Mikszáth Kálmán művei 
I.

KISREGÉNYEK, NAGYOBB 
ELBESZÉLÉSEK ÉS TÖREDÉKEK

TARTALOM
AMI A LELKET MEGMÉRGEZI
A BATYUS ZSIDÓ LÁNYA
A LUTRI
A VÁRMEGYE RÓKÁJA
NIBELUNGOK HARCA
PECSOVICS VILÁG
FALUNK VÉNEINEK ÉDES VISSZAEMLÉKEZÉSE AZOKRA 
A RÉGI BOLDOG IDŐKRE, AMIKOR MÉG ROSSZABB VILÁG VOLT
SZEGEDEN
AZ APÁM ISMERŐSEI
A MI HŐSEINK
A LOHINAI FŰ
A KÉT KOLDUSDIÁK
A SIPSIRICA
GALAMB A KALITKÁBAN
A KIS PRÍMÁS
FARKAS A VERHOVINÁN
KÍSÉRTET LUBLÓN
AZ ELADÓ BIRTOK
PÁVA A VARJÚVAL
NE OKOSKODJ, PISTA!
NAGY KUTYA A VICEBÍRÓ
A ZÖLD LÉGY ÉS A SÁRGA MÓKUS
PRAKOVSZKY, A SIKET KOVÁCS
A GAVALLÉROK
A DEMOKRATÁK
APRÓ KÉPEK A VÁRMEGYÉBŐL
A KRÚDY KÁLMÁN CSÍNYTEVÉSEI
A MI ÖRÖKÖS BARÁTUNK
EGY ÉJ AZ ARANY BOGÁRBAN
A MEGROMLOTT “ÁLLÁS”
A FEKETE KAKAS
A SZÖKEVÉNYEK
FILI
MINDENKI LÉPIK EGYET
KOZSIBROVSZKY ÜZLETET KÖT

AMI A LELKET MEGMÉRGEZI
NÉPIES BESZÉLY
- Tíz aranyat nyert pályamű -
1871

A Jancsi gyerek fölkapaszkodott esténként a boglyas kemence tetejére, a pislogó mécses mellé és mutogatta azt a tudományt, amit három hosszú télen szedett magába nemzetes Bibicz András rektor uramtól.
Rettenetes nagy tudomány volt! Az egész család jóllakott vele minden este.
- Ebből a gyerekből, akárki meglássa, pap lesz! - mondogatta az öreg Gyurka bácsi, égő pipája hamuját megnyomogatva.
A Jancsi gyerek ilyenkor megörült a szónak, s még harsányabb hangon olvasta a fülbemászó történeteket Bogár Imre haláláról, Zöld Marci kalandjairól, híres Rózsa Sándor világraszóló dicsőségéről.
Bizony, csak szépek azok a rablóhistóriák!
…Az ember odaáll a puszták végtelenébe, és elkiáltja magát: »Itt én vagyok az úr!« - aztán megadóztatja és megjutalmazza az utasokat, mint egy király a jobbágyait; ezer forintos bugyellárist vesz el a gazdag zsidótól, s tíz rőf posztót mér ingyen a szegény utazó diáknak ünnepi öltözetre. Az aztán a valami! Hát még az az ezer cifrábbnál cifrább veszedelem, mit az igazi betyár hetyke legénykedéssel lábol át mindannyiszor: belefut a zsandár markába, s mikor már az azt hiszi, hogy kezében van, akkor rendesen kisiklik valami furfangos módon, felpattan a tüzes fakó hátára, mígnem végképp elnyeli a puszták délibábja…
A körülülők úgy elhallgatják a Jancsi gyereket, hogy majd a szemük dülled ki bele; csak néha szólnak egyet-egyet közbe:
»Pompás! derék! aki árgyélusa van…«
Azután megint tovább olvas a gyerek: szép, derék legény volt, mint a liliom, felcsapott betyárnak, kalandos életet élt, a sok korcsmárosné mind beleszeretett, a fonóban nótákat csináltak rá… Aztán a vége is majd mindeniknek ugyanaz: megfogták, elítélték - akasztófára, a nép kikísérte a vesztőhelyre és megsiratta, mint a nagy vitézeket szokás.
És a fiú olyan tűzzel tudta olvasni ezeket a történeteket, hogy a sok vénasszony, aki odajárt Kerekes uramékhoz fonni, ríva fakadt a szebb helyeknél, mintha csak a tiszteletes uram nagypénteki prédikációja lett volna.
- Pap lesz ebből a gyerekből - dünnyögte közbe Gyurka bácsi, a másik szája szélébe igazítván a csutorát.
A hallgatók helyeslőleg biccentettek fejökkel, egy-egy jóízűt pillantva a nagyreményű gyerekre, csak maga a nagyreményű gyerek nem hagyta jóvá a jövendölést: ő sokkal magasabbra vágyott annál.
- Azért is zsivány leszek!…
Ez még csak gondolat volt, mely azonban napról napra növekedett lelkében, abból a csírából, melyet a rossz könyvek olvasása szórt el a fogékony talajban.
Oh! Mint vágyott egy tüzes paripa után, mely bizonyosan oda fogja őt vinni, ahová éppen vágyik.
Gyorsan nőtt a gyerek, hanem még gyorsabban nőtt benne az a kimagyarázhatatlan vágy: olyan híres ember lenni, mint aminő Bogár Imre. Pedig milyen szelíd, szófogadó fiú volt, az egész falu mutatónak szokta felhozni; maga az apja is, Kerekes Miklós, nem egyszer mondta el kevélyen:
- Bíró lesz valaha!
Nem is volt abban semmi lehetetlen, hiszen olyan értelmes, okos feleletei vannak, hogy a tiszteletes úr is megbámulja; sőt a múltkor világosan mondta a számtartó úr: »Ejnye! be kár, hogy parasztnak született ez a Jancsi.«
De miért is ne lehetne ő még a falu bírája? Az igaz, hogy az apja csak egyszerű földhözragadt béres az uraságnál, de hát jó az Isten, jót ád, ami alul van, az jöhet felülre!
S Jancsi nem is pirította meg dicsérőit; szelíd, másokat megbecsülő, sugár, szép legénnyé nevekedett fel, aki nappal szorgalmatosan dolgozott; este pedig ahelyett, hogy korcsmába ment volna, olvasgatott azokból a tündérkönyvekből, miknek minden sora lelkébe fúródik. Csak az egy dolog tűnt fel sokaknak, hogy örökké foltos csizmában járt, foltozott mellényt hordott, s ha az isteni tiszteletre ment vasárnap, nem volt egy becsületes gúnyája, amit nyakába akaszthatott volna; pedig hiszen szép fizetése van, mint béres legénynek, aztán nem is issza el, mint a többi.
»Az onnan van, mert még nincs szeretője.«
Később azután az is akadt, csak utána kellett nyúlni. Molnár Erzsikének hítták; a legszebb és a leggazdagabb leány volt a faluban. - De Kerekes Jancsi mégiscsak úgy nézett ki, mint az ágrólszakadt.
A földesúr nagyon jó ember volt; egyszer azt találta mondani:
- Jancsi fiam! Nem szeretem, ha koldusnak nézik a cselédemet. Miért nem jársz tisztességesebb ruhában?
- Nem telik, nagyságos uram. Nagyon szegény ember az édesapám.
- Hát a magad bére mire való?
- Azt másra szoktam elkölteni.
- Mire?
A legény fülig elpirult erre a kérdésre, és kénytelen volt igazat mondani.
- Könyvre, nagyságos uram!
Az öreg földesúrnak olyan jólesett ez a szó, mintha csak megcirógatták volna; odalépett a fiúhoz s jóakarólag veregette meg vállát:
- Okosan teszed, fiam! Többet ér az a cifra szűrnél.
És azután azt sem kérdezte meg, milyen könyvre szokta költeni pénzét. Oh, miért is nem kérdezte meg?
- A mai naptól kezdve te leszel a gyalogpostás s a fizetésedet még egyszer annyival toldom meg.
A legény megköszönte a nagyságos úr kegyességét, s ezzel fel volt avatva az új hivatalba.
Aztán megint csak olyan szorgalmatos, pontos volt, mint azelőtt; sohasem késett el; tíz órára mindennap otthon volt a székvárosból, és teljesített mindent, amit rábíztak. A ruházatján is meglátszott az új szolgálat, szép kerek árvalányhajas kalapot hordott, aminőben Rózsa Sándort látta lefestve a nagyságos kisasszony képes könyvében, cifra debreceni gubát vett a kék dolmány tetejébe, éppen mint Zöld Marci, aki olyan legény volt, amint a könyvben van leírva, hogy a sok szép menyecskét a hideg lelte utána.
No, a menyecskék dolgában Kerekes Jancsinak sem volt fogyatkozása, válogathatott bennök akár két kézzel. - Hát még a sok leánynép, hogy bolondult utána. Utolsó farsangkor tíz-húsz bokrétát is kapott tőlük, de ő csak egyet tűzött kalapjára a - Molnár Erzsikéét.
Ezt az egyet is talán csak úgy szokásból, hogy ne legyen egészen puszta a kalapja.
Oh, bizonyosan semmi másért!
Mert ott van megírva azokban a könyvekben, hogy az igazi betyárnak nincs kedvese, csak szeretője; őt szerethetik forrón, nagyon, hanem őneki nem szabad szeretni senkit, neki röpködni kell, mint a méhnek, egyik virágról a másikra, neki nem szabad törődni vele, ha elhervad az elhagyott, mézétől megfosztott virág. Mert jaj az olyan betyárnak, aki egy virághoz tapad! Az lépre kerül. Rigó Ferkót is kedvese árulta el, Galamb Pistát is a szeretője öléből hurcolták a kötélre.
A szerelem viasszá változtatja a szívet, pedig a betyár szívének kőből kell lenni!…
Oh! Nem szabad annak szeretni senkit!
Hanem mikor aztán elkövetkezett a farsangi, vagy húsvéti tánc, a Jancsi gyerek úgy a csizmaszárban feledte a betyárfilozófiát, hogy egész lelke tele volt Erzsikével.
- Azért is szeretlek… nagyon szeretlek.
A szép Erzsike szemérmetesen hajtotta vállára szőke fejecskéjét, és azt súgta neki vissza:
- Én is kendet, a sírig.
A legény egyet csattantott ujjaival, összeütötte bokáját, aztán szilajon elkurjantotta magát, ahogy még sohasem hallotta senki: »Húzd el cigány a nótámat!«
Majd lehajlott ő is a leányhoz s odasúgta:
- Még a síron túl is…
Egyet fordult a szép leánnyal, körülölelte karcsú derekát, aztán, mint aki egyszerre ébred fel mámorából, bágyadtan igazította ki magát:
- Ne higgy nekem, édes rózsám!… hitegetlek, csalogatlak!…
Szomorút húzott közbe a cigány, olyan szomorú nótát, hogy könny gördült ki a Molnár Erzsike szép kék szemeiből. Azt csak ők ketten tudták, hogy egy egyszerű száraz mondat fájóbb lehet a legszomorúbb nótánál is.
- Igazán mondja kend? - rebegé Erzsike.
- Majd megtudod, majd megtudod. Ne kérdezz semmit!
Meg is tudta nemsokára.
*
Az öreg Gyurka bácsi, aki testvérbátyja volt Kerekes Miklósnak, ott pipázott a ház előtti lócán; nagyon bólintgatott maga-magának, ami világos jele annak, hogy valami nagyban törte fejét.
- Hány éves is volnál már, Jancsi öcsém?
A legény behajtotta a könyvet, amiből olvasott, aztán felnézett az öreg szemeibe:
- Huszonegy.
- Hát én bizony annak a mondója vagyok, öcsém, hogy az Úristen nem azért teremtette az embert, miszerint egész élte fogytáig kalendáriumokat olvasgasson. Meg akarlak házasítani.
Jancsi szomorúan mosolygott.
- Nem lehet.
- Ne rezonérozz, öcsém, mert megharagszom. Tudod is te, mi a csízió. Azt csak mi értjük, akik huszárok voltunk. Hát a csízió nem egyéb, mint az, hogy addig kell a körtét lerázni a fáról, míg meg nem rothad.
- Az ugyan nem sokból áll. Aztán mit ért kegyelmed a körte alatt?
- Hát kit értenék? - Molnár Erzsit.
- Szegény legény vagyok én ahhoz: nem az én számomra érik az meg. Sohasem egyezne bele házasságunkba az apja. Aki azt gondolja magáról, hogy ő »a világ eleje«. Az lehetetlen…
Az öreg Gyurka bácsi nagy nyomatékosan megpiszkálta a hamut pipájában, szép lassan lenyomta rá a sárgaréz kupakot s elöljáróba egy-két bodor karikát eresztett a pipaszárból.
- Tanuld meg azt az egyet, öcsém, hogy a huszárregula szerint semmi sem lehetetlen.
A legény gépiesen gyűrte össze a kezében lévő »verses krónikát«, míg mereven, némán nézett a semmibe.
Gyurka bácsi méltóságán alulinak tartá még többet is mondani, minélfogva ő is némán ült Jancsi mellett, arról gondolkozva: »hej, mikor én ilyen legény voltam, akkor nem voltam ilyen legény«.
És bizony tán eltartott volna ez a némaság száz miatyánkhosszat is, hahogy közbe nem szól Sára asszony a pitvarajtóból:
- Az ám, édes Jancsim! Új borra meg kell tartani a lakzit.
Jancsi ijedten kapott fülével a hang felé; úgy tetszett neki, mintha valaki nyakon ütötte volna, mintha azt a szilaj paripát, mely még nincs felkantározva s melynek »vágy« a neve, farkánál fogva akarnák alóla kihúzni.
Nem lehet azt kihúzni többé, oda van már ő ahhoz nőve…
Szomorúan rázta meg a fejét és azt mondta kemény, határozott hangon:
- Ne beszéljenek nekem az ilyenről többé; nem lehet abból semmi.
- De már akkor csakugyan nem tudod, mi a csízió - mond elbúsultan a vén huszár, olyat harapva a szopókába, hogy majd benne maradt emlékül a foga.
 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Midőn egy nap az urasági leveleket és hírlapokat hozta a postáról Jancsi, a napihírek közt hátul egypár sort pillantott meg, melyen úgy megakadt a szeme, mintha valami gyönyörű képre tévedt volna. Tízszer is elolvasta egymásután.
»A kakasi erdőben egy jól szervezett rablóbanda van. A nép szereti, s ahelyett, hogy üldözné, még inkább gyámolítja a felsőbbség ellenében. Oh népfelvilágosodás, jöjjön el a te országod!«
A jámbor újságíró, aki e sorokat komponálta, sohasem hitte volna, hogy olyan nagy hatást csinál velök.
Ahogy hazatért, az volt a legelső szava Jancsinak:
- Gyurka bácsi! Merre van a kakasi erdő?
Gyurka bácsi azután megmagyarázta, hogy a benyelei pusztától jobbra, a cseperi hegyeken innen fekszik. Jó huszárló megjárná öt óra hosszat.
Jancsi pedig, mint ki egyszerre fejében érzi az egész geográfiai tudományt, vígan, fütyörészve ment a Molnárék szilvásába; ilyenkor estefelé ott szokott lenni Erzsike.
A leány nem vette észre, amint feléje közeledett, vagy talán észre is vette biz az, hanem nem akarta mutatni, mert mind hamis a lányféle.
- Erzsikém, galambom, azért jöttem, hogy még utoljára elmondhassam…
- Mit akar utoljára mondani? - vágott közbe a leány, elfelejtvén csodálkozó, meglepett arcot csinálni a legény jöttére, pedig hát úgy kalkulálta ki magában.
- Azt, hogy áldjon meg az Isten!
- Csak nem viszi el kendet az ördög? - pattant fel a leány, azon hitben, hogy a legény szava nem egyéb bolondos tréfánál.
- De bizony elvisz, - mondá a fiú sötéten - olyan messze visz, hogy többé vissza nem találok hozzád. Ahova én szándékozom, onnan csak egy helyre lehet még elmenni; oda is csak akkor, ha visznek, hanem azért mégis elmegyek.
Erzsike megdöbbenve nézett a legény arcára: ott az volt írva, hogy nem hazudik.
- Én Istenem! Kend nem szeret engem.
- Verjen meg az igazságos Isten, ha nem téged szeretlek.
- Minek hagy el, ha szeret?
Jancsi zavarba jött. Erre a kérdésre nem volt felelete.
- Én nem tudom, minek hagylak el, hanem azt érzem, hogy el kell mennem. Mintha kergetne valaki, mintha a föld égne a talpam alatt…
- De hát hová megy kend? - kérdé a lány zokogva.
- Isten annak a megmondhatója. Világot megyek próbálni. Adj valami emléket!
Erzsike kivette kendőjéből a nagy ezüstös gombostűt, amelyben valami szent nő arcképe volt látható. Szomorú, fájdalmas arc, merengő kék szemekkel, tömött arany hajakkal. Olyan nagyon hasonlított Erzsikéhez.
- Itt van. Az édesanyámtól kaptam. Emlékezzen rám. Én örökké kendre fogok gondolni és nem megyek férjhez soha. Ha valaha visszatér, meg fogja látni, hogy igazán szerettem.
A legénynek olyan nagyon jól esett ez a szó… Némán tapadt oda tekintete a halavány arcra. Istenem, hogy ezt a mennyországot itt kell hagyni!
- Tehát megvársz? Úgy legyen aztán! Én is rád fogok gondolni mindig. Isten engem úgy segéljen.
Egy forró ölelés, egy búcsúzó csók, s a legény erőszakkal bontakozott ki az ölelő karokból.
»Áldjon meg az Isten!«
A kerítésen kívül azután az jutott eszébe, hogy ő hűséget esküdött a lánynak, pedig hát a betyárnak nem szabad szeretni senkit.
Visszafordul, szemére húzza vadul a kalapját, az egyik kezét szívéhez szorítja, hogy meg ne repedjen, a másikkal görcsösen kapaszkodik a kerítés karójához s félénk, tompa hangon kiáltja a síró leánynak:
- Hallod-e, Erzse?… Nem szóltam igazat. Ne szeress, ne várj engemet, mert én nem szeretlek téged.
Nagy megerőltetésébe került kimondani; de már kimondta. Sebesen megfordult, elkezdett futni.
Egy fájó sikoltást hallott,… olyan fájót, aminő egy széttépett szív panasza lehet, mint aminő a tündérhegedű végső hangja, mely mikor már kifogy a lelketreszkettető szomorú méla dallamból, egyet nyög - és elhal.
De ez nem hal el, hanem vele futott mindenüvé s úgy ránehezedett a szívére, mintha kőből lett volna.
Még a halálos ágyán is a fülében fog csengeni…
Minden csendesen volt a faluban, még a Kerekesék háza tája is, úgyhogy Jancsi észrevétlenül ment be a szobába s akasztotta le a cifra szűrt, melynek ujjában ott volt begöngyölgetve egy gyolcskendőben néhány megtakarított forintja.
A szoba egyik szögletében feküdött édesanyja, a jó Sára asszony. A hold éppen odavilágított az arcára; milyen kedves, áldott jó vonások.
Talán éppen fiáról álmodik!
A fiú lehajolt hozzá s egy könnyű csókot s egy nehéz könyűt hagyott hátra arcán…
Távolabb Gyurka bátya hortyogott, végigterülve egy ócska bundán, nagyokat hadonászott kezeivel álmában, mert hát természetesen ő ilyenkor valahol Taljánországban szokott hadakozni. Mellette a kimaradhatatlan sárgarézkupakos pipa hevert; bizonyosan alvás közben esett ki szájából.
(Édesapja odakinn a pusztán szokott éjszakázni.)
Jancsi erőt vett elérzékenyülésén, sietve ment a hátulsó kijáráson keresztül az urasági istállók felé.
Az istálló küszöbén feküdt az igás kocsis. Jancsi felköltötte s azt mondta, hogy a nagyságos úr megparancsolta, menjen le a kertbe s lesse meg, ki szokta éjjelenkint összevissza taposni a virágágyakat. Jó borravaló jár érte!
Világos, hogy ennek az utolsó mondatnak következtében nyomban elkotródott az igás kocsis, Jancsi pedig bement az istállóba, kivezette a legszebb fakó lovat, felnyergelte annak rendje és módja szerint s felült a nyeregbe.
Egyet dobbant örömében a szíve, mint a trónvágyóé, ha végre fején érzi a koronát.
Megdöfte csizmasarkával a tüzes ló hasát, s az olyan kevélyen ficánkolt alatta, mintha tudná, hogy nem valami közönséges ember ül rajta, hanem igazi, valóságos betyár.
Az urasági kastély alig volt ötven lépésnyire. Jancsi odavágtatott s csak amúgy lóhátról megzörgette a nagyságos úr hálószobájának ablakát, melynek külső szárnya ki volt nyitva.
- Ki az? - kérdé a nagyságos úr álmos hangon belülről.
- Én vagyok. Kerekes János - kiáltott be a legény harsány hangon. - Felcsaptam zsiványnak s viszem a »Muci« lovat magammal. Száz forintot itt hagyok érte az ablakban, a többivel adós maradok. Nyugodalmas jó éjszakát kívánok nagyságodnak!
A legény az ablakba dobta a kendő csücskében levő száz forintot, aztán végigvágva szűrsallangjával a lovat, elszáguldott.
- Gyü, te fakó!… köd előttem, köd utánam!…
*
Hej! nem olyan ám igazán a zsivány-élet, mint aminőnek a könyvben van leírva! Nagyon szomorú élet az a valóságban!
A könyv csak azt mondja el, hogy Macsvánszki a százforintos bankót használta fojtásnak puskájába, de azt nem beszéli el, hogy a bankó némelyikéhez vér, másikához könny és mindnyájához átok van tapadva; elmondja, hogy Csillag Gábor kimenekedett a zsandár markából, de azt nem mondja el, hogy a saját lelkiismerete elől nem menekedett meg, az pedig jobban kínozta, mint kilencvenkilenc zsandár; elbeszéli, mint csalta meg Mákos Palkó a bírót, úgy igazítván el előre furfangosan a dolgot, hogy minden körülmény ártatlansága mellett bizonyítson, hanem azt elfelejti megemlíteni, hogy a legfőbb bírót, az Istent, nem csalta meg, s hogy jaj annak, kire ránehezedik büntető balkeze.
Pedig kár azokból a könyvekből az ilyet kihagyni, mert az ostoba ember fel sem éri ésszel, s ha cukorral vegyest tálalják elébe a mérget, csak a cukrot látja meg a tányéron.
Hát mondom, bizony csak szomorú élet a szegénylegényeké!
Egy olyan ember, akinek hajléka nincs, aki erdők vadaival alszik egy ágyon, aki megijed a levélsuhogástól, kit a nyúl is felver, a kezére ragadt vért lemossa az erdő patakjában és aztán iszik a patakból… Isten elhagyta már, emberek iszonyodnak tőle, nincs szerető nője, otthon váró gyermekei, nincsen jó barátja. A természet és a népköltészet is csak két lényt rendelt kísérő társául, két fekete madarat, a hollót és varjút, mik ott kárognak baljóslatú ijesztő hangon a füle mellett és követik mindenüvé; de ezek is csak azért, hogy majd a húsából ehessenek. Elaludni nem mer, nehogy holtan ébredjen fel valahol a pokolban, - mert a zsiványt szabad akárkinek leszúrni - és ha merne is, tudna-e aludni saját lelkiismeretétől, mely felráncigálja szendergéséből és azt kiáltja neki a fülébe mennydörgő, irtózatos hangon: reszkess!
És mennyivel nehezebb még annak ébren lenni, aki aludni nem bír! Mi hasznát veszi annak a nyomorult életnek, melyet kegyelemképp bír mindenkitől, az Istentől s az embertől. Mi élvezetet talál elrabolni a mások pénzét, mikor azon a pénzen ő nem vehet birtokot, tiszteltetést, kényelmet, boldogságot, amit más ember talán megvehetne. Az ő keze el van átkozva annyira, hogy az arany is fává változik benne.
Igaza van a magyar embernek, ha a zsiványt »szegény« legénynek nevezi, mert bizony igazán nagyon szegény az, akinek a sorsán nem akkor kell könnyezni, mikor akasztani viszik, hanem mikor még nincs elfogva.
Kerekes Jancsi is ott volt már köztök néhány nap óta, hanem még nem lehetett nevezni szegénylegénynek, még nem volt legény, csak inas; mert hát az is olyan mesterség, mint a többi. Az elejéről kell kezdeni.
No, ez meg éppen olyan jóravaló céh volt, amelybe Jancsi került, hogy értett ahhoz, mint kell valakit rendszeresen zsiványnak csinálni. Szép lova, jó ruhája volt, hát szívesen elfogadták cimborának, másnap meg elzálogosíták szép, cifra szűrét a »Kikirics«-csárdában, s az árából megitták a barátság poharát. Egészen a maga rendén ment. Az elején atyafiságosan összecsókolództak, a végén pedig agyba-főbe verték egymást. Ez volt az ünnepélyes felvétel.
Jancsi egy kicsit furcsának találta azt is, hogy a szűrét elitták, azt is, hogy a fejét beverték, hanem a nemes kompánia igyekezett őt megnyugtatni:
- Lopjál magadnak, öcsém! A jövő hetekben úgyis vásár lesz Losoncon; a hazajövők hoznak majd elég szűrt.
Ami pedig fejét illeti, az magától is begyógyul.
Nyolcan voltak a társaságban, az egyik elvetemedettebb a másiknál, akik nem értettek ahhoz a tudományhoz, mint kell valakit »nobel« módon kizsebelni úgy, hogy népszerűséget arassanak vele; ők úgy raboltak, ahogy jött, asszonyt, gyereket, szegényt, gazdagot egyiránt, ha nem használt embereknek a szép szó, attól se ijedtek meg, hogy főbe üssék egy kicsit, ki törődik az ilyen csekélységgel? A zsiványnak egy paragrafusból áll a tízparancsolatja: »Lopj, ahol lehet és ahogy lehet.«
Ehhez az elvhez ragaszkodtak is ám keményen, mi abból is kilátszik, hogy többet ne említsek, miszerint a Jancsi »Muci« lovát is ellopták egy éjjel. No, de természetes is, az asztag alatt szedni a kalászt. Még csak gyanakodni sem lehet.
Nem is gyanakodott szegény Jancsi, hanem azt mégis észrevette, hogy komisz emberekkel van dolga. Nem így képzelte ő azt otthon. Hiszen ezek csak olyan közönséges rablók, akik nem néznek semmit a becsületre, akik lábanyomába sem hághatnak egy Zöld Marcinak.
Gondolt is rá néha-néha: nem jó volna-e megszabadulni tőlük, visszatérni a nyugalmas faluba, Erzsike ölébe.
»Nem lehet, ez csak az igazi élet!« - súgta egy hang felülről.
És Jancsi engedelmeskedett e hangnak: úr volt az fölötte.
Egypár kirándulásban, holmi kisebb birkalopásokban részt is vett már; ott is csak olyan őrszem-féle volt. Nagyobb dologgal nem merték megbízni. Hiába, újonc még az ember.
Lőn azonban, hogy bekövetkezett a losonci vásár ideje, ami sátoros ünnepe a kakasi szegénylegényeknek. Rojtos Pista már egy fél esztendeje ígérget egy selyem keszkenőt a kikiricsi csaplárosnénak, azt most okvetlenül meg kell szerezni, mert hát becsületszavát adta rá; Pintyőke Jóska, aki a híres Pintye Gregor dédunokájának vallja magát, egy kis pénzmagra akar szert tenni, Bagós Miska - a főkolompos - téli ruházatra gondol…
Eljött a nagy nap. A derék emberek három-négy kisebb csoportra osztván magukat, lesték az utazókat, megállapítván a titkos »tolvajnyelvet«.
Egy fütty annyit jelez: »vigyázz!«, két fütty: »baj van!«.
Este lett. A széles dűlőúton, mely a kakasi erdőt éppen a közepén szeli ketté, gyérülni kezdtek lassanként a szekerek és az utazók; az a legalkalmasabb idő a dologra.
A holdvilág is orgazdának csapott fel ezen az estén; bebújt a sötéten tornyosuló felhők alá, mintha azt mondta volna: miattam ugyan tehettek akármit.
Jancsi két társával egy nagy bükkfa alatt heverészett, várván valami alkalmas zsákmányra; szíve hangosan dobogott, mint a katonáé a csata előtt.
- Nem hallasz valamit, Jóska? - kérdé Pintyőkétől Rojtos Pista, erősen hegyezve a füleit.
Jancsi egész testében megrezzent, a megszólított azonban hidegen felelt:
- Egy magányos fütty! Annyit jelent, hogy dolga akadt a cimboráknak.
- Ühüm! Megeszik előlünk a tejfölt.
Pintyőke nem felelt semmit. Olyan embernek tartotta magát, aki nem szokott a levegőbe beszélni. A betyárnak némán kellene születni. Akkor aztán elvihetné a mennykő a vallató szolgabírót.
E pillanatban két egymásután következő éles fütty hangzott az erdő alsó részéből. »Baj van!«
A három betyár villámhirtelen ugrott fel, hogy veszedelemben forgó társai segítségére siessen.
- Utánam! - kiáltá Rojtos Pista, nekivágva tüskön-bokron keresztül az erdőnek.
Jó sokáig szaladhattak nyomában, míg végre Pista megállapodott s bevárta Pintyőkét és Jancsit.
- Pszt! Ez aztán derék. Nézzetek oda.
Az úton, amennyire a homályban kivenni lehetett, egymással birkózó alakok voltak láthatók. Ember ember ellen, vad, kétségbeesett tusában. Zavart kiáltások, pokoli lárma, asszonyi jajveszékelés hallatszott ki… Ne hagyd magad! Segítség! Üssed, nem apád!
- Itt asszonyok is vannak, - okoskodék Rojtos Pista - kikerül a selyem keszkenő. Menjünk segítségére társainknak! Mégpedig a legjobb lesz nagy lármát csapva három oldalról rohanni egyszerre. Te, Jancsi, távolabb megkerülöd az utat és a túlsó oldalról vágsz feléjük, Jóska pedig balról.
A társak elismerték, hogy ezt Moltke generális se bírta volna jobban kigondolni.
Jancsi megkerülte az utat és várt a jelre.
A jel elhangzott. Egy taps volt a jel.
Jancsival egyet fordult a világ, magasra emelte fokosát, s majdnem önkénytelenül futott a küzdelem helyére, midőn egy női sikoltást hallott.
Ez a sikoltás annyira megrázta, hogy térdre rogyott tőle.
Olyan nagyon hasonlított ahhoz az egyszerihez. Talán kísértő árnya annak? Olyat csak egyszer hallott az életben, de az is elég volt egy egész életre…
A szíve összeszorult tőle, a karja lehanyatlott, lába megtört alatta, megüvegesedett szemei merően bámultak a birkózókra.
E percben villám cikázott végig a beborult égen. Oh, bár csak ne cikázott volna!
A villám megvilágította Jancsi előtt a rablótusát egy percre. De ez az egy perc is elég volt, hogy mindent lásson.
Földre gyűrt alakokat, kiknek testét egy vad társa dömöcköli, egy öreg, ősz hajú embert, aki kezét összetéve könyörög életéért s nyújtja feléjök pénzét. És senki se hallgat rája. De ez nem minden. Az öregembert egy fiatal leány takarja el testével, szomorú, kétségbeesett arccal… Rojtos Pista éppen most szaggatja el kebléről a selyem keszkenőt… Irtóztató… Ez a leány Molnár Erzsike, az öregember pedig az apja…
Jancsi reszketve takarta el szemeit kezével, majd meg imára kulcsolta össze azokat, mély fohászt küldve a sötét, haragos égbe.
- Én istenem, megbocsátasz-e nekem?
Aztán, mint akinek egyszerre visszatér elgyengült haldokló ereibe a friss vérpezsgés, hirtelen felugrik a földről s torkaszakadtából elkiáltja magát:
- Zsandárok jönnek! Fussatok cimborák!
A gomoly egy pillanat alatt tágulni kezd. Rettenetes bomba ez az egy szó, melynek hallatára mindent elfelejt a rabló, csak azt nem, hogy »futni kell«.
- Honnan jőnek? - kiált vissza futás közben Bagós Miska.
- A benyelei puszta felől - felelt rá Jancsi s aztán ő is elkezd futni.
Ő jól tudta ugyan, hogy nem jönnek biz ott sehonnan zsandárok, de neki sem szabad ott maradni. Ne tudja meg Erzsike soha, hogy ő is látta azt, ami ma itt történt.
S amint fut, egyszerre megbotlik valamiben. Lehajol érte, hát egy csíkos paraszttarisznya; bizonyosan valamelyik előtte szaladó társa dobta el, mert nincs benne semmi, csak egy csomó írás s egy darab kemény kenyér. Minek azt cipelni?
De ő mégis felveszi. Úgy van rászokva gyermekségétől, hogy még a talált patkószeget sem hagyja ott, hanem elviszi haza; mert az édesanyja arra tanította őtet: »ki a keveset nem tudja megbecsülni, nem érdemes a sokra«.
Az pedig nagyon elbúsította, hogy eszébe jutott az édesanyja mondása. Szegény asszony! Szegény asszony!
Az édesanyjáról azután eszébe jutott minden, a jó arcú földesúr, a mesélgető Gyurka bácsi, a csendes alacsony házikó… meg az a magas eleven sövény is a szomszéd kertjén… Az eleven sövény mellett egy nagy borzag bokor, azon pedig a tömérdek veres falú, fekete pontos katicabogár, melyekből otthon csendes estéken bizony sokszor kezébe vesz nem egyet édesanyja s könnyezve biztatja: Repülj, repülj! Vagy nyugotra, vagy keletre az én elveszett fiamhoz! Vigyél neki üdvözletet!…
A paraszt-költészet azt hiszi a katicabogárról, hogy elszállítja a szerelmesek üdvözletét, az anyák sóhajtását, ahová parancsolják. Oh, bizonyosan.
Nagyon szívébe sütött a visszaemlékezés, úgy elkezdett abban fájni valami édes gondolat.
Visszamenni, leborulni a lába elé és olyan emberré lenni, akire büszke lehet az ő anyja.
- Azt teszem.
Megfordult. Ez a fordulat mentette meg.
Aztán tájékozni kezdte magát, merre volna legközelebb haza. Sötét volt, de ő jól ismerte már az erdőt, biztos, siető léptekkel ügetett tehát a sűrű bozóton, csaliton keresztül.
De mit fognak mondani otthon? Őt ott meg fogja vetni mindenki. Mindenhova, csak haza nem lehet mennie.
Fejét csüggedten hajtja le s egy szomorú sóhajtás tör ki belőle. Abban a sóhajtásban benne van a pillangó története, mely nem tud kirepülni a hálóból. Egy veszendő lélek panasza, aki a folyam tisztább partjára kíván evezni és kettéhasítva látja maga előtt a csónakot.
Egyszerre felrezzen gondolataiból.
Valaki közeledik feléje.
A haraszt megzördül, mindig közelebb-közelebb. Már a lépéseket is ki lehet venni. Ember jár itt.
Jancsi megállt és hallgatódzott.
Csakugyan jön valaki.
Hátha a társak közül valamelyik? Vagy talán valami üldöző zsandár? Mindenképp baj. Egyikkel sem szeretne találkozni.
Kerekes Jancsi nem fordult ugyan vissza, elkezdett bal felé szaladni, koronként megállapodván hallgatózni; hanem biz azok a lépések megint csak ott hangzottak mellette, mégpedig azok is sebes lépések voltak már. Aki utána jött, az is szaladott.
Egyszerre aztán a nagy sötétségben azon vette észre magát Jancsi, hogy szemközt áll egy emberrel. A másik is észrevette Jancsit és megdöbbent tőle. No, ezek ugyan egymásnak szaladtak szegények!
Némán állottak ott egy percig s hihetőleg azon gondolkozott mind a kettő, hogy mint lehetne most egy merész ugrással megszökni egymás elől, mikor egyszerre kibújt az ezüstfényű hold, szelíd fényt vetve a két ember megijedt, sápadt arcára.
A Jancsi arca még jobban elhalványodott s csendes, megtört hangon rebegé:
- Hiszen kegyelmed az, Gyurka bácsi!
A másik alak fölemelte a földről ijedtében kiesett pipáját s aztán egész hetykén kiegyenesedett, mint olyan ember, aki midőn a halál torkában véli magát, azon veszi észre magát, hogy »ő az úr itt«.
- Persze, hogy én vagyok. Éppen téged kereslek, jómadár! Előlem ugyan hiába futottál; utolérlek én még a pokol fenekén is.
Gyurka bácsi úgy adta elő a dolgot, mintha ő kergetőzött volna. A csízió szerint nem is lehetett másképp.
- Mit akar velem? - dacoskodék eleinte a fiú.
- Azt akarom veled, hogy gulyáshúsnak aprítlak. Van még bennem annyi becsület, hogy nem járok lesütött fővel az emberek között, hanem elviszem a véred festékét ezen a rozsdás kardon, mellyel becsülettel szolgáltam a királyt (a kard ugyan nem volt ott az oldalán, de ő azt mindig odaképzelte) és megmutatom az embereknek otthon, hogy az öreg huszár nem tűr meg annyi szennyfoltot sem a famíliáján, mint a mákszem. Véreddel festem címernek a kardomra, hogy Kerekes György becsületes ember volt mindig.
Az ifjú lankadtan támaszkodott egy fához; még így sohasem hallotta beszélni Gyurka bácsit. Mintha azok közül a nagy eltemetett generálisok közül támadt volna fel valamelyik benne! Hogy villogott a szeme, milyen egészen másként nézett ki! Az aztán a valami, aki így beszélhet, mint ő… Mi ehhez a nyomorult zsivány!?
Jancsi előtt oly nagynak tetszett Gyurka bácsi, hogy hozzáhajolt és megcsókolta a kezét.
Milyen jó, hogy sötét volt, legalább senki sem látta azt a könnycseppet, ami az öreg huszár szemeiből esett ki s folyt le tisztes barázdás arcán.
- Ne érints! Beste zsivány fajzatja! - igyekezett elkapni kezét Gyurka bátya - mert mindjárt levágom a saját karomat s a kutyának dobom, nehogy holtig meglátszassék rajta a szájad szennye. Órád ütött! Meghalsz! Térdepelj le!
Gyurka bácsi egyet sóhajtott e kemény szavak után.
- Ej, ej! Minek is adtad magad erre a csúf életre!
A fiú térdre rogyott a roncsolt öregember előtt és felemelte a két ujját az égre.
- György bátyám, hallgasson meg. Esküszöm az élő istenre, hogy még eddig nem loptam, nem raboltam semmit, hogy még eddig nem voltam zsivány és hogy megbántam tettemet oly igazán, amint azt hiszem, hogy egy mindent látó isten van az égben. Nem azért mondom ezt, hogy ne öljön meg, hanem azért, mert nem akarom, hogy rosszat gondoljon felőlem. Mondja meg ezt az édesanyámnak is!
- Majd megmondhatod neki magad. Hamarabb leszel vele a másvilágon!
- Meghalt?! - kiáltott fel végtelen fájdalommal Jancsi.
- Nem bírta túlélni a gyalázatát. Ahogy a faluban híre terjedt, hogy haramiának csaptál fel, harmadnapra már kiterítve feküdt a deszkán.
Jancsi hangos fuldokló zokogásban tört ki.
- Most már öljön meg, az istenre kérem. Minek éljek még.
Az öreg huszár csak nézte egy darabig kemény, mogorva arccal, azután mintha egyszerre leolvadt volna szívéről a jégkéreg, odaült ő is a fiú mellé s lecsüngő fejét ölébe véve, megsimogatta gyöngéden, szeretettel, mint azelőtt régen-régen kisfiú-korában…
Aztán megtömvén a sárgarézkupakos pipát, kicsiholt, rágyújtott s lassú tempóban megnyomogatván a sziporkázó tüzet, szelíd haragtalan hangon mondá:
- No, ne légy gyerek! Ami megtörtént, megtörtént. Aztán még nem is voltál igazán zsivány. Én megbocsátok.
*
Volt egyszer valamikor egy háború, amikor a magyar ember azzal igyekezett segíteni a hazájának, hogy elfutott az ellenség elől.
Nem volt az valami nagyon régen. Hanem azért kár emlegetni. Elfelejtettük egészen…
Nem is hoznám fel a jó egyetértés okáért, ha nem volna szükséges elmondani annak a délceg huszárnak a kedvéért, aki éppen most hajtott be a falu közepére, egy fakó felföldi szekéren s kinek egy sebhely van az arcán s egy rendjel a mellén.
Ugyan hol kapta ezekben a dicsőségtelen időkben?
A korcsmáros kint áll az ivó ajtajában s nagyot emelint a fekete bársony sapkán.
- Hej, Icig szomszéd! Él-e még az öreg Kerekes Miklós? - kiált rá a huszár.
- Igenis, őrmester uram.
- Hát Gyurka bácsi?
- Olyan, mint a hal a vízben. Éppen bent van a másik szobában: egy verdung dohányt méret magának.
A huszár szó nélkül szállt le a szekérről, azután sietve megy be az ivón keresztül a másik szobába, hol Gyurka bácsi erősen szuszogó pipájával bajlódik. Az az átkozott nedves dohány sehogy sem akar égni. Most már a tapló sem olyan, mint valaha volt. Hej, mikor ő még Taljánországban járt, odatartotta pipáját a napnak, hogy attól gyulladjon meg!…
- Adj’ isten jó napot, édes Gyurka bátyám! - szólt oda a huszár szelíden, de annál kevélyebben csördül meg a szóhoz a fényes sarkantyú meg a padlót piszkáló kard.
Gyurka bácsi előbb a taplót igazítja meg nagy komótosan s csak akkor nézett fel az ómódú kalap alul, amúgy félvállrul, mert hát nem szereti ezeket az új huszárokat. Neki még a lova is különb ember volt náluk.
Hanem amint felnéz, kimosolyodik mogorva ábrázatja: kikapja a sárgarézkupakos pipát s úgy vágja a földhöz, hogy ezer darabra mállik szét, aztán odaborul a jött nyakába.
- Isten hozott, kedves Jancsi fiam! Én gyönyörűségem! No, csakhogy már ketten leszünk a faluban. Nem adom ezer forintért! Tyüh! De megszépültél, öcsém! Akárcsak magamat látnám, mikor ilyen voltam. No, ugyancsak emberré tettelek.
A jó Gyurka bácsi úgy összevissza nézte elülről-hátulról Jancsit, hogy majd belerészegedett a sok nézésbe, hisz olyan régen van már, hogy utoljára látta!
- Ühm! strázsamester vagy? - mondá hirtelen elkomorodva, amint a három csillagot megpillantá. - De már ezt mégsem gondoltam.
Gyurka bácsinak nagyon fájt az, hogy ez a gyerek felibe kerekedett; mert ő csak közlegény volt hajdanában. Ejnye, ejnye, ilyen nagy embert már mégsem akart belőle csinálni.
- De Taljánországban csak nem voltál? - kérdé hirtelen aggódó arccal.
- Dehogy voltam, dehogy… Nemigen akarták oda a magyar embert bebocsátani. Pedig ott tisztességesebb volt a munka.
- No, csakhogy ott nem voltál! - rikkantott közbe örömteljesen Gyurka bácsi. Már most legalább ez az egy pozíciója lesz Jancsi ellenében. - Hát ezt a kaparást, meg azt a medáliát hol kaptad?
- Egy magyar tisztet védelmeztem, mikor olyan fiókcsatában nekivágott egy burkus csapat. Azért érdemeltem ki.
- Na, jó lesz az is… A feleséged nyakára, ha megházasodol. Nekem is volt vagy öt, de Taljánországban belehánytam a tengerbe.
- Ejnye, az kár volt.
- Micsoda! Csak nem hordhatom szégyenszemre, amit a német adott!
Nem lett volna huszár Jancsi, ha nem vette volna mindjárt észre, hogy e másik huszárnak azon jár az esze, mint faraghasson le valamit a »túlságos nagy emberségből«, és mert észrevette, kapitulálni nem akart, egyet fordított a beszélgetés gyeplőjén.
- Ugyan, hány éve már annak, ahogy kegyelmed a verbunghoz vitt?
- Nyolc.
- Ugye nyolc; mondja meg, kérem, elfelejtették-e már azt a fiatalkori vétkemet, hogy a haramiákhoz szegődtem?
- Amint vesszük. Egyébiránt annyi, mintha nem is történt volna. Ki merne egy huszárral kötődni?
- Mit gondol mégis? Ideadná-e nekem az öreg Molnár a lányát? Nem felejtett még el Erzsike?
- Erzséről jót állok, hanem az öreg nem érti a dolgot. Paraszt volt, paraszt maradt; az nem látja be, mennyit ér egy ilyen magunkszőrű ember. Aztán magam sem tanácslom, nagyon szegény ember már az öreg Molnár, úgyhogy nemsokára dobszóval éneklik ki a portájáról. Valami sok pénzt érő irományait rabolták el valahol - amint maga beszéli.
- Mindegy. Én mégis megpróbálom. De menjünk haza. Hogy van az apámuram?
- Nincs itthon. Ökröt ment venni a nagyságos úrral Losoncra. Legfeljebb holnap jönnek haza a vásárról.
Jancsi egészen szemére húzta a csákót; nem jól esett neki a »losonci vásár« szó.
- Tudja mit, Gyurka bácsi? Már csak menjünk valahova; teszem azt Molnárékhoz.
- No, már oda nem, öcsém! Mert a múlt héten is azt mondta az öreg Erzsének, mikor a kérőjét ki akarta kosarazni: »talán bizony azt a gazember Kerekes Jancsit várod? Hiába várod, nem adlak hozzá!«
Jancsi elkomorodott.
- Mindegy. A huszárregula szerint semmi sem lehetetlen.
Gyurka bácsi meg volt fogva.
- Az egészen más! Már a regula kedvéért elmegyek a pokolba is. Menjünk.
Esteledni kezdett az idő, mikor a két vendég átlépte a Molnárék küszöbét.
Otthon voltak mindnyájan. Az öregasszony, ki süketnéma volt, valamit varrogatott az ablaknál, talán a szemfedőjét… Erzsike pedig olvasott őszhajú apjának a bibliából.
- Dicsértessék! - köszöntött be Gyurka bácsi.
- Mindörökké! - szólt a gazda, aztán ijedten mereszté szemeit a katonára. Tudj’ az ördög… már a magyar ember nem nézheti »közelről« a mostani katonát; a tulajdon hazakerült fiával is elébb odakint vetteti le a »fehér kitlit«, csak azután ereszti be a házba.
Meglehet, hogy ennek valami oka is van, csakhogy már nemigen lehet megtudni.
- Ejnye, meg sem ösmer bátyámuram? - mondá a huszár lassú, fojtott hangon.
Erzsike kezeiből nyomban kiesett a biblia erre a hangra. Felugrott a lócáról, aztán mintha valami mást gondolt volna, hirtelen visszaült megint, eltakarván a biblia lapjával arcát, mely olyan piros lett, mint a tűz. Jó, hogy meg nem gyulladt tőle az a szent könyv.
- Te vagy az, Jancsi öcsém? Bizony, bizony, nem ismerhettem rád. Hát hazakerültél?
- Minden madár vágyik a fészkébe, bátya.
- Okosan. Mindenütt jó, de legjobb otthon. Most már csak egy feleség kellene, ugye?
A Jancsi arca is olyan lett, mint a tűz.
- Nehéz a szegény embernek feleséget kapni…
Ezen a szón aztán úgy elgondolkoztak, hogy egy fél óráig senki sem szólt egy hangot sem; a nyomorék asszony kicsoszogott a kamrába aludni, Gyurka bácsi pipázott, Erzsike úgy tett, mintha olvasna, az öregember pedig nagy bunkós botjával különféle cirádákat, tulipánokat rajzolt a földre, mintha egyéb dolga sem volna a világon.
- Nem kell képzelődni, öcsém! Elég leány van a faluban, majd jut neked is.
- Csakhogy attól félek, nem az lesz, akit én akarok.
Ezen a szón is gondolkodni kellett. Az öregember megtörölte izzadó homlokát az inge ujjával, azután azt mondta Erzsikének:
- Eredj ki, lányom! Adj egy kis takarmányt a borjúknak!…
Erzsike kisuhant. Istenem! Hogy dobogott a szíve, mikor a délceg huszár előtt elment! Mennyi minden benne volt abban a tekintetben, amit egymással váltottak.
- Kiment a lányom, hát elmondhatom, amit akarok. Látom a szándékodat, öcsém; szereted, el akarod venni. Emberségesen van. De én is emberséggel akarok cselekedni s megmondom magyarán, hogy ne is járkálj utána, mert nem adom neked soha. Azért mondom, hogy tudd mihez tartani magadat, ha már hazajöttél.
- Mit vétettem én kegyelmednek? - méltatlankodék a legény.
- Semmit, öcsém. Hanem minden dolognak van oka-foka. Ezelőtt nyolc évvel tán nem így beszéltem volna, mert még jómódú ember voltam, aki így is, amúgy is igazíthatja a maga dolgát, most azonban szegény vagyok, mint a templom egere, mindenemet elrabolták a kakasi erdőben, úgyhogy mikor egy olyan ember kéri meg a lányomat, aki akkor semmisíthet meg, amikor akar, nem lehet gondolkoznom felette, hanem két kézzel adom oda.
Jancsi egész testében reszketett.
- Ki kérte meg Erzsikét? Mijét rabolták el kegyelmednek?
Az öregember hátrasimította ősz hajfürtjeit és nyugodtan felelt:
- Erzsét Biró Ferenc kérte meg, akinek pénzét, mikor még kiskorú volt, én kezeltem, mint gyámatyja. Elég szép összeg vala, majdnem háromezer forint. Nem akartam hát, hogy hiába heverjen az asztalfiában, od’adtam egy losonci tímármesternek kamatra. Nagyon jómódú becsületes ember volt, isten nyugosztalja meg szegényt!… Írást is adott róla, de a vásárról hazamenőben megtámadtak a kakasi erdőben a zsiványok, levették vállamról a szeredást, melyben a kontraktus volt.
