbb mégiscsak az első változat. Ez pedig annyit jelent, hogy viszonylagos sérthetetlenségre addig, és csak addig a pillanatig számíthatok, amíg Mortonhoz be nem fut a provokáció megtörténtének híre. S ez a pillanat már egyáltalán nincs messze. S minden eltelt nap könyörtelenül közelebb visz hozzá, vagyis ahhoz az ünnepélyes, megható és felejthetetlen perchez, amikor meghívnak, hogy vegyek részt saját temetésemen.

– Ön megígérte, hogy tesz valamit a vízumom érdekében, mister – bátorkodom két ízben is telefonon emlékeztetni új főnökömet.

– Igen, igen, ne nyugtalankodjék – dünnyögi Morton első ízben.

– De hát minek kell magának az a vízum éppen most? – kérdezi másodízben.

– Miss Gray megkért, hogy kísérjem el Brightonba. Természetesen azonnal visszatérek. De ön is tudja, érvénytelen útlevéllel utazni…

– Halassza el az utazást – válaszolja szárazon az amerikai. – Azt hiszem, már elmagyaráztam magának, kényszerűen szükséges a jelenléte.

Természetesen engedelmeskedem. Mi mást is tehetnék? Annál is inkább, mivel Miss Graynek esze ágában sincs Brightonba menni, sem pedig máshová, ő pillanatnyilag igen elégedett Eva-beli vendégszereplésének felújításával, és igen elfoglalt, mert néhány új dalt készít elő.

Elfoglalt vagyok én is. Képletesen szólva, rágom a körmeimet. Ez az én elfoglaltságom. De ez még mindig jobb, mintha az idegeimet emészteném.

Már november elején járunk, amikor egy rövid, vagy ha egészen pontosak akarunk lenni, rövid és esős délutánon váratlanul megcsörren a telefon:

– Mr. Peter? – hallom a kagylóban az ismert basszus hangot. – Mit szólna hozzá, ha felajánlanám, hogy vacsorázzunk együtt? Jó híreim vannak a maga számára.

– Hízelgő rám nézve, hogy eszébe jutottam – mondom.

– Nos, akkor várjon rám a Regent Street sarkán, a Piccadilly Circusnél. Pontban hétkor ott leszek. Egy fekete Plymouthszal.

A fekete Plymoutht már ismerem. Nem tudom azonban a másikat, a jó híreket… Ami jó az egyiknek, az, sajnos, ritkán jó a másiknak is. Reméljük, hogy nem egy provokáció sikeres végkifejletéről akar informálni.

A fekete Plymouth pontosan a megbeszélt időben ér oda a megbeszélt helyre, néhány másodpercre megáll, s én elhelyezkedem Morton mellett. A kocsi kihajt a Strandre, átmegy a Temze fölött a Waterloo Bridge-en, és belevész a South End labirintusaiba.

A South End elnevezés talán a melegség, sőt az egzotikum képzetét kelti, de csak azokban, akik még nem kukkantottak be ide. A folyó mentén haladunk, amely azonban nem látszik, de sejteni lehet a sötét ormányaikat a tetők fölé nyújtó, magas daruk soraiból. Azután befordulunk egy szűk, komor sikátorba, amely gázlámpák sárgászöld fénye által alig-alig megvilágított, vak raktár- és gyárhomlokzatok között vezet keresztül. Majd behajtunk egy másik utcába, s végül egy harmadikba. És mindenütt ugyanazok a baljós, vak homlokzatok, pislákoló lámpák és néptelen járdák, mintha egy halott városban csatangolnánk.

Végre kibújunk az éppen soros sikátorból, hogy kikössünk egy kis térhez hasonló valamin, amit rozsdás kerítések és depók tűzfalai vesznek körül. A Plymouth megáll egy emeletes kocsmaépület előtt, amely úgy néz ki, mintha kimondottan egy Dickens-regény megfilmesítéséhez építették volna díszletnek. A kocsma bejárata fölött egy tábla lóg, amelyen egy minden apró részletében megrajzolt hajó látható.