- De csak beösmerte adósságát a tímár? - kérdé Gyurka bácsi.
- Nem volt ideje szegénynek. Harmadnapra beküldtem hozzá a leányomat, hogy más kötelezvényt állítson ki; a leányom azonban éppen jókor jött a temetésére.
- Meghalt! Ejnye az akasztófáravaló, de ki tudta kalkulálni a halála napját! - szörnyülködék György úr.
- Kövér ember volt, a guta ütötte meg, éppen egy nappal előbb. Az örökösök pedig tudni sem akarnak a háromezer forintról.
- És el is veszett?
- El az utolsó krajcárig, pedig hát nem is az én pénzem volt, hanem a Biró Ferié. No, most már elmondtam, öcsém, ami a szívemen feküdt, most már te is tudod mi a bajom; - kérlek hát: ne szaporítsd azzal is, hogy gátat vess ennek a házasságnak, melyet alig bírok összetákolni. Hidd meg, csak ezen az egy úton bírok megmenekülni a becstelenségtől és a koldusbottól.
A huszár arcát az izzadság verte ki e szavak alatt, valami gondolat főtt az agyában.
- Hátha egy más is van még? Milyen volt az a tarisznya?
- Fekete csíkos, kopott jószág, olyan, mint ez itt a mestergerendán…
A legény örömreszketve csapott tenyerével kardjára; mert a huszár legelőször is kardjának beszéli el a gondolatait…
- Mit adna kegyelmed, ha visszaadnám tarisznyáját? - kiáltott fel vidáman.
Az őszhajú ember szemei egyet villámlottak e szóra:
- Amit kérnél, kedves János öcsém…
- Szaván fogom kendet. Hej, Gyurka bácsi! Ne aludjon, hanem mondja meg, hová tette azt a tarisznyát, amit akkor adtam kendnek, mikor katonának öltöztetett fel!
Gyurka bácsi csakugyan szendergett már; úgy kellett felrángatni, mint valami tetszhalottat.
- Hm! hogy hol van a tarisznya? Mi a ménykőnek kérded? Nincs abban semmi, csak egy darab kemény kenyér, meg valami ákom-bákom, ha már azóta meg nem rágták az egerek. Ott van a padláson felakasztva nyolc esztendő óta…
- Hozza el kegyelmed gyorsan! Siessen, az isten áldja meg, mert abban a tarisznyában van az én boldogságom.
György uram nagy szemeket meresztett. Micsoda bolondos huszármondás az? Tarisznyában hordani a boldogságot; hanem azért már csak mégis elhozza neki…
Fél óra múlva a Molnárék asztalán volt a csíkos tarisznya és benne a »háromezer forintos kötelezvény«.
- Megint élek! - kiáltott fel Molnár Mihály uram a Jancsi nyakába borulva. - Az életemet adtad vissza!
- Aha! - okoskodott fejcsóválva Gyurka bácsi - most már keresztüllátok a csízión. Jó, hogy megőriztem.
Jancsi némán állt ott. Jobb ilyenkor nem szólni semmit. Míg a két öreg gondolkozik, addig ő az Erzsike szemeit bámulja. Az aztán az igazi tündérírás, amit onnan lehet olvasni; minden betűje többet ér a tímár-örökösök háromezer forintjánál.
- Az életemet adtad vissza! - ismétlé az öreg, egyet csavarintva lekonyult ősz bajuszán. Szegény bajusz! Bizony nem hitte volna, hogy még felkunkorítják valaha.
- De nem adtam ám ingyen, - felelt vissza mosolyogva Jancsi - most már kegyelmeden a sor beváltani ígéretét.
- Hát hadd hallom, mi kell?
- Meg se merem mondani… egy egész mennyország… Erzsike…
Az öreg Mihály bácsi nem szedte ráncokba homlokát, ifjú mosoly ült ki tisztességes arcára.
- Isten neki! Látom, nem tágítasz… hát már csak neked adom.
Jancsinak erre nem volt más felelete, mint hogy odaugrott Erzsikéhez, átölelte karcsú derekát s odaszorította a szívéhez…
Olyan boldogok voltak…
- Ez aztán az igazi medálion, ami most csüng a melleden, öcsém! - kiáltott közbe Gyurka bácsi, összeütve bokáját.
Az öreg Mihály bácsi pedig ezalatt kiment a pincébe és telehozta a zöldre mázolt korsót jó mohorai borral, s amikor visszakerült, tréfás szemrehányással választá el a szerelmeseket:
- No, no gyerekek! Még a pap áldása hiányzik. Aztán talán igyunk egyet. Régen nem volt már ilyen napom.
Nem soká kérette magát Gyurka bácsi, hanem odajárult a szentelt korsóhoz, s olyat húzott könyvnélkül belőle, hogy azontúl sehogy sem lehetett vele elhitetni, hogy nem Taljánországban táborozik.
Nem is bírta el sokáig a dicsőséget, hanem felhúzódott a kemence tetejére s onnan pislogott le egy darabig, míg végre kiesett a Molnár uramtól kikölcsönzött makrapipa a szájából s befogta szemeit az édes álom, miután előbb elmorogta néhányszor:
- Mégiscsak igaza van a huszárregulának: semmi sem lehetetlen.
Hanem a másik öregember nem bírt elálmosodni; hol a gyermekeken, hol a megkerült íráson tévedezett a szeme. Valami szálka volt még megakadva torkában, annak a szálkának még ki kellett jönni.
- János öcsém! - nyögte ki nagy köhintések közt az öreg. - Mondd meg, hogy jutottál ehhez az íráshoz?
A huszár elsápadt, kiejté kedvese kezét a magáéból, s felemelkedett helyéről, miután leoldá kardját s letette a szögletbe. Annak a kardnak nem szabad azt meghallani, amit neki most el kell beszélni.
És aztán elmondá az öregembernek élethíven saját történetét, egyetlenegy szót sem tagadva el, mint szítta magába a rossz könyvekből a rabló-élet utáni vágyat, mint hagyta el szülői házát… hogy birkózott meg szerelmével… hogy utálta el saját magát… mint lelte meg élte fordulópontján az értékes tarisznyát… és mindaz, ami oly keserű volt a múltból s aminek mindennek az átkozott rossz könyvek az okai, melyek lassankint mérgezték meg lelkét.
Oh, ha azt akkor tudta volna! Ha megmondta volna neki valaki, amint ő most megmondja mindenkinek, hogy a ponyvairodalom olyan, mint a tiszta búzában a konkoly, de hát az ostoba ember, aki még posztót nem látott, könnyen hiszi el a darócról, hogy selyembársony.
Bizony, okosabban tették volna valaha nagyon régen azok a méltóságos urak, ha azok helyett az ártatlan papirosok helyett, miknek »magyar bankó« volt a neve s mik nem ártottak senkinek, az ilyen könyveket hordatták volna össze egy rakásra - meggyújtani. Annak a tűznek a lángjánál százszor jobban átmelegedett volna a nép az irodalomért, mint ahogy így meghidegedik iránta.
Az öregember figyelmesen hallgatta a huszár szavait, és szigorú arca egészen nyájassá változott az elbeszélés végén.
Jancsi szorongva leste a hatást. Hátha megvetőleg fordul el tőle e szigorú ember?
Hanem a szigorú ember nem fordult el, ahelyett odanyújtotta becsületes, kérges tenyerét Jancsinak.
- Te derék és becsületes ember vagy, fiam! Büszke vagyok reád. Fel bírtál kelni, mikor leestél.
A legény szíve elfogódott a büszkeségtől. Olyan nagy teher volt ezzel eltávolítva a lelkéről, mely már nyolc éve nyomta éjjel-nappal. Most már nem maradt meg belőle semmi. Egészen kiszorította az a vén kéz.
*
Jámbor atyámfia! Gondolkozzál egy kicsit ezen a történeten, s ha utad a vásár alkalmával ama ponyvasátrak mellett visz el, hol a furfangos talján öt garasért árulja az ötven krajcáros könyveket, fordulj el onnan, ha pedig már ki is vetted volna a tízkrajcárost és restellnéd visszacsúsztatni zsebedbe, dobd inkább a sárba, mégse végy rajta könyvet, mert a könyv olyan, mint a gomba, amilyen jóízű, tápláló az egyik, éppúgy valóságos émelygő méreg a másik.
A BATYUS ZSIDÓ LÁNYA
ELBESZÉLÉS
1871
BEVEZETÉS
Legelőször is látszik egy virginia-szivar, s ahol ez a virginia-szivar végződik, ott kezdődik az esküdt úr, függőleges vonalban lefelé, négy és fél lábnyira, fölfelé pedig másfél araszra, mi világosan mutatja a középtermetet és a lopótök hosszúságú főt, melyen illő rendben vannak elhelyezve a teens esküdt úr szépségei: két savószínű szem, egy vörhenyegest játszó orr, mely alatt vékony tavalyi bajusz szégyenkezik lekonyuló végeivel. Ez az audiat Béla.
A másik asztalnál apró fiatal ember ül élénk, pajkos szemekkel, bozontos hajjal, sűrű körszakállal s azon nevezetes tulajdonsággal, hogy akkor fekszik le, mikor a többiek kelnek, s akkor kel, mikor a többiek feküsznek. Egyébiránt elméletben igen szolid fiú, csak a gyakorlatban szeret kirúgni. Ez az amice Ferenc.
A harmadik esküdtet nem látjuk a hosszú, sajátságos kinézésű teremben; odakint csavarog valahol a Kati ablaka alatt, de azért úgy kell venni, mintha ő is ott ülne asztala mellett és anekdotázna a többinek. Amikor nincs itt, akkor is itt van. Az esküdteket csak együtt lehet képzelni; azért, hogy az egyik másuva keverődött, ehhez a játékkártyához tartozik mégis. Azt nem lehet innen eldisputálni. Ez a legfiatalabb esküdt a Kálmán öcsénk. Arca magyaros, erősen jelzett vonásokkal, ajkain folytonos vigyorgás ül, ajkai között pedig folytonosan hosszúszárú pipa lóg.
A helyiség a gy…i szolgabírói iroda, a csirkepörök magazinja, hol a napidíjak sovány szelleme lebeg védangyalként az összehalmozott akták fölött, miket az esküdt urak »folyamatba vettek«, mi annyit jelent, hogy minden félévben András hajdú által lekeféltetik róluk a port.
Az iroda egy előszobából nyílik, hol az öreg náthás iktató rajzolgatja be számszerint a pöriratokat, olyan fontos ábrázattal, mintha legalább is a »vörös könyvet« szerkesztené.
Jobbra az ablak mellett a becsületes András hajdú állítgatja ki a »vétjegyeket«, diplomatikus mosolygással hunyorítva egyet-egyet az asztal alá rejtett pálinkás butykosra, pedig az az oka, hogy olyan görbén csinálódnak a betűk.
Bezzeg, az irodában egészen más élet foly!
Ott is ékeskedik ugyan egy cilinder bor a Béla esküdt ablakában virágcserép helyett, de mit ér az, mikor a nyílása szorosan be van pecsételve, világos jelül, hogy ez a »tiszteletbeli« cilinder »corpus delicti«-t képez valamely bűnügyhöz.
Béla esküdt az első napokban alig bírta magát megtartóztatni, hogy föl ne törje róla a pecsétet; de abbeli félelmében, nehogy a másik két esküdt igya meg előle a bort, azt hazudta róla, hogy »ecet«, és ezt annyiszor elmondta már, hogy most maga is komolyan hiszi, miszerint ecet van benne.
Béla azóta nyugodtan alszik és nem sóhajt többé, mikor savószín szemeinek tekintete a palackra téved.
Mint mondanám, az irodában egészen más élet van.
Az előszobai lassúságot itt valóságos gyorsaság váltja föl. Az ítéletek teremnek, mint a gomba. Az amice Feri tolla rohamos gyorsasággal perceg a papíron, az audiat Béla, mialatt balkezével a fületövét vakarja, azalatt is ír a másikkal, s aztán ha már összevissza vakarta feje minden részét, kackiásan a mellényzsebébe dugja mutatóujját, mintha azt akarná mondani a föl s alá szaladgáló ügyvédnépnek, hogy: »onnan ered az igazság«.
Aki az esküdtek e kivételes szorgalmát észleli, ha csak egy cseppet okosabb ember valami tudós akadémiai tagnál, rögtön rájön két dologra: hogy vagy pénzük nincsen, vagy otthon van a szolgabírájok, mert ha e két eset közül egyik sem állna, akkor - mint rendesen - a rab őrizetére hagyatnék a »Tekintetes Hivatal«, ami már csak azért sem válnék az igazságszolgáltatás kárára, mert Stofi fiskális világosan bebizonyította, hogy a tekintetes bíróság csak akkor nem tesz rosszat, mikor semmit sem tesz.
A semmittevés legszebb tulajdona egy mai szolgabírói hivatalnak.
És ebben az a szomorú, hogy - majdnem igaz.
Hanem akkor nincs is különb három esküdt nagy Magyarországon, mint a mi hőseink.
Ott van például Kálmán öcsénk, ki két hónapig írt le egy tizenhárom soros másolatot.
Ennek röstségét csak Feri esküdt múlja fölül, ki sohasem szokott fizetni senkinek semmiért, csupán abból az egyszerű okból, mert röstell a zsebébe nyúlkálni.
Kéry Béla kivétel; ő már szeret dolgozni, de csak józan állapotában. Persze, az az ostoba szerencséje van, hogy sohasem jut józan állapotba.
Pedig milyen szolid embernek látszik!
Csakhogy Stofi fiskális megint azt állítja: »a látszat csal«.
És Stofi fiskálisnak most is igaza van, mert nem feketének látja-e az ember az ő haját is, pedig hát harmadéve még fehér volt?
»Őszülés visszafelé!« - amint magát elmésen szokta kifejezni. Mert ha az embernek egy nap alatt meg tud a haja fehéredni, miért ne tudna megfeketedni is egy nap alatt?
A természet nagy prókátor, elegzekválja az ember hajának feketeségét, de vissza is adhatja, mert ezen egzekúció ellen nem nehéz apellálni Török József gyógyszerészhez (Király utca 7. sz. alatt). Stofi bácsin ugyancsak nem fog ki a természet, de még az idő sem. Mintha az is megijedne a legszájasabb prókátortól és nem merné végigszántani a maga barázdáit érdemes ábrázatján, nehogy birtokháborítási perbe keveredjék. Pedig bizony körülbelül a hatvanhoz jár már közel Stofi bácsi, s még olyan helyre legény most is, mint mikor Snapsz Augusztinnal viaskodott valamikor az ötvenes években, amint ezt már leírtam valahol.
Mert hát belekezdhetek én akár a sziámi ikrek életleírásába, mégis csak belekerül abba a mi Stofi bátyánk. Én nem tudok anélkül írni. Itt ül a tollam tetején; hallom, hogy hümmög, mikor valami neki tetsző dolgot leírok; látom, hogy markol üstökébe, mikor humorizálom; érzem, hogy nyakamba csimpeszkedik és fülembe dörgi: »én most magát bepörlöm, ha ki nem egyezik velem!«
Én pedig ki nem egyezem vele soha, hanem ezután is szorgalmasan le fogom írni viselt dolgait: hadd maradjon meg az emléke - magnak.
A ZSÍROS PÖR DEVALVÁLÓDIK
Íme, most is ott ül a Feri asztala előtt egy kopott szalmaszéken, melynek negyedik lába már régen a kandalló gyomrában hamvadozik; hosszú lábait kinyújtja a messzeségbe, s görbe botjával nagyokat döfköd a padozatra.
Minden döfés új gondolat.
- Hüm! Feri barátom! A mai igazságszolgáltatás hasonlít a prófunthoz: nem lehet megemészteni.
- Mert sótalan. Az ügyvéd urak nagyon kevés sót adnak hozzá.
- Üm… hüm, maga nagy ember, Feri barátom!… Tudja, ezt nem azért mondom… Szegény Stuchec!
Stofi bácsinak az a tulajdonsága van, hogy nagyon szaggatottan beszél; sok jó gondolat kóvályog a fejében, de azoknak csak egy részét mondja el, azon hitben, hogy a többit is elmondta; ezért valami hézag vehető észre gondolatmenetében, s mondatai többnyire összefüggéstelenek.
Ebből magyarázható meg az a keringő rágalom, hogy a Stofi bácsi negyedik kerekének imitt-amott megpattogzott a ráfja.
Hanem azért minden hóbortossága mellett is jó fiskális, s annyi szorgalommal, szívóssággal és furfanggal viszi ügyeit, hogy méltán megérdemli a dicséretet.
Sásdy Feri beszéli, hogy egyszer elodázni akarván egy árverési terminust bizonyos ügyben, melyben ő volt a végrehajtó bíró, azt a cselt használta, hogy midőn Feri már éppen a foganatosításhoz akart fogni, hatalmas hangon közbekiáltott:
- Mielőtt ezen ügyet elintézhetnők, fölkérem a végrehajtó bíró urat jelen okmány átolvasására!
S azzal egy iratot nyújtott át Sásdynak, mit az mohó kíváncsisággal fogott kezébe s leüté róla a porzót, hogy jobban olvashassa.
Abban a percben azonban rémítő szemfájás rohanta meg úgy, hogy ordított, mint a vadállat, s nem maradt egyéb hátra, mint rögtön kocsira ülni, fölfüggeszteni az árverés terminusát s hazavitetni magát Gy…ra az orvoshoz.
Az orvos azt mondta, hogy ez vértolulás következménye és praescribált ellene seidlic-port.
Csak évek múlva sült ki, hogy Stofi bácsi paprikával hinté meg porzó gyanánt az átolvasandó irományt.
Ehhez hasonló eszközökkel nyerte meg a Ruzsicsek contra Gelbstein-féle ötezer forintos pört is. Ötezer forint pedig nem tréfadolog, kivált ha a kliens felét odaígérte a prókátornak. Az egész városban híre futott a Stofi úr harmadfélezer forintjának; a meglazult hitel kezdett emelkedni, a kellnerek nagyobb udvariassággal köszöntek s két gyertyát tettek arra az asztalra, amelyhez este leülni méltóztatott, a három esküdt az eddigi »Stofi bácsi« megszólítás elé még egy »kedves« szót ragasztott, Sramko fiskális - Stofi úr ellenlábasa - pedig meghosszabbodott ábrázattal járt-kelt az utcákon és elbeszélte mindenütt szokott tót dialektusával:
- Végre renomé!… A Stofi nyert el előttünk babirt, mind hozá jün most kliens, kinek van jó ködmen. Mi töbi prokurator mehetünk pokol ambitusába.
Mikor már Sramko fiskális minden »apellata forum«-ból kifogy, ezt szokta emlegetni. Egyszóval, az ötezer forintos pör megnyerése nagy szenzációt gerjesztett. Csak az volt még a kérdés: van-e elég jó ködmene az alperesnek?
Majd meglássuk! Ma van a »terminus«.
Stofi bácsi tehát azért jött most az irodába, hogy a törvényszék által a végrehajtás foganatosításával megbízott Sásdy esküdtet az odakint álló kocsiba ültesse.
Egyébiránt ma nagy nap van, hadd jöjjön mind a három esküdt. Lesz dinomdánom az úton, még a szomszéd vármegyében is megérzik.
- No hát mehetünk! - szólott Feri esküdt nagy lélegzetet véve, miután a legnagyobb tehertől menekülendő, tollát az asztalra vágta.
Béla esküdt kapott a szép szón, egyet rántott ómódi kék zekéjén, kivette zsebéből tarka zsebkendőjét, melynek négy csücskében le van pingálva Napóleon arcképe, leporolta vele cipőit és azt mondta ő is:
- Mehetünk! De hol van Kálmán?
- Majd összetalálkozunk vele a piacon.
Öt perc múlva már ott ült a három nevezetes személy az öreg, zöld bárkában, melyről az a hír kering a városban, hogy Mátyás király csináltatta valaha hintónak, de kényelmetlen volta miatt odaajándékozta Stofi bácsi egyik ősének.
Hej! ha akkor tudta volna az igazságos király, mennyi igazságtalan processzus szállíttatik majd szanaszét valaha e kocsiülés ládájában, inkább csináltatott volna belőle tyúkólat.
No, de csakhogy megvan a bárka, s egyéb sem kell hozzá, mint hogy a két sovány fogadott gebe elszállítsa.
Neki is fohászkodik a kocsis s olyan szilajat vág oldalbordájára a fakó lónak, hogy ha esze volna, mindjárt megszólalna tőle, hogy hát tulajdonképp nem ő az egzekválandó.
Egyet gondolkozik előbb a két pára, mielőtt lassú, meggondolt lépéssel előre kezdené lábait rakni, melyek közül egynek a hátulsó, másnak az első bal lába rongyokba van pólyázva, ami lónyelven annyit tesz:
»Ha ti vinnétek minket!«
A piacon csakugyan találkoztak Kálmánnal; éppen Sramko ügyvéddel ment karonfogva.
Stofi intett neki, s az csakhamar ott termett az előülésen, Béla mellett.
Sramko azalatt a lovak elé állt, csodálatos jeleket és varázslatokat csinálva botjával a levegőben, miközben dühösen morogta:
- Mentek keresetre, úgy-é? No egy legyet se találjatok, kívánom tiszta szívemből!
Hanem azért Sramko átka dacára is elindultak s illő tiszteletnyilvánítások között haladtak a forró augusztusi levegőben. Az emberek borzalommal vették le süvegüket mindenütt a zöld bárka előtt. Mindenki tudta már, hogy a vármegye ostorai ülnek benne. Ugyan kinek a hátán csattannak meg? Minden jó lélek dicséri az urat!
Kéry Bélának egy kulacs függött a nyakában; a Kálmán gyerek a pipájával bajlódott, kinek különben is az a tulajdonsága van, hogy amikor nem pipázik, örökké káromkodik, de minthogy örökké pipázik, tehát sohasem káromkodik. Ilyen módon aztán jó keresztény.
Stofi bácsival csak Sásdy Feri beszélgetett:
- Hja… hja! Stuchec szolgabíró korában még másféle világ volt! - sóhajtott Stofi bácsi. - Az volt ám a szolgabíró… isten nyugosztalja meg! Akkor volt még egy kis igazság: most már kiveszett a gyöke is. Szegény Stuchec!
Stofi úr mindig visszasóhajtott a Bach-világ után.
- Sose búsuljon, kedves Stofi bátyám, majd fordul a világ megint.
- Mit ér az? hüm… mikor én már kifordulok a világból?
- Ej, dehogy! Hiszen még jól néz ki, s nem is valami nagyon öreg.
- Igen ám, de mikor a szívem reped meg.
- A szíve? - csodálkozott a fekete esküdt.
- Üm… üm! Cudar időket élünk. Hogyne repedne meg a szívem, mikor olyan dolgokat értem meg, hogy harminc forint munkadíjamat négy forintra szállítja le a bíróság? Higgye meg, kedves Feri öcsém, szeretnék a koporsóban feküdni.
- Hohó! - ordított fel egyszerre Béla esküdt. - Megállj, kocsis! Te meg, Kálmán pajtás, találd el, mit is mondott csak a kabai asszony?
Kálmán öcsénk olyan jól ismerte Béla egyetlen viccét, hogy nem sokat gondolkozott a kabai asszony híres mondásán:
- Hátha innánk?!
- Helyes, csakugyan azt mondta. No hát szálljunk is le, mert már az én kulacsom oly üres, mint valami…
- Vezércikk! - egészíté ki Kálmán.
A beszélgetésbe merült esküdt és ügyvéd fölpillantás nélkül is eltalálta, hogy a »kuruci« csárda előtt állnak, ahonnan még a Gelbstein Dávid lakóhelye körülbelül három órányira fekszik.
- Nem bánom, ha le is szállunk! - szólott Stofi bácsi, hosszú lábait egyenkint rakva le a csézáról. - Megiszom egy feketét.
Azzal kivette a tubákpikszisét a zsebéből, szépen megsimogatta körös-körül az orrát, azután hagyott neki szippantani egyet. Nagyon udvarias ember volt - az orra iránt.
A »kuruci« csárdában jó hatgarasos bort szoktak mérni, természetesen, »ma pénzért, holnap ingyen«, melyért azonban úri embertől húsz krajcárt is elkérnek. Bezzeg, Stuchec szolgabíró korában minden korcsmaajtón kifüggesztve kellett lenni az árjegyzéknek, akkor még nem csalhatott a zsidó. Szegény Stuchec!
A korcsmáros szívesen fogadta az úri vendégeket s behozott négy darab Cinkotát nem látott karcsú iccés üveget, tele jó zsélyi borral, melyet kemény téli időben fontszámra szoktak árulni.
- Vigye vissza az egyiket - szólott az ügyvéd - én csak feketekávét iszom.
Stofi bácsi tizenháromszor szokott napjában feketézni, attól olyan fekete a lelkiismerete. (Ezt a viccet egyébiránt Kálmán csinálta, mosom kezemet a becsületsértési pör elől.)
- Nem lehet! - mondá a fekete esküdt. - Igyunk bort. Bíróilag lemarasztalom ennek a palacknak megivásában.
- Makacssági végzés terhe alatt! - fódozgatta ki Béla.
- Üm… hüm. Isten neki, hüm… Legalább jobban elalszik tőle az ember lelkiismerete így az egzekúció előtt.
A hosszú asztal mellett, mely a korcsma egyedüli bútorzatát képezé, a teens urakon kívül még egy öreg zsidó ült, arcán ezer ránc látszott, fehér haja és szakálla egészen patriarkális kinézést kölcsönzött neki, batyuja lelógott a hátáról, sípja a nyakán függött egy kócmadzagon. Ugyanaz az alak volt, akit úton-útfélen látunk: félbugyogója be van gyűrve a csizmaszárába, a másik fele pedig leeresztve.
Stofi bácsi ismert természeténél fogva belekötött a »jakhec«-be, amint ő nevezé a zsidókat.
- Nos, öreg, hogy megy a »gseft«?
Az öreg zsidó szomorú arcát az ügyvéd felé fordítá.
- Nagyon rosszul, tekintetes uram! Az emberek nagyon rászoktak a boltokra. Szegény batyus zsidó egész nap elmászkál, míg egy rézgyűrűt elád. Nincsen kelete a portékának. A magyar ember olyan rongyos, hogy már rongyai sincsenek.
Stofi úr jónak látta kivenni burnótszelencéjét. Az a jó gondolat megér egy szippantást, hogy olyan rongyos a magyar ember, miszerint rongya sincsen. Stuchec idejében még nem volt ilyen.
- Hová való maga? - kérdé a zsidótól. - Lakik valahol?
- Csernavodán.
- Hüm… üm… Éppen oda megyünk mi is. Ismeri Gelbstein Dávidot?
- Hiszen éppen magam vagyok az!
Stofi úr kezéből kiesett a tubákpikszis. Úgy fölugrott, mint a gumilabda, megragadta a zsidó nyakát és a fülébe ordított:
- Hazudsz, jakhec!
A három esküdt összenézett és elmosolyodott, Gelbstein Dávid pedig nagy szemeket düllesztett ki a csodálkozástól.
- Nos, én nem bánom, nem vagyok hát Gelbstein Dávid, hanem vagyok Rothschild Salamon, ahogy a tekintetes úr parancsolja.
Az ügyvéd elmosolyodott, és nem jött alkalmas szó az ajkaira.
Lábas Kálmán pedig mosolyogva dünnyögé:
- Fogott rajtunk a Sramko fiskális átka.
A kis fekete esküdt fürkészőleg fordult a zsidóhoz:
- Magának volt pöre Ruzsicsekkel?
- Igenis, nekem, csókolom kezét-lábát! Régi, nagyon régi pör az, még szegény megboldogult Áron bátyám életében kezdődött. Most ránk mondta az ítéletet a teens vármegye, csakhogy a bátyám ellen már hiába pörlekedik, nem tud már az arról semmit.
- Fizetődik a hagyatékából! - szólt Feri esküdt. - Ki örökölte összes vagyonát?
- Én! - mondá Gelbstein. - Egyébiránt anélkül is elvállalnám az ő részét.
- Derék testvér! - dörmögé Stofi úr.
- Hova lett bátyjának ezen összes vagyona? - kérdezősködék Sásdy.
- Megvan!
Stofi úr kezdett szabadabban lélegzeni. Eszébe jutott, hogy a lapokból olvasott olyan cinikus emberekről, akik ezereket bírnak s mégis rongyokban járnak. Hüm, üm, a látszat csalhat.
- Tehát csakugyan maga Gelbstein Dávid? Üm. Nos, jól van hát. Van-e elegendő készpénze? Mi magát megyünk most egzekválni ötezer forint s járulékai erejéig.
Az öreg zsidó hangosan elkacagta magát. Nagyon tetszett neki az a humorisztikum, hogy őt egzekválni akarják.
No, hanem most kellett volna Stofi bácsit megnézni, olyan kék lett dühében, mint az érett szilva. Még így meg nem sértette soha senki. Egy ember, akit ő ötezer forintig akar megnyúzni, azzal felel, hogy elkacagja magát.
De hátha ez a nevetés csak »móka«?
- Hiába röhög, barátom. Nem oda Buda! Az ötezer forint felét ön, a másik felét bátyja tartoznék fizetni; de önök egyetemlegesen mindenik a másikért is vannak elmarasztalva. Úgy ám! Fölösleges hát mókázni. Lássuk csak, miből áll tulajdonképpen bátyjának ezen összes vagyona? Üm. Úgy ám!
Az öreg zsidó egészen elkomolyodott.
- Itt van az egész vagyona a nyakamban. Ez a fütyülő.
A batyus zsidó komikus mogorvasággal mutatott a nyakán lógó garasos sípra, melyen évek óta fütyöli ama összhang nélküli nótákat, melyek olyan jól tolmácsolják az ő érzelmeit.
Az a fütyülő az ő legkedvesebb barátja, elválhatatlan útitársa, melynek elpanaszolja, hogy odahaza három árva nyöszörög kenyérért; vegyetek emberek, fehér zsinórt, fekete zsinórt, fehérítőt, pirosítót, rongyért, kócért, egy karaj kenyérért.
A síp olyan szomorúan nyöszörög, mint az éhes gyermekek otthon.
Hanem mikor aztán - ha nem csurran, csöppen - egy pár garas lóbálódzik a batyus zsidó zsebében, a falu utolsó házánál megváltozik a síp monoton hangja, valami vidám kifejezést nyer a dallamtalan fütyülés, mintha az öreg zsidó lelke költözött volna bele és azt kiáltaná a síró gyermekek elé: »Csöndesen, Szálilében, Mojsilében!… Meg nem haltok mára éhen. Puha kenyér, vöröshagyma… csöndesen!«
A vén zsidó odébb ballag az úton. Az utolsó ugató kutya is már messze elmaradt tőle. Sőt a távolból a szomszéd falu házai pislognak feléje. Újabb remény kel szívében. Lelke elandalog a nagy gseftek történetén: mikor egy milliót nyert egyszerre Kupferkohl Ábrahám, vagy mikor Kohn Izrael a főispán jobbján ült a hintóban, pedig Kohn Izrael is szegény ördög volt valaha. Elmereng sokáig a börze csodaszerű titkain, melyet csak ismerni kell, hogy az ember meggazdagodhassék. És akkor újra a fütyülőt emeli szájához és újra változik a hang, vidám és csapodár lesz. Az ember szinte hallani véli: »höher Péter, höher Péter«!
Ilyen nagy kincse a zsidónak a garasos síp; de persze, Stofi fiskális nem bírja azt felfogni.
A három esküdt is hangosan röhögi el magát, hogy az összes vagyon egy garasos fütyülő. Abból ugyan nem futja ki az ötezer forint. Most Stofi bácsi mehet, ahová Sramko ügyvéd indult: a pokol ambitusába.
Bezzeg, ha oda menne, tudom, hogy magával vinné a zsidót is, hogy belökhesse az ambitusról egyenesen az ördögök ebédlőjébe. Azok talán majd kipréselhetnék belőle az ötezer forintot.
Egyébiránt Stofi úr sem mai gyerek már, akit minden bolond szó vagy külsőség tévútra vezethessen. Olyan pápaszeme van neki, mely a letaroltnak látszó mezőn is meglátja a kalászt és a sarlójával le is tudja szedni.
- Tyű! Milliom ördög! - pattant föl az ügyvéd. - Engem nem tesz bolonddá! Hamar kocsira, fiúk, hogy Csernavodára érjünk estig! Lódulj te is, jakhec, oda a kocsis mellé!
A vén Dávid felvánszorgott a bakra, megsimította izzadó homlokát, mintha a ráncokat akarná markos tenyerével lemángorolni; aztán egy vöröshagymát vett ki a bő manchester bugyogó zsebéből, kettészelte egy a mellény zsebéből kihúzott rozsdás bicskával, visszahajolt a kocsiülésen és az egyik felével megkínálta Sásdy esküdtet.
Sásdy bámulva nézett a batyus zsidó kifejezéstelen arcára és azt mondta:
- Köszönöm, öreg úr, nem eszem.
Kálmán és Béla mosolygó pillantást vetettek Sásdyra, mintha mondták volna: »ennek a vén zsidónak nincsen esze«!
Ferenc visszatekintett rájuk és - nem mosolygott.
AZ EGZEKÚCIÓ
Estefelé volt már az idő, midőn az ominózus bárka Csernavodára ért.
Stofi fiskális az órájára tekintett és azt mondta latinul az egyik esküdtnek:
- Hüm! Baj van. Hét óra elmúlt. A törvény nem engedi meg már a végrehajtást.
- Bagatell! Egy órával vissza kell tolni a mutatót. A falu tornyán levő órának semmi köze az időhöz. Ostoba falusi óra nem numerálhat. Fiat sex hora.
És úgy lőn.
Stofi ügyvéd kivette alattomban az óráját és visszatolta egy órával hátrább a köpenye alatt.
- Hüm… izé… igazítsa ki maga is, Lábas öcsém. Einmal ist keinmal. Két óra mutassa a hatot.
- Nem tehetem meg, Stofi bácsi!
A »kedves« előnév kezdett elmaradozni.
- Miért?
- Nagyon egyszerű, mert nincs órám.
- Az ördögbe, ez fontos körülmény, nagyon fontos!
Azután megszólítá magyarul Gelbstein Dávidot, hogy hol a háza, hová hajtasson?
- Bérházban lakom, teens uram! Amott balra, a nagy akácfával szemben.
A zöld bárka ott állapodott meg.
Rozzant kunyhó volt. Mintha csak a szegénységnek akartak volna monumentumot építeni vele. Fa-fala megtámasztva két nekiállított oszloppal, a teteje - mint a részeg ember kalapja - le volt az egyik oldalára csúsztatva, egyetlenegy ablaka héber betűjű könyv zsíros lapjával beragasztva félig; a másik felén sem volt üveg. Mit keresne itten az olyan luxuscikk? Csak gazdag ember teheti meg azt a bolondot, hogy üvegen keresztül használja a világosságot.
Az udvar benőve bogánccsal, kóróval, mintha az is mondta volna: »Minek jöttetek ide?«
Mikor Stofi bácsi megpillantotta a szegénység e kétségbevonhatatlan jeleit, rögtön beleütött lábába a köszvény.
Valami tíz percig izgett-mozgott és jajgatott, miközben egészséges lábával folytonosan rugdalta a kocsi előülését és köpködött erősen jobbra-balra.
Az esküdtek leszálltak és nézték Stofi urat. Lassankint magához tért, szederjes, kékült arca újra megkapta eredeti halaványbarna színét és fürkésző kifejezését.
Leszállt ő is és a Kálmán karjára támaszkodva ballagott be a kerítéstelen udvarba.
Senki sem szólt egy hangot sem, senki sem talált hamarjában oly kifejezést, amely kellemetlenül ne érintené az ügyvédet. Ő maga azonban férfiúhoz illő daccal nekiment a saját sebének és föltépte:
- No, szépen megjártam! Nem ér az egész ötezer forint egy pakli gyufát.
Kivonta zsebkendőjét s megtörölte homlokát.
Béla esküdt az átelleni korcsma cégérére pillantott és épp a kabai asszony híres mondásával akarta megvigasztalni Stofi urat, midőn a kunyhó ajtaja megnyílt s három gyerek futott a batyus zsidó elé.
- Megjött a papa, itt a papa!
A zsidó szomorú arca még szomorúbbá lett; szemeiben egy keserű könyű jelent meg.
A legkisebbik lányka: Lencsi átkarolta térdét, a Szálika kabátja hátulsó zsebeit kezdé kutatni, a Mojsi gyerek pedig leeresztett karján keresztül fölkúszott a nyakába.
- Éhesek vagyunk, papa, nagyon éhesek!
Ezalatt belülről szomorú, melankolikus dallam elmosódott hangjai hallatszottak.
Hol a tündérhegedű elhaló utolsó sóhaja volt az, hol a vihar nyögte el magát s a visszhang visszaverte a szilaj hangot… A szerelem bűbájos suttogása, a fájdalom lelket reszkettető lassú panasza, a szív titkos, ábrándos költészete, mindaz benne volt abban a dallamban.
A végrehajtók bámulva kérdezék:
- Ki énekelt benn?
- A legnagyobb leányom, Eszter! - szólt Gelbstein, s erőszakolt mogorvasággal rázta le magáról a rongyos, félig mezítelen porontyokat, hogy a végrehajtókat egyetlen szobájába vezethesse.
Bűzhödt levegőjű, homályos, egészségtelen szoba volt, melynek bal szögletében az ágyon beteg vénasszony nyögött. Sárga arcán le volt festve a halál névjegye. Látogatást tesz nemsokára.
Az egyetlen ablaknál tizenhat-tizenhét éves leányka varrogatott. Ki tudja, mit? Talán szemfödőt az - anyjának!…
És milyen leány!
Egy angyal a régi bibliai történetek korából, egy megtestesült tündérrege az ókorból. Nagy, fekete szemei vannak, mint az éjfél, karcsú, délceg termete, mint a libánusi pálma, hosszú, fekete haja, szép, tojásdad arca, nemes keleti vonásokkal, gyönyörű korál ajkakkal, szép szabású sasorral.
- Ah! - kiáltott föl Stofi bácsi meglepetve.
A három esküdt összenézett s a Kálmán gyerek azt mondta félhangosan:
- Istenúgyse, szép!
A zsidóleány kíváncsian pillantott az elegáns úri emberekre; el nem tudta képzelni, mit keresnek itt? Alkalmasint doktort hozott a papa - szegény mamának.
Stofi úr gondolkozva járkált föl s alá, hiúzszeme csakhamar bejárta s megbecsülte a szoba bútorzatát.
Egy ócska, festett almáriom, megérhet négy forintot, egy piszkos tükör egy forint, egy kihúzó szekrény két forint, egy asztal egy forint, a két ágyat le nem lehet foglalni, tehát összesen nyolc forint.
Sásdy Feri leült az egy forintra becsült asztalhoz és kiterjesztett egy ív papirost, hogy a »kielégítési végrehajtási jegyzőkönyv«-et fölvegye.
Stofi bácsi kinyittatni kérte a két szekrényt.
- Nyisd ki, Eszter! - szólt Gelbstein.
Nem nagy fáradságába került, csak ki kellett húzni. Mi az ördögnek lettek volna bezárva? Csupán nehány darab elrongyolt női alsóruha lézengett a fiókokban.
Stofi bácsi néhány percig bosszúsan turkált összevissza mindent, aztán diktálta Ferinek:
- Írja föl ezeket a ruhákat!
- Nem lehet, nem írom föl! - szólt Sásdy határozottan, - a törvény kiveszi a nők szükséges ruházatát.
Gelbstein és Eszter hálás tekintete jutalmazta a fekete esküdtet.
Stofi úr kivette tubákpikszisét és szippantott:
- Ezer ördög! ne írjon föl semmit, írjon föl tehát teljes vagyontalanságot.
Stofi bácsi arcán arra a szóra: »teljes vagyontalanság«, kiütöttek az izzadtság harmatcsöppjei s festett hajáról a fekete festéket lepotyogtatták a homlokon keresztül, csinálva rajta szabálytalan csíkokat.
Most már a hálás tekintetek Stofi úr felé fordultak.
Feri esküdt felkelt a székről s kikereste az ügyvéd kezét valahonnan nadrágzsebéből, s melegen megszorította.
- Hüm, üm! Úgy látszik, félreértenek engemet. Valóságos skandalum. Azt hiszik önök, hogy sült bolond vagyok? Tévednek, nagyon tévednek! Gelbstein Dávid nem fizethet, tehát Gelbstein Dávid a végre nem hajtható összeg őt illető felerészét az adósok börtönében üli le. Ez az igazság!
Az öregasszony szívszaggatóan kezdett nyögni; Gelbstein odatántorgott haldokló felesége ágyához és belezokogott ő is a három kis poronty harmóniátlan sivalkodásába; Eszter összekulcsolta keblén apró kezeit s mereven nézett ki az ablak lyukán, Feri pedig háttal fordult Stofihoz és nem nézett - sehova.
Csak Kálmán gyerekre nem hatott a dolog, s azt indítványozta Bélának, hogy menjenek ki az udvarra egy kis »kalabriászt« ütni kettesben. Ott a zsebében a kártya. Jó katona mindig magával hordja fegyverét.
Stofi föl s alá kezdett járkálni, mutatóujját orra hegyére helyezte s huzamosan hümmögött, miközben számtalanszor szippantott a réz tubákpikszisből, melyre az igazság istenasszonya volt kipingálva, meglehetős kacér alakban. Annyi bizonyos, hogy nem sok elegzekválni való ruha volt rajta.
- Igenis, ez az igazság: ötszáznapi börtön. Hüm!
Stofi bácsi kényelmetlenül érezte magát az általános fölindulás között, melyet ébresztett, kiment a szobából, nagy mérgesen maga után vágva az ajtót.
Eszter utána rohant s a füstös, piszkos pitvarban útját állta:
- Uram! - szólott szép, csengő hangon, melynek a fájdalom reszkető lágyságot kölcsönzött, - anyám haldoklik, három kis testvérem nem evett reggel óta egy harapás kenyeret. Legyen irgalmas hozzánk! Ne zárassa el atyámat, mert különben mind éhen halunk! Ki keresi meg kenyerünket? Mi lesz belőlünk?
Az ügyvéd megint egy szippantást tőn a burnótból.
- Ön is ember, uram! Önnek is van családja, vagy legalább volt valaha. Gondoljon rájuk, vagy gondoljon arra, ami legszentebb és hagyja meg nekünk szegény öreg atyámat!
A leány letérdelt Stofi bácsi előtt, s átkulcsolta térdét. Milyen szép volt most!
Az öreg fiskális még sohasem volt így megakadva. Még ilyen eleven replikára sohasem volt alkalma felelni. Erre nincs paragrafus az egész »Corpus Juris«-ban.
- Hüm! - hebegé zavartan. - Ne fárassza magát, kis cicus! Keljen föl, kedves! Én nem vagyok ember, hanem csak ügyvéd. Én nem gondolok semmire, csak az ötezer forintra.
Az öreg róka nagyot hunyorított szempilláival, mi annyit jelent, hogy nagy gondolat született agyában, s két kezével egyszerre elkezdett maga körül hadonászni, hogy ha el akarna röpülni a jó gondolat, hirtelen megmarkolhassa. Mogorva arcára gyöngédséget öltött, aztán megcsipkedte Eszter halavány arcát, miközben lehajolt hozzá és fölemelte.
- Tudja mit, picinyem? Egy mód van atyját a börtöntől mégis megmenteni; egyetlenegy mód.
- Ha lehetséges! - rebegé a leány.
- Az ördögbe! csakis a lehetségről beszélek!
- Mi az?
- Hüm, üm! Tudja mit, tubarózsám? Magácska jön be atyja helyett ötszáz napig a városba, nem a börtönbe, hanem hozzám - szolgálni.
A kisleány sokkal ártatlanabb volt, hogysem tökéletesen elértse az ügyvédet, de azért ösztönszerűleg érezte azt, amit felfogni nem tudott; lángba borult mindkét orcája, s kis kezét önkéntelenül szakítá ki az ügyvéd izmos markából.
Az agglegény mosolygott.
- Az nekem mindegy, aranyos apróságom! Maga kitűnő gyermek. Szereti a szülőit, példás gyermek. Tegyen amit akar. Ha jön, megírom az okmányt, hogy elállok a becsukástól. Ha nem jön, bevitetem az apját. Adok egy óra gondolkozási időt. Itt leszek a szomszéd korcsmában. Ha azt határozta, hogy eljön, keressen föl.
A leány fuldokló zokogása volt a felelet.
Stofi, mint aki dolgát jól végezte, megelégedetten ment vissza a szobába.
- No, Feri öcsém, csinálja meg a jegyzőkönyvet. Ne morfondírozzon! Írja oda, hogy semmit sem találtunk. Azaz, megálljon csak! Valami jutott eszembe, briliáns gondolat! Ma jó gondolataim vannak. Csináljunk egy kis »hivatalos viccet«, hadd egyék egy kis mérget a kliensem. Foglaljuk le juxból a jakhec fütyülőjét.
Feri megvetőleg nézte le tetőtől talpig az ügyvédet.
- Minek az?
- Mint felperesi ügyvédnek jogom van azt lefoglalni, amit akarok. A kliensem előtt humorisztice akarom igazolni a vagyontalanságot. Punktum!
- Igen, de az a mesterségéhez tartozó eszköz.
- Akkor hát lefoglaltatom a szekrényeket.
Feri mérgesen freccsentette a tintát szét az asztalon.
- No, jól van, foglaljuk le hát a - fütyülőt.
- Helyesen, nagyon helyesen!
Azzal odament a félig eszmélet nélkül nejére borult zsidóhoz, s jóízű röhögéssel leakasztá a garasos sípot nyakáról, átadván azt bírói kézbe - Sásdy esküdtnek.
- Hüm, hihihi! Azért az én költségeimet mégis meg fogja fizetni a kliens.
Néhány perc múlva a végrehajtók már az átelleni korcsmában ültek, s a rozzant kunyhóból nem hallatszott ki semmi, csak a három apró poronty sírása.
Nemsokára megjelent Eszter a korcsmaajtóban, szomorú arccal, kisírt szemekkel; a hátán egy kis batyu lógott.
Stofi bácsi hamisan hunyorított szemével s sietett eléje:
- Nos, hüm… eljött, picikém? Csak csöndesen. Nem kell zajt ütni semmiből: az nekem elvem.
A kocsis jelentette, hogy be van fogva.
Stofi bácsi intett Eszternek, hogy üljön föl a kocsis mellé.
A három esküdt kérdőleg szegzé szemeit az ügyvédre; Kálmán és Béla vigyorogva, Sásdy pedig mogorván.
Hanem Stofi a három kérdő tekintetre is csak annyit felelt, hogy »hüm!«
KÖZÉPKORI LOVAGOK
Késő éjszaka értek hőseink haza. Stofi úr megállíttatta kocsiját lakása előtt és leszállott, valamint barátságosan kezet nyújtott az esküdteknek. Béla erősen káromkodott, hogy most neki haza kell menni; egyetlen korcsma sincs nyitva. Kálmán nagyon kíváncsi volt és fürkészte az eseményeket. Hogy jutott ide Eszter?
- Hüm! Jó éjszakát kívánok az uraknak. Kutyasötét van, mint valami tudós fejében. Bezzeg Stuchec idejében legalább éjfél után háromig égtek a lámpák. Szegény Stuchec!
Stofi bácsi sóhajtott s hozzátette:
- Jó éjszakát!
Az világos volt, hogy minél előbb le akarja rázni nyakáról az egész érdemes kompániát. Béla visszakívánta a jó éjszakát és elindult egy korcsmát keresni. Kálmán azonban, minthogy együtt lakott Ferivel, s az nem mozdult, ott maradt. A szép zsidóleány is leszállt a kocsiról, magas, délceg termete roskadtnak látszott, nem bírt állani, oda kellett támaszkodni a kapuhoz, melyet belülről éppen most kezdett nyitogatni az agglegény egyetlen cselédje, akit alkalmasint személyes tulajdonai folytán »Ségnisz«-nek nevezett el, akinek azonban Tinta Marci volt a becsületes neve.
Sásdy odaállott a kapu elé és azt mondta Stofi bácsinak szilárd hangon:
- Én még nem akarok hazamenni, ügyvéd úr!
- Hüm! az egészen a maga dolga. Én meg már akarok.
- De én nem engedem meg!
S ezzel megfogta a reszkető leány kezét.
Stofi kikereste a kocsiban elejtett tubákpikszisét. Attól akart tanácsot kérni ebben a kényes ügyben.
- Mit akar, édes öcsém?
- Azt akarom megtudni, hogy minek jött ez a leány önnel?
- Ez meg már egészen az én dolgom.
- Nem egészen, mert azt én is akarom tudni!
Aztán a leány felé fordult:
- Beszéld el, miért jöttél ezzel az úrral?
Stofi bácsi dühös lett.
- Micsoda injuria ez? Miféle rendetlenség! Formális vizsgálatot tartani éjjel az ember ellen, a saját lakása előtt. Kikérem magamnak, esküdt úr!
Eszter görcsös zokogása közt alig tudott beszélni:
- Azt mondta ez az úr, hogy nem csukatja be atyámat, ha én jövök be helyette szolgálni. Szívesen áldoztam fel magamat szabadságáért. Ne büntessenek, kérem, engemet azért. Én azt hittem, hogy jól cselekszem. Szegény atyám, ha tudná, hogy eljöttem, talán mindjárt utánam jönne, hogy visszaváltson, de titokban jöttem el. Mert hát, én istenem, tehettem-e másképp, ha csak azt nem akartam, hogy mind meghaljunk?
- Ez aztán vastag naivság! - csudálkozék Kálmán.
Sásdy Feri arca kigyúlt a haragtól.
- Ügyvéd úr, - szólt ünnepélyes, szigorú hangon - ez nagyon cudar dolog!
Stofi úr a fejét vakarta.
- No, no, ne izéljen, öcsém! Ne bolondozzék! Nem vagyok én valami önző ember. Nem kell mindent komolyan venni. Ez az én elvem. Aztán egy tűznél többen is melegedhetünk.
- Abból semmi sem lesz! Annál a tűznél nem fog egyikünk sem melegedni, becsületemre mondom!
- Hogy érti azt, kedves öcsém?
- Úgy, hogy ez a leány most velem jön. Akinek kedve lenne ezt meggátolni, azzal majd beszélek én!
A magyar nyelvnek az a szép szerény tulajdonsága van, hogy az mindig veszedelmet jelent, ha valaki saját »én«-jére nyomatékot helyez.
Stofi úr megszeppent, hanem még megkísérlé az ellenállást.
- Quid quid? Quo jure? Már miért, milyen jogon vinné el maga az én szerzeményemet?
A kis fekete esküdtből kitört a harag.
- Azon a jogon, amely minden becsületes embert terhel a nemtelenséggel szemben.
Ezzel kezénél fogta Esztert és elindult vele.
Stofi bácsi utánuk szaladt s vidáman röhögött föl. »Jó lesz - gondolá magában - megfordítani a köpönyeget.»
- Ezer milliom ördög! - kiáltott utánuk kedélyesen - észre sem veszik a jó tréfát! Hát azt gondolják, hogy vén bolond létemre magamnak hoztam? Ej, dehogy! Mindjárt öcséméknek szántam.
Sásdy nem felelt vissza, hanem sebes léptekkel vezette Esztert a Magtár utcában lévő szállásukra, útközben megvigasztalva, hogy atyját semmi esetre sem csukják be.
Lábas Kálmán mély gondolatokba merülve bandukolt utánuk.
A két fiatalember szállása két egymásból nyíló kicsiny szobából állott, melyek közől az első hálószobának volt berendezve, a másik pedig nappalinak; levén benne három öreg szék, egy íróasztal, meg egy kopott dívány.
Feri midőn hazaért, leszedte ágyáról a fölösleges ágyneműt, s a nappaliban a díványra hevenyészett Eszter számára ágyat.
Eszter még mindig reszketett, mint a nyárfa, arcán pedig lázas pirosság mutatkozott. Feri megtapogatta üterét: rendetlenül vert, beteg volt. Nem csoda, a szörnyű lelki rázkódásoktól, melyeket kiállott. Nagyon ártatlan volt még, de úgy látszott, mégis bírt annak sejtelmével, hogy örvény szélén áll, hogy a sors fatális helyzetbe bonyolította. Egész élete úgy tűnt föl, mint egy logikátlan cselekedet, melyről nem is lehet tudni, hol a logikátlanság benne.
Feri bevezette a kis nappali szobába, s megmutatta neki a helyet, hol aludni fog.
Eszter mereven, némán állott meg a dívány mellett. Isten tudja, mit gondolt? Talán semmit. Mert van olyan mozzanat az emberi életben, ahol a gondolkozó-tehetség is megzsibbad, az érzés megmerevedik, az ész pedig ideiglenesen szintén beadja lemondását.
Feri rácsukta volna az ajtót, de nem volt a szobán ajtó. Még valamikor tavaly decemberben fűtötték be vele a kályhát.
Most tehát azt tette, hogy kivezette Kálmánt az udvarra.
- No pajtás, mit mondasz ehhez a lányhoz?
- Azt, hogy gyönyörű! - felelt Kálmán. - Zsidóban ritka szépség!
Feri biccentett fejével, hogy ő is annak találja.
- És nekünk ezt a leányt mégis meg kell őrizni. Azt kívánja az emberség.
Kálmán megnyomkodta pipája hamuját és aztán ritka ünnepélyes hangon mondá:
- Az már igaz!
Feri meggyújtott egy gyufát, hogy annak tüzénél lássa Kálmán arcát. Az őszinteség beszélt róla.
- Ej, milyen szórakozott vagyok! azt hittem, nem ég a pipád, s tűzzel akartam szolgálni. No, nem baj! Hanem tudod mit, pajtás? Én nem bízom magamban. Értesz engem? Nagyon, nagyon szép…
- Mit! Ha valamit elhatározunk! Nemesemberek vagyunk mind a ketten.
Sásdy megszorította Kálmán kezét.
- Okosan beszélsz! Bejöhetsz.
A lakótársak visszamentek a szobába.
Akkor már hallatszott a nappaliból Eszter lélegzetvétele s egy-egy hosszú sóhajtása. Aludt.
- Eszméleten kívül van szegény! - suttogott Sásdy. - Láza van, különben nem tudott volna itten elaludni.
Ferenc meggyújtott még egy gyertyát s azután odahelyezte mind a kettőt az ajtó oszlopjaihoz a padozatra.
- Mit akarsz?
- Majd megmondom.
És levett a szegről egy kardot, aztán keresztbe fektette az ajtó előtt, a két kísérteties lánggal lobogó gyertya közé.
- Ez a kard egy tenger köztünk és közte. Ha valamelyikünk át akarná lépni, a másiknak gondja lesz rá, hogy belefulladjon abba a tengerbe. Esküdjél meg arra!
Kálmán furcsa szemeket meresztett Sásdyra.
- Fölösleges teketória, hanem azért juxból ráállok. Itt a kezem!
- Most már aludjunk! - szólt Sásdy.
De még aztán nagyon sokáig nem bírt elaludni, vagy inkább nem mert. Nagyon jól érezte magát és attól félt, hogy az álom majd elnyomja a valóságot.
A hold szelíden bevilágított a szobába. Ilyenkor szívesen látott jó barát a hold is.
Ferenc fölkönyökölt ágyában és kibámult az ablakon a holdra, és most úgy tetszett neki, hogy biz azt érdemes megnézni. Azok a poéták mégsem egészen bolond emberek, hogy olyan nagyon epednek utána. Nagyon szép látvány az. Az éj ragyogó szemű lámpája. Egy lámpa, amely beszélni tud azokkal, akik megértik; amely költészetet lehel, ábrándot áraszt. Egy lámpa, melynek fényétől megtelik a lélek édes, fájó gondolatokkal, olyan gondolatokkal, melyek mellett a képzeletalkotta tündérregék is pirulva húzódnak a prózába.
Ferenc addig nézte a holdat, míg ő is megtanult vele beszélni. Ez a legkönnyebb nyelvtudomány a világon. Leküldi a maga üzeneteit illatos szellő fuvalmában, hulló levél suhogásában, röpködő bogár zirzegésében. Az ember megfelel a holdnak néma leheletben, lassú sóhajtásban, és többet fejez ki vele, mintha három óra hosszat tartó oráció volna, mely fölött még az az előnye is van, hogy a lapok nem írhatnak felőle kritikát.
Feri most vette észre, hogy hűvös levegő hat be az ablakon, megfázhatik, megbetegedhetik. Sietve takarózott a paplan alá. Az a bolondság történt vele, ami még soha: féltette egészségét. Mi lenne holnap a kisleányból, ha ő megbetegednék az éjjel? pedig arról a kisleányról neki kötelessége gondoskodni. De hogyan? Visszaküldje a szülőihez? Nem! Az annyi volna, mint a nyomor ölébe taszítani vissza. Azután akkor nem is maradna senkije, akiről gondoskodnia kell. Csak az a kérdés, miképp gondoskodjék ő valakiről, mikor még magának is kellene valaki olyan, aki gondját viselje?… E pillanatban gyönyörű ábrándos dal csendült meg a szomszéd nappali szobácskában, lágy, fuvolaszerű hangon: »Die braunen Augen hab’ich gern, tra lalala!«
A zsidóleány álmában énekelte azt a dalt, amivel kis testvéreit szokta elaltatni otthon. Ferenc örömteljesen rúgta le magáról a takarót.
- A patvarba! Lehet belőle énekesnő.
Reggel az volt legelső dolga Ferencnek, hogy felköltötte Lábast, aztán elment vele együtt a színházigazgatóhoz, kinek elbeszélvén a történteket, kifejezé azon óhajtását, hogy Esztert képezze ki énekesnőnek.
Az igazgató derék, joviális ember volt, s mindent megígért Sásdynak.
- Nagyon jól van, esküdt úr! Délután egy órakor várni fogom a szállásomon. Akkor majd meglátom, oly jól énekel-e védencnője, mint ön mondja?
- El fogok jönni, igazgató úr, vele együtt!
Délelőtt azzal foglalkozott, hogy Esztert előkészíté a próbára, élénk színekkel rajzolva eléje a szebb jövőt.
A kisleány pirulva, lesütött szemekkel hallgatott.
Mit tudott volna ő, együgyű teremtés, a színészethez? Mit tudott ő dicsőségről, tapsról, koszorúról? Ő csak egy különbséget tudott tenni az emberek közt: »Azok, akik fekete kenyeret esznek, és azok, akik kalácsot.«
Feri eltalálta ezt a gyönge oldalát:
- Hogy fognak megörülni szülői és kis testvérei, mikor majd szép selyemruhában járó kisasszony lesz! Küldözni fog nekik mindenfélét, pénzt, csecsebecséket, magához veszi őket, és aztán boldogan együtt élnek.
A szende, lesütött szemekben csodálatos lány lobogott föl.
- Jól van, én hiszek magának! Maga olyan nagyon jó. Leszek hát komédiásnő.
A színigazgató két dalt énekeltetett el vele délután. Azután félrehúzta Sásdyt, és azt mondta neki:
- Ez a gyermek fölér akkora darab gyémánttal, mint a fejem.
Pedig ugyancsak jó nagy darab feje volt a direktor úrnak.
Sásdy arca sugárzott az örömtől.
- Vigyázzon rá, uram! Én önre bízom, hanem meglehet, hogy egyszer majd számon fogom kérni öntől, mert ennek a leánynak én vagyok az apja.
Aztán Eszterhez fordult.
- Holnap a színtársulat elmegy innen, kislányom! Te nem fogsz látni engemet, talán csak évek múlva, talán akkor sem, talán soha; hanem azt el ne feledd, amit utoljára mondok neked!
A leány lehajtotta fejét és egy könny gördült ki szempillái alól. Talán attól az »utoljára« szótól.
- Tegnap egy kardot tettem ajtód elé, mikor aludtál, az virrasztott fölötted. Azon a kardon keresztül nem léphetett senki át. Te magad állasz az életben, kell, hogy magad vonj ilyen kardot magad köré, melyen át ne léphessen hozzád senki. Ez a kard legyen az önérzet.
Ha Feri esküdt véletlenül bepillant a vele szemben álló tükörbe, kettőt teszek egyre, hogy elröhögi magát a saját komoly ábrázatán. Egy könnyelmű gyermek föltolja magát egy másik könnyelmű gyermek apjának. A sorsnak nagy kedve telik abban, hogy az emberek szeszélyeiből minduntalan csinál magának komédiát. Hanem ők maguk nem annak veszik. A kis zsidólány átérezni látszik, hogy neki mindene az a piciny fiatalember; az is elhagyja most, s minden olyan üresen marad utána, minden, minden!… Önkéntelenül lehajol és megcsókolja az ifjú kezét, azt a kezet, amelyen még ott látszanak azok a tentafoltok, mik az apja elleni végrehajtási jegyzőkönyv megírásánál ragadtak rá. S mintha izzó vas égette volna meg, úgy kapja el kezét az esküdt, s szalad ki a szobából, hanem az ajtóban hirtelen megfordul, visszamegy a leányhoz, kiveszi tárcáját és a benne lévő pénzt két rakásra szedi.
- No, ne mondd, hogy csak úgy nekieresztelek a világnak. Itt van tíz forint kölcsön. Ez összes pénzemnek fele. Azt majd egyszer vissza kell fizetned. Gazdálkodjál vele. Haszontalanságra ne költs!
Ezt jól eltanulta saját apjától; az szegény mindig ezzel az egy beszéddel ereszté útnak »Ferenc úrfit«. No, ez egyszer mégis hasznát vette neki, mert ő is elmondhatta másnak.
Sásdy ajánlotta magát.
- Még egyet, esküdt úr! Nem lesz-e valami kellemetlenségem, hogy a lányt csak olyan »per mopsz« engedéllyel viszem? Nem egészen tiszta munka.
A kis esküdt bosszankodva nézte le a direktort.
- Semmit se féljen, uram! Mondtam már, hogy én vagyok az apja. Én felelek mindenért.
- Teringette, nagyon jól van! Eszerint végezhetünk.
- Nem egészen. Mi lesz Eszternek színészi neve?
- Megálljon csak, hadd legyen M. Alphonsine.
- Helyesen. Isten önnel! El ne feledje, hogy számon fogom kérni.
Sásdy könnyed mazurka-polka lépésekben lejtett ki az ajtón, s egy félóra múlva már ott ült, ahol tegnap ilyenkor: a szolgabírói irodában.
És mikor faragni kezdé a kacskaringós ítéleteket, néha megállt a toll a papíron, nem azért, mintha talán pontig jutott volna az írásban vagy talán kifogyott volna a tenta belőle, hanem mert gazdája elmélázgatott valami bolond dolog fölött, amiért nem jár napidíj.
De hát minek is rontaná a papirost, mikor olyan szórakozott, hogy a hivatalos gondolatok közé mindig odaír egy nevet: »M. Alphonsine«.
ÖT ÉVVEL KÉSŐBB
Öt év múlva többen is leírták ezt a nevet. Tele voltak vele a lapok. Divat volt M. Alphonsinet magasztalni. Bécsben egymás hátán ültek az emberek, mikor a bálványozott művésznő föllépett. Azt sem tudják, honnan jött, hová való, csak azt, hogy itt van, hallják hangját s lelkesednek tőle.
Némelyek mondják ugyan, hogy Magyarországról jött; valami alsóbbrendű vándor-társaságnál födözte föl az operaigazgató; hanem az nem lehet igaz! Jobban megközelítik az igazságot azok, kik műkedvelő orosz hercegnőnek állítják.
Már eddig három mágnás megbolondult, kilenc eltékozolta minden vagyonát érte; hanem ez csak mind érdekesebbé teszi a művésznőt, ki egy egész palotát bérel az Úri utcában, melynek szobáiban ott ácsorog a bécsi high life minden valamirevaló férfitagja.
Hja, öt esztendő nagy idő, azóta sok minden változott meg!
Stofi bácsi már öt Trattner-Károlyi naptárt nyúzott el, Béla barátunk két kulacsot akaszt nyakába, ha egzekúcióra indul: az egyikben likőr van, a másikban bor. Kálmán öcsénk megházasodott és most már szolgabíró, s az a csúfság történt meg rajta, hogy felesége leszoktatta a dohányzásról. Most már csak sátoros ünnepnapokon szí titokban a kert bokrai közé rejtőzve. Szegény Kálmán!
Csak Sásdy esküdt nem változott; ő megmaradt abban az örökös egyformaságban, amit maga a legjobban szeret. Ő most is akkor kél, mikor a többiek feküsznek, és szolid elméletben. Neki, még mikor meghal is, külön kell agyonütni tulajdonságait, annyira belegyökereztek.
Hanem bármily egyforma is volt élete, mégis történt benne olykor egy kis változatosság, amely rendesen csak abban nyilvánult meg, hogy néha jobban mulatott, néha rosszabbul.
A nagy mulatságok közé tartozott például, mikor a hajdani három esküdt összekerült. Bezzeg volt nagy »hecc«, megújultak a régi napok.
Mikor az ismeretes irodába benyitunk, épp Kálmán szolgabírót várja a két esküdt. Az iroda bútorzata nem változott. Ugyanaz a náthás iktató, ugyanaz a háromlábú szék, a Béla ablakában a bepecsételt cilinder, csak a Feri asztala fölött látszik valami új bútor. Azt is ismerjük. Az a garasos fütyülő az, melyet Gelbstein zsidótól foglaltak le valaha, nagyon régen, s juxból vagy emlékezet okáért akasztott oda. Úgysem alkalmatlankodik senkinek. Aztán legalább legyen valami a zálogházba vándorolt télikabát helyén. Az a furcsa kaland pedig, mikor a kis zsidólányt elvitte Stofi bácsitól, csak nagyon ritkán jut eszébe. Elmossa a többi kalandok köde az emlékezet elől. Pedig érdekes kaland volt! Ha ráér egyszer, majd megírja annak a bolondos igazgatónak, hogy »mi lett az ő lányából?« Azóta már alkalmasint fölboncolták a Rókus kórházban. Hja, hiába, az már a világ sorja! Miből tanulnának az orvosnövendékek rosszul kúrálni?
Hanem nem is kellett írni az igazgatónak; jött valaki, aki elmondta Ferinek, mi lett Eszterből.
Ezt ugyan megtudhatta volna a lapokból is, de hát Feri esküdt nem szokott újságot olvasni. Sosem lesz őbelőle - úgymond - külügyminiszter, a többi tárcát pedig majd csak elviseli újságolvasás nélkül is. Mindjárt úgy beleszületik ezekbe a magyar ember.
Az a valaki, aki elmondta, Kálmán volt. Kitörő örömmel fogadták, mikor megérkezett. Béla abbahagyta az írást és földhöz ütötte a tollat, Feri esküdt pedig fölugrott és beütötte a Kálmán cilinderét, amit az annak a jeléül hozott fején alkalmasint, hogy az ökör, ha Bécsbe viszik is, ökör marad, de a magyar ember, ha Bécsbe viszik, nem marad többé magyar ember.
- No hát mi újság Bécs vármegyében? - esett a vendégnek a két volt kollega.
Kálmán a cilindert egyengette.
- Hát megnyertem a pörömet; hanem az csak mind bliktri. Mondok én annál nagyobbat is. Láttam azt a kis zsidólányt, akivel azt a nobl juxot csináltuk vagy öt év előtt.
Sásdy mint a villám pattant föl, minden porcikányi emlék eszébe jutott.
- Hol láttad?
- Bécsben! - felelt Kálmán.
- És?
- Az udvari színház legelső énekesnője, az imádott M. Alphonsine, egy félisten, vagy tudom is én, mi. Oh, ha most látnád! Egész Bécs lábainál hever. Ördögbe! csak lett volna időm bemutattatni magamat!
- Brr! Ha a feleséged hallaná! - tréfálódzék Béla.
Feri esküdt azonban nem szólt, nem kérdezett többé egy betűt sem, hanem vette kalapját és távozott. Azt mondta, hogy hazamegy a szállására. Otthon felejtett valami irományt. A vacsoránál majd elmondhatja Kálmán a többit.
Otthon összecsomagolta a legszükségesebbeket s elutazott Bécsbe. Harmadnap délben már ott állott M. Alphonsine előszobájában. Az inasok nagyban megbámulták a fekete, apró emberkét, aki egészen szalontalanul, valami ázsiai jelmezben, hegyesorrú csizmákban, csizmábagyűrt nadrágban s olyan kabátban jelenik meg, melynek a varrott helyei gondosan be vannak fedve zsinórral, mintha bizony a kis gnóm azt akarná elhitetni az emberekkel, hogy az ő kabátja »egy darabból« van csinálva. No, itt ugyan nem akad olyan bolondokra!
A kis gnóm azon kezdte, hogy a legközelebb keze ügyébe eső inast jól oldalba lökte:
- Hej, sógor, melyik szobában van a kisasszony? Beszélni akarok vele.
Az inas megvetőleg nézte le Feri urat, s kezeit hátul keresztbe tevén, arisztokratikus orrhangon felelt:
- Nem lehet, édes barátom! Jöjjön máskor, most el van foglalva őnagysága. Wallenbach Edmund és az öreg Mont-Cenis hercegek, Stand báró és gróf Szentillényi vannak látogatáson.
- De, Bruder, ha az egyiptomi alkirály van is ott, az nekem mindegy. Úgy lenyesem azt a nagy füledet rögtön, ha nem jelentesz be, hogy ebédre akár visszaeheted őket - rántva!
Ez hatott. A kis gnóm úgy nézett ki, mint aki megtartja, amit ígér. Az inas átvette névjegyét s bement a szalonba. Őnagysága éppen zongorázott. Felséges reggeli öltöny volt rajta, igézőn tüntetve ki szép idomait, hosszú fekete haja ki volt hanyagul bontva, márvány homlokán az ég tisztasága, fekete szemeiben a pokol tüze ragyogott. Üdvözülni és elkárhozni lehetett volna egyszerre mellette.
Mont-Cenis herceg ült jobbján egy vörös bársony szófán és haját simogatta. Megesküszik rá, hogy mióta Alphonsine hajának illatát szívja magába naponkint két óráig, egészségesebb. Balján a magyar gróf foglalt helyet, szőke, érdekes ifjú, aki szeretné megmutatni, hogy blazírt, de szemeinek szerelmes csillogása megcáfolja modorát. A szemek ritkán hazudnak. Wallenbach herceg odakönyökölt a zongorára és a világért sem nézett volna másüvé, mint Alphonsine-ra. Amióta Alphonsine-hoz jár, azóta nem iszik pezsgőt, s mégis mindig részeg. A szép Stand báró, a »saison lyon«-ja, föl s alá járkál a teremben és játszik egyik lehúzott sárga kesztyűjével. Közbe-közbe elfordul és ásít egyet, hanem úgy, hogy mindenki észrevegye: ő ma mily nagyon »fade«. Ez is divat.
Az inas nem bírta bevárni a darab végét, a háta mögé került tehát úrnőjének s eléje tette a zongorára a névjegyet, melyen valami értelmetlen ázsiai név bosszantá a szemet: »Sásdy Ferenc, m. esküdt.«
Alphonsine szeme, mikor a hangjegyekre pillantott, megakadt e névjegyen.
Egy név van rajta, amely beszélni tud, egy név, melynek minden betűje nagyobb a szent István toronynál! Mit keres itt ez a névjegy? A büszke művésznő jéghideg arcán valami lázas pirosság kezdett égni, a szemek tüze pedig valami szende kifejezést kölcsönzött valahonnan, épp megfordítva, mint azelőtt. A délceg termet, melyet királynők irigyelhettek volna meg, elveszti egyszerre szokásos jellegét, összeesik. Olyan lesz, mint egy beteg nimfa.
Egy név mely előtt lemállik az emberről, mint a vakolat, minden színlelés, és nem marad meg semmi, csak maga az ember - szerep nélkül
- Hol vetted ezt a névjegyet? - kiáltott Alphonsine inasára.
- A gazdája adta kezembe. Odakünn vár. Nagyon fenyegetődzött, ha be nem jelentem.
Alphonsine futott az ajtóhoz, hogy maga vezethesse be a névjegy gazdáját. Hanem abban a percben, amint az ajtóhoz ért, megnyittatott az sebesen, s belépett - Feri esküdt. A kis emberke udvariasan meghajtá magát, futó pillantást vetett a jelenlevőkre, a finom urakra, a bűvös delnőre, és akkor megijedt attól a fénytől és pompától, mely környezé. Olyan otthoniatlanul érezte itt magát. De hát minek is jött ő ide? Hiszen semmi célja sincs. Bezzeg mennyivel jobb volna most otthon ülni a szolgabírói irodában és vezetni a tárgyalási jegyzőkönyvet, amihez ért, mint ide keveredni, a nagyurak közé, és diskurálni velök az ő modorukban, amihez nem ért. De nem sok ideig gondolkozhatott rajta, mint kezdje beszédét, mert Alphonsine, az igéző Alphonsine, kire ő pillantani sem mert, odalépett hozzá, üdvözlés gyanánt megfogta kesztyűtlen barna kezét, és - megcsókolta.
- Ah, ah!… - hangzott mindenünnen egy-egy elfojtott fölkiáltás.
A vén Mont-Cenis herceg nagyon csóválta a fejét, Szentillényi gróf fölrúgott csodálkozásában egy zsámolyt, Edmund herceg égő végével dugta be havannáját a szájába, Stand bárónak pedig ásítás közben nyitva maradt a szája három percig. Hanem legjobban bámult maga Sásdy esküdt úr. Egyet fordult a világ vele. Elveszté eszméletét s úgy állott ott, mint egy sóbálvány; a szája mintha hebegett volna valamit, hanem azt nem értette meg emberi fül.
Alphonsine kezénél fogta s odavezette közel az úri társasághoz.
- Az én apám. Van szerencsém önöknek bemutatni!
- Quel diable! Egy huszonnyolc vagy huszonkilenc éves fiatalember! - mosolygott az öreg herceg.
Alphonsine visszamosolygott a szeme közé:
- És mégis úgy van! Majd egyszer megmagyarázom önöknek. Hanem most engedelmet kérek visszavonulhatni. Viszontlátásig!
Egy kecses bókot csinált, s az elámulástól még mindig szóhoz nem jöhető kis embert belső lakosztályába vonta. Ott aztán leültette maga mellé a pamlagra.
- Kisasszony, - kezdé Ferenc - kívántam tiszteletemet tenni.
Alphonsine még közelebb hajolt hozzá, úgy, hogy egymás leheletét érezték orcáikon. Azután szelíd, lágy hangon suttogá:
- Miért nem szólít ön most is »te«-nek, mint ezelőtt?
Feri izzadó homlokára nyomta kezét, mintha onnan szeretett volna kiszorítani valami jó gondolatot.
- Ah! Hogy képzel nagysád olyan vakmerőséget? Az akkor volt. Régen volt, talán nem is igaz már az!
Alphonsine a legyezőjével játszott és elpirult. Talán attól a gondolattól, amit mondani fog.
- Én nagyon sokszor gondoltam azokra az időkre.
- Oh! én is, nagyon sokszor, mikor még…
Itt elakadt.
- Mikor még ön lánya voltam, nemde? Miért nem nevez ön most is annak? Miért tagad meg?
A fiatalember megint egy igét nem bírt kimondani. Alphonsine hévvel folytatá:
- Pedig jó lánya voltam. Igyekeztem megtartani az ön tanácsát.
Alphonsine fölkelt. Újra a büszke királynő volt, villogó szemekkel, márvány arcával, délceg, méltóságos termetével.
- Az a kard mindig ki volt vonva és őrt állott fölöttem!
A kis fekete ember örömteljesen ugrott fel, és megcsókolta a büszke királynő márvány-homlokát. Azután mintha eliszonyodnék saját vakmerőségétől, félve pillantott rá: ha nem haragudott-e meg a királynő? S a királynő már nem állott ott, csupán egy naiv falusi lányka, ki egy csók miatti zavarában haragszik is, mosolyog is, a kis ügyetlen! Sokáig nem szólt egyikök sem. Csak a nagy márványóra ketyegett a szobában: »Soha többé, mindörökké!« Egyike volt ez azoknak a szüneteknek, mikor a némaság beszél. Az ő szava pedig szent.
A nagy színésznő, a szellemdús delnő, a bécsi körök bálványa kifogyott a kifejezésekből egy egyszerű falusi ember előtt, úgyhogy az volt kénytelen megtörni a csendet.
- Hát ön, kisasszony! mért nem nevez engemet »apjának«? Akkor majd én is kis lányomnak fogom szólítani.
A delnő még jobban pirult.
- No hát, isten hozta önt, kis papa!
S azután annyira elszégyellte magát attól, amit mondott, hogy a pongyola fehér selyem öltöny lobogó ujjába takarta arcát.
Mikor kivette onnan, olyan piros volt, mint a bíbor.
- Ah! nem jó, nagyon furcsa! Majd keresünk magunknak más címet.
A kis fekete esküdt ábrándosan bólintott fejével:
- Igen, más címet fogunk keresni!
Egy hét múlva aztán csakugyan kerestek maguknak más címet.
- Kedves vőlegényem!
- Édes menyasszonyom!
BEFEJEZÉS
Kálmán szolgabíró és Béla esküdt pedig hiába várták Feri barátjukat, az nem jött vissza a vacsorához. Egész tíz napig hírét sem hallották, mintha a föld nyelte volna el. A sok ügyvéd hiába káromkodott, hogy tárgyalásokat tűz ki s nincs jelen; Stofi bácsi hasztalanul dicsérte Stuchec szolgabíró korát, azért a fekete esküdt mégsem jött haza.
Boldogtalan hitelezői már keresztet vetettek pénzökre. Volt, nincs! Az bizony beleölte magát a Dunába. Legszebb vége egy tiszteletbeli esküdt pályájának. Béla esküdt esküdözött, hogy ily csúfot nem követhetett el rajta kollegája, »vízbe« ölvén magát. Ezt már nem teszi föl róla, aminthogy igaza is volt, mert tizednapra tőle érkezett három levél világosan bizonyítá életben létét.
A levelek Stofi bácsinak, Kálmán- és Bélának voltak címezve. Mind egyforma tartalmúak: jelenti bennük, hogy mához két hétre esküvője lesz M. Alphonsine művésznővel, szívesen látja a nevezetteket az ünnepélyre otthon, öreg anyja házánál, Sásfalván.
Kéry Béla leveléhez még egy záradék és egy más levél is volt csatolva, finom női vonásokkal, Gelbstein Dávid címmel. A záradékban fölkéri Sásdy, hogy miután ez a Gelbstein Dávid Csernavodán lakott ezelőtt, de azóta nem tudni hová ment onnan, annak rendje és módja szerint el ne mulassza kurrentáltatni és kézbesíttetni neki ezt a levelet, mert az az ember neki apósa.
Béla el is követett mindent, hogy a vén zsidót és családját feltalálja; személyesen is elment Csernavodára tudakozódni, de nem jutott eredményhez. Alkalmasint elköltözött a megye területéről. Az ördög bírna egy batyus zsidót feltalálni! Makótól Jeruzsálemig nagy darab föld, ki tudja, melyik barázdában kóborog!
Kéry Béla azt táviratoztatá a hatodik napon Sásdynak Bécsbe, hogy Gelbstein Dávidot nem találhatta meg sehol. Sásdy pedig azt felelte, hogy maga jött le Gy…ra, Gelbsteint keresni.
Annak az embernek ott kell lenni a lakodalmán!
De ő is úgy járt, mint Béla: se híre, se hamva a vén zsidónak.
Nehány napi sikertelen keresés fölötti bosszúságában már épp Bécsbe készült vissza s iratait rendezte a hivatalban, midőn valaki rányitja az ajtót. Az öreg zsidó volt: Gelbstein Dávid.
Ugyanaz a rongyos ruha volt rajta, mely öt év előtt, azzal a különbséggel, hogy most már sokkal rongyosabb, a haja sokkal fehérebb, alakja görnyedtebb, arca ráncosabb.
Sásdy vidáman ugrott föl székéről s nyújtotta feléje kezét.
- Isten hozta, öreg úr! Hogy van? Ezer esztendeje nem láttam, pedig már kerestettem is.
Hanem a vén zsidó nem merte elfogadni a feléje nyújtott kezet. Mi köze egy rongyos zsidónak egy tekintetes uraság kezéhez? A zsidónak csak akkor van joga megfogni az uraság kezét, ha »váltó« van benne; az üres kezét nincsen joga megfogni. Dávid »szomszéd« egy-kettőt köhintett, kivette bugyellárisát zsebéből és kiolvasott belőle ötven százast, ötezer forintot.
- Tekintetes uram, egy zálogom van nekem itt, amelyik nekünk szent családi kincsünk. A nagyapám hagyta apámnak, apám hagyta legöregebb fiának, az meg nekem, hogy azzal keressük becsületes kenyerünket nemzedékről nemzedékre. Én sem akarok rosszabb lenni őseimnél, szeretném fiam számára hagyni; hát azért jöttem, hogy kiváltsam. Itt van az ötezer forint érte. Több pénzem sem égen, sem földön. Sokat izzadtam, fáztam, míg ennyit is kikerestem, de mégis megvan. A jó isten megsegített vele.
Sásdy nagy szemeket meresztett. Ez az ember félkegyelmű.
- Micsoda zálogja van itt magának? Nem értem!
- Hát az a fütyülő, ott a szegen.
Ferenc röhögve vágta magát vissza székébe, azután visszatolta a zsidó pénzét.
- Ne bolondozzék, öreg úr! Öt év sok idő, azóta sok megváltozott. Most már az adós is ember: az adósok börtönét eltörülte a törvény, semmit se féljen a becsukástól!
Most az öreg zsidón volt sor mosolyogni.
- Nagyon jól tudom, kérem alásan! De mikor nekem a fütyülő kell. Csak tessék, kérem, elfogadni a pénzt.
Feri csodálkozásában nem talált hamarjában feleletet.
- Tudja mit, öreg úr! visszaadom én a maga fütyülőjét pénz nélkül is szívesen, egy föltétel alatt.
S ezzel mosolyogva levette a szegről a porlepte drága jószágot, s visszaadta a pénzzel együtt Gelbsteinnek.
- Mi legyen az a föltétel, kérem alásan?
- Az, hogy jöjjön el vasárnap a lakodalmamra.
A vén zsidó arcán megsokszorozódtak a ráncok.
- Mit keresnék én, szegény vén zsidó, az uraságok közt?
Feri odahajolt Gelbstein füléhez, s mialatt két kezét barátságosan megfogta, suttogva mondá:
- Mit keresne? Hiszen a menyasszonyom épp a maga lánya: Eszter!
- Ah! az én leányom? - mosolygott a zsidó. - Hogy vehetne el a teens úr egy zsidólányt?
- Hát hiszen már nem zsidólány többé. Rég keresztény lett belőle. Gyönyörű úri kisasszony.
Az öreg zsidó hangosan elkacagta magát.
- Hihihi! Milyen tréfás úr a teens úr! Bizony ráfogná, hogy nekem lányom van, akit feleségül vesz. Van, de még kicsike mind a kettő. Hogy bolonddá tenné teens úr a szegény zsidót! Nincsen nekem több lányom, nem is volt soha, hihihi! De csak tréfás ember a teens úr!
Úgy kacagott, hogy a könyűi is csorogtak bele; hanem a kacagásban volt valami erőltetett, valami nagyon szomorú. Feri észrevette azt, s még melegebben szorította meg kezét.
De Gelbstein erőszakosan tépte ki azt, s kivette a zsebébe gyűrt bankócsomót és visszadobta az asztalra.
- Jaj, kérem, sietek, isten áldja meg a teens urat! Nagyon sietek. Valaki még el találja lopni a batyumat azalatt, míg a teens úr velem tréfálni méltóztatik. Ajánlom magamat, csókolom kezét, lábát!
Azzal kiment az ajtón.
Sásdy némán, összefont karokkal nézte, mint megy ki nagy hajlongások között, és nem volt annyi ereje, hogy visszatartóztassa; úgy állt egy helyen, mint egy odacövekelt karó, melyről elszállt a madár.
A másik pillanatban már hallatszott kinn a családi síp zűrzavaros hangja: »Vegyetek emberek fehér zsinórt, fehérítőt, pirosítót, rongyért, kócért!«
A batyus zsidó sebesen bekeveredik a nép közé és senki sem veszi észre, hogy egy-egy könny csordul végig ráncos, sápadt arcán.
Talán az ötezer forintot sajnálta, mit nászajándéknak, vagy a jó isten tudja, minek hagyott ott? Talán más egyéb bántja? Vagy talán mohón ette meg útközben a vöröshagymáját, és attól könnyezik?
Az emberek nem nagyon törődnek vele.
*
A lakodalmat emberül tartották meg. A sásfalvai kis udvarház megtelt vidám úri néppel, még Bécsből is jöttek Alphonsine tisztelői közül.
De ki érne rá mind elbeszélni? Egyszóval: jó bor, jó cigány és sok szép leány volt. A legjobb toasztot Stofi bátyánk mondta az új párra, előadván nagy kacskaringósan az isteni gondviselés furfangos prókátori fogásait, mikor ők olyan helyen találták föl a legdrágább kincset, ahol semmi sem volt. Olyan processzus még Stuchec idejében sem történt. Az esküdt mást ment egzekválni, mégis az ő szívét egzekválták el. Ez a legkellemesebb végrehajtás, mely után ritkán következik árverés. De azért a pör nem végződik el még. A házasság csupán pörújítás. Kívánja tiszta szívéből, hogy ez a pörújítás mindig a perrendtartás szabályai szerint intéztessék el, s ebben a házasságban sohase forduljon elő »semmisségi panasz«.
Stofi bácsi ezzel a toaszttal méltán kiérdemelte a tizenhárom feketekávét, amit megivott. De még sok mondanivalója volt a régi időkről: hogy nélküle nem lett volna Alphonsine művésznő, sem a Sásdy neje stb., mert furfangos módon ő csalta el az isteni gondviselés csodás sugallatából a mostani menyasszonyt magasztos pályájára. Mondom, még tán mai napig is ott toasztíroznék és példálódznék Stofi bácsi a hosszú, összeöntözött asztalnál, ha Béla esküdt szintén föl nem kel ülőhelyéről s el nem ordítja magát stentori hangon:
- Mit is mondott csak a kabai asszony?
A LUTRI
ELBESZÉLÉS
1872

Magas gondviselés, aki virrasztasz felettünk, mikor mi alszunk, aki megszámlálod filléreinket is, ha forintjaink elfogytak, aki jelen vagy ott is, ahol nem mutatod magadat, és nem vagy jelen ott sem, ahol ezer szem bámul reád, aki ügyelsz ránk, hogy mérget ne szíjunk dohányunkban, hogy ártalmas szer ne vegyüljön italunkba, aki megosztod velünk a földet, amely nem a tied, világítasz előttünk homályoddal és sötétítesz fényeddel, magas gondviselés, dicső államhatalom, de nagy is a te bölcsességed!
Mikor az ember forintjából elveszel »direkt« adóba huszonöt krajcárt, »indirekt« adóba másik huszonöt krajcárt, még akkor is gondoskodol róla, hogy a megmaradt félforinttal se legyen valami nagy vesződsége, pingálsz neki egy szép magyar koronát, vagy kétfejű sast - ahol mint szeretik - a bolt-ajtóra, aztán azt mondod, hogy ez olyan bolt, ahol huszonöt garasért mérik a százezer forintokat.
A szegény embernek tetszik az a portéka; odahordja a huszonöt garasokat jó szívvel örömest, hiszen abból a huszonöt garasnyi pénzmagból egy egész bankó-asztag lesz az aratás. Nem adja oda ingyen. A lutri is majdcsak megbecsüli magát egyszer.
Lám az ebecki zsidó milyen szegény volt s most már könyökig vájkál az ezüst-, aranypénzben. A lutrin nyerte. A kis-tarbói ispán szintén a lutrinak köszönheti töméntelen gazdaságát. Kulimászon is, mondják, egy olyan paraszt lakik, kinek huszonnégy jármos ökör jár ki az udvarából, három háza van a faluban cserépfedél alatt, s négyszáz kötel szántója a határban. Ezt mind a lutri hozta neki.
Nagyon szép dolog az a lutri. Isten áldja meg érte azt az okos embert, aki feltalálta.
A boglyas báránybőr-sapka alatt csak áldásos szó terem a lutri feltalálója számára. Okos ember volt, szerette a szegény embert, mikor olyan boltot emeltetett, hol az éjjeli álmait bankóra váltják fel.
A lutrit a felséges császár találta fel, kinek annyi a pénze, hogy bízvást szórhatja; az álmoskönyvet pedig valami szent próféta komponálta össze. Áldassék érte az ő nevök!
A báránybőr sapka nem okoskodik tovább. Nem káptalan az, ami alatta van, hogy benne lehessen az a gaukléria is, miszerint a köpönyegnek bélését nézegesse. Elég, ha megvan a köpönyeg és szép a posztója, felülről, mint a bársony! Az ördög menne odáig az okoskodásban, hogy a magas gondviselés, a dicső államhatalom nem akarta megelégelni a látható tárgyak megadóztatását, s fogott magának láthatatlan dolgokat - az álmokban, miket mosolygó arccal adóztat meg a - lutri által.
Örzse néni korán reggel felgubbaszkodik a tornyos ágyból, elszalad Icig szomszédhoz egy korty pálinkára és míg az a drága italt nagy álmosan méri, addig az Örzse néni pergő nyelve adja szaporán a mondatokat, mint a »pajácó« torka a komédiás pántlikát.
- Jaj lelkem, Icig szomszéd, de furcsa álmom volt az éjjel… nem t’om, hogy benne lesz-e az álmoskönyvben.
Eközben megtelik az »ivó« rendes reggeli vendégeivel. Az útkaparó egy félverdung »gyomorerősítő«-re tér be, Marci gulyás egy »klázli papramorgót« kér, Kata ángyom, Örzsi néni édes testvére, a falu túlsó végiről egy korty »szentelt vízre« áhítozik, Mókus Tamás, az obsitos huszár, ki úgy ismeri ezt az egész föld kerekségét, mint a tulajdon tenyerét, egy porció »snapszért« jelent meg »raportra«, Mezitlábas Miska a szőlőpásztor pedig egy kis »gugyi« végett ballagott le innen is meglátszó hegyi gulyibájából.
Icig szomszéd, miközben vörhenyes szemeit dörzsöli, kiméri kinek-kinek a maga kívánságát, ugyanazonegy óriási palackból, melyet Mókus Tamás minden áldott reggel fejcsóválva bámul, váltig mondogatván, hogyha még az Isten megsegíti egyszer, miszerint felkötheti azt a régi jó kardját - isten úgy segélje - le sem teszi addig, míg királyi őfelsége egy pecsétes levelet nem ad ki arról, hogy az a nagy palack ne legyen ezentúl sem több, sem kevesebb, mint egy »akkurátus« messzely. Már ő olyan ember, amit ígér, meg is teszi. Ha ő egyszer nekirugaszkodik régi jó kardjával, addig visel háborút egymaga valamennyi potentát ellen, míg csak ki nem küzdi ezt az igazi »alkotmányt«.
Örzsi néni nagyot bólint vén fejével, hogy »de« ‘iszen az nem is lenne ám rossz!« aztán csak beszéli tovább, amit az álmok országában látott.
- Még most is borzong a hátam… hallják kegyelmetek édes lelkem: még most is mintha a szemem előtt volna… egy gyönyörűségesen szép kisasszony, két fehér szárnnyal, a varkocsa napsugárral volt befonva, a szeme két nagy karbunkulus, az ajaka piros gyémánt, a foga pedig színarany.
- Szerettem volna feleségül venni - vélekedett az obsitos huszár.
- Tudom, ki is vájná kend a szemeit s kiütögetné a fogait rendre - szólt oda szemrehányólag Örzse néni, nem helyeselhetvén senki fiának, hogy a beszédjébe kottyan.
- Kétszer sem mondom, hogy nem - felelt szelíden a huszár, mert akármilyen nagy vitéz volt is Mókus bácsi, annyi bátorság mégsem akadt a szűk dolmány alatt, hogy Örzse néni nyelve előtt kiálljon a »frontba«, vagy hogy egyáltalán még csak »parírozni« is merjen.
- Mind ide hordozgatná azt kend apródonkint Icighez - vagdalkozék odább Örzsi asszony. - De hol is hagytam el csak? Igaz. A szép kisasszony megállt az ágyam fejénél, mondván: »ne féljen tőlem, öreg Erzse, nem vagyok én kísértet. Elátkozott királykisasszony vagyok: az atyám átkozott meg, mert rejtett kincseit fedeztem fel. Jöjjön öreg Erzse, felfedezem magának is. Csak azért is! Hadd pukkadjon meg, aki megátkozott.« Így történt szórul szóra. Egyen meg a toportyán, ha nem igaz. Azután úgy látszódott, mintha felkeltem volna, a királykisasszony megfogta kezemet és elvezetett egy nagy erdőbe, hol barlangokban volt a temérdek kincs elrejtve. Ezüst, arany, vaskos hordókban. »Olvassa meg kend a hordókat« szólt a királylány. Szót fogadtam neki. Az első barlangban 17 hordót olvastam, a másodikban 33-at. A harmadik barlang volt a legnagyobb. Abban 74 hordó volt teliden-teli drágakővel.
- Kár, hogy álom volt csak! - szólott Kata ángyom.
- De ‘iszen álomnak is többet ér a semminél!
- Az ám, - mondá Marci gulyás - megtesszük a lutriba. Inkább a gyermekeimtől vonom meg.
Marci gulyás szenvedélyes lutrirakó volt, Örzse néni talán ez okból álmodott az éjjel a karbunkulusszemű kisasszonyról. Ha a tekintetes állam is megadóztatja az álmokat, miért ne csinálhatna ő is ebből a cikkből egy kis indirekt jövedelmet a torkának? Hiszen az ő torka is olyan korlátlan monarcha, mint akár a török császár: uralkodik minden szenvedély felett. Marci pedig olyan ember, aki egy messzely pálinkát szívesen ereszt meg a jó reménység fejében, melyet azzal a három szám lutriba tevésével vet el a szerencse istenasszonyának ábrándokkal kitrágyázott földébe. Ha lesz valami a dologból, hát bizony Örzse nénié lesz az érdem, kit a kegyelmes isten olyan ihletett álommal méltóztatott meglátogatni, mely Marci gulyásnak egyszerre visszapótolja összes veszteségét az életben, sőt még az unokái unokáit is örök időkre gazdag emberekké csinálja. Hogyne érdemelne hát meg Örzse asszony egy kis »tiszteletet«, mit a parasztember icceszámra szokott méretni a zsidóval.
Marci nem volt ám mindig gulyás, valaha »Márton gazdá«-nak címezték a faluban és ez az arisztokratikus titulus egészen reá illett, mert egész félházhelye volt a határban.
Hja, azóta sok minden történt!
Akkor az öregebb bankókban is csak úgy turkált, mint a szemétben, most meg a fiabankóknak is de nagy »adjon istent« kiáltana néha.
Pedig Fodros Marci sem rossz gazda nem volt, sem ivásra, sem szeretőkre nem költött. Jégeső nem verte el a földét, tűz nem pusztította el szérűjét, házát, mesés lidérc nem hordta el fiókjából a szép csengésű ezüst tallérokat, mégis elpusztult a föld, ház, szérű, pénz. Nem maradt neki semmije.
A módos Fodros Marci kénytelen lőn a falu gulyáját őrizni. Az pedig nagyon unalmas hivatal volt olyan embernek, aki megszokta a gulyást, kanászt »édes szógám«-nak nevezni. A paraszt rangkórság fogalmai szerint a gulyástól a koldusig már csak egy fokozat van - a kukorica-pásztorság. A kukoricapásztorokon végződik az ember.
Pedig kedves atyámfiainak, akik ezt komolyan vallják és hiszik, mégsem tetszenék annak a megboldogult excellenciás uraságnak a mondása, aki a maga eszével azt a modern szabályzatot alkotta az úristen számára, hogy azon ember, akit véletlenül elfelejtett bárónak teremteni - nem ember. Ami a bárón alul van, az már semmi.
És ezzel az okoskodással, mit kegyelmetek, meg őexcellenciáik hoztak módiba, el lehet menni egészen a bibliáig, hol mindjárt az első lapon kitűnik, hogy amit hisznek belőle, nem ér egy pipa trafikdohányt sem, mert a hatodik napon az úristen nem teremtett semmit, miután Ádám apánk nem volt sem báró, sem telkes gazda, hanem csak egy meztelen szegény ördög, kivel a mostani kukoricapásztor, tudom, nem akarna cserélni.
Különben nem az a célom most, hogy rossz tulajdonságaidat gyalázzam, kedves magyar népem, mert ezekkel úgy vagyok, mint az egyszeri francia király, ki elé több mellényt rakván komornyikja reggeli öltözködéskor, egész estig nem bírt felöltözködni, abbeli határozatlanságában, hogy melyiket vegye magára: - bizony magamnak is sokat kellene gondolkoznom, hogy a sok közül melyik rossz tulajdonságodért szidjalak meg előbb.
Amint mondom, nem az a célom… aztán hiába is volna, mert az is tulajdonságaid közé tartozik, hogy az olyan nyomtatott betűre, mely nem szőrmentesen legyezgeti azokat az erényeidet, amik nincsenek, azt mondod, hogy - szamárság.
Így állván a dolgok, hát csak arról beszéljünk, miként szegényedhetett el Fodros Márton.
Valaki könnyen azt mondhatná, fülön ragadva ezt a kérdést, hogy: no ez ugyan unalmas dologba fogott; hát van is abban valami érdekes elbeszélni való, mint olvad el egyik forint a másik után. Ez egy olyan közönséges történet, melyet mindennap eljátszik velünk az élet.
De én magam nem tartom unalmasnak mégsem. Sőt inkább érdekes volna kisütni minden egyes ember elszegényedésének rejtett okait. Sok dolog másképp tűnnék szemünk elé, mint most.
Jól tudom, hogy minden ember szegénységének a balsors az oka, a szegény együgyű balsors, mely olyan, mint a zsebkendő, mindenik beletörüli a maga szennyét. Ha valaki leissza magát, részegségében nagyot botlik, s eltöri a kezét, annak a balsors az oka, ha valakinek vigyázatlanság miatt megég a háza, eldöglik a marhája, az is a balsors szeszélye… minden a bolondos balsors dolga, aki olyan csendes, olyan jámbor, hogy még csak nem is igyekszik magát kitisztázni. Hadd legyen ő a szerzője valamennyi életdrámának.
Hanem a beszélyíró nem tűrheti el a plágiumot: neki kötelessége elmondani az igazat, hogy ki-ki a maga szerencséjének kovácsa, hogy a balsors is csak olyan szegény jámbor osztrák bakancsos, aki megszalad a burkus természet előtt, elveti panganétáját az erős akarat ellenében s az okos embert csak »silbak« gyanánt kíséri, míg ellenben a jó szerencse is csak »vaktöltés« az élhetetlen gyarló ember kezében, mellyel ha magát nem puffantja agyon, hát legalább »bakot« lő.
Fodros Marcit is a jó szerencse vitte jégre.
Fiatalabb korában, midőn még a mézesheteket élvezte kedves oldalbordájával, Borissal, ki akkor még csintalan menyecske volt, valamely álmából kihalászott két számot s feltette a lutriba - mind a két szám kijött s nyert néhány forintot.