A sofőr szerepét is sikeresen alakító gorilla kiugrik a kocsiból, hogy ajtót nyisson a főnökének, míg én élhetek a jogommal, hogy saját magam másszak elő. Tisztelettudóan követve Mortont, belépek a kocsmába, s a kihalt esti utca süketségéből hirtelen egy vakítóan megvilágított, szűk helyiség hangzavarába csöppenek. Hosszú, kócos hajú fiúk és lányok kopott farmerokban, éltes urak és hölgyek diszkrét, elegáns öltözékben, külvárosi toprongyosok, meg egy összetételében szerény zenekar, amely két harmonikából és egy bendzsóból áll, de teljesítményét tekintve, annál fülsiketítőbb – mindez néhány négyzetméternyi területen zsúfolódik össze, és sörivással, kacarászással és kurjongatással tölti az idejét… Nem, ez tényleg nem a Fehér Elefánt, ez a Morton tisztára meghibbant.

Szerencsére – vagy ki tudja, talán nem is szerencse ez –, Morton nem hibbant meg teljesen, mivel odamegy a pult mögött álldogáló tulajdonoshoz, vált vele néhány szót, majd sokatmondóan int a helyiség mélyén meglapuló, keskeny lépcső felé, amelyet csak most veszek észre.

Felmegyünk az emeletre, vigyázva, nehogy beverjük fejünket az alacsony boltívbe, és ismét a csend birodalmába jutunk, amelyhez már kényelem is társül. Apró, fehér lenvászon térítőkkel borított asztalkák, porcelán és ezüst készletek, kis vázák virágokkal és kis ablakok, ahonnan a tárgyakat bizonytalanul visszatükröző esti folyóra és az uszályok sötét tömegére lehet kilátni.

Ebben a műintézetben a csend nem lehet túlságosan keresett szolgáltatás, vagy pedig nagyon magas áron adják, mert, ha az ott ülő két idős párt leszámítjuk, a vendéglő üres. Az egyik sarokban foglalunk helyet, az ablak mellett, s a pincér segítségével elkezdjük tanulmányozni az étlapot.

A vacsora szinte tökéletes csendben, vagy néhány elvitathatatlan igazság megfogalmazása kíséretében zajlik, s ezekre is főleg az amerikai vállalkozik:

– Ez a vendéglő nyugodt kis kuckó – mondja Mr. Morton.

Vagy:

– Ez az eső, ahogy nekieredt, aligha áll el májusig – jegyzi meg Mr. Morton.

Engem azonban a hosszú szünetek és az üres frázisok nem nyugtalanítanak, mivel tudom, hogy a komoly emberek csak a kávénál hozakodnak elő a komoly témákkal. Így is történik.

– Közölni szeretnék magával valamit, amiről kényelmetlen telefonon beszélni – kezdi el az amerikai. – Ma reggel megérkezett Bécsbe a szállítmány, s az akciónknak ezzel vége.

Futólag rám pillant, hogy ellenőrizhesse, miként reagálok erre a fontos információra.

Én teljesen nyugodtan reagálok, sőt arra is van erőm, hogy kinyögjem:

– Hála istennek!

Jóllehet, magamban azt mondom: „A pokolba!”

– Igen. Ez az egész, hosszú história végre befejeződött, Mr. Peter – szól Morton, és belekóstol a kávéjába.

Aztán eszébe jut hozzáfűzni:

– Természetesen a maga értékes segítségével.

A halk, mély hang teljesen részvétlen. S bármennyire nem tűnik erőltetettnek, talán éppen ez a részvétlenség tesz fel a tudatomban egy kérdőjelet. Hát lehet az, hogy, ilyen régóta várt győzelmet ekkora közönnyel fogadjon valaki?

Végül is elképzelhető. Vérmérséklet kérdése. Talán.

Mély hallgatásban isszuk ki a kávénkat. Amikor pedig az amerikai rendezi a számlát, rászánom magamat egy kérdésre:

– Ez minden, amit el akart mondani?