A kérges tenyéren minden megszerzett garas nyomot hagy, milyen jól eshetik aztán egy olyan forint is, amit csak meg kell markolnia, hogy benne maradjon. A lutri igazi jótétemény az emberiségre. Azt az egy-két garast meg sem érezi az ember, amit oda reszkíroz, hanem aztán bezzeg, ha a jó istennek tetszenék egy kis bővebb áldással megjutalmazni a halandót, ugyancsak jól járhat.
Fodros Marciék megörültek a nyereségnek. Ez ugyan véletlenül jött. Egészen az isten adta, minden utánjárás, fáradság nélkül.
De ha az isten ingyen adta, bizony ők sem vették valami sok hasznát, szétadták, elszórták ők is ingyen, mert az efféle pénz olyan, mint a szenteltvíztartó: minden kéz jogosítva hiszi magát belenyúlni.
Márton gazda csakhamar tapasztalta, hogy a nyert nyolcvan forint elúszott. Most már éppen ott van, mintha egy garast sem nyert volna. Bezzeg, ha ternót csinál, vagy ha legalább még egyszer akkora összeget tesz fel reá, most tele lehetne a bugyelláris. De nyolcvan forint csekélység! Az még nem is pénz. Ilyen a bolond ember, nem tudja felhasználni a szerencséjét. No, de majd okosabb lesz máskor, ternóra tesz éspedig egyszerre három-négy forintot. Vagy valami, vagy semmi. Ha nem csordul, hát ne is cseppenjen!
Hát bizony sem nem csordult, sem nem cseppent.
Pedig minden áldott hetivásár ott találta a lutrisboltban, de mindig hasztalanul, minden héten odaveszett három-négy forintja s minden héten fokozódott nyervágya, hasonlítván a veremhez, mely annál nagyobb, minél többet vesznek el belőle. Minél többször hiúsult meg, annál nagyobbra gyarapodott reménye, úgyhogy később már öt forintjával rakta pénzét hol a budai, hol a bécsi lottériába - hanem a szerencse megharagudott azért a szemtelenségért, hogy mikor az ujja hegyét nyújtotta Fodros Marcinak, az egyszeribe nyakon akarta ölelni s örökös »fügét« mutogatott őkelmének.
A köztiszteletben álló fiatal telkes gazda, kinek szorgalma és becsületessége messze földön híres volt, egyszerre hanyaggá vált, gazdaságával keveset törődött, földjei vetetlenül, kapálatlanul mutogatták a hamis életirányt, melyre gazdájukat egy hóbortos szenvedély terelte.
Minden barázda egy nyílt sor, melyből le lehet olvasni a gazda természetét.
Ott nyújtózkodik a vetés közepén egypár bokor bodza, meg egy egész szerb-tövis erdő. Fodros Marci nemigen irtja a szerb-tövist, pedig csak néhány kapavágás kellene neki; a földjéből is elszántottak egy darabot, nemigen törődik vele; aki aranyálmak teljesülését lesi a levegőből, annak semmi köze ahhoz, mi történik itt a földön… Egy barázdával kevesebb-e, vagy több annak a földje, ki képzeletében ezer holdas pusztákon bolyong, nemigen veszi észre. De még a szerb-tövis sem szúrja azt meg, aki rózsákon alszik.
Nagyobb dolog annál az, amit az álmoskönyv beszél.
A rejtélyes mondatok, hol minden betű egy édes titok a jövendő rózsás kertjéből, hol a papírnak élete van, hol a férgek pénzt jelentenek, a holtak esőt jeleznek, hol le van rakva a halandó ember szerencséje néma betűkben, miket olvasni kéj és öröm.
Ennél a könyvnél csak még egy becsesebb könyv van a világon, mit a paraszt-költészet a »Tudás Könyvé«-nek keresztelt el, benépesítve azt titkos, borzalmas tartalommal.
Ha azt olvashatná el Fodros Marci!
Csakhogy azt nagyon nehéz megkapni. Be van falazva valahol a debreceni kollégium padlásán. A híres Hatvani professzor saját kezével falazta be, odatapasztva azt a falhoz három szűzleány-hajszállal úgy, hogy ha ráakadnának is, ezer ember sem bírná azt onnan elemelni, ha csak az éjfélkor fogott fehér holló májával nem kenné meg kezét.
Abban a könyvben aztán benne van annak a fűnek is a neve, mely csak minden száz esztendőben virít éjfélkor, s melyet ki magával hordoz, megérti az állatok nyelvét: ott van megírva, mint lehet az ördögöt felidézni, a halottakat feltámasztani, szóval onnan tanulható el az egész ördögmesterség.
Fodros Marci gyakran látta álmában e fekete táblájú, halálfő címerű könyvet; olvasni vélte titkos betűit, elásott kincsek hollétéről, a csodafűről, akasztott ember szemgolyójának mesés rejtélyeiről, de ha felébredett, az ébresztés első fuvallata mindig elseperte az álmok suttogását.
Nem ér az semmit.
Különb dolog annál a lutri, a biztos, csalhatatlan lutri, hol nincsenek elérhetetlen akadályok, hol nyugtát adnak az ember reményeire, mit kéjes izgatottsággal hasonlít össze a kijött számokkal.
Oh, ez a gyönyör kifizethetetlen, ennek nincs mása; az az egy pillanat, mikor a kétség legmagasabb fokára csigázódik fel a szenvedély, felér tíz év boldogságával. És ilyen pillanatot nyomorult néhány forinttal lehet megvenni minden új betétnél.
Ha egyszer sikerült a szerencsét nyakon csípni, vissza van busásan fizetve minden.
De hátha nem sikerül egyszer sem!
Egész halom »reskontó« hever a ládája fenekén, álmodozva arról az időről, mikor még ők is értékes papírok voltak, kik most egy egész agyonütött tőkét képviselnek; minden héten megszaporodnak eggyel, ki a külvilágról meghozza testvéreinek azt a hírt, hogy a gazda még mindig szegény ember s hogy ott fenn még mindig úgy megy a dolog, mint az ő korukban, a szerencsét a nagyurak vették ki haszonbérbe.
Ha azonban a reskontó egyre szaporodott a ládafiókban, annyival inkább megfogyott a piroshasú bankó. Csupán néhány rongyolt Kossuth-bankó szerénykedett ott egy csücsökben eldobva, mintha mondta volna: én már kijöttem a divatból. Jó nekem itt is. Olyan vagyok én is, mint a reskontó - egykor pénz, most fájó emlék.
De nemcsak a bankó fogyott meg, a föld is. A szép réteket, kövér szántóföldeket egyenkint el kellett zálogosítani vagy eladni. Mind elnyelte őket a mozdulatlan, festett kétfejű sas a lutribolt ajtaján.
Ez a jó madár »sokféleképp« tudott pusztítani közöttünk.
Éles körmeivel megtépett minket, felkarcolta testünket vérig, nagy szárnyaival eltakarta előlünk a napfényt, piszkos csőrével kiragadta szájunkból utolsó falatunk. Jó vicc volt azoktól, kik címerünket odafestették kellő közepébe. Abba a gyomorba, melynek két szájat rendelt szolgálatára az ős fantázia.
Fodros Marci egyszer csak azon veszi magát észre, hogy nagyon szegény ember. Az isten áldása kikerülte háza tájékát, mint a néphit szerint az olyan határt szokta, melyen keresztül halottat visznek. Az ő háza tájékán is keresztül vittek egy halottat, kinek »szorgalom« volt a neve.
Utoljára az ősi házat is elkótyavetyéltette a teens vármegye: most már egészen tisztán állottak Fodros Marciék; amely név alatt hét lélek értetődik, mert Marcinak ugyancsak bőven kijutott abból a portékából, ami egy helyen áldás, másutt átok: a gyermekekből.
Most már ezek a gyermekek, ha isten szent akaratából be találja hunyni szemeit Márton gazda, akár pipára gyújthatnak majd a testamentomával. Nem hagyhat benne nekik semmit! Ha csak azt a kazal reskontót nem testálja el köztük.
No, de a halál még messze van… addig sok minden történhet; visszakerülhet az észrevétlenül elolvadt birtok tízszeresen, még egy egész telket is kaphat egy-egy gyerek. Ha valaki erősen kapaszkodik valami után, lehetetlen, hogy meg ne fogja. Akárki meglássa, elébb-utóbb, de mégis megcsinálja a ternót, mert a szerencse is olyan, mint a kényes kisasszony: százszor kell neki köszönni, míg egyszer visszaköszön.
Azonban addig is élni kellett valahogy, a gyermekek éhsége nem szűnt meg, ha az álmoskönyvet olvasta fel apjok előttük: azoknak kenyérre volt szükségük.
Fodros Marcinak el kellett tehát fogadni azt a szolgálatot, amelyik kínálkozott - a gulyásságot.
Az igaz, hogy vederből csöbörbe esett, de hát nem nagy baj az, kivált mikor az ember tudja, hogy az a kis csöbör káddá szélesedik ki valaha.
Csak azt az egyet vette nehezen, hogy most már összébb kell húzni sátorfáját, ritkábban és kevesebbet rakhat lutriba.
Persze az olyan álomra, mint az Örzse asszonyé, ki kellett akárhonnan kerülni annak a pár forintnak, amit feltegyen, ha mindjárt a föld alól kellett volna is kiásni. Marci gulyás tehát sietett haza, útközben százszor is ismételte, hogy el ne feledje a mondott számokat:
- Tizenhét, harminchárom, hetvennégy…
Boris asszony, Marci felesége már várta otthon ünnepiesen felöltözve, minthogy éppen a székvárosba készült a zsidóhoz, kinek ma kellett megvinni a tartozást, mert különben az adósok börtönével fenyegetődzött.
- Jó, hogy jön kend. Itt az ideje indulnom. Adja ide szaporán azt a huszonöt forintot ! Nincs-e híja?
- Sem több, sem kevesebb - mondá a gazda, leolvasva a huszonöt forintot neje markába. - Ebadta zsidaja, szúrd ki a szemét vele. Hanem, hm… gondoltam valamit… Megállj csak!
- Az írást visszakérjem?
- Bánom is én. Hanem én valami másra gondolok, édes öregem.
- Hallom.
- Eredj a zsidóhoz és ha valahogy meglágyíthatod a szívét, ne fizesd ki az egész summát, maradj adósa öt forinttal. Elvárhat a semmirekellő, úgyis elég nagy interest vett rá…
- És aztán?
- A felmaradt öt forintot tedd a lutriba. Felírom egy kis cédulára a számokat: 17, 33, 74. Sánta Erzsók álmodása. Ha száz forintom volna, mind feltenném.
Boris valóságos visszhangja volt férje akaratának. Futó paszuly, mely hűségesen körülfonja azt a karót, amelyikhez ültették.
- Úgy lesz, apjuk, úgy.
Ezzel be volt végezve a konferencia. Boris a székvárosba indult, Marci pedig kihozta a kamrából az éles hangú kürtöt, mellyel a falubeli szarvasmarhával szokott konverzálgatni; a három legkisebb gyerek rábízatott a mintegy tizenöt éves Katira, a legnagyobb fiú Miku pedig bojtári rangban apját kísérte, ő hozván magával egyszersmind az éléskamrát is, mely egy csíkos tarisznyából állott, hol egy karéj fekete kenyér, meg egy pár zöld uborka gondolkozott arról az ábrándos témáról: »hogy ugyan mit főzhetnek a burkus király konyháján ilyenkor?«
*
Ha valaki le akarná a tehénpásztor életét írni, ott kellene együtt ülnie vele a rőzse-tűznél napok hosszáig, mikor a tüzet megpiszkálja görcsös botjával, melyen mindenféle jegyek vannak kivágva késsel, mi olyan, mint a diplomáciai titkos írás, hogy csak a gulyás tud elmenni rajta, mikor leveszi fejéről nagy zsíros kalapját és a belsejébe két óráig bámul. Miről gondolkozik az akkor?… Vagy mikor végigfekszik a gyepen s hasára hagyja sütni a napot? Egyszer aztán felugrik; nagyot csíp a hasán a forró sugár. Arról tudja, hogy dél van. Ha pedig még ennek sem akarna hinni, átlépni próbálja az árnyékát, s mikor nem több egy lépésnél, az éppen valóságos dél.
Mi ehhez képest a horgony-óra? Hát akkor meg ugyan miről okoskodhat a gulyás, mikor fél napig is szótlanul elbámul a kisebbik bika balszarvának gombjára, mit abból a nagy ólomcsatból öntött oda, mely az anyjuk menyasszonyi ködmönéről mállott le; …aztán úgy elnézné egy áldott hétig is tán, ha a gulyásbojtár valamit nem kérdezne, mire az öreg mogorván felel vissza: »ugyan ne unalmaskodj!«
Mivel lehet tele a gulyás fantáziája, hogy az a két-három szó is, mit a bojtárgyerek elpotyáz, unalmára válik, mulatságát rontja?
Az ökörcsorda delelőre fekszik, az elnöki csengettyű - az öreg bika kolompja - elhallgat, annak jeléül, hogy most már jó lesz kérődzni, az éhes borjú nyugodtabban szophatja anyját, ki nagy sóvárogva néz a szomszéd hegyre, melyet kopár fehérsége óriási só-darabnak rajzol le a tarka tehén még tarkább vágyai előtt.
A gulyás szeme szemközt néz a napnak, nem restelli annak szúró tekintetét, nagyon összeszoktak együtt, mert hisz lakótársak a nappal; de nem a nap őkegyelme kedvéért tévedt el a gulyás szeme olyan messzire, hanem hát a kupaci határ felől valami fekete alak közeledik, ami alighanem az anyjuk.
Csakugyan ő. Most már kibontakoznak a sajátságosabb ismerős színek: a fekete pettyes haragospiros kendő, a kék kötény meg a veres szélű piros abrosz, mit az utazó parasztasszony »plaid« gyanánt szokott magával hordozni hideg és eső ellen.
A gulyás most már megismeri és a szemeit lassan behunyja, mintha fölöslegesnek tartaná tovább is koptatni, azután egészen elmélyed valamiben; talán az asszonyhoz intézendő szavakat formulázván:
- Hozod-e a reskontót?
És félve pillant az úttól kipirult vászoncseléd arcára, hogy onnan olvassa le az »igen«-t vagy »nem«-et.
- Nem hozom. Nagyon haragos volt a zsidó, nem mertem adósa maradni.
A férfi arca elkomorodik, fagyasztó mogorvaság ömlik el rajta, fogait összeszorítja, ökleit felemeli; de mintha egyszerre megbánná, hogy igazságtalanságot akar elkövetni, bágyadtan leereszti a felemelt öklöket s csak azt dünnyögi keserűen:
- No, hát verje meg az isten, ha haragudott.
Azután megtömi búoszlatóul a veres makrapipát, s mikor vagy négyet szippant belőle, a kék bodor füst közt lassankint zöld remény színébe öltözik át az a fekete keserűség, ami a szív fenekén van.
Megpiszkálja a hamut pipájában s aztán rácsattantja gondolatainak végére pontnak a sárga kupakot.
- No, mindegy. Hanem az mégis nagy hiba volt tőled, anyjuk, hogy kifizetted azt a zsidót.
*
Mindszentnapi vásár volt a szomszéd városkában a - szegény emberek vásárja.
Béres, kocsis, szolgáló, szakácsné ilyenkor veszi fel, amit egész évi béréből gazdája szigorúsága vagy a saját takarékossága meghagyott, s ma értékesíti csizmákba, szűrökbe, kendőkbe, mert a szegény embernél még az érték fogalma is meg van fordítva s a százezer forintot is aszerint méri meg, hogy elébb kiszámítja, hány ködmönt adna érte a szűcs.
Ahol legnagyobb a tolongás, hol a vásári zsibaj olyan fokra hágott, hogy az ember már a maga szavát sem érti, ott áll az Olcsó János sátra. Ott uralkodik a legnagyobb olcsóság. Semmi sem drágább öt garasnál. Olcsó János nem ismer magasabb árt.
- Ide jöjjenek kendtek! Én vagyok az Olcsó János, öt garasért adom, ami tíz krajcár.
Annyi esküdözésre persze, mennyit a ripők zsidó elkövet, a szűrös atyafiak szentül hiszik, hogy ennek a zsidónak olyan bolond napja van ma, fele áron vesztegeti portékáját, különben nem ordítana olyan nagyokat.
A kókusz-szappan, melytől elvész a májfolt és a szeplő, a bőrnek látszó papírbugyelláris, az angol pengéjű fehérvári bicsak, a zsírfoltot kiszedő csodakő, mind oly portéka, hogy bolondságból is megéri az egy hatost. A magyar ember szemében még a pakli gyufa is öt garast érővé növekszik, ha azt Olcsó János az ő élelmes ékesszólásával nagyon megdicséri.
Oh, kedves együgyű népem, de sokféleképp is csalnak téged!
Ott vannak mind az ismerősök Olcsó János sátránál. Erzsók asszony egy olvasóra alkuszik, Mókus Tamás, az obsitos huszár egy messzelátót nézeget, melynek kivételképp öt hatos az ára. Mókus uram szerint azonban egy félpolturát sem ér, mert a minapában Debrecenben látogatáson lévén egykori kommendánsánál, ebéd után felment vele kommócióképpen egy hegyre, hol is bepillantván a kommendáns messzelátójába, egész Milánóba látott rajta, megismerte taljánországi szeretőjét, amint éppen zöldséget vásárolt egy kofánál s ahogy úgy oldalvást kezét felemelte, »isten úgysegélje« a neki ajándékozott drága aranygyűrűt is meglátta ujján… még mindig hordja az eszemadta. Ott látjuk Fodros Marcit is feleségestől, lányostól. A Katinak ma vesznek először ködmönt, rásaszoknyát. A jövő vasárnap már az eladó lányok közé fog állni az isten házában.
Meg is örült neki a falusi legénynép, hogy Fodros Kata immár eladóvá serdült s ott lesz mindennap a fonóházban, meg a farsangi dalidókon, ha Kati húgom után ott nem mászkálgatna már az a csinos legény, aki Olcsó János uramnak megvenné minden hatosos portékáját két hatoson (már t. i. ha adná a mellényzseb) azért a boldogságért, hogy a gyönyörű duzzadt ajk egyet mosolyogjon.
Marci gulyás nem szívesen néz a legényre, nem olyan embernek szánta ő a lányát, aki csak egyszerű cseléd. A paraszt rangkórság nem jó szemmel nézi, ha azt a nagy határfalat, mit a telkes gazda és a zsellér közé emelt a hiúság, mezítláb akarja valaki megmászni. El nem felejtette a múltat, hogy telkes gazda volt s folyvást szeme előtt tartotta a jövőt, hogy gazdag ember lesz.
Azért állott Sós Péter szekerének rúdja a szép Kati körül olyanformán, mint az ablakfa: sem kint, sem bent. De Péter öcsénk is olyan volt, mint a szú, ha valahová bevette magát, nem jött ki onnan addig, míg akkora helyet nem vájt magának, hogy ott maradhasson. Ha a Marci bácsi ábrándjainak eldorádói cukorhegyére fel nem juthatott, leheveredett a Boris asszony egyszerű jó szívének árnyékában s onnan nyújtogatta kérges kezét a szép Kati felé, melyet Kati húgom, habár gyermek volt még, korántsem lökött el magától, hanem úgy a szívéhez szorított, hogy ezer csodája, ha oda nem forrt.
- Összevettél-e már mindent? - kérdé Marci gulyás feleségét, mikor már jó darabig vesztegeltek ott az olcsó sátornál.
- Még cérnát és tűt kell vennem, meg egypár gyökeret a sertés fülébe a patikában.
- Majd megvesszük hazamenet. Én most egy kicsit elszaladok a lutriba. Megteszem azokat a múltkori számokat. Nyomban itt leszek, itt várjatok rám. Péter öcsém majd vigyáz, hogy bajotok ne legyen.
A gulyás családja jó félóráig ácsorgott Olcsó János sátra mellett, végig bámulva a sok csodadolgot, ami a szegény ember fejét csodálattal tölti el az anglus iránt, ki mindezt olyan furfangosan ki bírta találni. A gyufatartó pakfong-skatulyát, amelynek a fedele magától pattan fel, ha Olcsó János megérinti az oldalát, a szappan-körtét és szappan-kukoricacsőt, melyet az ördög sem különböztetne meg az igazitól.
Már csak nagy imposztor az az anglus.
A szép Kati talán szemét is ott hagyná a sok cifraságon, ha a szemeinek egyéb dolga nem lenne: az egyik szüntelenül a Peti arcát keresi, a másik pedig az édesatyját várja a lutri felől.
Már Boris asszony is nyugtalan. Hol az ördögben kódorog annyi ideig? Azóta ugyan visszajöhetett volna akár tízszer is: hiszen alig száz lépés ide a lottéria.
Marci azonban nem jött. Sem híre, sem hamva. Bizonyosan összejött valamelyik jó barátjával s aztán a jóbarátság fedél alá menekült az »Arany Csillag«-hoz, mert hát a barátság is olyan, mint a dinnye: bár mindig öntözné az ember, nehogy elcsenevészedjék.
Eközben Olcsó János sátra mellől egyenkint szállingózni kezdtek az emberek, valami éktelen, az utca távolabbi részében kerekedett lárma vonta magára a figyelmet. Mindenki arra futott s ott aztán egész átlábolhatlan embergomoly képződött. A kíváncsiság olyan vonzerővel bír, mint a mágnes. A potya-látványosság könnyen talál publikumra. Alkalmasint valami paraszt keleti kérdés, valami atyafiságos verekedés lesz. Vagy talán a medvét mutogató talján, ha éppenséggel nem a negyedfél mázsás csodagyerek, kinek az egyik ujja elég volna közönséges szabólegény számára combnak.
- Mért szalad oda az a sok ember, édesanyám? - kérdi Kati.
- Talán dobolnak, - szólt Péter - vagy talán…
- Mit akar mondani? - kérdi figyelmesebben a leány.
- Valami szerencsétlenség…
- Menjünk mi is.
- Mit gondolsz? - szólt Boris asszony. - Az apád meghagyta, hogy itt várjuk be. Megesne, ha valahogy kikerülnénk egymást.
- De hisz onnan kell jönnie neki is. Hátha ő is ott van. Aztán összejövünk valahol.
- Menjünk hát, nem bánom.
Szemben két ismeretlen subás ember jött. Péter megkérdezte tőlük:
- Ugyan atyafiak, mi történik ott? Nem tudják, kelmetek?
Az öregebbik atyafi nyájasan felelt vissza a legénynek:
- Elég rossz sorja foly ott a dolgoknak édes ecsém. Egy ember szörnyethalt az utcán. Azt nézi a sok ember.
- Legalább nem fizet többé fejadót - élcelt a másik atyafi, kinek lábajárása hasonlított a török basák névaláírásához s legalább öt icce pálinka megivásának szolgált nyugtatványául.
- Siessünk! - rebegé ösztönszerűleg Katica.
- Mi az ördögnek? Úgyis olyan ijedős vagy. Mire néznél meg egy holt embert?
- De ha akarom. Ha nem jönnek kentek, magam is megnézem.
Kati kedvéért oda tolakodott Boris is, Péter is a csoportosuláshoz, s ott az utóbbi erős ökleivel utat csinált magának egész a holt emberig.
Hazudnék, ha azt mondanám, hogy Péter, midőn a halottat megpillantá az utcán, elsikoltá magát, - mint az a beszélyekben szokás - éppen azért kimondom az igazat, hogy midőn Péter egy tekintetet vetett a porban fekvő, ábrázatából kikelt alakra, elsápadt s egyet káromkodott:
- Azt a dicsőségét! Hiszen ez Marci bácsi.
Péter fájdalmas felkiáltása, mintha telegráfon ment volna, [abban] a szempillantásban két kétségbeesett sikoltást támasztott a hátrább álló Katica és anyja ajkairól.
Az emberek azonnal rájöttek, hogy a szerencsétlen családja érkezett meg, s utat nyitottak szegényeknek, anélkül, hogy azért eltávoztak volna, miután a látványosság megújult. Most már még egyszer érdekesebb a dolog! Tyű, hogy fog most mindjárt ordítani a familia! Szegény özvegy! Neki ugyan nehéz szerep jutott a mai napra. Más asszony legalább, mint az iskolásgyerek a leckére, szépen elkészülhet a siránkozási kifejezésekre férje betegsége alatt, neki pedig mindjárt ex tempore kell adni a szerepet, akár érti, akár nem, mint valami miniszternek. Ez ugyan könnyen menekedett meg a férjétől. Váljék kedves egészségére!
- Istenem!…
Ez az egy szó volt, melyben Boris asszony összes fájdalma nyilvánult, de ez az egy szó annyi kifejezéssel volt kimondva, annyi keserűség s fájdalom volt abban, amennyi csak belefér ebbe az egy szóba, mely a világot az éggel köti össze. Fél szemrehányás, fél imádság volt az, mint mikor végtelen fájdalmában azt kérdi az ember: »Mit vétettem én annyit neked?« valami emberfeletti vakmerőség jellemezte azt, mintha mondta volna: »Hát ilyen igazságos vagy te?!« Valami őrületes lágyság volt abban: »Tekints le rám! Oh, szánj meg engem!« és volt benne eget káromló női dac: »Törj össze most már! Itt vagyok!«
Hanem a nagy Isten fekete felhőkkel takarta el szánó arcát. Ő tudja: mit miért cselekszik. Súlyos bal kezének mindenik csapása egy bölcs cselekedet, amit fonák emberi elme szerencsétlenségnek nevez s Isten haragjának jeléül róvja fel.
Balgák, az Isten nem haragszik sohasem.
Ha záport bocsát a földre nagy szárazság idején s a zápor ledönti valakinek a házát, nem a ház ledöntése kedvéért adta az Isten a záporesőt, hanem hogy, amely táplál, azt a nagy hangyazsombékot, a földet megtermékenyítse.
Nem azért büntet az Isten, hogy büntessen, hanem, hogy testet öltsön a tiltó parancs, hogy megmagyarázva legyen az ige és az ő akarata. Az a szent isteni akarat, mely szinte minket ölel körül.
Én istenem, de nagyon nagy vagy te!
Ott hever a föld férge élettelen, kékült arccal, azért a bűneiért, hogy kívüled más istennek hódolt.
Leánya ráborulva zokog, a neje mint egy szoborrá vált fájdalom állt ott mellette mozdulatlanul, csak Sós Péter szaladt a legközelebbi boltba egy pohár vízért, mert a tömeg közül egy simára beretvált, doktor kinézésű úr azt mondta, hogy »csak el van ájulva«.
- Nem halt meg? - sikolt fel örvendetesen az asszony.
Péter ott terem a vízzel s meglocsolja vele.
- Hozzanak hamar egy kis erős borecetet - szól a doktorképű öreg úr. - De gyorsan ám. Innen a lutris-boltból.
Boris asszony beszaladt a lutrisboltba, hogy az ecetet előteremtse.
A doktorképű úr lehajolt Fodros Marcihoz, belemártotta zsebkendőjét a szeszbe és megszagoltatta az alélttal, aztán megdörzsölte halántékait.
A szederjeskék szín lassan, de mégis észrevehetőleg oszlani kezdett Márton arcáról, szemei azonban még mindig csukva voltak és lélegzetet nem látszott venni.
A körülállók feszülten várták a hatást…
Boris odaugrott férje mellé, hideg fejét körülölelte és azt rebegé most már először könnyek között:
- Ébredjen fel kend, apjuk.
Aztán öntudatlanul tette hozzá:
- Én vagyok itt.
Mintha bizony most is valamit érne az az üres mondat »én vagyok itt«, ami húsz év előtt varázsige volt, melytől halottaiból is feltámadt volna a szerelmes vőlegény, s ami most már füst és pára, mely még tréfából sem járja meg medicinának.
És íme, emelkedni kezd a mell, sóhajszerű lélegzet röppen ki ajkán, mit csak a szerető szívek vesznek észre.
- Él.
Az öreg úr még egyszer odateszi orrához ecetbe mártott zsebkendőjét. A mell most már természetellenes gyorsasággal emelkedik, a szemek kinyílnak s zavart tekintettel keresnek valamit, talán a történtek összefüggését, majd újra becsukódnak, mintha a behunyt szem vezetné az embert vissza az emlékezőtehetségéhez.
Péter felemeli a földről Marci bácsit, ki lassankint visszanyeri erejét s bamba tekintettel néz végig a körülötte levőkön.
Boris asszony kezénél fogja s aggodalmas arccal kérdi:
- Az isten szerelmeért. Mi baja lett kendnek? Megint az az átkozott kólika.
Marci ajkai torz mosolyra idomulnak.
- Hihihü! Nem volt nekem semmi bajom. Hanem a kalendáriumomból ellopott ez a huncut lutris-zsidó három piros betűt. Meg akartam döngetni. Hehehe…
Aztán odatántorgott a lutris-boltajtóhoz, melynek kifordított belső oldalán három veres s két fekete szám volt. Kezével őrült röhögéssel megdöfködte a veres számokat és azt kiáltotta:
- Ezek az én betűim. Varratok belőlük veres lajblit, lakodalmomra… hehe…
Boris asszony megdöbbenve pillantott oda.
Három piros szám pompázott a boltajtón:
»17, 33, 74.«
Éppen az Erzsók néni megálmodott számai, amiket nem lehetett feltennie, mert nem mert adósa maradni a zsidónak.
Boris mindjárt megértett mindent.
Ezek ölték meg Marcit.
Bárcsak ne látta volna őket.
Marci pedig ezalatt egyet ugrott vidáman a kállai kettős mintájára és felkacagott nagy édesden, hogy csak úgy csurogtak bele könnyei, aztán legénykedő könnyedséggel ugrott Boris mellé és megcsipkedte arcát.
- Maga olyan ismerős, rózsám. Hová való?
A szegény asszony összetette kezeit, felnézett az égre és azt mondta megint:
- Én istenem!
A doktorképű öreg úr mogorván szemére húzta széles karimájú fekete kalapját, aztán keserűen dünnyögé foga közt:
- Ez bizony megbolondult.
Aztán sétabotjával mérgesen suhintott a levegőben és elindult onnan. Most már végét érte emberbaráti teendője. Aki megbolondult, azzal már nem lehet okosan beszélni. Érdekes volna ugyan kitudni, hogy milyen történet lehet az, amitől az olyan kemény természetű parasztember elájul és eszét veszti. No, de azért felesleges ácsorogni, úgyis benne lesz két hét múlva az öreg »Pesti Napló«-ban az egész történet a »vidéki hírek« rovatában. Onnan majd kényelmesen el lehet olvasni. Azok az átkozott újdondászok kifürkésznek mindent.
S amint ilyen gondolatokkal mulatozva ballagnék, ide-oda döfetve a vásárosok által, egyszerre csak érzi, hogy hátulról valaki megfogja a kezét és egy csókot ejt rá.
Kurta nyakát hirtelen visszarántja az öreg s akkor látja, hogy egy kisírt szemű, angyalarcú parasztlányka az, ki egy csókot és egy fénylő tiszta könyűt hagyott ráncos kezén.
- Ki vagy, édes lányom? Mit akarsz? - kérdé az öreg úr, míg arcán a szeretet derűje ömlött el.
- Én vagyok annak az embernek a lánya, akit a nemzetes uram hozott vissza az életre. Az isten áldja meg nemzetes uramat.
A kislány alig bírta elrebegni a fennebbi szavakat, s gyorsan futott el, csakhamar elveszve a tömegben.
Az öreg úr némán megállott és merően nézett utána. Aztán dünnyögé magában:
- Milyen szép ez! Mily erkölcs! Milyen háládatos nép ez! Hát nem a nagyság magva ez?
Aztán hozzátette felelet gyanánt hangosan:
- Igenis, ez a nagyság magva.
És soká nézett a kezére, melyen át égett a csók, a hála egyszerű adója, s ott csillogott a könny.
És mintegy önkéntelenül kezét befelé fordítá, nehogy leguruljon onnan.
Azt nem szabad letörülnie onnan. Hadd száradjon az egészen oda. Hadd legyen belőle egy édes emlék, amit ne lásson meg senki, csak ő maga; amelynek ne legyen nyoma sehol és mégis nyoma mindenütt; hadd legyen az a selyemszál, mely odaköti a néphez, ahhoz a szegény földhözragadt néphez, kit nincs divatban tisztelni.
Az öreg úr egészen ellágyult…
Egyet suhintott botjával a levegőben, megfordult s abban az irányban kezdett sietve menni, merre a kis parasztlányt látta eltűnni. Hol-hol megállt egy-egy csoport közt, körüljártatta szürke szemeit figyelmesen, megtörülte homlokát és megint tovább ment.
Néhol alázatosan levették előtte a kalapot egyszerű szűrös emberek, vagy finom urak, másutt barátságosan üdvözölték, de a sok »adj istenre« mindig azzal a kérdéssel felelt az öreg apró úr:
- Ugyan kérem, nem látták azt a félkegyelmű embert?
A félkegyelmű embert pedig sokan látták, de hogy hova lehetett, azt senki sem tudta megmondani. Az ördög ügyelne az ilyesmire? Ha félkegyelmű embert keres a képviselő úr, hát akkor fogjon magának odahaza a képviselőházban egyet. Van ott elég. Nekünk is hagyjon egyet mutatónak, mert mi itt a vármegyében csupa okos emberek vagyunk. Elég baj az nekünk.
Ily elmés ostobasággal haragították az apró urat, amiért a félkegyelmű ember után szaladgált.
*
Valami három éve lehet, hogy a budai királyi várpalota előtt minden áldott nap jó tréfája volt a silbaknak egy parasztemberrel, ki rendesen eljött megtudakozni, hogy itthon van-e a magyar király, aki neki ezerötszáz pengőforintjával tartozik; olyan veszendő-félben levő pénz, sehogy sem bírja megkapni őfelségétől, utoljára is per lesz a vége, a tekintetes vármegye ugyan odahaza nem akarta meghallgatni, mert hát a szegény ember igazságát nem merik a korona felé tenni, de csak kitudhatná, hogy hol lakik a fölséges diéta, akiről azt mesélik, hogy a királynál is nagyobb úr, az majd csak pártfogásába veszi őkegyelmét.
Valamelyik jámbor silbak egyszer azt a tréfát csinálta magának, hogy elmondta neki, hol lakik a fölséges diéta.
- Odaát a másik faluban - Pesten. Tudakozódjék kend a Sándor-utca után.
Marci illedelmesen megköszönte a geográfiai tanácsot, mi a vitéz urat roppant röhögésbe hozta. Mikor ő nincs ahhoz hozzászokva, hogy valamit megköszönjenek neki. Ő mindent ingyen, önzés nélkül tesz, ő nem irigyel senkitől semmit. Hadd legyen egy kis mulatsága az országházi kapusnak is. Hiszen ő is csak ember, ha nincs is sárga-fekete zsinór a ruházatán. Lehet neki még az is.
Nem tudom, megköszönte-e az országház kapusa a jóakaratot, hanem annyi szent, hogy Fodros Marci azóta ott ácsorgott a Sándor-utcai országház előtt egy csíkos tarisznyával oldalán, melyben, mint állítá, az igazsága van eltéve.
Egész félnapokon át elült a múzeum vaskerítéséhez támaszkodva, farkasszemet nézve a kapussal, ki úgy látszik nemigen akarta bottávolba bocsátani. Pedig milyen nagy botja van! Marci mindig elborzadt, ha vastag arany gombjára tekintett. No, ilyen szép gomb csakugyan nem volt a Cincér szarván odahaza. Mekkora botja lehet még a diétának, mikor a mindenesének is ilyen van.
Valamelyik nap végre szemébe ötlött valakinek a becsületes képű paraszt-ember, dúlt, összekuszált vonásaival, miket a tébolyodottság melankolikus derültsége sötétített.
Az a valaki a doktor kinézésű öregúr volt.
- Ah! Hiszen ez az én emberem. Nem tudja, mit keres itt? - kérdé a kapustól.
- Erővel be akar jutni a képviselőházba.
- Legyen szíves, vezettesse a szállásomra délután négy órakor.
- Igenis, képviselő úr.
Néhány órával később Fodros Marci ott állott az öregúr szobájában. Nagyon szép szoba volt, az isten háza odahaza csak paraszthajlék hozzá képest. Fodros Marcit az öreg leültette egy selyem díványra, amelynek az olyan nagyon mosolygott, mint egy beszélni nem tudó gyermek, mikor csecsebecsét mutatnak neki.
Aztán odafordult egy másik öreg úrhoz, és azt mondta neki:
- Tegyünk próbát, orvos úr, hátha még lehet belőle embert csinálni. Nos, - szólt Marci felé fordulva - mi járatban van kend, földi?
- Igazságot keresek, nagyságos uram, - mondá a tébolyodott, s bárgyú vonásait lázas pirosság árasztotta el. - A felséges király ellen volna egy kis panaszom, ha ki tetszenék hallgatni.
A két úr összenézett és mosolygott.
- Adja elő szaporán. Mielőtt azonban erre térnénk, mondja meg: minek hívják?
Marci felkelt a díványról s büszkén egyenesedett ki.
- Az én nevem Fodros Márton; Horvátország királya és helyettes palatinus.
- Ah, az már más. Hol lakik?
- Én? Kozákfalván.
- Most igazat mondott - szólt az öreg úr az orvosnak. - Van-e családja?
A tébolyodott ember mintha emléket keresne fejében, mutatóujjával végigsimítja homlokát.
- Van egy lányom, meg egy fiam is… egy… kettő… három… négy…
Az öreg úr a fejével biccentett.
- Úgy van. Hát felesége nincs?
- Azt hiszem… Talán… igenis.
- No, most áttérhetünk a panaszára. Világosan és tisztán beszéljen, mint eddig.
- Hiszen nem vagyok részeg, kérem alásan. Nem szoktam egyebet inni, csak tintát. Attól olyan fekete a lelkem. Oh, ha látnák nagyságos urak, milyen fekete!
- Látjuk, atyafi, látjuk - szólt az orvos - de hadd halljuk már a másik baját is.
Marci elröhögte magát s leült a padolatra, ott aztán keresztülrakta lábait, mint egy csibukozó arab és ujjaival köröket rajzolt maga elé a szőnyegen, miközben arca fájdalmas, szomorú jelleget öltött.
- Nagyon nagy baj az, kérem. Nagyon meg vagyok én károsítva. Ki nem bírja azt nekem pótolni senki.
- Dehogynem.
Marci felugrott, levette válláról a csíkos szeredást s kiöntötte tartalmát az urak elé az asztalra.
A képviselő és a doktor csodálkozva látták, hogy az egy halom reskontó.
A tébolyodott ember éktelen röhögéssel kezdett turkálni a papiroskák közt.
- Hihihü… Itt vannak egytől egyig. Igazi jó pénzt adtam értük. S ahol ni, nem lett semmi foganatja. Most már nekem az a kívánságom, hogy váltsa vissza ezeket a király olyan igazi jó pénzre, aminőt én adtam értük. Ezerötszáz forintom van bennük. Minden garas keserves verítékem.
Az öreg úr összeráncolta homlokát.
A doktor némán bólintott fejével, figyelmesen vizsgálva az őrült minden mozdulatát s boncolgatva érzelmeinek logikai összhangzatát, a halovány arcra a várakozás feszültsége volt lerajzolva s a fekete szemekben, melyek beesett üregeikből aggodalommal lesték az öreg úr vonásait, milyen benyomást olvashatnának belőlük.
Az öreg úr végre odalépett Marcihoz s beszélt hozzá a saját nyelvén:
- Megértettem jogos kívánságát. Majd intézkedem, édes atyámfia, hogy pénzét visszakapja az utolsó garasig; hanem csak egy feltétel alatt, és ezt jól megértse.
Marci egészen odavitte fülét a nagyságos úr szájához.
- Itt, látja ezt az urat, kend! Ennek az úrnak engedelmeskedni fog; most vele megy, és ott lakik nála, míg én nem hívom. Ha ez az úr, mikor megkérdezem, azt fogja mondani, hogy jól viseli magát, szófogadó, engedelmes, akkor én személyesen elmegyek őfelségéhez és visszaváltatom vadbankóit igazi pénzre. Különben bottal ütheti a nyomát.
A félkegyelmű ember ujjongni, toporzékolni, ugrálni kezdett örömében, mint a vadállat, azután pedig egyszerre megint elkomolyodott, félénken húzódott egy szögletbe és összezsugorodott ott, mint egy óriási gombolyag, mintha mondta volna, hogy olyan engedelmes lesz, mint az eb.
Az orvos maga után intette Marcit, ki teljes odaadással hagyta magát vezettetni a zajos utcákon keresztül abba a nagy temetőbe, hova az eleven halottakat szokás vinni, a - Lipótmezőre.
*
Ezer poéta énekelte meg a szerelmet s mégsem mondtak el róla mindent. Olyan téma az, mint a mesebeli obsitos katona kulacsa, amelyből mindig ittak, mégis mindig maradt benne.
Elnevezték a szerelmet mennynek, pokolnak, boldogságnak, kárhozatnak, örömnek, fájdalomnak; kiki a maga gusztusa szerint.
Ezer könyv beszél felőle ezer csodás mesét, mindenik mese másféle: a nagy hadvezérek kardját szerelmes szemek mozgatták, a bűvös hangú költők ajkára édes csók csalta a szavakat, miken most lelkesülünk, a komoly történelem eseményeit szép asszonyok hajszálai kötik össze; mindenütt ott van nyoma a szerelem kezének.
A beszélyírónak nem kötelessége kisütni, hogy mi hát az a szerelem, hadd maradjon valami kisütni-való az unokája unokájának is. Nekünk semmi közünk hozzá. Hadd legyen a szerelem akármi. Aztán hiába is beszélnék ám kelmeteknek az én tapasztalataimról, amikbe úgy öntudatlanul imitt-amott beleütődtem, nem érnek azok egy ütet taplót sem; mert úgy van az ember a szerelemhistóriával, hogy mit ma B-nek néz benne, azt már másnap valóságos A-nak látja. Ezért fölösleges abba a beszélyírónak avatkozni, hadd beszéljen arról a filozófus: arra úgysem hallgat senki.
Bizony, kedves atyámfiai, kiknek fejét telebeszélte a szószékről tisztelendő plébános úr egész éven át istenes nemes érzelmek leírásával, melyből úgy félálomban hallottak is egyetmást, s melyek közt első helyen figurált a Péterfillér-osztogatás, meg a keresztény jámborság, amik természetesen mind nagyon jó dolgok, én azt mondom egész komolyan, hogy sok nemes érzelem van még a világon, amiről kendteknek sohasem beszélt a pap: ilyen nemes érzelem a szerelem.
Azért unalmaskodom pedig a kedves tisztelendő úr prédikációjának felemlítésével, mert már egyszer jómagam is hallottam faluhelyen egy prédikációt, melyben a szerelem vétek gyanánt volt bélyegezve.
Nem vétek az, barátom, hanem olyan, mint az imádság, s bátran kimondom, ha mindjárt agyonbotlik is benne a plébános úr, hogy aki nemesen szeret, legközelebb áll az Istenhez.
S most már oda jutottam, ahova nem akartam, tudniillik elkaptam unokáim unokái elől azt a felfedezést, hogy a szerelem egy darab az istenből. No, de nem mondhatják, mint Nagy Sándor az apjának, hogy semmi hódítanivalót nem hagytam nekik. Ott van, meghagyom nekik a perpetuum mobilét, mert már arra akár szavamat adom, hogy nem én találom fel.
De hát nem is kívánom felette nagyon az örök mozdonyt sem, mert attól félek, hogy valami vénasszony »nyelvének« képében tálalja elénk a huszadik század ezt az elérhetlen találmányt.
Pedig ettől mentsen meg az Isten.
Ezer burkus kard tíz év alatt nem csinál annyi sebet, mint egy ilyen vén szerszám egy óra alatt.
Ott sírdogál a szoba egyik szögletében Fodros Katica; szemhéjai, mintha piros pántlikával volnának beszegve, lehajlott feje, mintha szomorúfűz lombja lenne; mellette pedig ott ül a falócán Erzse néni, mellesleg fonással ügyesbajoskodván, azért mondom, mellesleg, mert a fő mulatsága, mikor nyelvével a kendert nem nyálazza, abban áll, hogy egy kis beszéddel fűszerezi a jó falusi nyugalmat.
- Bizony, édes kincsem, akármit mondjon, a herkópáternek sem hiszem én, hogy Péter az apád után kóborogjon. Na, csak nem jó járatban van az a fiú. Eb a lelke ennek a fiatalságnak, amennyit lát annyit szeret, ahogy a nótában van.
Egyet perdül az orsó. Erzse néni lélegzetet vesz, aztán folytatja, míg a kislány zokogása egyre fuldoklóbbá növekszik.
- Egy hónapja már, hogy szegény szerencsétlen apádat elindult felkeresni, azaz mondta, hogy elmegy s felkeresi, mert amondója vagyok, édes húgom, hogy annak a kamasznak kisebb gondja is nagyobb a te bolond apád feltalálásánál.
- Ah! Miért mondja azt, kedves néném?
- Azért, mert mi a mennydörgős ménkőnek neki az a félkegyelmű vén ember. Itt üljön tehernek a nyakatokon, tetejébe ültessétek annak a falat kenyérnek, amit kezetek munkájával napszámban kerestek az anyáddal.
- De mikor ő nekem mégis apám, ha az isten meg is látogatta.
- Neked az, de neki sem inge, sem gallérja. Kivesztek már azok a mesebeli emberek, édes lányom, akik könyörületesek voltak ügyefogyott felebarátjaik iránt.
- De hát hol van akkor Péter?
- Hogy hol-e? Oh, te ártatlan mamlasz leány te, hát hova megy az ilyen legényember! Egy kis régi ismeretség, melyre mint a melegített káposztára, étvágyat kapott. Jól tudom én, hol van. Hát hol volna? Ott szolgálgatott azelőtt a Duna melletti falukban, ott hagyott valami bogárszemű szeretőt, kit most egyszerre kedve szottyan meglátogatni. Fogja magát, egyet hazudik az itteni kedvesének, felszedi a sátorfát és ott reked. Régi történet ez már nagyon. Hát te még ezt sem tudod? Oh, te kis csigabiga!
A kis csigabiga eltakarta arcát kötényével s egyik kezét szívéhez szorította, hogy meg ne repedjen. A kis csigabiga körülbelül úgy érezte magát, mint az igazi csiga, ha szentségtelen láb megtapodja, széttöri azt a hajlékot, amelyen belül otthon van. Már most mit csináljon fedél nélkül? Ki építi azt fel újra?
- Szentséges isten, mitévő leszek? Érzem, hogy meg kell halnom.
- De már azt a bolondot csak nem teszed. Férjhez mégy máshoz, a bíró fiához.
- Nem, ebben az életben.
- Hát akkor megmaradsz vénlánynak, míg pártádat lassankint be nem fogja a penész.
A kislány fájdalmas szorongatást érzett a szíve körül, mintha valami kemény vasmarok összeszorította volna ezt a kis nyughatatlan jószágot, mely a szorítás dacára is rohamosan ugrált ide-oda. Azután, mint a megsebzett vad, mely véres sebével a rengetegbe menekül, kifutott a kertbe, hogy fájdalmát ott a fűzfák sűrű lombjai közt rejtse el a kíváncsiak előtt.
Mintha bizony a fájdalmat eltakarhatná a fűzfák lombja, mintha bizony enyhítené azt a magány, mely olyan, mint a nagyító üveg: kétszer akkorának láttatja a fájdalmat vagy örömet, mint aminő, mert a képzelet az események fotográfiájának rámáját mindig kijjebb tolja.
Ha fájdalmatok van, ne vigyétek azt a magányba, hanem járjatok vele az emberek között. Azok is szenvednek egytől-egyig. A mások szenvedése meghalványítja a tiéteket, mert a búbánat is olyan, mint a festék: ha idegen festékkel keverik össze, egészen új szín lesz.
Kinn a kertben magára maradt fájdalmával; úgy tetszett neki, mintha a fényes nap egy nagy fekete éjjé és az összes mindenség egy nagy gombolyaggá törpülne össze s mozdulna ki helyéből, hogy aztán szétmállva, óriási darabokban szakadjon le az ő lázasan dobogó keblére.
- Istenem… én istenem… mikor oly nagyon… oly nagyon szeretem.
És behunyta szemeit, odaszorítván mindkét kezét szíve tájékára. Hadd szakadjon rá most az összes mindenség. Nem fog az neki most már fájni.
Hanem aztán megint csak felnyíltak a nagy epedő, könnyes szemek, a fekete éjszakán keresztül odavilágított lelkébe egy mesésen ragyogó tűzoszlop - a hit.
Kati térdre ereszkedett s odanézett a derült arcú mennyboltra mereven, némán. De a lelkébe be volt írva ez a gondolat:
- Istenem, aki a virágot alkottad, harmatot, esőt is adsz annak, hogy kinyílhasson, miért oltottad volna az emberi szívbe a szerelmet, ha annak táplálékot is nem adnál a viszontszerelemben?
Félóra múlva már megzendült a dal Erzse néniék kertjében, szomorú, bánatos hangon, mely azonban lassankint vidorabbá olvadt:
»Nem bánkódom, minek is bánkódnám?…
Jó az isten, majd gondot visel rám.«
A nép egyszerű leánya éneklé azt a dalt, melyhez a vallásos hit alkotta a szöveget s a sejtelemszerű szerelmi remény a dallamot.
És a remény nem volt hasztalan.
Alighogy elhangzott a dal a kertben, a kerítés mellett egy másik dal zendült meg, idegen, kellemetlen melódiájú história: van benne valami félig megható, félig szomorú, félig nevetséges. A »Gotterhalte…«
Vitéz Mókus Tamás ottlétét jelenté a »huszárzsoltár«; már amint a faluban ez a katonavilágból hozott emlék bemutatva lett. No, az igaz, hogy nem nagy »Eroberung«-ot csinált vele »Tomcsi huszár«, tíz álló esztendeig egy árva lélek sem akadt, aki eltanulta volna tőle: hanem az azért nagyon jó dolog, ha a »kvalifikáltabb« embernek »extra« nótája van, amibe bele nem bődülhet az a sok »sült paraszt«.
Tomcsi bácsi sohasem énekelt mást, mint a »Gotterhalté«-t. Mindig ezt az egy nótát dúdolgatta, ezen szomorkodott, vigadott, táncolt. Azt hitte a derék ember, hogy ez így »nobel«; mert hát a huszár semmit sem tesz hiába, sőt ha hiába tesz is egyet-mást, az is »valamiért« van, abból az egyszerű okból, mert a huszár teszi.
Ilyen nagy ember a huszár.
Hanem azt mégis nagyon restellte Tomcsi bácsi, hogy a »karaktert« nem lehetett úgy fenntartani mostani hivatalában, már hogy tudniillik ő volt a falu »gyalogpostása«. Szép hivatal, meglehetős állás, az ember hébe-hóba jó napot is csinálhat magának mellette, hanem az mégis rettentően derogál, hogy aki teljes életében lovas ember volt, annak most a hivatalos titulusában benne legyen a »gyalog« szó. Ez már nagy »dehonestáció«. Be is adott a tanácshoz egy »alázatos instanciát«, hogy hát hiszen szívesen eljár ő gyalog is, hanem azért hadd legyen az ő neve mégis »lovas-postás«. Az isten megáldja a nemes községet, ha ezzel az egy szóval »emberré« csinálja.
A nagy »privilégium« természetesen megadatott, s Tamás bácsi azóta önérzettel postáskodik, hordva szorgalmatosan a sok hivatalos és kifizetetlen katona-levelet.
Tamás huszárnak már nagy praxisa van az ilyenekben. Mindig a tetejéről találja el, mi van a levelekben. Ahon ni, itt ez a nyomtatott história meghívás bálra a jegyző úrék számára, ez a másik sima levél pedig a Pista jurátustól van Eperjesről: pénzt kér benne a lurkó. Ez a nagy itatós borítékú csomag már hivatalos levél, alkalmasint az újoncozás tárgyában. Hanem bármilyen okos ember volt is az ex-huszár, azt az egyet mégsem tudta kitalálni, hogy hát abban a levélben mi lehet, amely »Fodros Katalinnak« volt címezve Pestről.
- Kerülj csak errébb, édes húgom! - kiáltott a lányra. - Levelet hoztam. No, no, ne ijedj meg, piros a pecsétje.
Katinak úgy reszketett kezében a levél! Alig bírta széttörni a piros pecsétet.
- Ah, a Péter írása…
És fülig pirult utána, azután, mint a megijedt zerge, eliramodott a kert sűrűjébe, otthagyva Tamás bácsit, ki csak úgy félbajsza alól eldörmögte:
- Hm… no jól van. Ezzel most csak holnap fog lehetni okosan beszélni.
Az okos beszéd alatt értette, hogy a hivatalos járadékot a levélhozatalért, t. i. a félmesszely »gugyit« csak holnap fogja meginni.
Kati nagy zavarba jött, kivel olvastatja fel magának a levelet, miután ő maga nem tanulta azt a bolondos mesterséget. Talán a jegyző úrral, vagy talán a tiszteletessel. Oh, nem - azok kinevetnék, azok nem értik, mit jelent az, hogy Péter levelet írt. A tiszteletes úr ezt is olyan unalmas hangon olvasná, mint a prédikációt, a nótárius uramnak pedig mindenik szaváról leérzik a borszag. Nem, nem. A Péter levelét ne olvassa fel egyik sem. Majd elmegy ő azzal a harmadik faluba, a tiszttartó úr kisasszonyaihoz, azoknak is van kedvesök, azok talán úgy olvassák el a Péter levelét, ahogy kell, amint ő olvasná fel, ha tudna hozzá, amint azt Péter kigondolta.
És a szép tiszttartó-kisasszony csakugyan el is olvasta érzékeny meleg hangon, amint következett:
»Kedves jó szeretőm, Kata!«
Kívánom, hogy ezen levelem jó egészségben találjon nemcsak tégedet, hanem kegyelmeteket is, Boris néném és Erzse néném.
Ott hagytuk el egymást, galambom, mikor könnyeidet látva, miket apád elveszte fölött hullattál, megesküdtem, hogy elmegyek s vissza sem jövök addig, míg őt meg nem találom, vagy róla biztos hírt nem hozhatok, habár az óperenciákon túl is legyen őkegyelme.
Sok kérdezősködésem- és kutatásomra isten kegyelméből és jó emberek utasításából Budapestre vetődtem utána. Azt mondták, oda ment Marci bácsi király őfelségéhez. Pest nagy város, nem olyan könnyű megtalálni valakit, mint Kozákfalván; nekem is hasztalan volt minden utánjárásom, minden kérdezősködésem, hiába tudakozódtam fűtől, fától: nem láttak-e ilyen meg olyan embert?… De nem ám! A nagyvárosi ember mind olyan, mintha vak és siket volna; mintha csak azért lenne szeme, hogy meg ne lássa vele a mások baját, és azért lenne füle, hogy legyen a kezével mit bedugni, mikor segélynyújtásra kérik a kezet. Utoljára is egy tudós öreg kofaasszony azt tanácsolta, hogy hirdettessem ki az újságban, ha nem látta-e valaki Marci bácsit? Aki látta és biztos hírt tud mondani felőle, az keressen fel engem naponkint reggeli 5 órától 6 óráig a lutheránus templom lépcsőzetén: jutalma két kemény tallér. - Fel is kerestem nyomban egy bolondos újságcsinálót, aki egy öl fa felvágásáért betette újságába mindezt szóról szóra. És csakugyan lett foganatja, mert harmadnapra, midőn ott pipáztam az egyház lépcsőzetén, egy úri hintó állott meg előttem s egy alacsony öreg úr lépett ki belőle.
- Te kozákfalusi vagy, ugye?
- Igenis, kérem alásan. Sós Péternek hínak. Hát az úr ugyan kicsoda, ha meg nem sérteném?
- Engem meg Szent-Tamássy Miklósnak neveznek.
Hirtelen lekaptam kalapomat fejemről. Földesurunkat és követünket még sose láttam így színről színre, s elfogott a félelem, mikor meggondoltam, hogy olyan nagy úrral esik most beszédem, kinek hetven falu termi az asztalravalóját.
- Hát Fodros Marcit keresed? - kérdé jóságosan. - No, öcsém, elnyertem a két tallérodat. Én tudom hol van, hanem előbb az a kérdés, minek keresed. Hm. No, majd elmondod! Mit csinál a kis Kati lány?
- Hát ösmeri őt, nagyságos uram?
- Nagyon, édes fiam. Nagyon ösmerem, de most ülj oda a bakra a kocsis mellé.
Azután elhajtattunk egy nagy palotába, ott behítt szobájába és azt mondta:
- Beszéld el, fiam Péter, mi járatban vagy?
Én azután elmondtam szögről-végről a te édesanyád őkegyelmének bánatát, vándorlásomat, egyszóval mindent, hogy kerültem ide, mit tanácsolt a kofa stb.
A nagyságos úr türelemmel hallgatott végig.
- No, derék gyerek vagy, Péter. Látom, megérdemled azt a szép leányt. Nagyon jól van. Most itt maradsz nálam egy pár hónapig. Azután elviszlek benneteket haza. Ne félj semmit. Az öreg Marciból még faragunk valamit. Csak várj türelemmel… Nos, tudnál-e inas lenni?
- Tudnék biz én, nagyságos uram, mert már voltam az kisebb koromban az esperesnél.
- Annál jobb. Reggel majd szabatok rád libériát. Addig is töltsd meg fiam a csibukomat.
És azóta, édes Katám, itt szolgálok Szent-Tamássy őnagyságának. Hála istennek, jól megy a sorom, csak egy nagy híja van életemnek, hogy tőled távol vagyok; de jó az Isten, hiszem, majd csak haza segít. A nagyságos úr ma sokat kérdezősködött felőletek. Mennyi földetek volt? Kinek adtátok el? - Én őszintén elmondtam, hogy a ház az árendás kezére jutott, a földeket pedig kit ennek, kit amannak adtátok el. Az uraság mindent papirosra jegyzett. Nem tudom, mit akarhat.
Oh, én kedves mátkám, ha tudnád mennyire szeretlek, ha láttad volna ezt az én egyszerű szívemet, milyen nagyon dobogott, mikor az uraság ezek után imígyen szólott:
- No, nemsokára meglátjuk Katát. Két hónap múlva meglátjuk.
Alig várom azt a napot: már ki is számítottam magamban, hogy még hatvanszor kell addig kisuvixolni a nagyságos úr csizmáját; a hatvanegyedik suvixolást már Kozákfalván végezem veled együtt - ha még hű maradtál hozzám:
holtig szerető Péteredhez.«
...
Hosszú volt a levél. Kati alig bírta könnyeit tartani, s nem egyszer vette szemeihez a kötény csücskét, mígnem a legutolsó soroknál már meg nem állhatta, hogy hangos fuldokló zokogásban ne törjön ki, folytonosan rebegve:
- Ha hű maradtam-e hozzá?
Lassan fogyott a hatvan nap. Pedig de nehezen várta Kati is. Ő is csinált magának olyan paraszt kalendáriumot, mint Péter. Neki százhússzor kell megfejni a »Csillag« tehenet. Nagyobb szám, mint a Péter suvixolása; de hát azért ő mégis boldogabb, mint Péter, mert ő a várakozás rovásáról két számot farag le naponkint, míg Péter csak egyet.
De hátha hamarább jönnek. A tiszttartó-kisasszony azt mondta, hogy már negyven nap múlva végződik be az országgyűlés. A követek mind hazajönnek. A nagyságos urat is hazavárják. Új választás lesz. Megint lesz jobboldal, baloldal, részeg paraszt, bevert fejű kortes, dupla icce, dupla kréta, dupla életboldogság. A nagyméltóságú urak megint lejönnek váraikból és megsüvegelik a felséges népet, aki felségesen hagyja magát bolonddá tenni. Beszélni fognak neki a »józan« politikáról, hanem lerészegítik előbb, mondani fognak előttük dörgedelmes hazafiúi frázisokat, amiből azok persze nem fognak érteni egy betűt sem, de azért nagy, kidülledt, álmos szemük élénken fogja tolmácsolni a hatást, és rekedt, örökké szomjúhozó torkuk a riadalmas »éljent«.
A kozákfalvi választókerület ugyan nem tartozik azok közé, mert itt derék két jelölt szokott állani egymással szemben: - az öreg Szent-Tamássy Miklós és Báró Csontlaky Árpád. Méltó vetélytársak, valódi népszerű, nagyeszű férfiak. Három év előtt az igaz, hogy Szent-Tamássy győzött, de csak négy szavazattal, úgyhogy most az új választásnál egészen kétes a diadal. Az már régen ki van csinálva köztük, hogy egyikük sem fog korteskedni, nem fogja demoralizálni a népet, furfangot, ravaszságot nem használ, hanem mindenik tisztán, szabadon engedi nyilvánulni a közvéleményt. Hadd legyen már egyszer úr az is a saját házában. Aki pedig a közvéleményt megmásítani igyekeznék, az fizessen az írói segélyegyletbe húszezer forintot. Lássanak már olyan korteskedést is az újságírók, amin nem fognak megbotránkozni.
Azonban térjünk vissza Katához, ki nagy nehezen mégiscsak leőrlé az idő garatján a napokat. Szép vasárnap délután volt. Az emberek falusi szokás szerint kinn ültek házaik előtt, mikor az Erzsiék háza előtt (hol férje szerencsétlen sorsa óta egyszersmind Boris lakott gyermekeivel, mert a pásztor-lakból kénytelenek voltak lábukat kihúzni) fényes úri hintó állott meg, melynek bakjáról nyalka legény ugrott le legelőbb, és leemelt sapkával nyitotta meg a hintó üvegajtaját a kiszállók előtt.
Nagyságos Szent-Tamássy Miklós úr szállott le és egy abaposztóba öltözött öreg ember.
A falusiak kíváncsian tekintettek oda, s nem egy hagyta ott a földből összevert előpadot, hogy a kocsihoz ballagjon, meglátni valamit, csakhogy már akkor a jöttek egészen eltűntek bent az udvarban, csak a rácson keresztül lehetett utánok nézni.
Az özvegyasszony házát egy nagy komondor őrizte, angolos flegmával dőlve végig az összevissza-vagdosott küszöbön. Nagyot, mérgeset mordult a fekete kabátok láttára, mintha ő is tudná a törvényes praxist, hogy a paraszt portán megjelenő fekete kaputrokkok nem jelenthetnek egyebet, mint egzekúciót: azután mintha feltette volna magában, hogy bánja is ő, miatta ugyan csinálhatnak akármit, ő bizony ellene nem szegül az alkotmányos rendnek, nagy álmosan behunyta mind a két szemét, hogy legalább ne lássa, mikor keresztül lépik, s ne legyen kénytelen a kutya-alapszabályok értelmében beleharapni valamelyiknek a lábszárába. Hanem mikor aztán közelebb jöttek és megütötte orrát a régi ismeretes szag, felugrott vihogva s farkcsóváló szalonmodorban egyenesen odaugrott a kék abaposztós ember nyakába.
- Csiba te… Zagyva te… Hogy a kő üssön meg! No, no… Ugye rám ismertél?
Aztán mintha attól félne a nagyságos úr is, a kék posztós ember is, hogy ez menten belekezd valami hosszú üdvözlő kutyaszónoklatba (nyilván hozzá lehetett szokva az utóbbi), sietve otthagyták a küszöbnél, kitérve minden élénkebb ováció elől, léptek be a pitvarba, hová a szobából szemben velök megnyílt a szíjon-járó ajtó, melyben Boris asszony halavány szenvedő arca jelent meg.
- Édes jó anyjukom! - kiáltott fel az öreg ember, neje nyakába borulva. - Élsz-e még, szegény öregem.
Boris asszony egészen néma maradt örömében, még gondolkozni sem bírt; csak nagysokára, mikor már vége volt az ölelésnek, nézte végig Marcit.
Oh, csakugyan nem álom, Marci az. Az egykori Fodros Marci, azzal a különbséggel, hogy most már ősz haj árnyékolja be értelmes, nyugodt homlokát és szemeiben valami átérzett hosszú szenvedés tükröződik vissza; ami tűz volt bennök azelőtt, az most valami melankolikus szelídség, valami áhítat.
Ezalatt előkerültek a faluból gyermekei, az öreg öröme mindig újra kezdődik, csak Kati nincs még ott, mert amint az udvaron megpillantja a nyalka Pétert, kit oly nehezen várt, úgy megijedt megérkezésétől, hogy rögtön visszaszaladt s csak néhány perc múlva mert előjönni szűziesen kipirult arccal és ingadozó léptekkel. Természetes, hogy Pétert meg sem látta, hanem egyenesen az apja karjaiba futott.
…Ami meg van írva hihetetlen mesékben, mindaz beteljesedett itt, feltámadt az eleven halott, visszakerült a férj, a családapa, a szerető legény…
Mégis van hát odafenn az égben isten, ki a szegény ember szenvedéseit összeszámítja, megelégli és azt mondja: »eleget bűnhődtél már: élj megint.« Van még isten, aki mindent valamiért tesz, aki nagy, mikor büntet, de még nagyobb, mikor jutalmaz, kinek senki sem oly nagy, hogy földre ne tiporhassa és senki sem oly kicsiny, hogy föl ne emelhesse…
Boris asszony térdre borult, összetette kezeit és azt rebegte:
- Bocsásd meg nekem, hogy kételkedtem benned, Uram!
Egy hang sem jött ajkára sokáig senkinek, az öreg Marci mereven állott ott, csak a szemei jártak körüskörül; Péternek egy könny játszott szemeiben, a nagyságos úr odatámaszkodott egy padlásra vezető füstös létrához és úgy mutatta, mintha őt egy cseppet sem érdekelné ez a dolog, hanem a szivara, az sehogy sem akart égni; gondolom: ez volt a legnagyobb gondja.
De nem sokáig hagyták őnagyságát nyugodtan.
Boris odacsúszott térdein hozzá (mi előtt szeretett volna meg is hátrálni, ha ebben meg nem gátolja a fal) és nézett, nézett rája hosszasan, a szája is megmozdult, de azért nem mondott semmit.
Az öreg úr nagyot biccentett fejével, mintha mondta volna:
- Értem… igenis értem, csak nem kell okoskodni.
Azután Marci lépett oda, nagy nyugalommal megsimítva ősz haját.
- Nagyságos uram! Amit nagyságod velem tett, azt nem lehet megköszönni. Az több. Én érzem azt, én tudom azt, hogy az mennyi. De nem beszélek felőle.
És nem is beszélt. Olyan némán nézett ki a konyhaajtón keresztül az égre, mintha csak azt akarta volna kieszelni, hogy lesz-e reggelre eső, mintha egyéb sem feküdnék a szívén, csak az, hogy ott kinn a kendere megázzék egy kicsit.
Pedig bizony el volt érzékenyülve ő is, az öreg nagyságos úr is, ki csak nagynehezen bírt beleesni óhajtott nyugalmába.
- Keljen fel, jó asszony! Aztán jöjjenek utánam mindnyájan, te Péter, te pedig elvezetsz a Marci volt házához. Merre van?
Marci önkéntelen sóhajtott.
- A falu túlsó szélén. Egy kicsit messze lesz gyalog.
- Nem tesz semmit. Menjünk.
Útközben mindinkább többen csatlakoztak a menethez. Az emberek üdvözölték, ki Marcit, ki Pétert. »No, csakhogy megjöttél, keresztfiam öcsém; ejnye no, de jó az Isten, hogy hazavezérelte kelmedet, édes komámuram, kedves sógor uram« stb.
Kisvártatva elértek a házhoz, szép fehérre ki volt meszelve, a zsaluk csinos zöld színűre festve, mindenütt javítás, tatarozás nyomai. A nagy gesztenyefa a ház előtt oly barátságosan integetett lombjaival régi gazdái felé, mintha suttogta volna: …«Hozott isten! Jöjjetek ide ülni, alám, ahol az öregapátok pihent…«
Marci megint sóhajtott. »Minek volt az most idejönni? Bánatot keresni az örömben?«
A nagyságos úr észrevette a sóhajtást s ráütött a vállára.
- Soha semmi sincs elveszve egészen, hallja kend Marci! A sóhajtás senkit sem gazdagított meg, hallja kend! Dolgozni kell az embernek, nem sóhajtozni, hallja kendtek! Te pedig nyiss be, Péter.
- Nem lehet oda benyitni, kérem alásan - magyarázta egy odaérkezett szomszédasszony - be van az a ház zárva már egy hónap óta. Jó ideje egy ispán-féle ember jött az árendáshoz és megvette tőle; azóta kijavíttatta, meg amint halljuk, rendre vásárolgatta a Marci komám régi földjeit is.
Szent-Tamássy bosszúsan csitítgatá a fecsegési talentummal bőven megáldott vászoncselédet, hanem az nagyon jól megmagyarázhatta a képviselő úr harmadévi programjából a szabadszólási jogot, s ott folytatta, ahol elhagyta.
- Úgy beszélik, hogy annak a híres Ugrik Borbála apácának vették meg az esztergomi barátok. Az jön ide lakni az új fundusra. Jaj, kérem alásan nagyon furcsa, szép történet az. Nem tetszett látni lefestve a képes könyvben?
Szent-Tamássy úgy tett, mintha gondolkoznék egy ideig, aztán belenyúlt a zsebébe és kivett onnan egy kulcsot, mellyel egész könnyedén nyitotta ki a fehér ház ajtaját.
- Jöjjön kegyelmetek utánam!
Marciék némán haladtak az uraság után, mindenki a másik arcára nézett, mintha abból szeretné kiolvasni, hogy »mi lesz itten«?
A pitvar is tiszta volt, falai teleaggatva mindennemű konyhaeszközzel, szép virágos porcelántányérok, vasfazekak, tepsik, serpenyők, reszelő, hurkatöltő, vasaló stb. stb. szokásos rendben voltak elhelyezve.
Hát még bent a szobában!
Ott aztán volt mit megnézni. A tornyos nyoszolya megrakva újdonatúj dunyhákkal, a régi ócska lóca helyén takaros karospad állott, mellette nagy tulipános láda, kinyitva teliden-tele asszonyi ruhával. Gyolcsszoknyák, olajos kendők, csipkés ingvállak egész özöne. Vajon kié lehet mindez a töméntelen gazdagság?
A nagyságos úr egy futó pillantást vetett a szobán végig, aztán odalépett Marcihoz. Egy fél fejjel magasabbnak látszott, mint máskor, az arca át volt szellemülve, a szeme villogott, hangja dörgőnek tűnt fel.
- Hallja kend, Fodros Marci! Mikor én gyógyíttatni kezdtem, elhatároztam, hogy ha az Úristen visszaadja kendnek legdrágább kincsét: józan, ép eszét, én a földi birtokát adom vissza, hogy így »egész« ember lehessen.
A nagyságos úr egy összehajtott írást húzott ki zsebéből.
- Itt van az okmány, melyben visszavásároltatik a kend nevére minden előbbi jószága. Én gondoskodtam, hogy az a telekkönyvben is kendre legyen kebelezve. Minden rendben van. Nekem ne köszönjön semmit. Legyen áldott az Úr neve, ki segítségemre volt e cselekedetben.
Aztán egy könnyed mozdulattal leparancsolván a keletkezőbe indult hálálkodást, a tetszhalottként megmeredve álló Marcit kezén fogva, odavonszolá az ablakhoz.
- Jöjjetek ide, gyermekeim, mindnyájan. Komoly dolog az, amit mondani fogok. Sohase feledjétek el ezt a percet. Emlékezzetek rá örökké, amit az öreg Szent-Tamássy mondott, mikor ezt a képet mutatta nektek.
A tükör felett a régi Krisztus-kép helyén nagy aranyos ráma függött, de a ráma üvege alatt nem volt semmi ábrázolat sem az új testamentomból, sem a históriából, hanem volt ahelyett egy csupa reskontócédulából kirakott »M« betű. Mementó.
- Ide nézzetek!
Szent-Tamássy érezte Marci kezének remegését a magáéban: odatekintett az arcára, az sápadt volt, mintha a visszaemlékezés krétával mázolta volna rá a múlt eseményeket.
- Apátok sokszor el fogja mondani, mint került ebbe a szobába ez a kép. Akarom, hogy elmondja, s mikor a mi csontjaink már régen porladozni fognak, ti is elmondhassátok unokáitoknak. Nagyon szomorú történet az, gyermekeim: de van neki szép tanulsága. Ez a tanulság meg fog óvni attól, hogy hasztalan hiú ábrándok után kapkodjatok, hogy olyanok legyetek, mint a kecske, amely a festett káposztafej után ágaskodik. Gyermekeim! A szerencsét ne keressétek léha álmokban, üres mesékben, ne keressétek a levegőben, kincses házak titkos rejtekeiben. A szerencse nem ott van. A szerencsének lakása a »munka«. Csupán ott lehet megtalálni. Ezt mondta nektek az öreg Szent-Tamássy. Isten áldjon meg benneteket.
Az apró öreg úr meglóbázta botját maga körül, alkalmasint azért, hogy senki se közelíthessen hozzá, és gyors léptekkel futott ki a házból, csak a küszöbről fordult még vissza »egy szóra«.
- Az a ruha ott a ládában, mind a Katié. Neki ajándékozom. Hadd legyen menyasszonyi hozománya… A lakodalomból aztán ki ne felejtsenek valahogy… Péter derék fiú, megérdemli a lányt!
- Úgy legyen! - rebegé Marci és futott Szent-Tamássy után.
Csak az udvaron érte utol.
- No, mi kell? - förmedt az rá, bosszúsnak látszó arccal. - Tán ott feledtem valamit?
- Nem uram, hanem én feledtem el valamit. Elfeledtem megmondani, hogy annyi kegyelmet, annyi jóságot csak az úristentől lehet pirulás nélkül elfogadni ingyen. Nagyságos uram, érzem, hogy elestem… Nagyságod megtanított engem másodszor élni. Megtanított rá, hogy a boldogságnak édesanyja a munka. Ezzel egy nagy kincset adott örökbe. Dolgozni fogok. Ha elestem, hagyjon engem a magam erejéből felkelni. Az a tudat édesítheti csak meg hátralevő napjaimat, hogy magamtól keltem fel. Nagyságos úr! Nekem nem kell a ház, a birtok. Én így is elég gazdag vagyok, miért tenne »túlságos« gazdaggá?
Az öreg uraság megint a fejével biccentett, mintha megint mondta volna: »értem, igenis értem«, aztán nagy álmélkodással tetőtől talpig végignézte Fodros Marcit és azt mondta neki:
- Fodros Márton uram, menjen be kegyelmed előbb a kalapjáért, mert különben én is leveszem a magamét. Kegyelmeddel nem »dukál« föltett kalappal beszélni, kegyelmed derék ember, Fodros Márton uram: nyújtsa ide a kezét, hadd szorítsam meg.
És ezzel még gazdagabbá tette Fodros Marcit, még százszor gazdagabbá. Oh, az a kézszorítás több volt mindennél! Az öreg paraszt szíve csak úgy dagadozott a büszkeségtől…
- Tudom, édes barátom, hogy kegyelmed mit akar. Nagyon helyesen van. Hanem én is tudom, mit akarok. Egy szót sem többet, mert én csak kölcsön adom azt. Gyávaság volna visszautasítani. Nevelje abból gyermekeit úgy, hogy hasznos polgárai legyenek az országnak, s ha azokká válnak, az öreg Szent-Tamássy ő általok is leró egy csomót azon adósságból, mellyel viszont ő tartozik hazájának. Igenis… Az öreg Szent-Tamássy semmit sem tesz ingyen…
Azzal sietve ugrott a hintójába.
Az öreg paraszt megdicsőült arccal nézett utána.
- …Mindent »ingyen«, de semmit sem »hiába«.
*
Ez az eset akkoriban nagy zajt csinált. A Szent-Tamássy párthívei dicsérték a nemes tettet, az ellenpártiak pedig ócsárolták, s egy ellenpárti lapban »Hallatlan vesztegetés« cím alatt jelent meg leírva az egész história, persze elferdítve olyanformán, hogy Szent-Tamássy egy egész féltelket vett meg egy parasztnak, hogy annak szavazata lehessen. Csontlaky embereinek egyike komoly hangon figyelmezteté a bárót, hogy Szent-Tamássy volt képviselő íme már elkezdte a korteskedést, ideje lesz előre rukkolni az írásba foglalt szerződéssel. A báró nem késett soká hozzáfogni a bizonyítékok beszerzéséhez, de képzelhetni mennyire csodálkozott, midőn Fodros Marciról megtudta, hogy a választók összeírása óta folytonosan az ő pártján van.
A báró menten magához hívatta Fodros Marcit és elbeszéltette vele az esetet, amint történt.
Márton gazda elmondta ezt szóról-szóra, vétek lett volna abból a történetből egy betűt is elhallgatni.
A báró mélyen meg volt hatva. Sokáig fel s alá járt a szobában, nagy magos homlokát egészen kiverte az izzadság.
»Ez már sok. Ilyen emberről fogalmam sem volt, aki maga csinálja magának a választókat!«
- És kend mégsem erre az emberre fog szavazni? - kérdé Marcitól.
- Igenis nem, méltóságos uram! Mert nekem más a meggyőződésem. Én már ezelőtt három esztendővel is, mikor szavazatom nem volt, a méltóságod pártján voltam szívemben, most már van szavazatom, tehát érvényesítem azt szívem meggyőződése szerint. Én azt hiszem, nem volnék méltó az Isten és Szent-Tamássy velem éreztetett nagy kegyelmére, ha másképp cselekednék. Én tudom, mi a becsület, méltóságos uram. Nem tekintem az embert, hanem az elvet.
A báró egyik csodálkozásból a másikba esett, előszedte a nadrágzsebéből a kezét és elkezdte vele dörzsölni a szemeit.
»Az ördögbe, benne vagyok a mesék országában…«
Azután morgott, dúlt, fúlt, végigjárta valamennyi szobáját, csapkodta az ajtókat és dünnyögött a foga között:
»Csupa óriások között járok… Az ott felülmúlni látszik a hitetlenséget… ez a paraszt meg szemembe mondja, hogy nem az embert tekinti bennem, hanem az elvet. És igaza van… Az a paraszt különb ember nálamnál… Én nem vagyok senki Szent-Tamássy mellett… Én csak az »elv« vagyok… korcsmai cégér… útmutató tábla, amelyre rá van mázolva garasos festékkel, hogy: »erre járnak - Bécsbe«.«
Aztán egyszerre kigyulladt a jéghideg márványarc, s furcsa bámulatos tűz ragyogott fel a szelíd kék szemekben.
»Miért ne tudnék nagy lenni én is?…«
Végighanyatlott egy kereveten és kezét izzó homlokára tapasztá.
»Hiszen ez a nép nekem is vér a véremből, test a testemből. Ami neki fáj, az nekem is fáj. Nekem is édes lesz érte élni. Csak őérte…«
A szoba falairól a híres ősapák arcképe olyan barátságosan látszottak integetni. A tükörrel szemben függő kuruc generális kezében megmozdulni látszott a súlyos buzogány. Pedig csak a napsugár reszketett rajta. Az a buzogány nem mozdul meg már többé…
Csontlaky Árpád felugrott és azt parancsolta, hogy fogjanak be.
Aztán felültette maga mellé jobb felül Fodros Marcit.
- Hajts Kis-Tarbóra!
A kocsis sehogy sem bírta felfogni, mit kereshet ott az ő ura, mikor ott ma ellene gyűléseznek az uraságok, egy hosszú kocsisor ment éppen az imént Kis-Tarbóra, mely okból ilyetén kérdést kockáztatott:
- Kis-Tarbóra, ahol Szent-Tamássy lakik?
- Éppen őhozzá.
- No, már ez istenúgyse, különös, - morgott a kocsis, egy oldaltekintettel az ülés mellé szúrt fokosra - aztán nekiereszté a gyeplőt. Ha már veszedelembe megyünk, hát legalább menjünk bele sebesen.
Szent-Tamássynál csakugyan pártértekezlet volt. Pártjának összes notabilitásai jelen voltak s sokakban nem kevés volt az aggodalom, hogy a Csontlaky-párt az utóbbi három év alatt nagyon megszaporodott. Csak maga a háziúr volt derült s részt sem vett a tanácskozásokban, miknek célja a Csontlaky-párt ellensúlyozására volt irányozva.
Hanem az általános meglepetést ő is osztá, midőn a komornyik báró Csontlaky Árpádot jelenté.
Mintha valami bomba esett volna le a nagy ebédlő közepére ebben a névben.
»Mit kereshet itt Csontlaky Árpád?«
Minden szem az ajtó felé fordult, melyen Csontlaky lépett be Fodros Marcival.
A háziúr előzékenyen ugrott fel, megszorítani a jött kezét.
- Isten hozott, Árpád!
Azután melegen kezet szorított Fodros Marcival.
- Hogy van kegyelmed? No csakhogy meglátogatott már valahára. Tessék leülni, foglalj helyet Árpád és gyújts rá! Itt a szivar!
- Köszönöm. Előbb egy kis végezni valóm van veled. Olvasd fel nekem kérlek a programodat! Akarom tudni jó-e?
- Kinek a pap, kinek a papné, édes barátom. Neked rossz, nekünk jó.
- Hadd halljam!
Szent-Tamássy kivett az asztalfiókból egy példányt nyomtatott programjából és átnyújtotta.
- Én ugyan nem értelek téged. Hanem az nem tesz semmit. Olvasd el, ha nincs terhedre.
Csontlaky figyelemmel olvasta át az elősorolt hazafias törekvéseket. Minden sor meleg volt a honszerelemtől…
…Lankadt kezeiből kicsúszott a földre a program, de ő még akkor is maga előtt vélte látni a lángoló sorokat. Mintha lenyomódtak volna a levegőbe azok az apró fekete betűk…
A báró nagy lélegzetet vett.
- Nagyon, nagyon jó… hanem…
- Megint nem értelek… - vágott közbe Szent-Tamássy.
- Hiányzik belőle valami.
Azután odamutatott Fodros Marcira.
- Ennek az embernek a történetéből nem tanultál meg semmit.
Szent-Tamássy csak azt restellte, hogy bot nincs kezében, mellyel nekisuhinthatna a levegőnek mint mindig, ha gondolkozik.
- Ah igen, igen… izé. Neked tökéletesen igazad van. Valami csakugyan nincs benne ebben a programban. Már tudom. Annak pedig nem szabad kimaradni…
Aztán ünnepélyes arccal fordult az egybegyűlt párthíveihez.
»Tisztelt polgártársak! A már elmondottakon kívül működésem még arra is ki fog terjedni, hogy a kormány törvényjavaslatot adjon be a »magyar királyi« lutri eltörlése iránt, mert ezen hamis játék, mely főleg az értelmetlen nép kizsákmányolását vonja maga után, nem fér össze sem az állam méltóságával, sem az állam céljával. Ha más országnak tetszik, ám lutrizzék tetszése szerint, hanem mi meg fogjuk igyekezni gátolni, hogy a magyar király nevét oly intézmény mellé írják cégérül, honnan még egy Szent-Tamássy Miklós is levakarná a magáét.«
Viharos éljen reszketteté meg a levegőt.
Az öreg Fodros Márton lekonyult fővel hallgatta a velős szavakat. »Uram, legyen meg a te akaratod… Én voltam az eszköz kezeidben, mellyel felnyitottad a bölcsek szemét… Én voltam a porszem, mely ledönti a sziklát. Köszönöm, én Uram, hogy mégis voltam valami.«
Báró Csontlaky elmélázó arccal nézte a paraszt nyugodt, áhítatos vonásait: - az egészen újjáteremtett embert.
»…Hogy dagadhat annak a szíve büszkeségtől, diadaltól, ki újjáteremté… Miért ne lehetne így újjáteremteni az egész nemzetet?« Az volna még csak óriási munka.
Szent-Tamássy ezalatt vidoran lépett a hatalmas ellenjelölthöz s férfiasan mondta neki:
- No, most már hadd hallom a te programodat is.
Az ellenséges pártvezér csendes komolysággal nézte vissza mosolygó arcát.
- Nekem már nincs programom.
- Nincsen? Hát hová tetted?
- Eldobtam egy szavazatért.
- Mi az ördögnek lesz az a szavazat? - kérdé Szent-Tamássy, még mindig bámulva.
- Od’adom neked.
A VÁRMEGYE RÓKÁJA
ELBESZÉLÉS
1877
I. BEVEZETÉS
Régi történet már ez. Egészen más idők jártak, más emberek uralkodtak. Élő ember már alig emlékszik arra a boldog korra, mikor egy váltógaras volt a bor iccéje, mikor az volt a legjelesebb szónok, ki a legnagyobb bunkós bottal jött a megyegyűlésre, a legtekintélyesebb férfiú, kinek legkülönb tajtpipa lógott a szájában, s az tartatott a legszabadelvűbb hazafinak, aki legszebben fütyölte a Rákóczi-nótát.
Prókátorok nem nyúzták a világot; legfeljebb az volt a honoráriumok, hogy a katolikus kliens ebédre invitálta meg ügyvédjét, a lutheránus azt mondta: Köszönöm barátom uram, legyünk per tu; - míg a kálvinista egyszerűen azon biztatással rótta le perköltségeit: »aztán hallja az úr, ha valami akar lenni a restóráción, csak nekem szóljon.« Finánc nem szaglált a magyar ember dohányzacskójában, végrehajtó nem garázdálkodott tízgarasos meghívásokkal; régi szolgabírák csak akkor hítták magukhoz a nemes embert, ha ebédet adtak.
Minden másképp volt. Az ország összes évi irodalmát meg lehetett olvasni nyolc garason a »Kassai kalendáriom«-ból, már t. i. aki olyan bolond volt, hogy nemcsak megvette, hanem tetejében még el is olvasta.
A vármegye hatalmasabb volt, mint az ország. A két kopott fejű oroszlán a megyeház homlokzatán olyan méltósággal bámult le erre a komisz Európára, mintha azon tűnődne, ugyan hány világrészt egyék meg früstökre…
Minden hirdette a megye hatalmát. A hajdú tarsolyára hímzett N. V. betűktől kezdve egész a székváros közepén emelkedő palotáig, melynek födeléről varjúsereg károg rémletesen, mintha fölolvasást tartana abbeli észleleteiről, hogy a legszebb, legmagasabb ház mindenütt a börtön; annak van legtöbb lakója.
A börtön deres és mogyorófa-bot jelvényei alatt összpontosult a társadalom fönnállásának logikája. Nem az emberek kedveért van a mogyorófa-pálca, hanem megfordítva, hogy a szolgabírónak nemes hevében legyen kin kitölteni mérgét. Ez volt az uralkodó vélemény, minélfogva külön büntető kódex volt minden egyes szolgabíró, ki ha unalmában rádiktáltatott az emberfiára olvasatlan huszonötöt, pipogya újságírók ki nem kürtölhették a lapokban. Először, mert nem is voltak lapok, de másodszor, ha lettek volna is, úgysem olvasta volna senki, aztán meg harmadszor… statárium neki, az akasztófáravalónak, ha a vármegye dolgába merné magát ártani.
Könyv, tudomány nem háborgatta álmainkat. Tudtunk mi mindent: nem volt már a világon semmi megtanulni valónk. Mert vagy arról beszél a bolondos ánglus ezer megírt könyvében, ami úgyis benne van a »Corpus Juris«-ban, és akkor fölösleges, vagy arról beszél, ami nincs benne, és akkor ostobaság. Tertium non datur. Ha pedig tudományos ember produkálásáról van szó - ott van Széchenyi Pista! Azzal tessék diskurálni. Gondolkozik az mindnyájunk helyett.
A haladás szót kiküszöbölte a »vis inertiae« a nemzet szótárából. Ismeretlen pogány mondat volt. Inkább nekitámaszkodunk az ellenkezőnek. Még a »Hármas Kis Tükör« bölcs összecsinálója is ilyeneket írt ékes karmenekben:
»N… vármegyében kell járni nagy sáron.«
Még én is úgy tanultam valaha. A tiszteletre méltó sár, melybe belefúlnak a haszontalan új eszmék, beleolvadt címerünkbe. Úgy néztük, mint megannyi aranyat. Jó volt az nekünk! Nem kell közlekedési út; mi az istennyilának? Magunk csak kivontatjuk magunkat parasztforsponttal a szomszéd faluig, hol egy valamirevaló tarokk-kompánia csak összetákolódik; idegen vármegyéből való ember meg hadd búsuljon rajta, mint jöjjön ide, ha - nem lehet.
Legalább nem akad ránk a német ebben az átkozott sárban.
És az igaz, hogy a német nem is akadt ránk, hanem ahelyett ide talált egy németnél is nagyobb hatalom, a »Liberalizmus«.
Az is úgy jött ide, hogy előbb megtanult röpülni.
…Világot borító szárnyait összecsapta fölöttünk, lehelete összevegyült a haza levegőjével, melyet ki magába szívott. Elkezdett beszélni mint a mákonyivó, soha nem hallott bolond, ábrándos eszmezagyvalékról, egyenlőségről, testvériségről. Fojtott lett a levegő, hogy elkezdett tőle köhögni a fél ország, mintha tüdővészben lenne.
Új tüdő kellett az új levegőhöz! Az ország kivedleni indult régi bőréből, nem várva be, míg erővel lehámozza róla az idő.
A megyeháza most is ott állott ugyan, hol előbb, a zsinóros hajdú most is oly begyesen lépkedett előtte, mint hajdan, a szolgabíró dohányzacskójának sallangja csak oly gavallérosan verdeste tekintetes lábszárait, mint régente, a feneketlen sár is ott lotyogott az utakon, a deres szintén megmaradt kevélykedni a vármegyeház udvarán, s a főjegyzői kalamárisban is ott álmodott a tintába száradt toll azokról a gyűlésekről, miken mindig azt határozták, hogy majd határozni fognak; - de a bolondos korszak ezek háta mögött új erkölcsöt teremtett, s mint mikor a földbe ültetett krumpli föltolja magát a rohadásba átment ősanyagból, az emberek kezdtek meg nem férni egymással.
Az volt kifogása egyiknek a másik ellen, hogy nem liberális.
Liberalizmus!
Tudta is azt még akkor valaki, mi az! Aki tudta, az is elfelejthette. Hiszen olyan régen volt már, mikor a »Libertas« föliratú zászlókat csókolta a hazai levegő. Az a torony is csak düledék már, amelyiken lobogtak!
Csak úgy derengett még akkor ez az eszme, mint a nyugtalanul alvók előtt a hajnal epedve várt szürkülete.
Aztán bajos dolog volt azt olvasni is, elhinni is mind, ami annak a bűbájos tündérasszonynak homlokára volt írva, kit »Egyenlőségnek« hívnak.
Ha akadtak udvarlói, bezzeg akadtak ócsárlói is.
És ezek az ócsárlók is kemény, szenvedélyes emberek voltak, kiket a megszokottság odaláncolt a mozdulatlan röghöz, melyről meg voltak győződve, hogy arany.
…Küzdeni a fél világ ellen lovagiasságból, becsületből, könnyelműségből, királyné szép szemének fölszárított könnycseppjeért, királynak kimondott kevély szaváért, annak van értelme, de az egyenlőségért, testvériségért harcolni, perorálni, az őrült eszeveszettség…
Így gondolkoztak a közönyösek, kiket a szép istenasszonyok meg nem szúrt ragyogó szempillantásával; de hát azok hogy gondolkoztak még, akik gyűlölték fényes homlokát…
»A világ vége közelít: a százados logikát halomra készülnek dönteni az új emberek!«
»Avagy logika az, ha midőn meglátja az ember maga mellett a meztelen koldust, ő is meztelenre vetkőzzék, hogy legyen egyenlőség, - vagy öleljen szívére minden földönfutót, odavarrva azt saját gallérjához osztályos atyafinak, hogy legyen testvériség.«
»Meg kell a fölfordulni akaró világot állítani. Hogy mert megmozdulni a semmirekellő anélkül, hogy engedelmet kért volna rá akár a fenséges palatinustól, akár a tekintetes karok- és rendektől.«
Sokan voltak, kik így gondolkoztak; először morogni, később küzdeni kezdve az új emberek ellen, akik folyton szaporodtak s nem kicsinyeltek semmi fegyvert. A nyers katona csak örül a diadalnak, a szellemharcos szomjúhozik utána.
Nem kell megmosolyogni e harcot azért, hogy sok tréfás, nevetséges és kevés hősies elem van benne: nagy és szent volt az, mint akármelyik.
Harci kürt nem lelkesítette, megdördült ágyú nem ösztökélte, kibontott zászló nem vezette, omló vérpatak bele nem bőszíté az ütközetbe ama jó táblabírákat, kikre előszeretettel fogtuk rá, hogy csak »toasztirozni« tudtak: hanem egy néma gondolat, mit akkor kimondani sem tudtak, csak csírájában hordtak szívök alatt, egy gondolat, mit az ösztön érlelt meg előbb s csak azután jegyezett el az észnek, gondolat, melyet nem ültetett, nem vetett senki, támadt, kikelt magától, mint az ősrengetegek virág-serege. Azokat ki ültette? ki parancsolta meg az őserdőnek, hogy egy időben soha nem látott színű, soha nem szagolt illatú virágokat hozzon…
…A virágok az anyaföld gondolatai - de hát a mi gondolataink kinek a virágai?…
A vármegye körirata sorba járta az ötvenegyet… A fehér és vörös tollasok döntő ütközetre készültek egymás ellen.
II. MIKOR A VÉN PRÓKÁTOR SZERELMES
És lőn, hogy az öreg Fogtőy Márton, aki legszájasabb prókátora volt a vármegyének s leghasznavehetőbb ócska ágyúja a pecsovicsoknak, mikor legjobban számítottak eszére, tudományára, szónoki tehetségére, egyszerre csak kezdett megbolondulni.
Hüm! Csak gyarló teremtés az ember mégis! A reális, egzakt irányból belemegy a regényességbe, mint valami törvényszéki írnok. Addig replikázik, allegál, egzekvál, licitál, likvidál, míg a legszendébb kliens úgy lefőzi két szép szem tüzes kacsintásával, hogy egyszerre elfelejt Corpus Jurist, telekkönyvi pátenst, kúriai döntvényt s nekimegy per analogiam a szent házasság bolondos aktusának, mely legföljebb annyiban bírhat érdekkel józan prókátor előtt, amennyiben leendő válópöröknek szokásos alapját képezi.
Nem tudni bizonyosan, az ember gondolkozó tehetsége szünetel-e akkor, az agyveleje zavarodik össze, vagy járványos betegség talán, mely néha öregeknél is jelentkezik, midőn egyszerre csak üresnek kezdi találni az »aktákkal« fölhalmozott »kancelláriát«, mely pedig olyan szűknek látszott azelőtt, hogy az amice Lupcsek »adjunktus« sem fért bele, hanem odakint volt köteles hálni a konyhában, Örzsi szolgáló kizárólagos terrénumán, amiért annak persze esze ágába sem jutott »birtokháborítási pört« kezdeni amice Lupcsek ellen; de míg üres, sivár, kietlenné lesz a kancellária, mint valami tudós feje, azalatt a szív megtelik holmi hóbortos, ábrándos vágyakkal, amik félig idea, félig semmi, félig hidegborzongatás, félig szívdobogás, félig eszeveszettség; a nagy, zsíros pörök aktáinak nyomatékos sorai között a legokosabb argumentumnál egyet fordul vele a világ, szétfoszlik betű, jog, tudomány, argumentum s egy szép barna lányarc mosolyog le mindenünnen. Az engedelmes »kalamus« kifordult a bágyadt kézből, a kopott perrendtartásban össze-vissza kuszálódnak a §-ok, semmire sem bír ráakadni, a végrehajtási kérvényt tévedésből rózsaszín papirosra írja, a pör stádiumai helyett a holdat jár nézegetni és morog, zúgolódik minduntalan, mintha azon bosszankodnék, miért nem marasztalhatja el az egész világot makacsságban?
Ez az első stádiuma a szerelemnek, mitől a prókátor annyira reszket, hogy nem meri azt magának bevallani, hanem más okát adja nyugtalanságának: komisz politikai időjárás… a liberálisok ütik a vasat… a keményfejű Nagy Pál szörnyen terjeszkedik… szűkmarkúak a kliensek, rosszul állapítanak a bírák… Az ördögnek legyen jó kedve!
Most jön a második stádium.
Ez már sokkal erősebb.
Elmulasztja a perfölvételt, szakadnak nyakába a makacssági végzések, mint a zápor. Nem törődik velök. A harmadfokú bíróság kedvező ítéletét igazi angol közönnyel fogadja, sokkal inkább törődvén azzal, ki van-e kefélve a búzavirágszín rókatorkos, jól van-e megkötve az új rojtos nyakkendő? Az adjunktustól megkérdi; van-e valami becsületes olvasmánya, mire az készségesen kikeres egy-egy rongyos könyvet a Justinián novelláiról, mit a principális fitymálva dob el: neki a »Himfy szerelmei« kellenek, vagy az »Aurora«, neki oda ne hozza se »Virozsil«‑t, se »Mackeldey«-t, mert nyomban lehúz öt bankó forintot a havi fizetéséből: ami már azért is nehéz matematikai művelet lett volna, mert a domine Lupcsek havi fizetése csak négy bankó forint volt.
Ebből aztán domine Lupcsek is megtudja, hogy a principális szerelmes, amit pedig amice Lupcsek tud, aki Fogtőy fiskális szerint semmit sem tud, azt már valóságos szégyen volna Fogtőy fiskálisnak nem tudni.
Tehát a fiskális úr a második stádiumban rájön, hogy az az ici-pici gyermeklány maradandó nyomokat hagyott szívében s bizony ha véletlenül még »res nullius« volna, nem lenne bolondság idehozni az élet »felzetéül«… hiszen a prókátor is ember… Az ő szíve sem egészen kő… azt is »szignálja« az Ámor nyila, az ő világában is helyet foglalhatnak a szelídebb emberi örömök, legalább »sub clausula«.
Ekkor tehát legelőbb is fölveszi elméjében a »tényálladékot«: az ici-pici gyermeklány egyetlen gyermek, az apja szorgalmatos hentesmester, de nemes ember, egy kis gazdasága is van, amit a leánya fog örökölni; ami meg másrészről őt magát (t.i. a fiskális urat) illeti, még mindig ér valamit ötven éve dacára is; van egy pár ezer forintocskája, csinos klientélája és egetrontó politikai nimbusza. A két vagyonka összetéve meglehetős »fundust« képezne a jövő számára, - minélfogva elhatározta megtenni a kellő lépéseket.
Egy egész processzus ez is, - de nagyon furcsa processzus.
Az ember itt is megírja az »alázatos kérelmet«, csakhogy magát kéri benne elmarasztaltatni a bájos »alperes« által, dobogó szívvel lesi a »választ«, s minél udvariasabban szerkeszti meg rá a »viszonválaszt«, a goromba »tagadtatik« szó elő sem fordul benne, az alperest a világ kincséért sem cáfolja meg sehol, sőt inkább beismeri minden állítását s ígér mennyet, földet. Egyszóval ez egy egészen megfordított pör, melyet minden áron el kell veszteni. Az embernek egészen ki kell vetkőznie természetéből, nyájasnak, előzékenynek, odaadónak, kell lenni, ami pedig nagy megerőltetés egy prókátortól.
Ha nincs valami nagyon infámis »ellenirat«, gyorsan következik utána a »végirat«, melyben kitűzetik az esküvő napja, az indulási, megérkezési program s egyéb bolondság.