– Miért, maga mire számított? – néz rám kíváncsian a főnök.

– Semmi különösre. De a telefonban „jó híreket” ígért, eddig viszont csak egyet hallottam.

– Igen, igaza van. Valóban van egy második hírem is, amelyet rövidesen szintén megtud. A jövőjéről van szó. S ezúttal végre kénytelen lesz búcsút mondani a bizalmatlanságának, legalábbis irányomban. Én tényleg gondoskodtam a jövőjéről, Mr. Peter.

A karórájára néz, és megjegyzi;

– Azt hiszem, mehetünk.

Újra lemegyünk a földszint purgatóriumába, ahol a barna sör és a whisky közös erőfeszítése folytán a zaj már megkétszereződött. Szótlanul elhelyezkedünk a kocsiban, s a sofőr, aki valószínűleg egész idő alatt nem hagyta el a volán mögötti helyét, ismét behajt a gyárépületek és depók vak tűzfalai között futó sikátorok labirintusába.

Nem tudom nyomon követni, honnan és merre haladunk, mivel ezt a városrészt egyáltalán nem ismerem, s mivel az eső sugarai oly bőségesen zuhognak a szélvédőre, hogy az ablaktörlők vékony karjai alig tudják őket félresöpörni. S amikor a kocsi bizonyos idő múlva befordul egy sötét átjáróba, s nem sokkal azután megáll! Fogalmam sincs a pillanatnyi tartózkodási helyünkről. – Itt találkozunk azzal az emberrel, aki a jövőben rendelkezni fog magával – magyarázza Morton, s ezúttal saját maga mászik ki a Plymouthból.

Elindulok utána, míg a gorilla, mint eddig is ott marad a volán mögött. Belépünk egy tágas helyiségbe, ám ez a hely inkább hasonlít raktárra, mint üzleti tárgyalásokhoz illő irodára. A helyiségben félhomály uralkodik, ha figyelmen kívül hagyjuk a bejárattól jobbra lógó, halvány villanykörtét, amely a felső emeletre vezető, hajólépcsőhöz hasonló vaslépcsőt világítja meg.

– Erre! – utasít az amerikai, és a létra felé vezet.

Amikor pedig odaérünk, maga elé enged, miközben ezt dünnyögi:

– Nyomás, menjen fel!…Mire vár?…

Hogy mire várok? – aligha éri meg a fáradságot, hogy őszinte vallomást tegyek, miként az is aligha éri meg a fáradságot, hogy ellenszegüljek. Elindulok hát a hajóalkalmatosságon felfelé, és felérek a felső emeletre, egy hatalmas, ablak nélküli hangárba, amelyet a mennyezetet tartó betonoszlopokra akasztott néhány villanykörte csak alig-alig világít meg.

– Találkozáshoz kissé szokatlan hely – veszi ki a számból a szót Morton –, de maga is megértheti, hogy most egy sajátos jellegű találkozásról lesz szó.

Elindul velem a hangáron át, amelynek a mélyén, amennyire a félhomály látni hagyja, néhány kisebb ajtó dereng. Csakhogy mi nem érünk el az ajtókig, hanem megállunk a helyiség közepén, és a főnök kijelenti:

– Itt kell várnunk.

Várok tehát, a beszélgetés ébren tartásának gondját pedig az amerikaira hagyom.

– Igaza lett, Mr. Peter. A szállítmány pontosan tizenöt kilót tesz ki.

– örömmel hallom – válaszolom.

– Valószínűleg még jobban fog örülni, ha a szállítmány tényleges tartalmáról is informálom. Tizenöt kiló tiszta keményítő, Mr. Peter”.

– Biztos ön ebben? – kérdezem anélkül, hogy túl nagy meglepetést színlelnék.

– Tökéletesen. S a telex szövege még a zsebemben van. Megmutatnám, de nem éri meg a fáradságot.

– Tulajdonképpen lehetséges – ismerem el rövid töprengés után. – Az öreg Drake egyszer már eljátszotta ezt a számot. Csakhogy akkor, ha jól emlékszem, tíz kilót tett ki a keményítő.