Csakhogy ez nem ment olyan könnyen.
III. EGY KURTANEMES EMBER
Kalap uram, a leány apja, makacs fejű ember volt s azt tartotta, hogy minden nemes ember olyan úr a maga portáján, mint akár a fenséges nádorispán.
Házának külsejéről látszott már lelkének belseje. A homlokzaton egy hajadon fejű szent állott a mélyedésben: már a kőfaragó is úgy fundálta ki, hogy süvegtelen fővel álljon ott őkegyelme tiszteletére s mintegy respektusból az alatta olvasható sorok iránt:
»Ezt a házat építette Nemes Kalap István uram - saját erdejéből hozott fából Anno 1805.«
Ezzel aztán meg volt mondva, kicsoda lakik odabent! Egy ember, aki kevély önmagára. Egy vótuma a tekintetes vármegyének, aki meg van ahhoz szokva, hogy a vicispán is hízelegve beszéljen vele. De mit egy vótum!… Ahova Kalap uram áll, ott van az egész vidéki kurtanemesség! Sógor, keresztkoma, hetedízigleni atyafi, meg aki azzá akar lenni Erzsike révén. Pedig ki ne akarna? Egyetlen leány és szép leány. És még milyen szép! Nem azon szépségek egyike, kiken szívesen pihen meg szemünk ma a Váci-utca aszfaltján, kiken művészet, fényes hazugság mindaz, mi a szemnek tetszetős, kiknek csinos külsejéhez a kémikustól kezdve a hajművészig mindenféle mesterember hozzájárul a maga tudományával. Erzsikén valóság volt minden, az a hullámzó fekete haj, a karminpiros ajk, az elevenségtől csattanó arc, a fehér fogsor és az a természetes naiv vidorság, melyet nem mérgezett meg a szalonok fonnyasztó pacsuli szaga, hanem épen, frissen tartott meg az ártatlanság üde költészete.
Egy estefelé kint a tornác-ajtóban pipázott Kalap uram; megnézte a felhőket jobbról, azután megnézte balról, egyet ásított, megfordult és megnézte a felhőket háta mögött. Ezekből megelégedett ábrázattal konstatálta, hogy holnap szép idő lesz, hely határozathozatalhoz oly nagy füstgomolyt fújt ki öreg tajt-pipájából pontnak, hogy az akár maga is beillett volna felhőnek valami apró német monarcha birodalmába.
Tekintete lomhán kalandozott szerteszét. A távoli hegyeken, hol nemsokára ki fognak gyúlni a pásztortüzek, a hullámzó búzavetéseken, miket rejtélyes suttogással ringat az esti szél, úgy, hogy futni látszanak előtte; majd az országúton, honnan távolról hallatszó kolomp s óriás porgomoly gulyanyáj érkeztét jelenti. A portömegből egy lovas alakja bontakozik ki, mindig közelebb; fekete erdélyi mokány ló hátán fiatal úri ember ül, szürke, végig gombos lovaglónadrágban, kék kun-dolmányban, fején pörge kalap, fehér tollal.
- Jó estét, bátya! - köszön az idegen, betyáros kalapját megemelintve. - Micsoda falu ez?
- Karikás.
- Messze van-e még a város?
- Vagy öt pipányira - mondá kedvetlenül Kalap uram.
(Még akkor így számították a mérföldeket. Amennyi idő alatt egy pipa dohányt szítt ki a magyar utas ember, az egy hazai mérföld volt; nem ugyan valami pontos számítás, hanem elég egyszerű: legalább nem kellettek hozzá mérföldmutató táblák. Ha emlékezetem nem csal, a jó Dugonics András még könyveinek fejezeteit is akképp osztotta föl, hogy »első pipa dohány«, »második pipa dohány« stb. Nem tudni, azért-e, hogy ilyen címekkel vesztegesse meg a publikum közönyösségét, vagy hogy kigúnyolja velök az önzsírjában fuldokló nemzetet, mely a nyomtatott papirost csak »pipagyújtónak« tudta használni.)
A lovas gondolkozni látszott:
- Talán sok lenne mégis…
Kalap uram nem felelt.
…A lovamnak - egészíté ki magyarázólag - ugyan hol kaphatnék itt a faluban éji szállást?
- Mindenütt! - szólt Kalap uram kurtán, s egyik lábával hátulról belökte a kaput, mely csikorogva tárult szét.
- Mert hosszú utat tettem ám… folytatá az idegen.
Kalap uram nem volt kíváncsi.
- Az ötödik vármegyéből jövök.
- Hüm! - mondá Kalap uram - a bizony meglehet, - hanem azért nem kérdezte, honnan jön.
- Bátyámuram ugyancsak kevés szavú ember - vélekedék az utas.
Az öreg csak a fejével bólintott egyet, hogy az bizony úgy van. Nem bolond a száját koptatni. Elég nagy strapáció a nemes embernek már az a galiba is, hogy gondolkozni kell, mint valami zsidó spekulánsnak! Még beszéljen is? Minek! Arra való a paraszt, hogy a szája mozgásából is megértse.
Az ifjú leszállt lováról, melyet elvezetvén az udvaron tökmagot ropogtató cseléd, a gazda előre bocsájtá vendégét, kinek ünnepélyes elfogadására négy darab szelindek ugrott ki a pitvarból. Fogvicsorgatásukból látszott, hogy felette hajlandók egy kis élénk eszmecserére az idegennel, vékony lovagostorát kutyába sem véve; ellenzéki állapotjukról azonban egyszerre leszállítá Kalap uram rájuk szögzett mérges pillantása, melytől meghunyászkodva sompolyodtak el: a nemes ember szemhunyorítását még az oktalan állatok is respektálni tartoznak!
- Csiba te, ejnye te… zsörtölődött Erzsike a pitvar belsejéből, de amint meglátta a fiatal jövevényt, egyszerre torkán akadt a szó, elpirult, s villámgyorsan helyrerántogatta magán a konyhai kormányzatban félrecsúszott öltönydarabokat.
- Jó estét, szép húgom, kell-e vendég?
- Hozta isten, - köszönt Erzsike - szívesen látjuk.
Azzal kinyitotta a szíjon járó konyhaajtót, mely az első szobába nyílott.
- Tessék, mint otthon.
Az utas belépett. Tiszta, nemesemberes szoba volt, ó divatú bőrös székekkel, üveges, otromba almáriummal, közepén széles asztallal, köröskörül különféle ládákkal, kofferekkel, mikre csodálatos pelikánmadarak voltak kifestve vagy kiverve szögekkel. Az ajtó mögött egy szög volt fölverve, azon lógott a fegyvertár: egy ócska tarisznya, melyre őz van kistikkelve zöld selyemmel, - nem ugyan valami megszólamlásig híven, hanem a vadász-fantáziához kiindulási pontnak elég jól, a tarisznya belsejéből gyilkos puskaport s járulékait tartalmazó pléhcsövek kandikálnak ki; amennyiben tudniillik el nem takarja őket a lelógó családi puska, mellyel veszett kutyákra szokott Kalap uram lövöldözni, - de csak a szobából az ablakon át, nehogy úri személyét veszedelemnek tegye ki; azonban ezen óvatossága dacára is, rendesen nagyobb veszedelemben forog ő maga, mint a cső előtt ácsorgó kártékony állatok, kiknek humánus célbóli kiirtására nem átall az Alvinczy leszármazású instrumentumhoz nyúlni. Békés egyetértésben a leírt ócska szerszámmal ugyancsak kizárólag fegyvertárt képező kampós szögről függ egy rozsdás buzogány, mely valaha Mathias Kalap kezében villogott, mint a szóbeli hagyomány beszéli, hogy mint a hógomoly, minél tovább gurítják, annál nagyobbra növekedjék, úgyhogy mai napság Kalap Mátyás uram olyan nagy vitézzé fejlődött maradékai emlékében, hogy Kinizsi Pált is maga mögött hagyja. A falat megyei főispánok képei díszíték, bajusztalan, copfos alakok, tizenötsornyi címmel a kép alján: az ajtó fölött pedig ott pompázott a családi címer, egy fára kapaszkodó kecske, kék mezőben ezen aláírással: »Insignis nobilis familiae Kalap.«
Erzsike letörülgette kis kötényével a port az egyik bőrös székről.
- Tessék leülni nálunk.
- Köszönöm, nem fáradtam el.
- Szokásmondás, - nyájaskodék Erzsike - dehogynem fáradt el, dehogy… látszik, nagy utat tett…
- Két napja vagyok nyeregben, de hát hozzászokik az ember ilyenkor, restóráció idején.
Kalap uram, ki eddig szótlanul pipázott, egyszerre hümmögni kezdett, szemei felragyogtak s tekintete érdeklődve fordult az idegen felé, majd szerte-kalandozott a szobában, míg végre megpihenni látszott egy, a tornyos ágy fejéhez támasztott jószágon: arcán szokatlan lágyság és érzékeny öröm tükröződött, mint minő az anyáé, midőn csecsemője mosolyát lesi, vagy az uzsorásé, ha aranyai fölött mereng. Neki még drágább az a jószág, fiatalsága kísérője, büszkeségének osztályrésze, a - fokos. Három éve pihen már szegény! Eszi a rozsda. Be sok fejet is bevert valaha! Hej, csak egyet ne vert volna be soha!…
Széles, becsületes homloka úgy elborul e gondolatra. Milyen sötét felhő lehet az, mely a vidámság derűjét egyszerre átfesti feketére! ahol a fény háta mögött nyomban ott van az árny!
Kergessük azt a rémes árnyat…
A nemesember számára azért teremtette a pipát a gondviselés, hogy tűnő füstjével elszedegesse bánatát, ha az vendégképpen lelkére nehezült.
Kalap uram is szippantott egy nagyot s megkönnyebbült lélekkel vette föl a restóráció eszmemenetének gombolyagát, melyről a következő cérnát gombolyítá le:
- Ejnye no… hát lesz valami?
- Meghiszem, most lesz csak az igazi.
Az öreg elégedetten bólintgatott fejével, míg a vendég futólagos pillantást vetett a nemesi címerre, s hanyagul odaszólt:
- Látom, kegyelmed is vótum.
- Azt magam is látom - felel az öreg kurtán és sértődve. - Az-e kegyelmed is?
- Nemes Karczy Miklós a nevem de Halaskeő. Az apámé Péter.
Az öreg hátratántorodott e névre. A pipa kiesett szájából és ezer darabra tört szét. Remegett egész testében, mint a nyárfalevél.
- Az az átkozott kólika - hebegé és leült egy székre a kályha mellé, honnan a világért sem mert volna fölnézni az ifjúra, ki résztvevő arccal sétált föl s alá a szobában, míg a megnyílt ajtón Erzsike nem lépett be egy kancsó borral, mintegy elöljáró beszédképpen a később nyilvánuló vendégszeretethez, melynek előjelei lassankint mutatkozni kezdtek a konyhából behalló malacsivításban, haldokló csirke szárnycsattogtatásában s több effélében.
Erzsike ki volt pirulva a konyhatűztől; kis fehér gazdasszonyi köténykéje, felbomlott frizurája úgy illett a csintalannak, hogy ki sem mondhatom. Aztán az a kellem, mellyel a kancsót az asztalra tette, s mosolygó szemeivel fölkeresvén az idegent, inte neki, hogy igyék. És ez mind olyan édes csalafintaság volt, miben egy csöpp kacérságot sem födözhetne föl még asszonyi kritika sem, ha volna.
Az ifjú megbűvölve nézte a kellemes jelenséget és lesüté szemeit.
Egy férfi, ki lesüti fejét egy gyermek előtt! Mit jelent az? Azt, hogy még nem volt szerelmes soha.
Egyik sem szólt a másikhoz. A leány már-már csevegésre nyitá piros, duzzadt ajkait, de a másiknak némasága mintha olló lett volna, mely egyszerre elmetszi előtörő gondolatait. Nem jutott eszébe egyetlen mondás sem, hogy vele a hozott bort megkínálhatná, amint illik. Megszégyenülten iramodott ki a konyhába, és ott aztán egész este az járt eszében, hogy ezt vagy amazt kellett volna mondania. Megannyi sok szép mondóka jutott most eszébe, mért éppen akkor egy sem?
És ez nagyon veszedelmes interpelláció a szívhez, amelyre kénytelen »tudomásul venni« a feleletet.
IV. A VÁRMEGYE DOLGA
Kalap uram mintegy félájulásban ült a széken. Mert hát nem tréfadolog ám a kólika, ha beveszi magát az ember belsejébe, nem kíméli az a nemesembert sem. De azért, ha elájultnak látszott is, jól látott mindent. Mióta megboldogult anyjukat (8 éve már) kivitték az örök nyugalom helyére, azóta komor kedélye dacára, ő annak a leánynak mindene: nemcsak apja, hanem anyja, szerető édesanyja is. A szeretet megfinomítja a legdurvább érzékeket is. Észrevette azt az ékesen szóló némaságot, mely a két fiatalra nehezült, midőn először álltak szemközt - egy harmadik kisegítő társalgása nélkül. Az anyjuk is bizonyosan észrevette volna, ha élne, de mivel már nem él, tehát ő vette észre helyette.
Föllélegzett. Egy eszmét kapott ki abból a némaságból, olyan eszmét, melyért föláldozná egész vagyonát, leányát, mindenét; egy eszmét, mely egyszerre legurítani készül azt a nagy követ boldogsága sírjáról, mit a lelkiismeret hengerített oda, hogy ne legyen alóla föltámadás soha többé. Hátha »lehetne«!… A világ úgysem tudja, s az ég »elfelejtené«! Annak a fekete hollónak, mely szüntelenül feje fölött kóvályog, betömné vele a száját. Egy lefaragott »kvitt« lenne az irtózatos rovás, melynek mély rovátkái az ő lelkébe vannak bemetszve a megbánás éles késével. Oh, mint sajog az élő rovás, ha a megemlékezés keresztülhúzza rajta száraz, éles körmű ujjait, hogy megszámlálja!…
Tétovázva hordta körül tekintetét, mint a lábadozó beteg. A remény odanyújtotta neki segítségül karját s ő kapva kapott utána.
- Rosszul lettem… elszédült a fejem… nem tudom én magam sem. A kapadohány ártott meg… nem szívom többé! Ejnye no… hogy visszatérjünk, ahol elhagytuk… Hát… hát az igazán derék… hogy Karczy Péter uram fijához van öcsémuramban szerencsém…
- Bizonyosan ösmerte szegény megboldogultat?
Kalap uram önkéntelenül megrázkódott:
- Ösmertem hát… hogyne ösmertem volna. Azaz, hogy mégsem ösmertem, de bezzeg hírből annál jobban, szép ember volt annak idejében. Sohasem láttam olyan szép embert! Kár, hogy nem ösmertem személyesen…
- Pedig itt lakott a vármegyében.
- Tudom, hogyne tudnám. Eltűnt szegény egyszerre. Nem is tudom, mi baja történt? A gyermekét is itt hagyta sokáig, mígnem oszt’ elvitték, ha jól hallottam, valamelyik tót vármegyébe valami rokonukhoz. - Ugye, hogy tudom?
- Jobb azt nem emlegetni, - sóhajtott a fiú elborult homlokkal.
- Magam is azt tartom. Hagyjuk pihenni a halottakat.
Az ifjú megrezzent… Ha ez gyanít valamit abból, ami az ő szívét, lelkét nyomja?…
Merőn odanézett az öregember szeme közé. Az elsápadt az ifjú fürkésző tekintetétől, lehajtá dúlt arcát, s mintha valamit keresne, befordult a szögletbe.
- Ha nem lesz megsértve, - annyival is inkább, mert szegény apámat is ösmerte - egészen úgy találom, hogy illő lenne megtudnom úri nevét annak, kihez a vakeset és a jószerencse vendégnek szállásolt.
- Nemes Kalap István vagyok de Kalapfalva.
Most az ifjú tántorodott hátra.
- Teremtő isten!… - kiáltá rémülten.
- Oh, ez nehéz nap, én istenem, uram! Nagyon, nagyon nehéz nap - rebegé félhalkkal az öreg, mintha imádkoznék.
A vékony faggyúgyertya szomorúan pislogott az asztalon. Hamvát senki sem koppantotta le. Félhomály volt.
Az öregember összetette kezeit.
»Adj erőt, adj bátorságot, én uram. Hiszen te a bűnösök istene is vagy. Ha tudsz büntetni irtóztatóan, ha terhet, bilincset raksz a lélekre, mutasd meg, hogy le is tudod venni. Vedd le az én terhemet, eleget megbűnhődtem érte. Tedd meg azt, ha isten vagy! Akkor elhiszem hatalmadat!«
…És e pillanatban egyszerre földet rázó mennydörgés reszkettette meg az ablaktáblákat, mintha mondta volna: itt vagyok, hallom, amit kérsz… Az ablakon szilaj szél süvített be és eloltá a gyertyát: majd nyomban szakadó záporeső kezdett zuhogni odakint.
Kalap uram kikiáltott a konyhába Erzsikére, hogy hozzon világot.
Az a világ-e, vagy talán Erzsike belépte - nem tudni bizonyosan - egyszerre eloszlatá az előbbi elég homályos jelenet benyomásait.
Miklósnak alkalma volt megjegyezni, hogy mindjárt szebben égne az a gyertya, ha a mostani gyertyatartó maradna benn. (Most t. i. Erzsike tartotta a gyertyát.)
Mi volt természetesebb, mint hogy erre a megjegyzésre a szép gyertyatartó zavarában egyszerre kiejté a gyertyát a padozatra, minek következtében megint csak eloltódott.
Ezen aztán lehetetlen volt nem kacagni az apának is, Miklósnak is. A bohó gyermeken, aki menten kiszaladt, s aki most már nem mert bejönni egész este.
Az a kölcsönös kacagás egy tárgy fölött egészen közel hozta őket ismét egymáshoz. A kancsót is észrevették, s ha már ott áll - ne álljon hiába! Koccintottak.
»Agyrém volt, - gondolta magában Kalap - nem tud semmit, nyugton alhatom.«
»Nevetség, - tűnődék az ifjú - ha ő volna, hát akkor eo ipso nem lehetne ő… Talán távoli atyafia, ki nem is sejti.«
- Ejnye no, hát mégis mint vetődött ide, öcsémuram? - töré meg a csöndet a házigazda.
- A szél hozott ide, meg a vármegye dolga.
- A szél? Hát persze, hogy a szél. Nem csoda, hisz a sást is töve felé hajlítja. Téged is ide hajtott a fészkedbe, a törzsökös megyédbe. Megengeded, hogy tézzelek. Nemes emberek vagyunk. Igen, a törzsökös megyédbe. Okosan tetted, hogy eljöttél. Ejnye no… A vicispánságra már van egy emberem, kinek szavamat adtam, - hanem a többi hivatalból válogathatsz kedvedre. Mi akarsz lenni?
- Én csak olyan fejsze-féle, ki arra jó, hogy elhasítsák vele a fát, ha nem akar eldőlni magától. Tedd ide, tedd oda ember vagyok, akinek parancsolnak.
- Kicsoda?
- A grófom!
- Miféle grófod?
- Ispán vagyok az Illárdy szeniorátusban.
- Gróf Illárdyaknál? Hát a ti vidékteken is bírnak?
- Bírnak azok mindenütt, otthon vannak azok mind az ötvenkét vármegyében.
- Az úr pokolban is úr; hehehe, - nem igaz, öcsém?
- Körülbelül.
- Ejnye no… értem már, hogyne érteném, - valamelyik grófod akar követ lenni, s téged előre küldtek útegyengetőnek. Itt a kezem, veletek szavazok a te kedvedért. Koccintsunk.
A két pohár újra összeütődött. Kalap uram egészen ellágyult a szája ízéhez mért diskurzustól. Madarat lehetett volna vele fogatni.
- A’ bizony lehet, hogy az öreg gróf, vagy a veje, hanem bizonyosan nem tudni - szólt Miklós; - a zászlókat csak holnap kapom. Az öreg gróf még egy levelet várt, mielőtt a nevet rájok nyomatta volna. Annak a levélnek elindulásom után egy nappal kellett megérkeznie; tehát egy nap múlva kapom meg a zászlókat.
- Csak egyebekben ne legyen hiány; a zászló és név mellékes dolog. Hanem azért veletek tartok, ha már megmondtam. Itt van becsületes parolám.
S azzal választ sem várva, odacsapott kérges tenyerével a Miklós markába, s mintegy megnyugtatásul hozzátevé:
- Az öreg Kalap szava olyan, mint a szentírás, vagy még annál is bizonyosabb, olyan, mint a »kontraktus«.
A fiatalember ajkai körül szomorú mosoly jelent meg.
- Meg vagyok győződve róla, hogy azért kár volt hirtelenkedni azzal a parolával. Hátha megbánja?…
- Bánja a ló… Amit mondtam, az meg van mondva. De hát miért is bánnám meg? Nekem ugyan teljesen mindegy, akár Péter, akár Pál. Egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz.
Miklós nagyot húzott az előtte álló kancsóból. Tüzes nedv volt. Egészen belement arcába. Olyan piros lett, mint a vér. Vagy talán nem is a bortól lett olyan piros, hanem attól az érzelemtől, mely odabent melegítette.
- Nagy időket élünk, bátyám. - Nagy dolgok forrnak a szívek belsejében.
- Forrhatnak miattam, meg gőzölhetnek akár ítéletnapig - veté oda félvállról az öreg. Mi közöm nekem az emberek belsejéhez? én csak a sertések belsejéhez értek.
- De hát az ország dolga?
- Ej no, van nekem valami közöm az országhoz? Nekem se ingem, se gallérom. Annyit se törődöm vele, mint akár ezzel az összetört pipámmal. Mit érdekel az engem, micsoda utakon jár, vagy miféle emberekkel végezteti a maga igazságszolgáltatását - teszem azt - a békésmegyei ember. Nem bánom én, öcsém, ha a falu kolompját küldik is el a diétára; - már mint ők.
- De hát a vármegye dolga?
- Az már más. Már abba én is beleszólok, s ha az atyafiságot a szárnyam alá veszem, szeretném látni, nem-e az én akaratom is valami. A vármegye már egészen más, - hogyne volna más… élek, halok érte.
- Akkor beszéljünk a vármegyéről. Vallja meg, bátyám, igaz lelkére, nem talál ezekben a mai állapotokban valami olyat, minek másképp kellene lenni?
Kalap uram nagy szemeket meresztett.
- Már én olyat bizony nem találok - felelt tiszta meggyőződéssel.
- Hát igazságosnak tartja azt, hogy a hatalmasabb elnyomja a gyengébbet?
A kérdezett mosolyogva felelt:
- Hisz azért gyengébb a gyengébb, édes öcsém, hogy az erősebb megverhesse.
Miklós sóhajtott.
V. A SZABADSÁG ELMÉLETE
Egy öreg cseléd jött be teríteni. Miközben tipegve-topogva fölrakosgatta a veres szegélyes, otthon szőtt abroszra a ház ékességeit, az ezüst kanalakat, paprika-, sótartót, a különféle kancsókat stb., tovább szövődött a beszélgetés fonala.
- Vegyük a dolgot lelkiismeretesen - szólt Miklós hévvel. - Miért legyen különb egyik ember a másiknál? Az isten előbb teremtette az embert, és csak azután a vármegyét és nemesi címert.
- Hüm! elég rosszul tette.
- Az isten mindenkit egyenlőnek alkot, szabadnak, függetlennek, a föld urának; de az emberek egy része meghamisítja akaratát, elveszi a másik rész jogait, és szolgáivá teszi azokat, kik testvérei kell hogy legyenek.
- Gubó legyek, ha nem valami prédikációból csented ki ezt a bolond textust.
Az ifjú oda sem figyelt, hanem egyre lelkesebb hangon folytatta:
- Ez nem járja így! A világosság besüt az ablakon. Az emberi méltóság sárba tiprása nem maradhat soká büntetlen. Százados bűnnek százados bűnhődés a vége. Nem a mi bűnünk ugyan ez állapot, amelybe mi nemesek önkéntelenül beleszületénk, de a kötelesség, hogy jóvá tegyük a fekete igazságtalanságot s leemeljük a súlyos terhet, mely a jobbágyság vállát nyomja, az egészen a mienk.
Az öreg elkezdett jóízűen kacagni, tetszett neki, hogy az a »karcos« úgy megzavarta az ifjú eszét. Akárki mit mond is, van abban a borban erő, - sok erő…
- Hadd legyen mindenben egyenjogú a nemessel…
- Kicsoda?
- A jobbágy.
Ez sok volt. Kalap indulatosan közbevágott:
- De már ez ellen protestálok. Ejnye, hol van a fokosom…
S bizony kevés híja, hogy méltó fölgerjedésében nem a nemes szerszámmal protestált: hanem szerencsére lecsillapítá az a tudat, hogy aki ezt ki merte mondani az ő fedele alatt, annak ő egy egész élettel adósa.
Miklós arca égett, szemei lángoltak, melle zihált, s ereiben őrült sebességgel lüktetett a vér. Úgy érezte, hogy most mint egy belül rothadt diót, az egész világot képes volna összemorzsolni.
- Ez ellen hiába protestál - szólt tüzesen. - Benne van az a levegőben. Az idők méhe szülte: s ha megszülte, meg is növeszti. A világ kereke forog, s aki elébe fekszik akadálynak, darabokra zúzza.
- De hát honnan szedted te mindezeket?
- Mindjárt rátérünk: hol szedtem, miért mondom. A követválasztásról beszélünk. Eddig az volt a kérdés: a jelöltek közt melyik a különb, okosabb ember, nagyobb hazafi…
- És ki fizet jobban.
- Nem gondolkoztunk rajta, annak adtuk szavazatunkat. De most más nagyjelentőségű pártok kezdenek alakulni az országban, az elmék és szívek megmozdultak. Most már nem puszta szín többé a veres és fehér toll. Egy-egy nagy eszme mindenik. A fehér a maradás, a szolgaság és igazságtalanság szentesítése, a veres az igazság, egyenlőség és szabadság.
Az öreg figyelni kezdett, sohasem hallott dolgok voltak ezek előtte, de a fiatal ember hangjában, előadási modorában volt valami, mi megragadta lassankint figyelmét.
- Miféle szabadságot emlegetsz? Hiszen elég szabadságunk van…
- Sok is, kevés is, amint vesszük. Én még többet akarok.
- Hüm, - a több sohasem árt meg! Az bizony nem lenne rossz.
- Annyit, hogy mindenkinek jusson belőle, grófnak, nemesnek, parasztnak. Legyünk egyenlők a jogokban és a teherviselésben.
Kalap uram fejét kezdte vakarni s kényelmetlenül fészkelődék székén:
- Nagy bolond vagy te, édes öcsém! No, ugyan megadtad neki! Hát mi az ördögöt ér nekem a szabadság és jog, - ha az másnak is megvan?… Egy lyukas piculát se adok érte.
- Az a szomorú, hogy sokan gondolkoznak így. De ez nem csüggeszt minket.
- Hát kik vagytok ti?
Miklós megszégyenülten horgasztá le szép komor fejét és sokáig nem felelt. Kalap uram is gondolkozott, s a csendes szobát a prücsök hangja kezdte dominálni.
- Hogy ők kik? arra majd ők maguk felelnek, s hogy én ki vagyok? - fakadt ki végtelen keserűséggel - senki sem vagyok, szolgája egy főúrnak - se mert rossz kutya az, mely a saját háznépét ugatja, nem szólok semmit; de volnék csak független…
- Előttem szabadon beszélhetsz.
- Nem az fáj, hogy nem beszélhetek, hanem, hogy nem tehetek szabadon. Pedig itt az ideje. Ötvenegy megye választotta már meg a követeit. Eggyel vannak többségben a liberális veres tollasok, kik a jobbágyok fölszabadítására törekszenek. Ez a megye lesz a döntő. Itt válik meg, ki kerekedik fölül. Az egész ország arca ide van fordulva.
Kalap uram elsápadt.
- Ezer mennykő! Ez nagy dolog! És én nektek ígértem szavazatomat.
- Mondtam, ne hirtelenkedjék.
Az öregembernek fogai vacogtak a fölindulástól.
- Ha istent ösmersz, mondd, miféle szerzet vagy? Kinek a számára jöttél vásárolni a lelkeket? Megbolondulok a bizonytalanságban. Inkább halálnak halálával haljak meg hétszer, mintsem a nemesi juss ellen szavazzak valaha. És mégis meg kell tennem, mert becsületszavamat adtam.
Miklós szarkasztikus kacagással felelt:
- Hát nem látja kalapomon a fehér tollról, hogy pecsovics vagyok?
- Az vagy? Igazán az vagy! - rikkantott föl az öreg örvendezve. - Jer hát a szívemre, mert nagy követ vettél le onnan. No, csakhogy fehér tollas vagy, nem adom ezért a széles világért. Ne félj, mi győzünk, ha mondom: annyi embert állítok talpra, hogy szemed, szád eláll. Az öreg Kalap kétszáz vótum! Igazán megnyugtattál. No, mit búsulsz? Látod, én örülök, mint a gyerek: nyulat fogathatsz velem. Ejnye no, kérj hát valamit tőlem, amit akarsz: meglásd, neked adom! A legszebb tajtékpipámat prezentbe, vagy a legjobb lovamat. Mennyire megijesztettél, lurkó! Mégse választasz semmit? Még az ingemet sem tagadom meg tőled…
…Miklós összefont karokkal elgondolkozva állott ott, mintha azon tűnődnék, hogy ugyan mit válasszon…
A párolgó vacsorát behozták. Erzsike is bejött, s jelenléte mindjárt más irányt adott a társalgásnak. A magyar ember különben is keveset beszél, míg eszik; csak a kanalak, majd a villák koppanása hangzott a bongó tányérokon. Erzsike úgy lopva néha-néha rátekintett a vendégre, persze csak azért, hogy meggyőződjék, nem hiányzik-é valamije, nem-é felejtett venni a pompás gombamártásból, vagy a finom ecetes uborkából, mely csak úgy úszkál a tejfelben? - biz az nagyon szórakozott ember, észre sem vette az említett mesterműveket; de bizony azért Erzsike mégsem figyelmeztette volna, - ott van előtte, ha nem vak, megláthatja. Többé ugyan feléje sem néz. Szemeit lesütve, szép kis fejét majdnem a tányérba hajtja. De úgy égeti valami. Mintha a gyertyából egy parányi vékony sugárka lángnyelvecskéjét kinyújtaná egy rőfre feléje s égetné arcát, szurkálná homlokát… olyan kényelmetlen izgató valami… Már csak fölpillant mégis… Pillantása találkozik a Miklóséval. Hirtelen lesüti ismét szemit, de azért nincs nyugta többé. Ugyan mit néz rajta? ugyan nézi-e még? Ismét az előbbi szemtalálkozás. Minden pillantás tüzesebb: egyik a másiktól kölcsönzi a tüzet, melynek fölöslege kiül az arcra is.
Közben a csendet legfeljebb egy-egy kínáló szóval zavarja a gazda, s mikor már elhordják a megdézsmált ételeket, valamely előrántott párbeszéddel sem átall könnyíteni a kancsó tartalmán.
- Hallod-e öcsém, Száraz-Brezón egyszer a ludak nem ittak, csak ettek - hát mind kidöglöttek.
- Hogy úgy ne járjunk - mond Miklós jó kedvvel, poharát fölhajtva.
Aztán szundikálni kezd az öreg, szeme egyre kisebbedik, nehéz fejét tenyerébe hajtja s úgy megszuszog és elbólintgat az asztal csücskén, mint valami zsíros reményekről álmodó deputátus.
A gyertya homályosan ég, kívülről az eső kopogása hallik. A két fiatal most egyedül érzi magát. Kínos és mégis édes érzés.
- Holnap nagy sár lesz, - mond Miklós fojtott hangon.
- Bizony - rebegé Erzsike.
Megint elhallgatnak, nem jut eszökbe semmi mondanivaló, mégis jól mulatnak. Észre sem veszik, a kakukkos óra már az éjfélt mutatta.
Jószerencse mégis, hogy kívül a bakter rekedt kiáltása mentő eszmét kölcsönöz Erzsikének. Bekiáltja az öreg cselédet, ki lankadó igyekezettel és pislogó szemhéjakkal segít az ágyakat megvetni, aztán nyugodalmas jó éjszakát kíván olyan halkan, hogy talán ő maga sem hallja, nem a vendég, kinek különben sem lesz ma nyugodalmas éjszakája.
VI. KÉT KÉRŐ EGYSZERRE
Reggel Miklós megköszönte Kalap uramnak az éji szállást s kisietett lovát megnyergelni. Kalap kijött utána az udvarra.
- Ne bolondozz, öcsém! innen nem mégy ma egy tapodtat sem. Vasárnap van, pihend ki magadat.
- Köszönöm, bátyám, nem maradok.
- De mikor olyan szívesen látunk.
- Valakit föl kell még ma keresnem a városban.
- Nem szalad az el, meglátod holnap is.
Erzsike ott állt a nagy akácfához támaszkodva, mely a konyhának elölgetett; a kuvaszok is feküdtek, az volt rendes kaszinójuk, először, mert a konyhából kipárolgó illat legnagyobb fokban itt gyönyörködtette, másodszor, mert egy kidobott csont is becsessé tette nekik a helyet; egyik sem ugatott most, hanem mint érdemes családtagokhoz illik, a távozó vendéget kísérte szemök. A tegnapi esőtől harmatos akácfa lombjai olyan hívólag, olyan marasztalólag integettek. A reggeli napsugár odasütött és bearanyozta Erzsikét. Olyan barátságos fényes kép volt! Miklósnak úgy tetszett, hogyha távozik, itt kell hagynia örökké azt a mosolygó arany napsugárt: amerre járni fog, ott mindig mindenütt árnyék lesz ezentúl.
- De legalább ígérd meg, hogy visszajősz - erőszakolta a gazda.
Miután elbúcsúzott az öregtől, Erzsikének kalapjával intett és betette féllábát a kengyelbe.
- Nem ígérhetem bizonyosra.
Oh, milyen szomorú hangon mondta!
Erzsike úgy érezte, hogy e hangtól megzsibbad a szíve. Feje zúgott; az a gondolat tombolt benne, hogy ő most azt kiáltaná az indulónak: »maradj itt, ne menj el!…« Egy előtörő könny jelentkezett a szemeiben; az elárulná mindezt, még szebben, még meghatóbban, de azt a könyűt nem szabad meglátni senkinek. Elfordította fejét.
Az az elfordított fej is elmondott mindent. Miklós meg tudta érteni azt is.
Hirtelen visszakapta lábát a kengyelből, eléje került Kalap uramnak, megfogta kezét és hosszan, szótlanul nézett szeme közé:
- Tudja mit, bátyám! Tegnap megígérte, hogy nekem adja, amit választok. Szaván fogom: adja nekem az - Erzsikét.
Az öreggel egyet fordult a világ, elvilágosodó arccal nézett az égre, mintha meg akarná neki köszönni, hogy így elleste titkos, forró vágyát. Egy értelmes szó nem jött ajkára, csak eldadogott valamit és szorongatta kezét… Mégis hatalmas az Isten! Íme nyújtja már kezét, leemelni a nagy terhet….
- Odaadom biz én… hogyne adnám - rebegé végre meghatottan. - Hej fiúk, - kiáltá cselédeire - vissza avval a lóval az istállóba, a nyereggel a padlásra…
- Már azt nem - mondá boldog mosollyal Miklós.
- Itt én parancsolok… Hanem teringette, hát az a leány hol van?
Dejszen kereshették már azt. Világnak szaladott Miklós szavaitól, mik egy új világot teremtettek neki. Azóta már valahol a kertben beszéli rózsáinak az édes történetet.
Hadd beszélje, hadd álmodjék… Fürössze meg lelkét a gondolatban, melyet egy pillanat szül és a másik már megérlel. A szerelem a leggyorsabban érő gyümölcs; mint a tündérmesék aranyalmái, miknek egy éj kell, hogy virágozzanak, megnőjenek és leszakítsák.
- Keressük meg valahol, hadd legyen neki is beleszólása, - vélekedék a boldog apa - menjünk a kertbe.
De amint éppen nyitni akarja a kis kapuajtót, az szembe rányílik, és belép rajta egy szőke himlőhelyes fiatalember.
Kalap uram oly jó kedvében volt, hogy halálos ellenségét is megölelte volna ma örömében. Tehát egyenesen szívére vonta a belépőt, ki nem tudván a dolgot mire vélni, s hozzá lévén szokva drasztikus fogadtatásokhoz, élt a gyanúperrel, helyesnek találva egy merész oldalugrással kifejtőzni az izmos karok intenciói elől, s bizonyos távolságról mentegetőzni, hogy ő semminek nem oka a világon, ő rajta hiába töltené bosszúját a nemzetes úr, ha valami baj történt, annak csak a principális úr lehet okozója, kinek ő csak szerény alázatos helyettese.
Az öreg úgy kacagott, hogy szinte hangzott bele az udvar.
- Hát azt hitte, hogy meg akarom fojtani, hehehe? Isten hozta, isten hozta! Tessék besétálni! (aztán Miklós felé fordult s bemutatta). E’bizony a tekintetes Fogtőy Márton úr patvaristája, hehehe!
- Fogtőyé? - dünnyögé Miklós.
- Az én fiskálisomé. Hallod, öcsém, az aztán az okos ember ám. Több tudomány van a kisujjában, mint a püspöknek. Most is huszonöt darab peremet viszi. Igaz-e vagy sem, Lupcsek uram? De hát szóljon már, hogy van a tekintetes úr, üzent valamit?
Lupcsek úr látván, hogy itt ugyan semmi veszedelemtől sem félhet, visszanyerte természetes modorát, mely annyiban különbözött természetellenes modorától, hogy még szögletesebb volt. Jónak látta exordium fejében egyet-kettőt köhenteni.
- Üzenni ugyan minél kevesebbet üzent, hanem küldött ahelyett egy lepecsételt levelet: délután maga jön el a válaszért.
- Akkor hát menjünk be a pápaszememhez. Alkalmasint valami pörünket vitte el az ördög; sebaj, huszonötből jut is, marad is…
Kalap uram ott bent kikereste a pápaszemet, orrára igazította, levette megtörülgetni, újra föltette, akkor odalépett nagyobb világosság okáért az ablakhoz, s penicilusával szép lassan felbontogatván a pecséteket, kihámozá azt hüvelyéből és ősi szokás szerint egy erőteljes fricskával megtisztítá a porzótól.
Biz abban a levélben szép meglepetés várt rá.
- De hát április elseje van ma? - tört ki némi ingerültséggel.
- De bizony június másodika van - felelt egykedvűen Lupcsek.
- Hát megbolondult a maga principálisa; hallja kend?
Amice Lupcsek édesdeden vigyorgott.
- Tudja-é, hogy leányom kezét kéri meg levelében?
Miklós hevesen ugrott fel.
- Majd megfelelek én helyetted is - csitítá az öreg. Lupcsek szánalommal nézett végig Miklóson.
- Ejnye, ezer lámpás! ez rossz tréfa a maga principálisától hallja kend. Nem szedtem én a lányomat szemeten, hogy a legelső agglegénynek, ki apja lehetne, odadobjam. Viheti neki a kosarat, - föl is út, alá is út.
Amice Lupcsek majd meghalt nevettében: tetszett neki, hogy így szapulják a principális urat.
- A principális úr, kérem alásan, bizonyosan számított azon körülményre, hogy a nemzetes úr kevesellni fogja a prókátori állást és sokallni az ötven tavaszt, mely vállait nyomja; miután azonban amit akar, azt ki is viszi: ezúttal sem volt tehát rest a föntebb említett oknál fogva szerény helyettesét különféle argumentummal látni el. Ha a Nro. 1 nem használt, van szerencsém átnyújtani a Nro. 2-őt.
A Nro. 2 alatt Lupcsek úr átnyújtotta a konzervatívpárt hiteles jegyzőkönyvét, melyben határoztatik, miszerint a párt részéről Fogtőy Márton úr léptettetik föl országgyűlési követnek.
Kalap uram átolvasván, összehajtotta és visszaadá az iratot.
- Gratulálok őnagyságának, de azért nem eszünk egy tálból cseresznyét. Mert nekem is vannak argumentumaim. Nem adom először, mert - nem adom, másodszor meg nem adom azért, mert már odaadtam.
- Hát a harmadik argumentum? - bátorkodék alázatosan megjegyezni Lupcsek úr.
- Hát még ennyi se elég: ki ne vegyen az úr flegmámból - annyit mondok.
- Nem elég, kérem alásan, persze, hogy nem elég. Nem elég pedig, instálom, először azért, mert a bizonyítás végtelen valami s ha már egyszer végtelen, nagyon természetes dolog, hogy a második argumentumnál nem végződhetik teljesen; nem elég pedig másodszor azért, mert nekünk van ám harmadik argumentumunk is.
Azzal kivett zsebéből egy fehérvári bicsakot s szétnyitván azt, meghasítá mellénye bélését, melyből egy másik ötpecsétes levél hullott ki különféle itatós papírokba takarva, mely kiváló gondoskodás nyilván annak fontos voltát mutatni volt hivatva.
- Ide hát vele - mondá fél-bosszúsan, fél-nevetve Kalap…
De alighogy olvasni kezdé, arca szederjes ónszínt váltott: minél tovább ment az öregbetűs sorokban, annál jobban ráncolta össze felhős homlokát. Mikor végigolvasta, némán, megrendülve tette zsebébe: a pipája is kialudott, hozzáfogott, hogy újra megtömi, de a zacskó helyett a levelet húzta ki és végigolvasta még egyszer. Biz abban csak az állott, ami előbb. Megtörülte homlokát reszkető kezeivel.
- Beleegyezem! - nyögé kínosan, s arcán síri sápadtság ömlött el. Délig szólok a leánnyal is.
VII. A TITOK
Szakítsuk itt meg történetünket egy darabon, hogy fölkeressük sötét odújában a múltat, mely beszédünk meséjét szőtte. Csak 17 évvel megyünk előbbre Kalap bátyánkkal, ki még akkor élete javát élte, amennyiben nemrégen nősülvén meg, úgyszólva a mézes évek örömeit élvezte, ha ugyan lehetséges, hogy a »hetek«, mint a gumielasztikum, évekké nyúljanak! Itt azonban valószínűvé tette az a körülmény, hogy Kalap uram nagy nehezen jutott nejéhez - s amihez nehezebben jut az ember, az mindig becsesebb.
A nemzetes asszonyt különben csak azért említjük, mert titok e fejezetünk címe. Márpedig hol titok van, ott keresd az asszonyt és megtaláltad a titok kulcsát.
Isten nyugasztalja szegény nemzetes asszonyomat a haló porában, de csakugyan ő volt oka mindennek! Minek ment férjhez Kalap uramhoz, ha Karczy Pétert szerette? Minek hallgatott szüleire, kik elébe tették a falusi ispánnak, ki azonfölül még gyermekes apa is volt, mert korán elhalt neje után két kis árva maradt, a vagyonos Kalap Istvánt? Igaz, hogy a leányszív még az akkori idők szokásában nagyon kis potentát volt arra, hogy az apa ellen protestálni merjen, - de ha ez lehetne is mentség arra, hogy hozzáment, vajon hol találhat mentséget rá, hogy még azontúl sem verte ki fejéből a szép Karczy Pétert?
Nehéz a szerelemnek parancsolni, de nehéz a féltékenységnek is. Ezt kellett volna tudnia a szegény nemzetes asszonynak.
A sors úgy akarta, hogy a fiatal házasoknak mindjárt a mézes hetek után el kellett menniök egy rokonuk lakodalmára, hova a balszerencse Karczyt is elhozta.
A fiatal férj mindjárt az esküvő után fogatni akart: Boriska nem egyezett bele.
- Oh, maradjunk még legalább egy óráig.
Az az egy óra kínos volt neki: nem találta helyét sehol, feje égett, lábai roskadoztak, szíve hangosan dobogott. Izgatottan támaszkodott a falnak s behunyta vérben forgó szemeit. Gondolkozni akart, egy sötét terv érlelődött lelkében. A gyanú és düh rossz tanácsadó! Behunyt szemei előtt rendre végigvonultak a lelkében elképzelt víziók, kétségbeeső lázas képzelet alkotta képek a megcsalt szerelem hátterével, sötéten, fenyegetőn, kígyó alakban végződő női szörnyek, mik neje arcát viselték, aztán két irtózatos szem, mely reábámult és égette, mint a pokolkő.
Megrázkódék, megtapogatta homlokát, melyről izzadság csurgott. Arról gondolkozott, ébren van-e vagy álmodta? Lehetetlen, hogy ébren legyen.
Belülről éppen e percben hangzott föl a zene, a régi jó idők csárdása.
Kalap az ablakhoz lépett és benézett. Amit látott, abból nyomban megtudhatta, hogy ébren van.
Boriskája Karczyval táncol, kéz a kézben, szív a szívhez közel, feje a Karczy vállán pihen, míg a Karczy keze karcsú derekát szorítja. Oh, kárhozat! Ki tudja, mit súgdosnak egymásnak?
Magánkívül rohant be s megfogta neje kezét, midőn az éppen a legügyesebb lépéseket csinálta, hogy táncosa meg ne foghassa. A csárdásnak ez a legkacérabb része; mintha azt mondaná a táncosné: »fogj meg, a tied vagyok…«
- Az egy óra elmúlt, - szólt Kalap tompán - menjünk!
A menyecske kipirult lángoló arca egyszerre elsápadt, s nagy kék szemeit esdőleg emelte férjére.
- Oh, még egy félóráig… Csak egy félóráig. Olyan jól érzem magam.
- Olyan jól érzed magad!
Ez döntött. Semmi kétsége nem volt többé. A jelek beszélnek a legőszintébben annak, ki tud belőlük olvasni. Az erős férfiú idegeit mintha villanyfolyam öntötte volna el az egyik percben, míg a másikban borzongató hideg futott rajtok keresztül. A kitörő düh festékezett arcán s egész valóján, de ajka nem árulta el. Éppen a düh nagysága adta neki azt a gonosz tanácsot, hogy szedje össze magát, ne áruljon el semmit abból, ami belsejében dúl.
- Nem bánom, - mondá látszólagos egykedvűséggel - maradjunk akár reggelig: magamnak sincs nagy kedvem elmenni.
Azzal hidegen hátat fordított nejének s úgy eltűnt, hogy egész este nem látták; a hajdani szerelmesek, az igaz, hogy nem is nagyon ügyeltek rá.
Úgy éjfél felé azonban újra látható lőn, szótlanul járva-kelve, az egyedüli komor alak a vigadók közt. Ismerősei azt hitték, hogy sokat talált bevenni a jóból, s valahol a szénatartóban aludván ki a mámort, még mostanáig sem gombolódzott ki teljesen a »katzenjammer«-ből.
Kalap uramnak azonban jobban fájt a feje, mint a bortól szokott. Alig várta az alkalmat, hogy négyszem közé kerüljön Karczyval.
- Az úr nemesember, ugye? - szólítá meg halkan.
- Az vagyok - felelt az villogó, haragtól szikrázó szemeit merőn függesztve a kérdőre.
- Ha nemesember, akkor nem gyáva. Nem fog szólani senkinek, hanem egy félóra múlva kilopódzik innen s lejön utánam a kertbe. Várni fogom a méhesnél. Egy kis számolni valónk lesz együtt!
- Ott leszek, - súgá dacosan, s azzal egyet kurjantva, a legvígabb szilajsággal ott a Kalap István uram szeme láttára táncra kapta annak feleségét, akiért az a számadás lesz a méhesben.
Hanem azért nem váratott magára sokáig; a szomszéd pajta falára két sötét árnyék rajzolódott, a Kalapé és a Karczyé.
- Eljöttem - mondá hetykén Karczy, a méhes egyik oszlopának támaszkodva. - Mit akar velem?
- Nem valami találós mese, - szólt a másik - bízvást elmondhatom.
- Nos?
- Nekem úgy tetszik, hogy mi egészen fölöslegesek vagyunk egymásnak ezen a világon.
- Magam is gondoltam arra…
- Úgy-é? Annál jobb, legalább könnyebben esünk át rajta. Tudja-e, hol voltam azalatt, hogy a mulatság folyt?
- Nem vagyok kíváncsi.
Kalap türelmetlen mozdulatot tett.
- Felültem az egyik lovamra s hazavágtattam a pisztolyaimért.
Karczy hidegen mondá:
- Nagyon jól tette.
- Mind a kettő golyóra van töltve. Jöjjön utánam!
Karczy szótlanul követte. Egy széles ugaron mentek keresztül, melyet a sötétben is fehérlő gyalogösvény szelt át, feketén elterülő füzesbe vezetve a rajta elmenőket. Kalap ment elöl, a füzes közepe táján megállapodék, mintegy gondolkozásba esve, de csakhamar ismét megindult gyorsított léptekkel.
Karczy törte meg a hallgatást.
- Nem látom át, miért menjünk olyan messzire?
- Majd átlátja.
- De mit mondanak majd, ha oly hosszasan maradunk ki?
- Azt csak egyikünk fogja meghallani, hogy mit mondanak, mert a másik nagyon is hosszasan fog kimaradni.
- Körülbelül?
- Körülbelül az ítéletnapig.
A füzes túlsó részén a Rima folyó kanyargott, mint egy óriási fodorba szedett csillámló ezüst szalag. A folyamot itt egy keskeny lóca hidalta át a gyalogosok számára: ha szekérrel akart eljutni az odavaló ember a rimántúli dűlőbe, félnapi járóföldet került a vármegye hídjáig. Olyanok voltak akkoriban a közlekedési viszonyok.
A parton egyszerre megállott Kalap, s kihúzván a köpenye alól a hozott pisztolyokat, ellenfelének nyújtá választás végett.