– Igen, tudom – bólint Morton. – De ez a mostani húzás nem az öreg Drake műve. S nekünk pontos értesüléseink vannak arról, hogy a kiinduló bázisról heroint indítottak útnak Várnába, nem pedig keményítőt. És a napnál is világosabb, hogy a heroinból Várnától innen lett keményítő.

– Furcsa.

– Talán csak nekünk furcsa. De nem magának. Bár most már előttünk sem titok,

– Nem merek beleavatkozni a hipotéziseibe – dünnyögöm. – Csak azt mondhatom önnek, amit annak idején Drake-nek, is mondtam: Az én embereimet egyáltalán nem érdekli az önök heroinja. Azon egyszerű oknál fogva, hogy Bulgáriában nincs semmi lehetőség a heroin felhasználására.

– Tudom, tudom, hallottam már ezeket a szólamokat – jegyzi meg enyhe türelmetlenséggel Morton. – S bizonyos ideig még hajlandó voltam hinni is bennük. De ez az idő visszafordíthatatlanul lejárt, Mr. Peter.

Közvetlen közelről rám néz, s tekintete most súlyos és nyíltan ellenséges.

– Azt hittük, hogy csempészbandával van dolgunk, míg valójában a maguk hírszerzésével volt dolgunk… Ez a mi hibánk… Végzetes hiba, elismerem.

– Hírszerzés? – kérdezem naivul. – Azt hiszi, hogy a hírszerzés holmi kábítószerügyletre fecsérli az idejét?

– De maga szintén végzetes hibát követett el, Mr. Peter – folytatja Morton anélkül, hogy meghallgatná az ellenvetéseimet. – Igaz, elég kényelmesen elhelyezkedett az ellenség hátában. Csak elfelejtett biztosítani magának egy esetleges kiutat. És most mindenért fizetnie keli. Illetve, megkapja a prémiumát – ha ezt a kifejezést jobban szereti.

– És még ön merészel bizalmatlansággal vádolni engem… – mondom keserűen.

– Igen, a kiúton csak akkor kezdett el gondolkodni, amikor már minden kapu végérvényesen bezárult – folytatja fejtegetését Morton. – S bár a humor nem éppen kenyerem, de fojtogatni kezd a nevetés, ha emlékezetembe idézem, milyen arcátlan módon próbált vízumot szerezni, s nem mástól, hanem éppen tőlem. Annál az utazásnál, amelyik előtt most áll, egyáltalán semmilyen vízumra nem lesz szüksége, Mr. Peter!

Elhallgat, az órájára néz, majd a hangár félhomályba merült mélyére pillant, és megjegyzi:

– Azt hiszem, az ember, akiről szó volt, most már bármelyik pillanatban itt lehet. Éppen ezért kihasználom az alkalmat, hogy egy utolsó engedményt tegyek magának, amelyre, természetesen, nem szolgált rá. Hogy futni hagyjuk-e, amerre lát, vagy hogy felajánlunk-e egy helyet a mi rendszerünkben, ezt csak egy magasabb szerv döntheti el. Nekem viszont hatalmamban áll, hogy visszaadjam az életét. Mert, azt hiszem, tudja, pillanatnyilag jó úton van afelé, hogy elveszítse.

Tehát mégiscsak maradt egy kiskapu – kellene mondanom magamban. S hogy nem mondom, az azért van, mert elég világosan felismerem, hogy teljesen légből kapott kiskapuról van szó, egy mézesmadzagról, hülye gyerekek számára.

Ebben a pillanatban úgy tűnik, mintha egy homályos árnyékot vennék észre a hangár mélyén. Egy homályos árnyékot, amely csak villanásnyi időre, sejlett fel, aztán eltűnt a legközelebbi betonoszlop mögött. Lehet, hogy csak képzeltem az egészet, de ez aligha van így, mert látom, hogy Morton tekintete is arra fordult.