Karczy találomra hozzányúlt az egyikhez s fanyarul jegyzé meg:
- Én azonban tanúk nélkül nem lövök, mert nem akarok úgy halni meg, mint gyilkos a börtönben.
- Te nem lősz? - ordított föl dühösen Kalap. - Amint akarod! De én esküszöm, lövök s ledurrantalak, mint egy megfutamult nyulat.
Karczy úgy érezte, hogy most legokosabb volna erre a dühöngő emberre rohanni, kicsavarni kezéből a pisztolyt s bedobni magáéval együtt a Rima habjaiba; de volt a dühöngő ember kitörésében valami igazságos, valami jogos, ami megbénítá a másik erejét s lehűté merészségét.
- Nem bánom hát, - szólt halkan - de végezzünk szaporán.
Kalap homlokára ütött s élénken mondá:
- Megálljon, csakugyan igaza van. Annak, aki életben marad, némi alkalmatlansága lesz a másik holttestével. Ezen segítsünk valahogy. Én azt indítványozom, álljon mindenikünk erre a keskeny lócára: aki lebukik, azt elemeli a víz, nem lesz vele a másiknak semmi baja. A víz hűséges titoktartó.
Karczy egy percig gondolkozott.
- Elfogadom - szólt mohón. - Ki lő először?
- Mindketten egyszerre.
- Hogyan lehet az?
- Mindjárt megmondom. Hallja az éjféli kakaskukorékolást a faluból?
- Hallottam; de most éppen megszűnt.
- Nem tesz semmit, mindjárt megszólal. Az első kakasszóra lövünk. Álljunk helyünkre!
- Igen, de mi biztosít, hogy valamelyik vissza nem él a helyzettel s bevárja?…
- A saját becsületünk, Karczy uram. Az Isten ránk néz és látni fogja.
- Elég… én helyemre állok.
A karfátlan keskeny gyaloghíd lett tehát a csatatér. A két ellenfél kimérte a nyolc lépést, lassan tipegve az egymás mellé tákolt deszkákon, miken nappal is nyaktörő vállalat végiglépkedni, azután fölhúzták a pisztolyokat, egymásnak szegezték és figyelő állásba tették magokat.
A várakozás nem volt hosszú, de borzalomteljes és fárasztó. A holdvilág hol-hol kibukkant, mintha búvósdit játszanék a csillagokkal az apró-cseprő felhőfoltok mögül, a füzesben titokszerű zúgás kelt, mintha az alvó természet lélegzete lenne, az éji csendet csak egy-egy, a gyaloghíd oszlopához odacsapódó hab loccsanása zavarta meg…
…Éles kakasszó metszette át a levegőt, két pisztolydurranás hallatszott utána, - s két emberi test zuhant a hullámokba. A hold sietve bújt felhőtakarója alá. Az egyik alak legyőzte a hullámokat s kiúszott a partra, a másikat pedig csendesen vitte a víz, a hűséges titoktartó víz.
A megmaradt Kalap volt. Megmerevülten állott meg a parton, szemei önkéntelen utána vesztek annak a mindinkább kisebbedő fekete pontnak, mely olyannak tűnt föl a csillámló ezüst szalagon, mint egy tintafolt. Mi lehet az? A halott feje, mely ki-kibukkan a habok közül. Utána szeretne futni a part hosszában, de inai megtagadják a szolgálatot. A bosszú, düh, féltékenység, lelkének eddigi sötét lakosai egyszerre semmivé váltak, rájok sem emlékezik többé, mintha sohasem ismerte volna őket.
…Miért tettem? Mit tettem?
Csak a mogorva csend felel kérdésére, mit lelkéhez intéz; a füzes most is titokszerűn zúg, mintha az egyik fűzfavessző a másiknak súgdosná a rejtélyes titkot, a habok most is haragosan csapódnak a híd oszlopához, mintha locsognának: gyilkos! gyilkos!
Csitt!… Egész testében reszketni kezd; sóvárogva várja, mikor tűnik el a láthatárról végképp az a lefelé úszó fekete pont: akkor tán megkönnyebbül. Csalódik. A fekete ponttól sohasem válhat meg többé: lerajzolódott a lelkében s ezentúl örökké magával kell cipelnie a gyötrő fotográfiát.
VIII. HANG A TÚLVILÁGRÓL
Az előbbi fejezetben leírt esemény régen történt, olyan régen, hogy talán nem is igaz már. Azelőtt ugyan sok mendemondára adott alkalmat a fiatal ispán gyors eltűnése. Magyarázták különféleképp, különösen a környék vénasszonyai köszörülték rajta nyelvöket sok ideig: hova lehetett, mi történt vele, megölték-e vagy ő ölte meg magát; de hátha Amerikába szökött stb. Egy pár hónap múlva aztán kifogtak a Rimából egy holttestet, teljesen föloszlott, megismerhetetlen állapotban. A közvélemény megelégedett vele; a’ bizony a szegény Karczy holtteste. A bíróság ugyan hivatalosan konstatálta, hogy a holttest nem lehet a Karczyé, mert annak fekete haja volt, míg ezé sárgás, azonfelül Karczy magas ember volt, emez meg alacsony termetű; - de hát utóvégre is mit tud ahhoz a bíróság? - tessék csak a szolgabíró úrnak két hónapig víz alatt tartani tekintetes fejét, valamint érdemes csontjait, s majd meglátja, mekkora változáson megy át úri személye! A bagódi csősz emlékezett arra, hogy a lakodalom estéjén éjféltájban két úriféle ember ment el kunyhója mellett, kisvártatva két pisztolylövést hallott a Rima felől; csakhogy a bagódi csősz részeges ember, s mióta húsz évig - mire nagyon büszke - a császárt szolgálta, annyira megrögzött benne a katonaerkölcs, hogy egy szavát sem lehet hinni. A szomszédos karikási bakter pedig mennyre-földre esküszik, hogy azon éjszaka egy lucskos kísértet ment át falujukon, a víz úgy csepegett róla, mint az ereszről, csipkés nyomokat hagyva a poros úton; eleinte - úgymond - neki akart menni, de aztán eszébe jutott, hogy a kommenciójában nincs benne a kísértetfogdosás, minélfogva behunyván szemeit és áhítatos kereszteket vetve magára, hagyta szegényt a maga útján.
Mint már említettük, Karczy özvegy volt. Neje, kivel alig élt egy évig, éppen azon percben veszté el életét, midőn újat adott a kis Miklóskán. Miklóska két éves volt, és már nagyon tisztán ki tudta mondani az »apa« szót (a »mama« szóra nem volt szüksége szegénynek!), midőn egyszer az apa csak nem volt sehol. Jó emberek, minőknek a múlt század még nem volt szűkében, gondoskodtak az apátlan, anyátlan árváról, mígnem egy napon egy felsővidéki kabátos ember jelent meg a faluban, ki magát Karczy rokonának vallotta s a gyermeket magával vivé.
Mindössze ennyi vált köztudomásúvá e szomorú dologból, de lassankint, mint mindent, e halvány részleteket is elfeledték az emberek. A tények is csak olyanok az idő markában, mint a festett kelme, mely lassan-lassan színét veszti.
Csupán Kalap lelkében maradt örökké újdonatúj a borzalmas kép.
De ha foglya is annak a képnek, ha nyomja is lelkét az a kép, ha fölijeszti álmaiból, ha arcul csapja, mikor a legédesebben mosolyoghatnék, ha ürmöt vegyít italába, mérget kever ételébe, ha a jótékony feledést elhessegeti is tőle, - legalább ne tudja senki. A titoktartó víz ne szóljon róla soha!…
És íme, évtizedek múlva megszólal a víz feneke…
Fogtőy Márton ezt írta a levélben:
»Nemzetes jó uram! A kenderesi lakodalom éjjelén két féri állott a bagódi gyaloghídon fölvont pisztollyal. Hogy mi lett a két férfi sorsa, azt csak “mi ketten” tudjuk. Ha tudjuk, minek meséljem tovább. Sapienti pauca! Nemzetes uramat tán nem is valami nagyon interesszálja a dolog? Régen volt - bizony el lehetett volna már felejteni azóta. Meghiszem, ha a dokumentumoknak nem volna oly fatális hosszú memoriája! De mit beszélek én itt összevissza, mintha a kosárért aprehendálnék? Az első gondolat nem mindig a legjobb gondolat, tudom tehát, hogy nem marad mellette, hanem szívesen fogad vejéül egy követet. Dátum stb.«
Ez volt a prókátor sorainak tartalma… A halott apa árnya feljött a víz fenekéről, hogy elrántsa fiát, midőn éppen feléje nyúl a leánynak…
Lehetett-e tenni egyebet, mint kitérni a kísérteties árnynak, ki odaáll egy vétkes ember legédesebb tervei elé és azt mondja: »ne tovább!«
Kalap mozdulatlanul maradt székén, mint a villámsújtott, ki nem hall, nem érez, nem gondol, nem él: amice Lupcsek kezeit dörzsölte s az adott igenlő választ megírta a »Notesz-könyvébe«. Miklós izgatottan ugrott föl és torkon ragadta a patvaristát.
- Eresszen el az úr! - mit akar?
- Azt akarom tudni, mit karmol?
- Mit karmolnék egyebet, ha nem a nemzetes uram feleletét, hogy beleegyezik.
- Hogy mibe egyezik bele?
- Furcsa, hát abba, hogy a principálisom nőül vegye a leányasszonyt.
- Az lehetetlen! - kiáltá Miklós kétségbeesetten. - Én tiltakozom az ellen. Hiszen ezelőtt egy órával nekem ígérte. Erzsike az enyim, senki másé. Ugye hogy az enyim? Ugye nem úgy értette, hogy neki adja? Szóljon bátyám, az istenre kérem…
Dejszen mondhatta már az öreg Kalapnak. Nem felel az már többé a vallató bírónak sem!… Nagy, megüvegesedett szemei ostobán meredtek az ifjúra, mintha azt mondanák: »nem értem, miről van szó«. Végre megmozdul a nyelve és érthetetlen bömbölő hangot ad, mint a beszélni tanuló gyermeké.
- Ezt a szél érte - mekegé hüledezve Lupcsek, s szedte az irháját kifelé.
Meg sem állott a szomszéd faluig, hol Fogtőy úr az egybegyűlt nemességnek tartott dikciót, elmondva ékes periódusokban, hogy minden darab nemes ember egy gyöngy a Szent István koronájából. Kár volna a gyöngynek a szemét közé keveredni (Éljenzés). A parasztot már a természet is azért alkotta erősebbnek, vállasabbnak, hogy ő csinálja az utakat, fizesse az adót és szolgálja a robotot. A természet ellen síkra szállni istenkísértés! (Úgy van!) Aztán a nemes embernek méltóságán aluli is volna hitvány pénzzel adózni a haza oltárára, az ő adója - vér. A kacagányos ősök megfordulnának sírjaikban, ha csak egyet föladnánk is azokból a jogokból, miket ők szereztek. (Általános helyeslés.) Ő (Fogtőy) ezeket fogja tudomásolni a diétán; ha nemes atyafiai is ezen véleményben vannak, akkor kéri bizalmukat. Fontolják meg jól a dolgot s ne hagyják elámíttatni magukat az ellenfél Bojthos László által, ki mellesleg legyen mondva, anslagos bort itat a nemességgel. (Zúgás.) Aki ennyire megy a nemesség iránti tiszteletlenségben, mit kelljen attól várni? Majd a mi borunkat tessék megkóstolni. (Lelkes, viharos éljenzés.)
A beszéd hatott. Amice Lupcsek éppen akkor érkezett oda lihegve, mikor a principális urat markos nemeslegények, ki hol érhette, fölkapván, végighurcolták a község utcáin, kiabálva a rögtönzött dalt:
Bojthos László puttonyba,
Fogtőy megy Pozsonyba.
A fő-fő kortes Fércz Pista elő is kerített valahol egy üres puttonyt s beledugott egy verébijesztő »bakuszt«, amely hivatva volt képviselni a liberális előd perszónáját abban a pozitúrában, amint a pozsonyi diéta helyett puttonyba meneszti a közbizalom.
Fércz Pista hősies komolysággal ballagott a menet előtt, magasra emelve az ominózus puttonyt. Fogtőy rúgott, harapott, kapálódzott, sehogy sem nyugodván bele, hogy ilyen forsponton szállíttassék; de a hazafiasság megtiltotta, hogy emiatt a nemes atyafiak megnehezteljenek, példás megadással tűrték a tekintetes úr ficánkodásait, s le nem tették volna a világért sem, csak a falu végén, a haranglábnál.
Amice Lupcsek sietett magának utat törni a megtisztelthez, de odaérése elé váratlan akadály torlódék: valaki azt találta róla mondani: »ni ni, mint hasonlít ez a fickó a madárijesztőhöz«. Nosza, mindjárt vérszemet kaptak a látványosságot megkóstolt atyafiak, s ráfogták, hogy ez bizonyosan spión lesz a Bojthos-pártból. No ‘szen nem is kellett több Fércz Pistának! Nyakon fogta az érdemes patvaristát, mielőtt principálisához juthatott volna, s egyszerűen bedugta a puttonyba, megbiztatván a sivalkodót, hogy mentem kiakasztja a puttonyt a harangláb legtetejére; onnan egészen kényelmesen figyelheti meg a történteket…
S már-már megtörténőben volt rajta ez a megtiszteltetés, midőn azon malheur fogta pártját, hogy a fölemelt puttony feneke engedvén a súlynak, - kiesett; minélfogva Lupcsek úr egészen lecsúszván, mégsem csúszott ki, mert hasa és a puttony fenekének terjedelme között szembetűnő aránytalanság merülvén föl, a kibontakozás csak akként lett volna lehetséges, ha a puttonyból fejjel lefelé fordítják ki.
A Lupcsek kivevése iránti módozatok fölött tehát élénk eszmecsere fejlődött. Utoljára is Fogtőyre kellett bízni a döntő határozatot, ki csak most vette észre, hogy a puttonyból kilógó lábakat már látta valahol az életben: de hol? Nagysokára mégis rájött: hisz ezek az ő tavalyi csizmái, miket, a tyúkszemei miatt nem viselhetett, s miket aztán a patvaristának kialkudott két pár fejelés fejében természetben szolgáltatott ki. Kétségtelen eszerint, hogy a puttonyban amice Lupcsek van. Fölvettetvén azon kérdés, hogy Lupcsek úr fatálisan beszorulván s más olcsóbb módon kivehető nem lévén, csak ha a puttony szétszedetik, - érdemes-e érte a puttonyt elrontani, vagy sem? - Fogtőy úr humanisztikus szempontból azon határozatot hozta, miszerint a puttony haladéktalanul s nagy óvatossággal szétbontandó, mert a benne lévő egyéniség az ő tulajdon patvaristája s azonfölül fontos híreket hoz.
Az abroncsokat szétverték, s amice Lupcsek a maga teljes épségében gurult ki a szétmálló dongák közül; azon körülmény természetesen szót sem érdemel, hogy a puttonyban azelőtt lisztet tartott gazdája, minek nyomai nagyon meglátszottak szegényen.
- Ez violentia, ez attentátum! - ordított a derék ifjú, amint lélegzethez juthatott, - nekem satisfactio kell!
- Jól van, jól… - mondá Fogtőy - hanem előbb jó lesz megmosakodni, barátom.
- A’bizony igaz… - felelt Lupcsek úr egészen lehűlve és sietett a legelső kútnál kimosakodni.
- Nos? - kérdé a principális, amint az elgyötört emberrel magára lehetett - széna-e vagy szalma?
- Széna.
- Mit mondott?
- Beleegyezett.
- Hányadiknál?
- A harmadiknál.
- Nagyon jól van, ámbár sajnálom, hogy odáig kellett elmennünk. A negyedikre eszerint nem volt szüksége, pedig ez a leghatásosabb… Adja vissza, amice!
Lupcsek a csizmaszárból húzott ki egy rongyos olajos kendőt, abba volt betakargatva a negyedik levél: érintetlenül adta át az ügyvédnek.
- A tényálladék tehát az, - szólt az ügyvéd - hogy én most vőlegény vagyok. A kisasszonyról, jegyesemről mit tud?
- A nemzetes úr megígérte, hogy szólni fog vele délutánig.
Fogtőy kezeit dörzsölte, s sárga ábrázatján öröm derengett.
- Tehát délutánig? Nagyon jól van! Azaz, hogy úgy találom: kissé nagyon sietteti. Délutánig nem igen sokat disputálhat rá… azt hiszem…
- De még magam is azt hiszem.
- Hogy, mit hisz maga, amice?
- Azt, hogy a nemzetes úr nem fog délutánig beszélni a kisasszonnyal.
- Hogy meri maga azt hinni - ha megígérte.
Lupcsek úr megkötötte magát.
- Akár ígérte, akár nem… én mégis azt mondom, nem fog a kisasszonnyal beszélni sem ma, sem holnap, sem holnapután…
- Ejnye, hát bolond maga? Mindjárt megkötöztetem, ha meg nem magyarázza szavait! Nos, mért nem fog beszélni a kisasszonnyal?
- Azért, rogo… mert elállott a szava.
- Elállott?
- A harmadik argumentum olyan erős volt, hogy ott nyomban a szél ütötte meg tőle.
Az ügyvéd meglepetve hátrált egy lépést, futó kedvetlenség vonult el ábrázatán, aztán érzelmeit eltakaró közönyös hangon mondá:
- Pedig lássa, amice, még egy darab ideig szükségünk lett volna a nyelvére.
IX. A ZÁSZLÓK
Miklós egyedül maradt a tehetetlen emberrel, kinek kezei élettelenül csüggtek alá. Feje a karszék támlájához támasztva, melléből lassú tompa sóhajok emelkedtek.
Miklós kiáltására az öreg cseléd, Boris szaladt be legelőször, de rémületében nyomban vissza is futott az udvarra, föllármázva az egész környéket.
- Jaj istenem! Ki hitte volna? Ilyen gazdag embert is meglátogat az isten! De csak erős vagy, én teremtőm! Hogy meg tudsz birkózni mindenkivel! Emberek! népek! - ordítozott kezeit tördelve - ha van lelketek: segítsetek, fussatok, fogjatok be! A Jancsi hadd menjen az orvosért a városba! Jobb volna ugyan a bába, mert az különb ember az orvosnál - hanem az a fiatalúr akarja - te Pista, te… te meg szaladj szaporán a sánta molnárnéhoz a felső végbe is kis jóféle fűért. Te meg mit bámészkodsz itt, fiam, Kató? Jobb bizony, ha hirtelenibe egy kis zabot melegítesz a nemzetes uram gyomrára; hátha megállítaná a költözködő páráját…
Miklós levetkőztette az öreget s éppen lefektetni akarta, midőn Erzsike sugár alakja megjelent a küszöbön.
- Atyám! - kiáltá a valódi fájdalom megdöbbentő hangján, s odaborult atyja keblére, csókolva arcát, homlokát, s saját kezeiben melengette kezeit.
- Oh, milyen hidegek, mint a …
»Mint a halotté« akarta mondani, de Miklós sietett útját állni ennek az önkéntelenül jött szomorú gondolatnak.
- Mint a jég! - szólt Erzsike mellé lépve és maga is megfogta az öreg merev kezét. Különben nincs mit aggódni… azt hiszem.
A leány meglepetten nézett föl, ki szólítja meg? Ki lehet itt kívüle más a szobában? Ki meri az ő fájdalmát megosztani? A kétségbeesés elvette emlékező tehetségét - de amint Miklósra nézett, a szerelem nyomban visszaadta.
- Istenem! Itt van! Mi minden történt! Ugye semmi baja sem lesz? Szóljon, kérem, ugye nem lesz?
- Az első szélhűdési roham nem szokott veszedelmes lenni. Azt gondolom, még a szavát is visszanyerheti.
A leány csendesen zokogott. Miklós sóhajtott és az éghez fohászkodott.
Oh, csak legalább egy szót tudna még mondani, egyetlenegy szót, cserébe azért az utolsó mondatért, mit a patvarista beírt könyvébe.
Ki fogja azt a mondatot visszavenni!
- Szent Isten! - zokogott fuldokolva Erzsike, szép arcát kezeibe temetve - mért mondja azt, hogy visszanyeri a szavát! Hiszen el sem vesztheté azt! Nem néma az én apám! Atyám, atyám: nézz rám, szólj hozzám! Én vagyok itt, nem ismersz?
Az öreg kinyitotta szemét egy percre, nyelve sebesen forgott ajkai között, de csak értelmetlen gagyogást hallatott.
Erzsike lázasan sikoltott föl.
- Hát mégis néma vagy! Nincs szavad, csak gondolatod! Látsz; de meg nem szólíthatsz! Kérdezhetlek, de nem felelhetsz! Édes jó apám!
Könnyei megeredtek, mint a zápor, s odatérdepelt apja ágyához.
- Ki fog nekem mesélni a hosszú téli estéken? Kivel fogok én beszélgetni ezentúl? Ki fogja nekem mondani, fejemet megsimogatva: »Kedves Erzsikém«?
Miklós a siránkozóhoz hajolt, gyöngéden megfogta kis kezét, és meg nem állhatta, hogy azt ne mondja:
- Én… én fogom azt mondani neked, én fogok neked mesélni a hosszú téli estéken, velem fogsz te beszélgetni ezentúl!
A leány arca lángba borult. Azon hatást tette volna a nézőre, mint a téli tájék, melyet váratlanul aranyoz be egy tavasztól kölcsönzött napsugár; a lefutó könnycsepp még ott tündökölt az arcon, de olyan volt, mint rózsán a harmatcsepp, s a világért sem ismerhetett volna rá Erzsike mosolyra fakadó szemeiben előbbi születés-helyére.
- Jaj, mit gondol? - rebegé zavarral, de kezét vissza nem vonta. - A nagy bánathoz is csak olyan jól illik az öröm, mint keserű kávéba a cukor.
Megérkezett az orvos, az egyedüli pápaszemes ember a vármegyében. Megnézte a beteget és reményt nyújtott a javuláshoz.
Miklós bizalma határtalan volt, Erzsike azonban figyelembe se vette az orvos megjegyzését; azt hitte, hogy csak őt vigasztalja.
- Nagy lelki megrázkódása volt. Majd meglássuk, gyermekem! - mondá az orvos Erzsikének, kinek mély fájdalmától rideg szíve, melynek érzékenységét elkoptatta az emberi szenvedések folytonos látása, megindult - sokat azért nem ígérek, mert többet akarok ígéretemnél tenni. De mindenekelőtt szeretném hallani a részleteket, mik e szerencsétlenséget megelőzték és talán okozták… mondja el nekem azokat.
Erzsi nem felelt. Tompa érzéketlenségbe esve, guggolt egy széken, a leverő fájdalomnak abban a stádiumában, mikor már nem tudunk, nem akarunk gondolkozni.
- Csupán magam voltam az öreg urral, midőn rosszul lett, - szólt az ifjú előlépve.
- Talán valami kellemetlenség, valami éles jelenet?
- Olyanformán - mondá Miklós akadozva.
- Csak ki vele, fiatal barátom, az orvos olyan, mint a vallató bíró; minden lényegtelennek látszó körülménynek hasznát veszi.
- Ha minden áron kívánja?
- Mindenesetre.
- Ma délelőtt Fogtőy Márton patvaristája, bizonyos Lupcsek…
- Ismerem.
- …jött az úrhoz, egy levelet nyújtva át neki a fiskális úrtól, melyben leánya kezét kéri meg.
Az orvos fejét csóválta és mosolygott. Erzsike pedig úgy érezte a hallott szavakat, mintha azok mint egy szomorú történet sötét színei vegyülnének bele a lelkére és értelmére nehezedő ködbe, és feketére festenék. A fekete ködgomolyok ott kóvályogtak körülte s fenyegették az elnyeléssel.
- Nos? - kérdé a doktor kíváncsian.
- Kalap uram megtagadta az ügyvéd úr kérését.
- Ah!
- Mégpedig keményen tagadta meg. Erre azonban egy másik levelet nyújtott neki át Lupcsek, mely nagyon megindította, sápadt lett, mint a halott, és beleegyezett, odaadta Erzsike kezét Fogtőy Mártonnak. Ez volt utolsó szava. Azontúl összeesett és nem szólt többé.
Mintha a kóválygó ködön keresztül egy kígyó nyújtaná mérges fullánkját Erzsike felé… megrázkódott, - rémülten kapott szívéhez. Majd mint a párduc odaugrott Miklóshoz:
- Mondott ön most valamit? Vagy csak álmodtam?
Miklós némán hajtá le fejét és sóhajtott.
- Igen, - szólt az orvos udvariasan - ő elárulta a kellemes titkot. Engedje meg, kisasszony, hogy én lehessek az első, ki országgyűlési követünk leendő nejének, őnagyságának szerencsekívánatát kifejezi.
- Nem, ezen a világon soha nem! - kiáltott föl Erzsi szenvedélyes, kitörő hangon.
A beteg gyönge nyöszörgésre erőltette nyelvét; midőn odanéztek, valami fenyegető felhő ült arcán, mintegy ékesen szóló tiltakozás, mintha mondaná: »hallgass leány!«
Sem az orvos, sem Miklós nem érthette meg, de a szerető gyermek tud olvasni a vonásokból, neki megnyílnak az atyai arc titkos redői, mik csak jó tanácsokkal lehetnek tele.
- Rosszul fejeztem ki magam, orvos úr, - mondá reszkető, de szilárd hangon. - Atyám akarata szent előttem; ha akarta, meg fog történni.
E szavak teljesen kimerítették erejét; egy székbe rogyott, előbbi tompa, érzéketlen állapotába süllyedve. Miklós hozzá akart rohanni, de az orvos föltartóztatta.
- Hagyjuk a fájdalmat kitombolni barátom; annak az a legjobb orvossága. Olyan szegény, mint egy meghajló fehér liliom.
Ah, ez jó hasonlat volt! Egy meghajló liliom most, midőn azt mondta: »engedelmeskedem atyámnak«, de egy büszke liliom előbb, mikor azzal felelt: »nem, ezen a világon!« Miklós arról gondolkozott, melyik az igazi?… Aztán a liliom is kétféleképpen hajlik meg; vagy végképp letörik, vagy csak a vihar pillanatnyi nyomásának enged, hogy a másik percben emelt fővel, ismét a saját szárán pompázzék.
Vajon hogy hajlott meg az ő lilioma?…
- Az ördögbe is… fiatalember, - kezdé némi szünet múlva az orvos - minél tovább gondolkozom, annál rejtélyesebbnek tűnik föl nekem ez eset. Megvan az a levél? Tudnunk kellene…
- A levél zsebében van - felelt Miklós.
- Nem volna azt szíves nekem onnan kikeresni?
Az ifjú büszke sértődéssel nézett a kérdő szeme közé.
- Mit gondol ön felőlem, uram?
- Én istenem, hogy mit gondolok? Egyáltalában semmit. Egy beteg ember gyógyításában fáradozom s legelőbb is a baj eredetét kutatom - ennyi az egész. Hol az a kabátzseb, hadd vegyem ki magam.
Az összegyűrt papírt csakhamar megtalálta a szenderbe merült beteg ujjasában. Figyelmesen olvasta el, de nem értett meg belőle semmit.
- Ott vagyunk, ahol voltunk, - szólt kedvetlenül - a lelki megrázkódás okának semmi nyoma. Különben is az egész levél valóságos szfinx, valóságos rébusz: a leánykérésről is csak annyit mond: »fogadjon el vejéül egy követet«.
Miklós szemei élénken csillogtak föl.
- Akkor hát Kalap uram beleegyezése csak a követre szólt.
- Hogy érti azt?
- Úgy, hogy mikor Kalap kimondta, »beleegyezem« csak abba egyezett bele, amit Fogtőy kért, hogy t. i. elfogad vejéül egy követet.
- Valóban, ha úgy vesszük. Önben, úgy látszik, sok van a szőrszálhasogatási szenvedélyből. Természetesen, szintén ügyvéd?
- Nem, én gazdasági ispán vagyok, hanem szem előtt kívánom tartani, hogy egy ügyvéd ellen harcolok. Furfangot a furfang ellen.
- Ahá! Ön tehát meg akarná akadályozni? Azt hiszem, értem…
- A dolog egyszerű, uram: én szeretem Erzsikét és a patvarista érkezte előtt kértem meg apjától. Ő örömmel adta hozzám, s ha a titokszerű levél nincs, most én vagyok a világ legboldogabb embere.
Az orvos fölkacagott.
- Ah, menjen. Hisz ön felette ügyetlen, kedvesem. Miért árulta el az öreg úr beleegyezését, mely a kisasszonyt most már moraliter Fogtőy úrhoz köti le?
- Azon egyszerű okból, orvos úr, mert becsületes ember vagyok. Az ő mondása szentség előttem, mert lehet, hogy az utolsó. Ő tudta, miért egyezett bele, nekem abból sem elvenni sem hozzáadni nem lehet. Nem kutatom az okot, de hiszem, hogy az fontos, mert bizony nem szívesen egyezett bele.
Az orvos nem nevetett többé, hanem bámulva lépett az ifjú elé.
- Ez helyesen van mondva, fiatalember, nagyon helyesen, engedje kezét megszorítanom… de a beleegyezés ön által mondott értelmezésének következményeire - ha nem veszi tolakodásnak - még mindig kíváncsi vagyok.
- Azonnal fölvilágosítom. Mint már mondtam, Erzsike apjának akarata az is lehetett, hogy csak akkor adja Fogtőyhez, ha megválasztják…
- Igaz, igaz, de elvégre is csak maga az öreg mondhatná meg, ha szólni tudna - mint értette.
- S éppen azért, uram, mert ő nem mondhatja meg, joga van leányának úgy magyarázni a beleegyezést, amint az adott viszonyok és a látszat engedik.
Erzsike arcán a levertség és remény szimptómái kergették egymást. Egy szót sem tévesztett a beszélgetésből, de azt csak mintegy fájdalmain keresztül átszűrődve hallotta: agya zúgott, ezer meg ezer gondolat rajzott benne, a szíve hol elszorult, hol kitágult, amint a benyomások uralkodtak rajta, de a társalgásba beleszólni, vagy helyérül fölemelkedni nem tudott; valami sajátságos félkábultság vett rajta erőt.
- Lehetetlen megtámadnom az okoskodását, - felelt az orvos - az tökéletesen helyes; legfeljebb az a kifogásom ellene, hogy a gyakorlatban mit sem ér. Fogtőy megválasztása bizonyos. Mind az ötvenegy vármegye megválasztotta már követeit, s eddig egyformán állnak a pártok. Beláthatja, hogy ez utolsó követválasztás nem követválasztás többé, hanem élethalálharc, melyben a szabadelvűség és ósdiság utoljára vív döntő ütközetet.
- Tudom, de mégsem értem, miért kellene Fogtőynek minden áron győzni?
- Bojthost gondolja? Lehetetlen. A liberálisok sokkal szegényebb emberek, mintsem itt győzhessenek az utolsó pozíción, hol minden éljenkurjantást száz arannyal fizetnek meg a nagy urak. Más konzervatív jelölt pedig Fogtőyn kívül nincs.
Miklós mosolygott.
- Nincs, - de lesz. A nagy urak nagy bolondok. Én is ismerek egyet, aki azt mondta nekem: menj és költs, pénztáram, pincéim, magtáraim nyitva állanak; annyiért vásárold a lelkeket, amennyiért kínálják; nem szabad fukarkodni az elv érdekében. Ami a nevet illeti, az mellékes dolog, azt majd megtalálod a zászlókon, miket utánad küldök. Én tehát azt mondom, hogy Fogtőy Márton nem lesz követ s Erzsike nem lesz köteles hozzámenni.
- Ki tudja? - mondá az orvos elmélyedve.
- És én mégegyszer azt mondom, hogy nem lesz! - kiáltá az ifjú szilárd hangon.
- Ah! És mennyi pénzzel rendelkeznek? Húsz, harmincezer?
- Körülbelül egy millióval.
Az orvos hátratántorodott ettől a nagy szótól.
- Ne izéljen! Ki az a tékozló főúr, hadd kérjek ellene szekvesztrumot.
- Gróf Illárdy Gábor.
- Ah, ah! Ez már más, így már hiszem, hogy »puttonyba« megy mind a két követjelöltünk. Akár nyomban gratulálhatok, mint vőlegénynek.
E pillanatban kopogás hallatszott az ajtón. Egy kékbe öltözött ember lépett be a szobába. Miklós megfordult és meglepetve kiáltott föl:
- Ejnye, hogy akadt rám, Barkó gazda?
- Úgy, kérem alásan, hogy megláttam az ispán uram »Muci« lovát, amint itatják az udvaron. Hát gondoltam, hogy a gazda nem marad el lovától, mert különben csak a városban kerestem volna…
- Mi jót hozott?
- Írást a méltóságos gróftól.
Mohón futotta át gróf Illárdy mágnásos szarkalábait. A levélben még egyszer szívére köti, hogy ne kímélje a pénzt s kövessen el mindent a konzervatív jelölt mellett, kilátásba helyezve a kasznárságra való előmenetelét, ha sikeresen működik. Egyszersmind meghatalmazást mellékelt Miklós számára, melyben e megyebeli uradalmi tisztjeinek meghagyja, hogy Miklós »alkotmányos« intézkedéseit pontosan teljesítsék s az általa kívánt pénzt, bort és élelmicikkeket kiszolgáltassák.
Miklós élénk érdeklődéssel fordult Barkóhoz.
- Hozzák-e a zászlókat?
- Igenis hozzuk. Két béres-szekeren: itt állunk a kapu előtt.
- Mi van rájuk írva?
- Mi-e? - kiáltá Barkó kurtanemesi pátosszal. - Éljen Fogtőy Márton!
Az orvos keserűen mosolygott. Erzsike tagjain hideg borzongás futott át e névre, megrezzenve éledt föl. Mintha egy erős szélroham lökte volna meg. - Miklós lehajtotta fejét, ajkaiba harapott, s elkezdett sietve föl s alá járni a szobában. Végre megállott a beteg előtt, sokáig nézett elborult, zavaros szemeibe, mintha azoktól akarna tanácsot kérni, - aztán nagyot dobbantott lábával a padozatra s félhalkan mondá:
- És én harmadszor is azt mondom…
X. AZ ELJEGYZÉSI ÜNNEPÉLY
A helyzet komoly volt. Az ország át volt hatva az egyenlőségi eszméktől. Újra divattá lett a hazát szeretni Magyarországon. Ez az örökösen megújuló divat, melyre mégis oly hamar ununk rá!
A gyermekeket a haza boldogságáért imádkoztatta meg esténkint édesanyjok, az ifjakat még a szerelemben is hazaszeretet vezette, a konzervatív ember leánya konzervatív vőlegényről álmodott, - és viszont; a költő dallamos ajka a hazáról zengett szomorúan, lágyan, sötéten, viharosan… mindenütt, mindenen a haza bánatos ráncosodó arca volt kinyomva; még aki szemét behunyta is, annak is megjelent hívólag, biztatólag, mint a vágy, mint az óhajtás, mint az isten.
Így volt csak lehetséges, hogy levetette kopott gyászos fátyolát ez a mi közös anyánk; halavány, vénülő arca fölelevenedni, szépülni, ragyogni kezdett: megfiatalodott, mintha a Léthe vízéből ivott volna; roskadt termete kiegyenesedék, izmaiba acélerőt nyert, gyenge, köhögős hangja mennydörgőssé vált s mellét büszkén kitárva, odakiálthatta a világnak: »én is itt vagyok!«
Megfeszítettük lábunkat, mert éreztük, hogy tolnak. »Ami két garas volt a magyar ember számára, azt tíz garasért adtuk a németnek«, ez volt - pars pro toto - a nemzeti politika. Hogy mondanák a mai modern állam tudósai, »az bizony szűk látókörű politika volt«; - mindegy, akármilyen volt, de erős volt a külbefolyás ellen.
Hanem mit erősítsük meg magunkat önmagunk ellen? A haladásnak, egyenlőségnek magunkban volt legnagyobb akadálya, s ennek legyőzése a legnagyobb föladat; szépen letisztogatni rozsdát, penészt minden ócska vasról, a használhatlant eldobni, a hasznost összegyűjteni, s megkovácsolni az összes anyagból azt a fényes kardot, melynek villanása lelkesedés volt, s csapása föltámadás lett a ledőlt előítéletek éje után.
Ez a győzelem nem jött könnyen. A konzervatívok sem hagyták szép szóért kicsavarni kezükből annak a zászlónak a nyelét, melybe a széláramlat oly makacsul kötött bele, s melyet megvédeni parancsolt az érdek, gőg és előítélet. A végső erőmegfeszítés kétségbeesésével sorakozott, tömörült a megrémült gárda, kivált mióta bejárta a hír az országot, hogy a már megválasztott liberális követek száma oly nagy, mint a konzervatívoké.
Erre a pontra kellett tehát koncentrálni minden erejöket; ha itt nyernek, mindent nyertek, ha vesztenek, mindent elvesztettek.
Papok és tehetősb nemesek voltak a pecsovicsgárda vezetői; még maguk a főurak is hazajöttek a külföldről, hol a tejjel, mézzel patakzó haza »fölösleges« zsírját, hogy valahogy meg ne fúljunk benne itthon, hozzákenegették az idegenekhez, kik mint az itatóspapiros, készséggel beszítták. Az öreg gróf Illárdy, egyike a leggazdagabb zászlósuraknak, sietve jött haza a nagy veszedelem hírére! Uradalmi tisztjei írták meg, mi történik. Dózsa-lázadás lesz, eltörlik a robotot, behozzák az adót, fölfordítják az egész országot…
De most nem szabad engedni. Már ez több a tréfánál. Az öreg gróf elhatározta, hogy leutazik s megcsinálja itthon a bolondozó közvéleményt olyanformának, aminő volt. Nehezen adta rá fejét, mert elvégre is sokkal vékonyabb mulatság az agarászatnál és lóversenynél, aztán nem is elég elegáns egy oltott mágnásnak a diétacsinálás, hacsak azért nem, hogy sokba kerül.
De hát a viszonyok belekényszeríték, hogy lejöjjön ide a barbárok közé rendet csinálni. Útközben eszébe jutott, hogy ő főispánja valamelyik vármegyének. De melyiknek? No, majd kikeresi a sematizmusban otthon az inspektor, ki magyarul is tud. A többin is átesik hamarosan; ő maga ugyan feléje sem néz a pozsonyi mágnás-táblának, hanem odaküldi abból a »döntő« kerületből az alsóházba valamelyik uradalmi fiskálisát, teszem azt: domine Bojthost.
Hazaérve legelső dolga volt Bojthost hívatni, hogy a helyzetről tudomást szerezzen s követjelöltül kérje föl a család »hű emberét«.
Bojthos magas, szikár ember, negyvenötéves, érdekes halvány arccal, mélyen beesett szemekkel, mikben a jóság, de amellett még bizonyos erély is tükröződött.
- Azért hívattam, amice, - szólt a dölyfös főúr - hogy urat csináljak önből.
- Köszönöm, kegyelmes úr.
- Volna-e kedve Pozsonyba menni - követül?
- Mindenesetre, ha… polgártársaim bizalma…
- Miféle polgártársakat emleget? Óvakodjék az ilyen veszedelmes kifejezésektől. Ön is francia könyveket olvas?
- Én is azt a könyvet olvasom, kegyelmes úr, mit az idők nyitnak föl előttünk.
- Ah, ah! És mit olvas ön azokból a könyvekből? - kérdé a főúr gúnyosan…
- Azt olvasom, kegyelmes uram, hogy mindnyájan emberek vagyunk.
A gróf összeráncolta homlokát.
- Az meglehet,… nagyon meglehet, de mi szükség azt önnek észrevenni.
Bojthos megroskadt termete kiegyenesült, szeme fölcsillámlott, mint az elfojtott tűz, ha szél kavarja meg.
- Lehet észrevenni, kegyelmes uram, ha oszlani kezd a sötétség, hogy virrad.
Illárdy izgatottan törülte meg homlokát, sokáig némán járt-kelt a teremben, végre Bojthos elé állva, sokáig nézett annak szeme közé.
- Ha valaki behunyja szemét, barátom, az nem veszi észre, ha virrad-e.
- Kegyelmességed eltalálta a leghelyesebb kifejezést. Ha valaki behunyja szemét…
- Nos? - förmedt föl a gróf majdnem ingerülten.
- Én nyitva tartom a magamét.
A gróf ajkába harapott, de dühét visszafojtotta a példásan hű és önfeláldozó ember iránt.
- Sajnálom, hogy így gondolkozik. Követjelöltül akartam fölkérni, de mint meggyőződtem, ön nem annak való ember. Fogjon tollat és írjon a pályi uradalmi fiskálisomnak - Fogtőynek. Az derék ember, tavaly nálam volt Bécsben, ismerem, arany elvei vannak… éppen nekem való egyéniség.
- Bocsánat, gróf úr, de ebben az egyetlen ügyben nem lehetek szolgálatára… teljes lehetetlen.
- Hogyan? Miért?
- Mert én is követjelölt vagyok éppen ott.
- Ön? Követjelölt? Tudtom és akaratom nélkül?
- Engem a verestollas párt léptetett föl.
Ez sok volt. A gróf elsápadt és szótlanul intett távozást Bojthosnak, és egy óra múlva már indult a futár N. megyébe Fogtőyhez, kinek, mint tudjuk, kapóra jött a fölszólítás. Rögtön közölte a főbb pártemberekkel, kik a gróf levele folytán siettek belenyugodni a prókátor jelöltségébe, kivált a »post scriptum« miatt, hol azon ígéret foglaltaték, hogy a gróf nehány nap múlva egy hű emberét küldi le a nemes atyafiak kapacitálására s azt, hogy annál nyomatékosabb megjelenése legyen, »határtalan hitellel« ruházza föl.
Fogtőy majd kibújt a bőréből örömében. No, most már bízvást fölléphetett kérőnek Kalap uramnál, most már nem fogja elutasítani sem az apa, sem a leány. Az öreg ellen eddig is volt fegyvere, de a leány meghódítása sok gondot szerzett. Hanem hát most már szépen túlesett ezen is. Az őszülő fürtöket, a homlok barázdáit oly szépen el fogja takarni a rang, hogy észre sem veszi az a leány. Egy országgyűlési követ nejének lenni ízes falat a hiúságnak. Márpedig ki látott valaha nőt hiúság nélkül?
Fogtőy tehát a cselekvés terére lépett, s mint láttuk, megkérte Erzsit. Tudjuk, miként járt el Lupcsek e funkciójában, s milyen szomorú következményei lettek Kalapra nézve. Maga Fogtőy is megrendült ez esett fölött, ez keresztülhúzhatja minden tervét, melyekhez annyira ragaszkodott, melyeket annyi éven keresztül dédelgetett.
Milyen fáradsággal, gonddal összerakott épület volt az! Megismerkedni az öreggel, behízelegni magát lassan, fokozatosan, beolvadni a család bizalmas jó barátai közé, mint ki otthon van a karikási kúrián, s évek óta szeme előtt növekszik az a kis pajkos gyermek, kinek szeretetét cukorkákkal, játékszerekkel kellett megnyerni, hogy ne legyen olyan nagy ugrás, ha majd elérkezik ama időpont, mikor föl kell cserélni a bácsi címet a »férj« szóval.
Az az idő most érkezett meg. Erzsike tizenhetedik évét töltötte be. A fiskális úr kifürkészhetlen természeténél fogva senki, még Lupcsek sem gyaníthatta, miért csügg e terven oly makacsul? A dolog még annál föltűnőbbnek látszott, mert viszonya volt évek óta egy csinos és vagyonos menyecskével, kit - noha az isteni gondviselés azóta föloldozott ama nyomasztó köteléktől, melyet mint a rossz pletyka beszéli, az igazán megboldogult férj életében is tágítottak már - most egyszerre kezdett észre sem venni az özvegyi fátyol alatt. Mindenki csodálkozott, mert sehogy sem illett össze ez eljárás sem azon régi szerelmi viszony természetével, sem Fogtőy úr ismeretes fösvénységével és kapzsiságával, mely az özvegy mintegy húszezer forintnyi vagyonát nem sietett »elsöpörni«, midőn csak egy elrebegett »igen«-be került volna.
A közhiedelem tehát így okoskodott: vagy igaz az a tudományos vélelem, hogy az ember természete minden hét évben változik s Fogtőyn most tette műtétét a hetedik év, vagy pedig valami sokkal zsírosabb falat elé vetette ki hálóját. Tertium non datur.
De e fölállított vélelmet, mely régen kering már az uzsonna-asztalok körül, egyszerre halomra dönté az a hír, hogy Fogtőy Márton a karikási hentes leányát kérte meg nőül. Általános izgatottság lőn s a közvélemény oda módosult, hogy bizony szegény Fogtőy megbolondult öreg korára, eszét vesztette, éppen mikor a kortesei azt szónokolják róla megyeszerte, hogy milyen okos ember. Ezer kérdés merült föl: mért veszi el? Minek lesz neki az a gyermek? Lehetséges-e, hogy szerelmet érezzen?
Hm! a vén fa is kihajthat! Igen, de ok nélkül! Hiszen az özvegynél sem nem gazdagabb, sem nem szebb a karikási hentes leánya. Valaminek lennie kell a hamu alatt, amit majd kikapar az idő!
A fiskálisban kedvetlenséget ébresztett az öreg Kalap szélhűdése. Ki fogja már most rábeszélni Erzsikét? A legédesebben szóló szövetséges, a bűntudat néma lőn. Eh mit, aki igazán akar valamit, bizonyosan eléri. Az akarat majdnem olyan hosszúkat lép, mint a lehetetlenség. Ő pedig igazán akarta Erzsikét. Olyan igazán, hogy az érzelem tisztességesebb részét is annyira magára tudta disputálni, miszerint egészen szerelmes lett leendő feleségébe. Ez több volt az akaratnál, sőt a »lelki óhaj« kifejezést is túlhaladva, csupán az »epedés« szóval lehetne méltón jelezni a tekintetes úr abbeli érzeményeit, mik ezen házasodási ügy keretén belül vertek gyökeret szíve kietlen homokpusztáján. Csodálatos, e terméketlen Szaharában, a színtelen homok között most itt-ott fényes fövény-szemek csillogtak, mintha egy átvonuló vihar szórta volna ide idegen tájékról. A szerelem vihara járt itt, azé a szerelemé, mely megnemesíti a szívet, mely mint a tavaszi napfény derült színt ad a komor hegyoromnak is. Tavaszi napfény! Lehet-e itt arról szó? Cseréljük ki a tavaszt a »vénasszonyok nyarával« s mindjárt nem sántít annyira a hasonlat. A vénasszonyok nyara októberben szokott lenni: annak is van napfénye, de bágyadt; az is megaranyozza a hegyormot, de az arany színnek valami lehangoló árnyalata van. A tavaszi napfény az egészséges - az őszi a beteg ember mosolya.
A késői szerelem tehát - ha a hasonlatot tovább szőjük - betegség. Vajon igazán boldog volt-e Fogtőy úr, nem tudjuk, de nem vélünk csalódni, midőn állítjuk, hogy állapota hasonlított azokéhoz, kik valamely ürügy alatt betegséget színlelnek, levetkőznek, egy ideig kényelmetlenül hánykolódnak, de aztán lassankint belegyengülnek a fekvésbe és félig-meddig igazán megbetegednek.
Fogtőy a történtek miatt egy nappal továbbra halasztá látogatását; csak másnap ment el Kalapékhoz. Erzsike úgy fogadta, mint egy érzéketlen márványszobor. Arca nem mutatott sem örömet, sem kedvetlenséget, sem gyűlöletet. Valóságos bezárt könyv volt. Miklós éppen egy órával előbb utazott el. Jobb is, hogy elutazott. Sok minden másképp történhetett volna.
- Nos, mint érezzük magunkat? - kérdé az ügyvéd fürkésző szemekkel, amint kocsijáról legényesen leugrott - szegény édesapa, hallom, rosszul van…
- Nagyon rosszul…
- Hát maga, kis húgocskám? - faggatá édeskés mosollyal, megcsipkedve arcát, mitől az nem lett sem pirosabb, sem halványabb, - csak nagysokára ütött át arcbőrén a megcsipdesett helyekre egy kis vér, mintha a fagy szívta volna ki.
- Köszönöm a fiskális úr szíves kérdését, bizony nem igen dicsekedhetem semmi jóval.
Hm… hm - gondolkodék a tekintetes úr magában - nagyon jól vagyunk, egészen jól vagyunk. A kis liba már mindent tud. Tehát nem vagyunk többé »bácsi«, hanem »fiskális úr«. Nagyon jól van. Az egyik címtől könnyen elszoktunk, tehát a másodiktól is könnyen válunk meg a »harmadik« végett. Ki tudja, nem-e próbálgatja már most is úgy titokban elsugdosni a falaknak: »Kedves férjem, kedves Mártonom…«
A szerelem termőföldjében a legelőbb jelentkező tavaszi pipacs a hiúság!
Fogtőy benyitott az öreghez. Erzsike nem követte.
Kalap arcára sötét haragos felleg ült ki az ügyvéd láttára, szürke szemei a dühtől csillámlottak, de ez nem zavarta meg azt, tiszteletteljesen megfogta merev, lecsüngő kezét és megcsókolta.
…Mintha megreszketett volna az a hideg, élettelen kéz…
- Eljöttem, hogy megköszönjem a beleegyezését. Sosem lesz oka megbánni, esküszöm.
A beteg becsukta szemeit és összeszorítá fogát, aztán falnak fordult, mintha azt mondta volna: semmi mondanivalóm többé.
De ez nem akadályozá az ügyvédet, hogy azért kifejtse minden ez ügyre vonatkozó nézetét, előadván az okokat, mik e házasságra bírták s fölötte tiszteletteljesek valának, nem mulasztá el magát kimenteni, amiért kissé kíméletlen volt. A szerelem elveszi az embertől a higgadt gondolkozást. Végül kinyilvánítá, hogy az esküvőt három hét múlva szeretné, éppen a választást követő napon, hadd legyen az kettős ünnep.