– Nos, hajlandó vagyok visszaadni az életét, Mr. Peter – tér vissza a magáéra az amerikai. – Egyetlen, de megmásíthatatlan feltétel mellett: Mondjon el mindent, a „töviről hegyire” elv szerint. Tényekkel, technikai részletekkel és – ami a legfontosabb – nevekkel. Nagyon könnyű, nem igaz?

– Valóban – hagyom rá sürgősen. – De csak akkor, ha rendelkeznék az ön számára szükséges információkkal. Én azonban nem rendelkezem velük. És egyszerűen nem látom be, mivel szolgáltam rá a nagy kitüntetésre, amelyben részesít, vagyis, hogy egészen másnak tart, mint aki a valóságban vagyok.

– Hagyja a fecsegést! – szakít félbe Morton, aki, az iménti mondókámra figyelve, nem vette észre, hogy míg látszólag céltalanul hadonásztam, néhány centiméterrel közelebb kerültem hozzá. – Mondja meg kereken: igen vagy nem?

– Maga is tudja, mister: ebben a percben égek a vágytól, hogy valóban „igent” mondjak. De az én „igenem” után elkezdődnek a kérdések, s én kénytelen leszek hazudni, s mivel a hazugságaim egy olyan területre nyúlnak ki, amely, mint már mondtam, terra incognita a számomra.

– Ne mozduljon! – figyelmeztet az amerikai, mert ezúttal észrevette ismételt előrenyomulásomat.

És emelt hangon elkiáltja magát:

– Jöjjön elő, kedvesem! Mr. Peter látni óhajtja magát!

A felszólításnak még el sem ült a visszhangja az üres hangárban, amikor az egyik betonoszlop mögül zajtalanul előbukkan egy fekete felöltős és fekete kalapos, sovány férfi alakja, aki valamilyen fekete tárgyat szorongat a jobbjában. A férfi hanyagul rágja elmaradhatatlan rágógumiját, s ránk irányítja rezzenéstelen tekintetét. A halál rendkívüli és meghatalmazott nagykövete.

– Ne mozduljon! – kondul fel egy újabb felszólítás.

De ez már az én hangom. Mert abban a pillanatban, amikor Morton odakiáltott Marknak, és a szemközti oszlopok felé tekintett, akaratlanul is lehetővé tette a számomra, hogy a háta mögé kerülhessek, és a bordái közé nyomhassam a kis browning csövét. Ezt a manővert precízen kiterveltem még a beszélgetés folyamán, bár tökéletesen tudom, hogy ez a kiúttalanság manővere. Mert még ha fel is tesszük, hogy kijutok valahogy ebből a kriptából, rögvest felmerül előttem a kérdés: „És azután?”

Az amerikai az első. másodpercben mintha még nem fogná fel a helyzetét, mert akaratlanul is a hátsó zsebe felé nyúl, így hát kissé erélyesebb hangon, vagyok kénytelen megismételni a felszólítást:

– Ne mozduljon, Morton! Különben az egész tárat beleeresztem a vékonyába. Méghozzá az öreg Drake pisztolyából.

Miközben ezt mondom, az esetleges bolondozások elkerülése végett magam túrok bele az amerikai farzsebébe, és húzom ki az ott megbúvó kis revolvert.

–… az öreg Drake… – hallom saját hangom visszhangját.

De a visszhang nem a hangárból jön, hanem Mark szájából.

– Maga ölte meg az öreg Drake-et, ugye?

Az első pillanatban azt hiszem, hogy a kérdés nekem szól, de ez aligha valószínű, mivel a bérgyilkos sötét, kifejezéstelen szemei az amerikaira szegeződnek. És ekkor rádöbbenek, hogy legalább egy élőlény ragaszkodott a megboldogult gengszterhez. És ez az élőlény éppen ez a fekete kabátos, madáragyú ember – a halál küldönce.

Mark karja lassan felemelkedik, s a fekete tárgy torka most Morton mellére irányul, akit élő pajzsként tartok magam előtt.

– Ne játsszon a fegyverrel, Mark!…Mi ütött magába?… – kiált páni félelemmel az amerikai, akinek a hangja hirtelen elvékonyodott, és elveszítette basszusos színezetét.

Az ellenfél válasza rövid, de határozott: két lövés, amelyeknek a pukkanását elnyomja a hangtompító, de az eredmény nem marad el, mert a magam előtt tartott, kövér test meginog, s én a hóna alá nyúlok, hogy továbbra is magam előtt tarthassam, mert Mark pisztolya még mindig felénk néz, s szemlátomást most már engem kémlel.

Tartsam magam előtt… Próbáljon valaki állva tartani egy százkilós testet, miután az tehetetlen masszává vált… Rogyadozik, egyre jobban elnehezedik, és egyre jobban kicsúszik a kezemből. Még egy pillanat – és teljesen védtelenül állok a gyilkos golyói előtt. „Elsőnek kellett volna lőnöm és azonnal” – fut át az agyamon egy pillanat törtrésze alatt…

És valószínűleg ez lenne a halál előtti utolsó gondolatom – milyen durva gondolat egy ilyen megható pillanatban –, ha az oszlop mögül, mint valami csoda, váratlanul elő nem bukkanna egy kéz, amely ellentmondást nem tűrő mozdulattal odasóz egyet Mark koponyájára. Olyan az a koponya, hogy nem sok minden maradt volna belőle, ha nincs ott a kalap enyhítő hatása, ezért jó, ha mindig kalap van a fejünkön. Nem tudom, szükséges-e hozzáfűznöm, hogy a szóban forgó kéz után maga Boriszlav is megjelenik.

Visszavonulásunk útvonalát nem borítják rózsák, de kockázat nélküli. Persze, csak ha eltekintünk attól a kockázattól, hogy eltörhetjük a lábunkat.

Visszavonulásunkat nem a bejárati oldalon hajtjuk végre, ahol a Plymouthban ott leskelődik a gorilla, hanem egy, a Temze fölött tátongó nyíláson keresztül, amely alatt egy kis, vaspálcákból álló létrát építettek be a falba.

Lemászunk valahogy a sötétségben, átmegyünk a szomszédos, teherautók számára fenntartott átjárón, majd kijutunk egy keskeny utcába, amelyen Boriszlav fekete Fordja parkol. Innentől kezdve aztán már modernebb eszközökkel manőverezhetünk, míg ki nem érünk egy uszályokkal telezsúfolt kikötőbe.

Ott hagyjuk a kocsit, és beszállunk egy. kis motoros csónakba, amelyben egy sötét tányérsapkás fiatalember vár ránk. ;

– A gőzöshöz? – kérdezi a fiú.

– Lehet az Intelligence Service-höz is –válaszolja a barátom.

Mivel azonban a fiú nem tudja pontosan, hol is található ez a híres intézmény, mégiscsak a gőzöshöz szállít bennünket.

A folyó közepén haladunk, hogy kikerüljük a part mentén zsúfolódó uszályokat és ladikokat. Lassan elúsznak és tovatűnnek a város sötét tömbjei és a hatalmás daruk égbe szökő sziluettjei. A távolban, a pislákoló, nedves égbolt hátterén már kirajzolódik a Tower Bridge két barátságtalan tornya.

– Van cigarettád? – kérdezi Boriszlav, mintha nem is a Temzén volnánk, hanem a tábornok kabinetjében.

Otthonosan beletúr a dobozomba, kivesz egyet, rágyújt, és bizonyos ideig szomjasan nyeldekli a füstöt, ahogy mindenki teszi, aki leszokott a dohányzásról.

– Követtem ezt a Mortont már reggel óta – magyarázza a barátom, miközben helyet foglal az ülőkén. – Mert tudtuk, hogy az akció bukására ma reggel derül fény, s hogy erről Mortont azonnal értesítik. Ha pedig értesítették, elővesz téged. Tehát, ha őt követem, megtalállak.

– Teljesen logikus – jegyzem meg.

– Igen ám, de egész idő alatt arra gondoltam, hogy míg én ennek az alaknak a házát kerülgetem, addig egy másik alak talán leszámol veled.

– Ez: is logikus – ismerem el. – De nem tudom, mondtam-e már neked, az én jelszavam: „Meghalni csak a végső esetben!” ;

–… és csak akkor könnyebbültem meg, amikor a Plymouth megállt a Regent Streeten, és te beszálltál.

– Érdekes lenne mégiscsak tudni, hogyan történt maga a bukás… – dünnyögöm magam elé.

– Feltételezem, hogy nagy cirkusz volt. Vannak értesüléseink, miszerint már előre felkészítették a sajtót a páratlan szenzációra: „a kommunisták mérgezik a szabad világot… „a heroin – a szocialista Bulgária titkos fegyvere” – képzeld csak el, újságírók, televízió, filmhíradó… a végén pedig – tizenöt kiló keményítő.

Boriszlav elhallgat, hogy energikusabban szívhasson le néhány adag füstöt. Aztán hozzáfűzi:

– De ez csak az első rész. A második most készül, nagy halom dokumentum segítségével, aktákkal, fotókkal és hasonlókkal…– De erről majd holnap.

– Ezzel a te,,holnap”-oddal egy dalra emlékeztetsz – jegyzem meg. – És egy hölgyre. Mégiscsak el kellett volna búcsúznom a hölgytől…

– Még hogy elbúcsúzni… Észnél vagy te? – dörmögi Boriszlav.

Természetesen észnél vagyok. De mit csináljak, ha az eszem mellett emlékeim is vannak, s ezek éppen most rohannak még, mert a múlt éppen a halál pillanatában éled újra, és minden elutazás egy kicsit meghalás is.

Egy kis meghalás, egy kevés emlék. Jók és rosszak. Kellemetlenül élesek és teljesen homályosak. Egymásba folynak, előbújnak és eltűnnek, akár az elmosódó tükörképek a Temze sötét vizén, amelyen egyenletes berregéssel siklik a motorcsónak. Linda, egyszerre rátarti és riadt arcával, Brenda a hamis bájaival, a jó Doris – ép lélek egy ép testben, aztán a jó öreg Drake, a magányos özvegyember, és Mark, a halál nagykövete, meg Joe, Mike, Mr. Oliver, Katy, Hilde és Stenton, s akkor még nem is beszéltünk a nagyszámú gorilláról s ennek a Drake Streetnek nevezett állatkertnek a többi állatáról, és nem tartottunk gyászmisét a CIA megboldogultjai fölött. Mindezek az emberek, a veszélyesek és ártalmatlanok, a hóhérok és áldozatok, a ravaszok és az ostobák, azok, akik még mindig ebben a sötét sziluettjét a pislákoló horizontra rajzoló városban nyüzsögnek, s a többiek, akik hozzám hasonlóan útra keltek a Temzén, csakhogy néhány lábnyira a felszín alatt, mivel minden elutazás egy kicsit meghalás is, de vannak olyan elutazások is, amelyeknek során jobban meghal az ember.

– Te meglehetősen prózaian szemléled az életet, Boriszlavom – dorgálom meg őt. – Az embernek emlékei is vannak.

Ám Boriszlav, aki már hozzászokott megjegyzéseimhez, beéri annyival, hogy határozott mozdulattal a Temzébe hajítsa a félig égett csikket. Aztán szorosabbra húzza magán a felöltőjét, s miközben szemét a hirtelen elfelhősödött, neonfényes égre emeli, megállapítja: – Megint esik.

Tartalom

- ELSŐ FEJEZET
- MÁSODIK FEJEZET
- HARMADIK FEJEZET
- NEGYEDIK FEJEZET
- ÖTÖDIK FEJEZET
- HATODIK FEJEZET
- HETEDIK FEJEZET
- NYOLCADIK FEJEZET
- KILENCEDIK FEJEZET
- TIZEDIK FEJEZET
- TIZENEGYEDIK FEJEZET