Az pedig, akihez beszélt, mint egy érzéktelen holttest feküdt ott, még szuszogása sem hallatszott.
»Aki hallgat, az beleegyezik« - gondolta az ügyvéd s a bejövő Erzsinek már következőleg összegezte az eredményt:
- Édesapával mindent rendbehoztunk.
Erzsi nem felelt. Az ügyvéd közelebb lépett hozzá és megszorította kezét.
A leány fölsikoltott. Fogtőy úr összeráncolta homlokát.
- A pecsétgyűrű… - hebegé Erzsike, restellvén az önkéntelen sikoltást.
- Ah, a pecsétgyűrű! megszorította?… No, nem tesz semmit, majd begyógyul a lakodalomig. Most azonban térjünk tárgyunkhoz. Azaz, hogy éppen tárgyunknál vagyunk. Azt határoztuk, hogy lakodalmunk mához három hétre legyen. Belenyugszik-é ebbe?
Erzsike most sem felelt, reszketve nézett atyjára, ki most félkönyökére emelkedék: az ő arcáról szerette volna leolvasni, mit kelljen válaszolnia.
De az öreg arcán nem volt erre semmi felelet, - hanem ahelyett élénk várakozó figyelem tükröződék vonásain; ép balkezét hall-csővé idomítva, feszülten hallgatódzott…
…Ott kint az ablak alatt embercsoport vonult el lármázva és kurjongatva. Némelyek azt kiáltották: »Éljen Bojthos!« más hangok ellenben: »Éljen Fogtőy!« A zaj mindinkább távolodott, s csak egyes elmosódott kiáltások voltak hallhatók.
Az öreg e hangokra látszott figyelni, mintha számítgatná magában: Ez »Fogtőy« volt, amaz pedig Bojthos.
Vajon melyiknek számítgatott?… Erzsi még mindig nem felelt. E némaság megdöbbenté az ügyvédet, de meg nem zavarta. A pecsétgyűrű mellől, melyet a kisujján hordott, karikát vont le és a leány ujjára húzta.
- Ez nem fogja talán szorítani…
Erzsike erre sem felelt, pedig kérdés volt. Különben aki hallgat, beleegyezik. Az ügyvéd nyugodtan vakarta állát.
Azt figyelembe sem látszott venni, hogy a boldog arc a világért sem bírt odanézni, sem megmozdítani azt a kezet, melyen a jegygyűrű volt. Mit törődött ő azzal, hogy a szegény szinte érezte, mintha ujját égetné az a gyűrű, mintha izzó tűzből lenne, mely lassankint lehat csontjáig, míg végre azt is megszenesíti, elhamvasztja, s földre esik - ujj és gyűrű…
Elfojtott lélegzetet vett, és míg az ügyvéd rászegzett szerelmes tekintetét elkerülendő, ő a magáét lesütötte, szinte óhajtva várta már, mikor válik semmivé az az égő gyűrű.
XI. VÁLASZTÁS ELŐTT
A napok múltak, a hordók ürültek, a vármegyei torkok mind jobban-jobban elrekedtek; hála istennek: több hordó volt, mint nap, minélfogva a közügyek iránti érdeklődés folytonosan ébren tartatott. A tornyokból lobogók lengtek: mindenik nemzeti szín - de hogy a szent korona gyöngyeinek, a nemességnek írástudatlan nagyobb része is tájékozva legyen, Fogtőy neve egy zöld koszorúba foglalva pompázott a zászlók fehér síkján, míg ellenben Bojthosét, mint igaz veres-tollashoz illik, hasonló színű koszorú köríté. Mindenfelé nagy volt a készülődés. A nemes atyafiak megcsinálták végrendeletöket azon eshetőségre, ha alkotmányos úton találnának kimúlni a restóráción; muzsika szólt hegyen-völgyön; hajnaltól hajnalig, amennyi cigány csak akadt a teens vármegye területén, az mind abbanhagyta most a vályogvetést, hogy másik mesterségéhez: a vonóhoz csapjon. Az egész világ bőségben úszott, a sok jóból még a parasztnak is kijutott ökörsütések és nagy áldomások alkalmával. Az imádat tárgya: a »potya« beleült pünkösdi királyságának trónjába, és meghódolt előtte boldog, boldogtalan. Neki voltak a leghívebb alattvalói valamennyi uralkodó közt. A bocskoros nemes élete valóságos »eldorádóvá« változék; az uradalmi mészárostól ingyen kapta a húst, a korcsmárostól a bort. Így rendelték meg a »méltóságos urak«, kik sohasem voltak leereszkedőbbek, mint most: lejöttek váraikból hozzá és így szólíták meg, ha darcód födte is tagjait: »Kedves urambátyám«, vagy »Kedves öcsémuram, nincs-e valamire szüksége?« Ha valami pör volt az uradalmak és apró komposszesszorok közt, az e napokban mind kiegyenlíttetett olyanformán, hogy az uradalmak nyilvánították magukat perveszteseknek; ha gyerek született valahol, annak egyszerre öt nagy úr is ajánlkozott keresztapául; szolgabíró, vicispán már messziről kalapot emelt, ha nemesemberrel esett találkozása. Az bizony azt sem tudta aztán, hová legyen a nagy boldogságtól; minden áldott nap négy felé is hivatalos volt úri ebédre, s nem egyik gondolta bosszankodva, milyen nagy kár, hogy négy felé nem szakadhat, ha már úgysem marad ebből az uraságból választás utánra körömfeketényi sem.
Az újabb választások történetében is akadunk hallatlan vesztegetésekre. Volt képviselőjelölt, ki egész kerülete választóit új szűrökbe öltöztette, hogy az ő szűrét ki ne tegyék; a másik követjelölt félmázsa dohányt, egy mázsa húst, egy mázsa sót, egy akó bort és egy tíz forintos bankót adott minden voksért. Egy főúr 500 holdas legelőt ajándékozott oda az elveihez átpártoló falunak, ahol nem volt több harmincöt igazolt szavazatnál. De mindezen újabbkori korteskedések és vesztegetések sokkal mérsékeltebb jelleműek, mint a hajdaniak. Ennek okát a megváltozott viszonyok, a képviselői állás tekintélyének hanyatlása és a szavazat-jog nagyobb mérvű kiterjesztése világosan tüntetik föl. Az sem utolsó ok, hogy azóta szegényebbek lettünk sok millióval és sok illúzióval. Aztán, habár gyéren, akad olyan ember is, kit bizonyos elvek vezetnek, mikhez hozzá van lelke nőve, úgyhogy nem lehet tőlök elválasztani semmivel. Az emberi nem e fajtája éppen történetünk idején keletkezett, s a Fogtőy és Bojthos választás alkalmával élte bölcsőkorát. Darwin nem emlékezik meg e különös emberfajról, nem elemzi, honnan, miképp eredt, de a nemzeti történelem és az országgyűlési naplók annál többet.
Már csak egy nap volt hátra a választásig; általános izgatottság uralkodott. A két párt húzódni kezdett a választás színhelye felé, az országútnak nevezett kátyús sárvonal tele volt reggeltől estig végigkóválygó kocsikkal, mik a vótumokat szállították a színhelyre. Kifent bajszú, kékre dagadt képű, a kortes előmozgalmakban kimerült alakok ültek a szekerekben, ünnepi köntösökben, fontoskodó ábrázattal. A kocsis mellett a fiatalabbak, kiknek egyike rendszerint a zászlót tartja, hátul a »primipilusok«, húsz restóráción keresztül verekedett aggastyánok, kiknek már ez mind csak »kismiska«; egykedvűen szívják a makrát, s hol-hol hörpentenek egyet az oldalukon függő kulacsból, mely arra vagyon hivatva, hogy addig is, míg a legközelebbi csárdához érnének, hol alkotmányos szent szokás szerint a menet megállapodik - ivás-folytonossági hiány ne következzék be. Ha aztán csárdához érnek, és a kulacsban mégis maradna valami, a földre öntik, mert úgy diktálja azt az »illedelem«. Nem valami toprongyos ember az ő jelöltjük, hanem úr talpig. Egy-két akó bor nem a világ. Hadd igyék az anyaföld is. Hiszen ő táplál bennünket, szegény. Ha azonban (mert az is megtörténhetik) előbb fogy ki a kulacs tartalma, mint ahogy korcsmához érnek, az már nemcsak nagy homályosságot vet az egész ünnepélyességre, hanem a jelölt erkölcsi jellemén is csorbát ejt: mért nem építtetett közbe egy »Betekints«-et? Mit »mókázik«, ha nincs pénze? Miért öli szomjan a becsületes embert?…
A város szélén volt fölütve a két tanya, délről a Bojthos - keletről a Fogtőy párté. Egyik rakoncátlanabb tömeg a másiknál. Nagyon festői kép, a vászonra festve úgy, amint van, nagyon gyönyörködtető látványul szolgálna a festő ecsetje által eszményítve, de a valóságban éppen nem ezen hatást teszi az emberre. A rekedt lárma, a párolgó borgőz; a kölcsönös eszmesúrlódások, melyek itt-ott olyan élénk kifejezést vesznek föl, hogy földagadt arcok beszélnek a nyomatékos argumentumokról, mik a kölcsönös magyarázatokat kísérték. Egynek nem jutott elég nagy darab szalonna. A másiknak meg a bor kevés, míg a harmadiknak éppen a sok bor a baja, részegségében még arra is visszaemlékezik, hogy egyszer a felesége testvérének a jelölt sógorának kis fia fügét mutatott a bogárháti búcsún, amiért ő most semmi esetre sem adhatja szavazatát olyan komisz embernek; ő bizony átmegy a szomszéd tanyára, ahol szivar is jut a szegény nemes embernek stb.
Ezer meg ezer apró baj merült föl. A hazafias lelkekben fölkavarja a bor a különféle érzelmeket, mik a fölszínre jutván, különféle alakban jelentkeznek.
Ember legyen aztán az a kortesvezér, aki mindezeken uralkodni tud, ismernie kell az összes diplomácia griffjeit s minden emberét ízről-ízre.
Ilyen főkortes volt Karczy. Tudott bánni az embereivel: szerette is mindenki. »Ez már aztán igazán lelkesül a Fogtőy ügyéért!« szokták mondogatni.
Pedig dehogy lelkesült, dehogy! Szorongva várta a választás pillanatát, amikor megbukik az ügy, melyért lelkesül, s elveszti Erzsikét örökre.
És íme, egyszerre csak porfelleg keletkezik az úton. Egy kocsi hajt feléjök. Istenem, istenem! hiszen ez a három híres szürke, a Kalap három szürkéje. Vajon ki jön rajta?
Maga a vén Kalap ül a hátsó ülésen, s Erzsike mellette. Tehát fölkelt a resórációk hőse ily nyomorékul is, hogy beadhassa a maga szavazatát Fogtőyre.
Az egész tanyán villámként fut át a hír, hogy a vén szélütött Kalap is jő. Az eleven halott is föltámadt Fogtőy kedvéért. Mint a lavina, úgy hömpölyög keresztül a tömegen az égreszkettető kiáltás: »Éljen Kalap! Éljen Fogtőy!«
A vén ember merev szemekkel néz az ismerősök sorai közt, kik kendőikkel, fokosaikkal és kulcsaikkal integetnek feléje.
A kocsi megállott. Százan meg százan vették körül, egyben hangosan követelve, hogy beszéljen. »Halljuk Kalapot!«
De hogyan beszélhessen a néma ember?
Csakhogy a néptömeg nagy bolond ám s vannak lehetetlen kívánságai is. A követelés lassankint tomboló viharrá változott.
Miklós volt kénytelen szólani, hogy a tömeget lecsendesítse.
- Barátaim, - kezdé - ti minden áron beszédet kívántok. Engedjétek meg, hogy én beszélhessek bátyám helyett és Fogtőy követjelöltünk érdekében. A »vármegye rókájának« gúnyolják ellenfelei, de ez méltatlanság. Azon elveket, melyek benneteket lelkesítenek, elokvenciájával, hiszem, hatalmasan és becsületesen fogja képviselni.
Az öreg Kalap feszülten látszott figyelni minden szóra.
- Hogy Fogtőy becsületes ember, hiszem; és hitem annyival inkább nyomhat a latban, mert rég ismerem. Atyámnak bizalmas embere volt sokáig, s még halálos ágyán is Fogtőyben bízott legjobban…
Csak eddig folytathatta szavát Miklós, mert e percben, mint mikor a vadállat elbődíti magát, s mint mikor a villám hirtelen lecsap valakire, egy hatalmas rántást érzett karján, s egy kiáltás hökkenté vissza: »megállj!«
Csoda történt. Az öreg Kalap megmerevedett keze ragadta meg karját, s az ő visszatért hangja volt a kiáltás.
Lélegzetet elfojtva és megrendülve nézett oda mindenki.
- Megállj! - kiáltá mégegyszer. - Mit mondtál? Atyádat, Karczy Pétert említetted és azt mondtad, hogy a halálos ágyán is Fogtőyben bízott. Szent isten! Láttad te atyádat a halálos ágyon?
- Én fogtam be szemeit - felelte Miklós nyugodtan.
Az öröm glóriája öntötte el az öreg vonásait. Szemeit hálateljesen emelte az égre, és könnyezve rogyott térdre ott, az ujjongók között, és áhítattal rebegé:
- Istenem! De nagy vagy!
- Jer, jer - suttogá halkan Miklóshoz és félrevonta őt a sátorba.
...
Ott bent sokáig beszélgettek. Kalap uram mindent elmondott, miként tartotta magát gyilkosnak alaptalanul.
Mikor Miklós ezt meghallotta, egyszerre világos lett előtte minden.
- Bátyám! - kiáltá - most már mindent tudok. Atyámat is a lelkiismeret furdalta egész életében, mert ő meg, szegény, azt hitte, miután egy test pottyanását ő is hallotta, hogy kegyelmed a halott. Végrendelkezése alkalmával is azért hívatta Fogtőyt, mert összes készpénzbeli vagyonát, mintegy harmincezer forintot, reá bízta azon meghagyással, hogy Kalapnak életben levő örököseit kikutatván, azoknak általadja. Ott a végrendelet másolata a holmim közt, én azonban természetesen nem gondolhattam bátyámra, mivel életbenléte önmagától elenyésztette a személyazonosság iránt támadható gyanúmat.
- Most már tudjuk tehát, kicsoda Fogtőy, - mondá az öreg vígan… Nagy nap ez, édes öcsém… vagyis inkább fiam… mert e pillanattól tied Erzsike. Most pedig menjünk és fogjuk meg a rókát a csapdájában… Most már én, az öreg Kalap, mondom, hogy »Éljen Bojthos!«
Miklós némán borult az öreg nyakába.
...
A zajongó tömeg nyugtalanul várta őket odakünn. A megfoghatlan csodára, hogy az eleven halott megszólalt, dermedt keze és lába visszanyerte ruganyosságát, azt mondták, hogy az az »isten ujja«.
Mikor a sátorból kilépett, mint egy diadalmas hőst emelték vállaikra, és most lázasabban követelték, hogy beszéljen.
És az öreg beszélt.
Kalapját levette ősz fejéről és bátran tekintett végig a táboron.
- Nemesek, kedves barátaim! - én, aki visszatértem a halálból az életbe, aki egész életemben szerettem a vármegyémet, én, Kalap István, azt mondom nektek, hogy »Éljen Bojthos, a mi követünk!« Én íme, ezennel az ő zászlója alá indulok. Aki engem követ, áldja meg az isten!
...
Egy óra múlva egyetlen tűz sem égett a Fogtőy tanyán… mind kialudt… csak az üres hordók hevertek ott, és nehány holtrészeg ember, - aki a kocsikra már föl nem fért, a saját lábán pedig nem bírt eljutni a szabadelvűek táborába.
Hja, bizony sok bolondság esett valaha ebben a szegény kicsi országban.
NIBELUNGOK HARCA
NOVELLA
1873

Régi történet már ez.
Még az anyám is rövid ruhában járt akkor, még akkor fel sem fedezték talán azt a puskaport, amit Stofi bácsi fedezett fel 48-ban a német haderőnek; a híres szónok, Mády Károly még valahol az ábc-ét tanulta; Ákos bácsi pedig javában lovagolt azon a vesszőparipán, mit a rege szerint felkapott egyszer alóla a forgószél s beültette valahova Zemplénmegyébe. Azóta nagy, erőteljes fa lett belőle. Az Andrássy verebeit is rajta költötte ki az anyjuk.
Egészen más idők voltak, egészen más alakok uralkodtak a tekintetes vármegyében.
Sramko fiskális tollut fosztott Trencsinben, még akkor Zsiga bácsi is csak az anyatejet kóstolgatta. Egyéb ital nem fordult meg szájában. Legfelebb az ősz Kelemen bácsi emlékszik még vissza arra a boldog korra, mikor egy váltógaras volt a bor iccéje, mikor az volt a legjelesebb szónok, ki a legnagyobb bunkós bottal jött a megyegyűlésre, az volt a legtekintélyesebb férfiú, kinek legkülönb tajtékpipa lógott szájában, s az tartatott a legszabadelvűbb hazafinak, ki egy szuszra el tudta fütyülni a »Rákóczi-nótát«.
Nobilis idők voltak ezek.
Prókátorok nem nyúzták a világot. Legfeljebb az volt honoráriumok, hogy a katolikus kliens ebédre invitálta meg ügyvédjét, a lutheránus azt mondta: »köszönöm, barátom uram, legyünk “per tu”«, míg a kálvinista egyszerűen ezzel a biztatással rótta le a perköltségét: »aztán, édes úr, ha szolgabíró akar lenni a restauráción, csak nekem szóljon, az ebadta!« Finánc nem szagolt a magyar ember dohányzacskójába, végrehajtó nem garázdálkodott tízgarasos »meghívásokkal«. A régi szolgabírák csak akkor hítták meg a nemesembert, ha ebédet adtak.
Minden másféleképpen volt.
Az ország összes irodalmát meg lehetett olvasni nyolc garason a kassai kalendáriumból, már t. i. aki olyan bolond volt, hogy nemcsak megvette, hanem tetejébe rá még el is olvasta. A nemes vármegye hatalmasabb volt, mint az ország, s annyira nem fért bőrébe, hogy a »karancskeszi vármegye« repedt ki belőle.
A két kopottfejű oroszlán a megyeházáról olyan méltósággal bámult le erre a komisz Európára, mintha azon gondolkoznék, hogy ugyan hány világrészt egyék meg früstökre.
Minden hirdette a tekintetes vármegye nagy hatalmát. A hajdú tarsolyára hímzett N. V. betűtől kezdve egész a székváros közepén emelkedő négyemeletes palotáig, melynek fedeléről egész sereg varjú károg rémletesen, mintha az is a teens vármegye büntető hatalmáról tartana tudós felolvasásokat.
A börtön, a deres és a mogyorófa-pálca jelvényei alatt összpontosult a világtársadalom fennállásának logikája…. Nem az emberekért van a mogyorófa-pálca, hanem a mogyorófa-pálca kedveért vannak teremtve az emberek, hogy a szolgabírónak, nemes passziója hevében, legyen kin kitölteni a mérgét.
Ez volt az uralkodó elv.
Külön büntető-kódex volt minden egyes szolgabíró. Ha az emberfiára unalmában ráolvastatott huszonötöt, szamár újságírók ki nem kürtölhették a lapokban. Először, mert nem is voltak újságok, másodszor, mert ha lettek volna is, úgysem olvasta volna senki… Aztán statárium neki, az akasztófáravalónak, ha a vármegye dolgába merné magát beleártani!
Könyv, tudomány nem háborgatta álmainkat. Tudtunk mi mindent. Nem volt már a világon semmi megtanulni valónk. Mert vagy arról beszél a bolondos anglus ezer megírt könyvében, ami úgyis benne van a »Corpus Juris«-ban, és akkor felesleges, vagy arról beszél, ami nincs benne, és akkor ostobaság. Tertium non datur. Ami pedig a tudományos embert illeti, ott van Széchenyi Pista. Gondolkozik az mindnyájunk helyett. Azzal tessék diskurálni!
Ezt a szót »haladás« kiküszöbölte a »vis inertiae« a nemzet szótárából.
Ismeretlen pogány mondat volt az előttünk.
Inkább nekitámaszkodtunk az ellenkezőnek. Még a »Hármas Kis Tükör« bölcs összecsinálója is ezt írta fel oda ékes, tudós karmenbe: »Nógrád vármegyében kell járni nagy sáron.« -
Még én is így tanultam valaha. A tiszteletre méltó sár, melybe belefúlnak a haszontalan új eszmék, beleolvadt a címerünkbe. Úgy néztük azt, mint megannyi aranyat. Jó volt az nekünk. Nem kell közlekedési út. Mi az istennyilának? Magunk csak kivontatjuk magunkat paraszt-forsponttal a szomszéd faluig, hol egy valamirevaló tarokkompánia csak összetákolódik. Idegen vármegyéből való ember meg hadd búsuljon rajta: mint jöjjön ide, ha nem lehet.
Legalább nem akad ránk ebben az átkozott sárban a német.
Az igaz, hogy a német nem is akadt ránk; akadt valami más, ami még nagyobb hatalom a németnél - a civilizáció.
Az is úgy jött ide csak, hogy előbb megtanult röpülni.
…Világot borító szárnyait összecsapta felettünk, lehelete összevegyült az ország levegőjével, melyet aki magába szívott, elkezdett beszélni, mint a mákonyivó, soha nem hallott, őrült, bolondos, képtelen eszmezagyvalékról, egyenlőségről, testvériségről.
Fojtott lett a levegő, hogy elkezdett tőle köhögni a félország, mintha tüdővészben volna.
Új tüdő kellett ehhez a levegőhez.
Magyarország kezdett kivedleni régi bőréből.
A megyeháza most is ott állott, ahol előbb, a zsinóros hajdú most is olyan hegyesen lépkedett, mint előbb, a szolgabíró dohányzacskójának sallangja most is olyan gavallérosan verdeste combjait, mint előbb, a régi feneketlen sár is ott volt az utakon, a deres is ott állott a vármegyeház udvarán s a főjegyzői kalamárisban is ott álmodott a tintába beszáradt toll azokról a gyűlésekről, amelyekben azt határozták, hogy majd határozni fognak… de a bolond idő megteremtett egy új erkölcsöt, s mint mikor a földbe ültetett krumpli kitolja a rohadásba átment ősanyagot, az emberek kezdtek egymással meg nem férni.
Ez a súrlódás volt a Nibelungok harca.
Az egyik embernek az volt a kifogása a másik ellen, hogy nem liberális.
Liberalizmus!
Tudta is azt még akkor valaki: mi az?
A Rákóczi-tárogató utolsó hangjai régen-régen hangzottak már el a Tisza partján. Ki tudná már azt: hogyan szóltak? A »libertas« feliratú zászlókat már régen csókolta a hazai levegő. Az a torony is régen ledőlt már, amelyiken lobogtak.
Liberté, fraternité, égalité!
Bolondos, ostoba új idea, világfelforgató emberek izgatott, őrült álmainak szörnyszüleménye.
Küzdeni a félvilág ellen lovagiasságból, haragból, becsületből, könnyelműségből, királyné szép szemének felszárított könnycseppjeért, királynak kimondott kevély szaváért: annak van értelme; de az egyenlőségért, testvériségért küzdeni: az őrület, eszeveszettség.
A világ vége közelít. A százados logikát halomra készülnek dönteni az új emberek.
Avagy logika az, ha meglátja az ember maga mellett a meztelen koldust, ő is meztelenre vetkőzzék, hogy legyen egyenlőség, vagy hogy öleljen szívére minden földönfutót, odavarrva azt a saját gallérjához osztályos atyafinak, hogy legyen testvériség.
Meg kell a mozgó földet állítani.
Hogy mert megmozdulni a semmirekellő anélkül, hogy engedelmet kért volna rá akár a fenséges palatinustól, akár a tekintetes karok - és rendektől!
Pereat mundus!
Háború a világ folyása ellen! Éljen az, ami ócska, ami régi. Halál mindenre, ami új, ami modern!
És aztán elkezdte magát szervezni a Nibelungok gárdája.
Minden ócska atillába jutott egy ember. És ilyen ócska atilla nagyon sok volt.
Az új emberek pedig nekitámaszkodtak az új helyzetnek és harcoltak merészen, kitartással, lelkesedetten… Nem kell megmosolyogni e harcot, azért, hogy humoreszket írok felőle: nagy és szent volt az, mint aminő egyik sem. Tisztelettel hajlom meg a küzdő alakok árnya előtt, s úgy teszek, mint a gyermek, ki az erdőben föl nem érvén a nagy magas tölgyfák sudarát, csak az apró bokrokat csipdesi meg.
Ilyen apró bokornak született a világra az én Feri bátyám.
Igazi pecsovics vér. Már talán azonmódon penészesen jött a világra. Egy született régiség, aki úgy veszi ki magát a mai társadalomban, mintha valakinek a kabátjára daróc foltot varrnának.
Hanem azért akármilyen régi ember is Feri bácsi, azt nem kívánom tőle elvitatni, hogy fiatal ember is volt valaha, mégpedig tisztességes fiatal ember, ki elvégezvén fényes Eger városában a »just«, a megyei komaság, sógorság és urambátyámság protekciója alatt megkezdé nagyot ígérő pályafutását az aljegyzőségen.
Az igaz, hogy messze falu az aljegyzőségtől az országbíróság, nagy út fekszik odáig, de hát ötven évig léptetve, ki tudja: nem ér-e oda is?
A »Corpus Juris« gondoskodott arról, hogy a nemes ember még akkor is lépjen, amikor áll.
A nemes embernek legnehezebb dolog születni. A többi aztán könnyen megy. Ráül a »Hármas könyv«-re, s az mint a mesebeli királyfi bocskora, odaviszi ahová kívánkozik.
Csakhogy Ferenc úr éppen olyan időben ült rá a »Hármas könyv«-re, amikor ez ócska jószágot elkezdték nagyon mozgatni, hogy kitörüljék belőle a legjobb paragrafusokat.
Ezt persze nem volt szabad engedni.
A vármegye körirata sorba járta az ötvenegyet.
A fehér- és verestollasok döntő ütközetre készültek egymás ellen.
*
És lőn, hogy a vén Makkfői, aki legszájasabb prókátora volt a vármegyének s leghasznavehetőbb öregágyúja a pecsovicsoknak, mikor legjobban számítottak eszére, tudományára, szónoki tehetségére, egyszerre csak kezdett megbolondulni.
Hüm! Csak gyarló teremtés az ember mégis. A reális egzakt irányból belemegy a regényességbe, mint valami törvényszéki írnok. Addig replikázik, allegál, egzekvál, licitál, míg egyszer - fölteve, de meg nem engedve - a legszendébb kliens úgy lefőzi két szép szem tüzes kacsintásával, hogy egyszerre elfelejt Corpus Jurist, telekkönyvi pátenst, kúriai döntvényt s nekimegy per analogiam a szent házasság bolondos aktusának, mely legfelebb annyiban bírhat érdekkel józan prókátorok előtt, amennyiben leendő válópöröknek szokásos alapját képezi.
Már nem tudni bizonyosan: az ember gondolkozó tehetsége szünetel-e akkor, az agyveleje zavarodik-e össze, vagy járványos betegség az talán, mely néha az öregeknél is jelentkezik, hogy egyszerre csak üresnek kezdi találni az »aktákkal« elhalmozott »kancelláriát«, mely pedig eddig olyan szűknek látszott, hogy az amice Lupcsek adjunktus sem fért bele, hanem odakint volt köteles hálni a konyhában, Örzsi szolgáló kizárólagos terrénumán, amiért persze annak eszeágában sincs birtokháborítási pert kezdeni amice Lupcsek ellen: de míg a kancellária üres, sivár, kietlenné lesz, mint valami tudós feje, azalatt a szív meg megtelik holmi hóbortos, ábrándos vágyakkal, amik félig idea, félig semmi, félig hidegborzongatás, félig szívdobogás, félig eszeveszettség; a nagy zsíros pörök aktáinak nyomatékos sorai között a legokosabb argumentumnál egyet fordul az emberrel a világ, szétfoszlik betű, jogtudomány, argumentum, s egy szép szőke leányarc mosolyog le mindenünnen. Az engedelmes »kalamus« kifordul a bágyadt kézből, a kopott perrendtartásban összevissza kuszálódnak a paragrafusok, semmire sem bír ráakadni, a végrehajtási kérvényt tévedésből rózsaszín papirosra írja, a pör stádiumai helyett a holdat jár nézegetni és morog, zúgolódik minduntalan, mintha azon bosszankodnék, hogy mért nem marasztaltathatja el az egész világot makacsságban.
Ez az első stádiuma a szerelemnek, amitől a prókátor annyira reszket, hogy a világért sem meri azt magának bevallani; hanem ráfogja, hogy más az oka nyugtalanságának: komisz politikai időjárás… a liberálisok ütik a vasat… a keményfejű Nagy Pál szörnyen kezd terjeszkedni… Aztán az az átkozott törvénycikk! szűkmarkúak a kliensek, rosszul állapítnak a bírák… a fenének legyen jó kedve.
Azután következik a második stádium.
Ez már sokkal erősebb.
Elmulasztja a perfelvételt, szakadnak nyakába a makacssági végzések, mint a zápor. Nem törődik velök. A harmadfokú bíróság kedvező ítéletét igazi angol közönnyel fogadja, hanem annál jobban törődik: jól ki van-e kefélve a búzavirágszín »rókatorkos«? jól van-e megkötve az új rojtos nyakkendő? Az adjunktustul megkérdezi: nincs-e valami becsületes olvasmánya? mire az készségesen kikeres valami rongyos könyvet a Justinián novelláiról, mit a principális fitymálva dob el, összeszidván domine Lupcseket, amiért őt gúnyolni merészli; neki a »Himfy szerelmei« kellenek vagy az »Aurora«; neki ide ne hozza sem Virozsilt, sem Mackeldeyt, mert mindjárt lehúz öt bankó forintot a havi fizetéséből, ami már azért is nehéz matematikai művelet lett volna, mert a domine Lupcsek havi fizetése csak négy bankó forint volt.
Ebből aztán amice Lupcsek is megtudja, hogy a principális szerelmes, amit pedig amice Lupcsek tud, aki Makkfői fiskális szerint semmit sem tud, azt már valóságos szégyen volna Makkfői fiskálisnak is nem tudni.
Tehát Makkfői fiskális a második stádiumban rájön, hogy az a kis szőke lánygyermek, akitől oly nehezen vált el múltkor Debrecenben jártában, Feri öcsénknek maradandó nyomokat hagyott szívében, s ha a lányka véletlenül még »res nullius« volna, nem lenne bolondság idehozni az élet »felzetéül«… hiszen a prókátor is ember… az ő szíve sem egészen kő… azt is »szignálja« az Ámor nyila, az ő világában is helyet foglalhatnak a szelídebb emberi örömök, legalább »sub clausula«.
Ekkor tehát legelőször is felveszi elméjében a »tényálladékot«: a kis szőke leányzó egyetlen gyermek, az apja szorgalmatos hentesmester, jó sokat gazdálkodhatott már, a Péterfia utcában meglehetős háza van, aztán ő maga is ér még valamit ötven éve dacára is… legény még a gáton… van egy pár száz forintocskája, csinos klientélája és egetrontó politikai nimbusza. A két vagyonka összetéve meglehetős »fundust« képezne a jövő számára, - minélfogva elhatározza megtenni a kellő lépéseket.
Egy egész processzus ez is. Csakhogy nagyon furcsa processzus.
Az ember itt is megírja az »alázatos kérelmet«, csakhogy magát kéri benne elmarasztaltatni a bájos alperes által, dobogó szívvel lesi a »választ« s minél udvariasabban szerkeszti meg rá a »viszontválaszt«: a goromba »tagadtatik« szó elő sem fordul benne, az alperest a világ kincseért sem cáfolja meg sehol, beösmeri minden állítását, ígér mennyet, földet. - Egyszóval ez egy egész megfordított pör, melyet mindenáron el kell veszíteni. Az embernek egészen ki kell vetkőzni természetéből, nyájasnak, előzékenynek, odaadónak lenni. Az pedig nagy megerőltetés egy prókátornak.
Ha nincs valami nagyon infámis »ellenirat«, gyorsan utána következik a »végirat«, melyben kitűzetik az esküvő napja, az indulási, megérkezési program s egyéb bolondság. Csakhogy ez nem ment olyan könnyen.
Makkfői fiskális úr és Kalap Erzsébet leányasszony között egy egész tenger feküdött.
S ez a nagy tenger Feri bátyánk volt, azaz akkor még Feri öcsénk.
Mind a három között pedig feküdött még egy nagyobb átlábolhatlan, átvitorlázhatatlan tenger - az öreg Kalap István uram -, aki megesküdött rá, hogy sohasem adja lányát pecsovicsnak, ha mindjárt a fönséges nádorispán kéretné is.
Amit pedig egy debreceni cívis megmond - az nem üres levegő, puszta beszéd, mint valami nagy úr szava, az meg van mondva, és - punktum - többé soha senki sem változtathat rajta.
Feri öcsénk és Makkfői fiskális, még mikor Debrecenben voltak valami osztályos pörben, korán észrevették egymáson a kiütögető szimptómákat és kezdték gyanús szemmel nézni egymást.
Hosszú volna elbeszélni egyhúzomban: mint jutottak a Kalap uram lázához, mint hódította meg finom manöverjeivel két heti ott mulatásuk alatt csintalan Örzsike mind a kettőt; ezer semmitmondó, de mégis érdekes haszontalanság egész láncolatát.
A dolog komoly része ott kezdődött, mikor a két alak mindenike méregette előnyeit és hátrányait a másikkal szemben.
Feri öcsénk csinos legény volt, 28 évvel, élénk barna szemekkel, tulipiros magyaros arccal, a kezdődő pálya küszöbén egy szép jövő kilátásával a háta mögött. Makkfői fiskális pedig nem volt ugyan fiatal, sem szép, hanem volt egy nagy előnye, ami alkalmasint rózsaszínűvé fogja festeni ripacsos fekete arcát, koromfeketévé őszülni kezdő haját, délceggé hajladozó termetét a szép Erzsike szemeiben: - fel volt léptetve a pecsovicsok által országgyűlési követjelöltnek.
Ha csak egy parányi nagyravágyás van is az Erzsike szívében, akkor meg fogja tudni mérlegelni: mi az, ha »nagyságos asszony« lehet valaki.
Ebben bízott Makkfői, s volt gondja rá, hogy mindenféle tüntetéseket elkövettessen korteseivel, kiket gróf Czelédy fizetett. Minden kornak vannak bolondjai. Gróf Czelédynek is az a bizarr ötlete támadt, hogy ő most eredeti sportképpen részt vesz a közügyekben; vékonyabb mulatság ugyan a rókavadászatnál, a lóversenynél, de azért elég elegáns egy mágnásnak, mert sokba kerül.
Ő maga ugyan közvetlen nem avatkozik az ország dolgaiba, a felsőházi székét is ott hagyja üresen, mert az megint nem úrnak való passzió, hogy mint az iskolásgyerek odajárjon vagy leckézni vagy leckéztetni magát a pozsonyi országházba, hanem odaküldi az alsóházba az uradalmi fiskálisát olyan kődarabnak, amelyik majd zicher be fogja törni a Nagy Pál uram fejét.
Pénz van, amennyi kell. És azt olyan jól esik látni, hogy meg lehet venni rajta mindent, észt, tudományt, meggyőződést és hazafiságot.
Szomorú időket éltünk… Csakhogy Makkfőinek tetszettek ezek a szomorú idők. Szerelmes volt beléjök.
Arany álmakra feküdött, arany valóságra kelt.
A liberálisok vesztesége egészen bizonyosnak látszott. A bocskoros nemesség nagy része egészen fel volt izgatva azon vad eszme iránt, mely az urat egyenlővé fogja tenni a paraszttal. Az izgatottság és a gróf Czelédy által fejenkint ígért egy arany láza egészen népszerűvé tette Makkfői nevét a vármegyében. Az éljen-kiáltás bejárta a levegőt. A kortesnóta hangzott mindenütt; a főúr termében, az aratólányok ajkán; a nebuló kis diák is ezt karmolta fel a házak falára:
Nem kell nekünk Kabalay
Paraszt-pártoló szavai,
Utat, töltést nem csinálunk…
Makkfői a követ nálunk…
Makkfői pedig még azt a bolondságot is megtette, hogy fogott magának valahol egy vándor piktort, aki lerajzolta becses fiziognómiáját vagy húsz példányban, azt osztán kiosztogatta a korteseknek, és volt gondja rá, hogy egy példányt elküldjön belőle a szép Erzsikének is.
Nem maga küldte el, mert a régi jó világban még nem volt divatban, hogy valaki egy hajadon leányzóval levelezzen; sértette volna a közerkölcsiséget, melyre a mai kor olyan fátyolt borított, hogy azon keresztül még a kánkánt is pirulás nélkül nézi; hanem volt Erzsikének egy helybeli barátnéja, akit Makkfői úr rávett, hogy bocsátkozzék Erzsikével egy kis ártatlan levelezésbe és engedje meg, hogy a leveleket ő diktálja neki: egy kis jux akar kerekedni belőle, amelynek majd olyan jóízűn fognak nevetni a végén, mint annak a rendje.
Azok a levelek azután beszéltek a Makkfői diadalairól, az imádott nagy hazafi egetverő népszerűségéről, az ezer meg ezer lobogó zászlóról, melyen az a név leng, mit a tulajdonosa olyan szívesen osztana meg Erzsikével.
Erzsike mindenikre felelt nehány semmitmondó sort, amint már ez a lányok levelében szokásos; benne volt, hogy »én hála istennek egészséges vagyok, tegnap a nagynénémnél voltam vizitbe, holnap ide vagy oda készülünk… sietek, mert nagyon sok dolgom van« sat. - hanem az ilyeneken kívül soha semmi egyéb. A nagy hazafiról soha egyetlenegy betű sem.
Azonban egyszer mégis volt az egyik levélben valami, amire kimosolyodott a fiskális arca, mint a napfénytől a zúzmarás vidék.
A levél alatt ez az aláírás állott: »Eliz«.
Tehát már nem »Erzsike« többé.
Azt az édes, azt a kedves nevet, azt a bűbájos tündér két szótagot, melyet az édesanya ajka rebegett először, midőn a bölcsőnél megcsókolta édes meleg csókjával, melyet a szerelmes ifjú suttogott, mikor legelőször volt szabad megszólítania azon az igézetesen gyönyörű néven: Erzsike, azt a nevet, melyet olyan sokszor visszazengett a szülői ház, melyet olyan nagyon megszokott a fül, melyhez hozzátapadt minden, minden a boldog gyermekkorból, megkergetett pillangó… elfeledett játszótárs, borzalmas tündérmese, azt a nevet, melyet az apa reszketeg vonásokkal jegyzett be a nagy penészes bibliába, azt a nevet eldobni egy tollvonással, az mindenesetre jelentett valamit.
A prókátor jól tudta, mit jelentett.
Írt is azonnal két levelet: az egyiket Eliznek, a másikat Kalap uramnak. Mind a kettőnek az volt a tárgya, hogy Erzsikét szeretné nőül venni.
Egy hét alatt megkapta a választ mind a kettőre. Erzsike azt írta neki: »Elmegyek önhöz, ha követ lesz«, Kalap uram pedig azt felelé vissza: »Megkapja leányomat, ha megszűnik pecsovics lenni«.
Ugye nevetséges válasz?
A mai korban már ezt nem érti senki.
Közönséges emberek lettünk.
Letettük a fegyvert és nem harcolunk többé, mintha talán nem is lenne »miért«.
Mintha már nem lennénk többé gyermekek, kiknek még folytonosan ott kell csüggni az anya emlőjén. Mintha már elválasztottak volna bennünket.
Emancipáltuk magunkat. Megszégyeneltük, hogy míg a világ egyéb társadalma már mind szakállas, edzett ember, aki önállóan jár magas céljai érdekében, addig nekünk, gyermeknek, oda kellett simulni édesanyánk szoknyájához, fel kellett kapaszkodni a karjaira, megmelegedni kebelénél…
Pedig abban volt a mi »erőnk«.
Mindenütt, mindenben a szegény elhagyott haza.
És érte nem volt szégyen harcolni semmiféle fegyverrel.
Ha imádkoztunk, érte tettük, a szerelem csodás ösvényén az ő keze vezetett, a költő dallamos ajka őróla zengett szomorúan, lágyan, sötéten, viharosan… mindenütt az ő halovány, bánatos arcát láttuk visszatükrözve:… hiába hunytuk volna be szemünket, akkor is megjelent volna lelkünk elé hívólag, biztatólag, mint a vágy, mint a sóhajtás, mint az - isten.
Így volt csak lehetséges elérni, hogy levetette özvegy fátyolát a mi anyánk: a mi hazánk; a halavány ráncos arc kezdett felelevenedni; szépülni, ragyogni, megfiatalodott, mintha a Léthe vizéből ivott volna, roskadt termete kiegyenesedett, izmaiba acélerőt nyert, gyenge köhögős hangja mennydörgéssé vált s mellét büszkén kitárva a félvilágnak kiáltá önérzetében, hogy: »mérkőzzünk össze!«
De ez nem volt ok arra, hogy befejezzük a harcot, mely olyan nevetséges volt, hogy elmosolyodunk most rajta, mely olyan érzékeny volt, hogy kicsordul a könnyünk emlékétől, és olyan nemes volt, hogy feldobog szívünk hallatára.
Ami »kétgaras« volt a magyar embernek, azt »tízgarason« adtuk a németnek.
Megfeszítettük lábunkat, mert éreztük, hogy tolnak kifelé: pedig mi bent akartunk maradni abban a nagy arany gyűrűben, mely a haza szent földjét köríti, melynek nemzetiség, szabadelvűség, erő és életrevalóság a neve, melyet sohasem fog többé megtörni a századok vihara, s mely jegygyűrűjévé vált később az ifjú szabadság istenasszonyának, hogy eljegyezze vele vőlegényül a magyar nemzetet.
Oh, milyen eljegyzés volt ez!
Csakhogy előbb nagyon sok akadállyal kellett megküzdeni.
Szépen letisztogatni rozsdát, penészt minden ócska vasról, a használhatlant eldobni, a hasznost különválasztani a réztől és más idegen elemtől, hogy az összes óriás anyagból megkovácsolhassák azt az egy világot megremegtető fénye kardot, melynek villanása halál volt, csapása feltámadás volt, markolatja sötétség volt, a hüvelye koporsó lett, széttört darabjaiból napsugár támadt…
Hanem akkor még azt nem tudta sem Makkfői fiskális, sem Feri öcsénk.
Tíz év nagy idő.
Akik most ott állanak egysorban a konzervativizmus zászlója alatt és együtt fogják a nyelét, hogy a széláramlat el ne ragadja - mint megváltoznak tíz év alatt! Hogy megviseli őket az idő!
A nagy pecsovics szónokból csendes ember lesz, ott fog feküdni a sír fenekén és sírján zöldelni fog a kakukkfű és katángvirág, míg le nem legeli a megiramodott harci paripa, melynek nyergéről szabadság harctérein halva lemaradt gazdája, a másik pecsovics szónok.
Milyen kontraszt!
De hát a sors szereti az ilyen bolond kontrasztokat. Mintha tudná, hogy ezek jó téma a novellaírónak.
A követválasztási határidő közelgett.
Senki nem várta türelmetlenül, mert mindenki meg volt győződve a Makkfői győzelméről. Nem is lehet másképp. Makkfői Pozsonyba, Kabalay puttonyba.
Kabalay egy hígeszű lázongó. Tele bolond eszmével.
Ott járt egy esztendeig Párizsban, onnan hozta azt a sok romlott gondolatot. Neki ugyan kicsi a pártja. Elbújhat vele… Még csak lehetség sincs a győzelemre…
Hanem hát az ördög nem alszik. A sors kerekeinek forgása olyan bolondos, olyan változandó, mint a női szeszély. A sors kerekének nyomai olyan görbék, mint a török császár névaláírása: az ördög tudna elmenni rajta.
Egy véletlen néha halomra dönti a legpozitívabb számítást. Aki a véletlenre nem számít - az nem tudja az egyszeregyet.
Feri öcsénk valahogy nyomára jött a Kalap István uram és a Makkfői közt megejtett levelezésnek. És megdöbbent az eredmény lehetőségétől.
A vén makktuz követ is lehet, pecsovics is megszűnhet lenni. Tőle kitelik, hogy ott a pozsonyi diétán egyszerre beáll liberálisnak.
Az lenne aztán a nagy skandalum.
A szerelmes ember megborzadt benne erre a gondolatra, a politikus ember pedig - elhűlt.
- Ezt nem szabad úgy hagyni - suttogá magában. - Minden fortélyt, minden ármányt elő kell vennem. Megakadályozni az utolsó csepp vérig.
A kis városkát, melyben laktak, nagy öröm készült felrázni szokott egyhangúságából: arra volt utazandó a fenséges nádor.
Makkfői gondoskodott arról, hogy a követválasztás határidejeül a nádor megérkezését követő nap tétessék. Az a mámor sokat fog érni neki, amellyel előttevaló nap telik be a nép, illetve a nemesség a felséges uralkodóház iránt.
Addig is egészen jól haladtak a dolgok.
A kiküldött kortesek derekasan működtek a falukban, a bor folyt mint a tenger és ízlett a sült ökörhúsra pompásan.
Feri öcsénk mint főkortes mindenütt látható volt, ő volt az egész követválasztási mozgalom főintézője, a megvett »vótumokat« lekötötte a pecsovics pártnak erősen, kit becsületszóra, kit pedig írásra.
Hanem az egész korteskedési manöverben megvolt az a fatális taktika, hogy nem a személy, hanem az elv számára hódította a híveket.
Meghagyott magának egy »kibúvó ajtót« a legutolsó esetben is.
Ha a véletlen nem sugall jobb eszmét neki, vagy nem áll útjában magától az elbízott kandidátusnak, még ezzel a »reservatio mentalis«-szal mindig be lehet utána csukni az ajtót.
Végre beköszöntött a nagy nap.
A kis város megtelt örömlármával. A fenséges nádor megérkezett. A kortesek behozták a mámoros nemességet. Rekedt torkok éljen-kurjongatásátul reszketett a bor-kipárolgásától bűzös levegő.
Senki sem emlékszik rá, hogy valaha ilyen népes lett volna a város.
»Embert lélegzett az ember«, mondá Bernát Gazsi, ki akkor fiatal legény létére mint a hétszemélynök patvaristája együtt utazott urával a nádor kíséretében.
A vidéki földesurak, tarka bandériumok végtelen sora, mutatóra behozott piros-pruszlis parasztleányok (minden faluból kettő), polgárság, utcagyerekek, nagy tömegekben tolongtak egész nap az utcákon: különösen a megyeháza előtt, melynek nagytermében díszebédre voltak meghíva a megye primipilusai.
Hosszú krónika kellene hozzá elősorolni a fényes uraságok neveit, a hatalmas toasztokat, mikből még a következő nap hősének, az »uralkodóházhoz rendkívüli ragaszkodásáról ismeretes« Makkfőinek is jutott az ebéd utolján egy sovány falat, mit a jó úr, már derekasan beszíván magát - ismeretes potyakedvelő természeténél fogva - az ingyen tokaji-italból, a szörnyű csuklások miatt alig bírt nehány bölcs fejbólintással megköszönni.
No, de ne csuklott volna csak, majd mondott volna ő olyan retour-dikciót rá, hogy szeme-szája állott volna el mind a fenséges nádornak, mind a nagyságos és tekintetes rendeknek!
Egyébiránt a hallgatás ezüst. Elég bolondot, azaz aranyat beszéltek mások. Az okos ember magának tartja az aranyat és megelégszik az ezüsttel is.
Kivált mikor fejébe derekasan megülepedik az a bizonyos londoni köd, melyet a kutyabagosi drapáktól is meg lehet szerezni.
Aztán neki tömérdek a dolga, tömérdek a beszélni valója még ezenkívül…
A választó nemesség ott van már összegyűlve a városon kívüli tanyákon. Feri öcsénk beüzent, hegy estefelé elvárják, hogy egy beszédet tartson elveiről az atyafiaknak. És küldessen még vagy ötven akó bort a beszéd után »punktumnak«. Ez bizonyosan hatásos befejezés fog lenni.
Az írásbeli üzenetben még azt is megmagyarázta Feri öcsénk, hogy merre tanyáznak, miszerint a jó úr valahogy el ne tévessze a dolgot: ott az ócska téglaház mellett csoportosul az egész tábor; ajánlja, hogy esti szürkületkor jöjjön, mégpedig inkognitó: az nagy előnyére lesz, ha a választó közönség nem ösmeri meg külsejét, mert hát vannak arcok, miknek kinézése megfagyasztja a hazafias ajkak éljeneit. Aztán miért ne tarthatna ő maga mellett, mint harmadik személy, egy kis dicsbeszédet? Ez a kis ravaszság úgysem jön napvilágra soha. De meg tökéletesen világos a kalkulus! Ahol nem ösmerik, ott sokkal könnyebben választják meg!
Makkfői igyekezett megszabadulni az ebédtől. Mihelyt szerét tehette, kiosont, s a nagy tömegben tántorgó, bágyadt léptekkel haladott lakása felé, hogy ruhát cserélhessen, mielőtt választói közé menne.
Tökéletesen meg volt magával elégedve s büszkén lógázta fejét ide-oda, midőn a »Két rozmarin« utca szögletén megszólítá egy ismeretlen csizmadia kinézésű egyéniség.
- Tekintetes uram… kilóg az órája. Mindjárt elveszti.
Makkfői fiskális egy lomha tekintetet vetett a nagy acélláncra, mely a mellénye gomblyukán keresztül fityegett le s melynek egyik végén csontkutyafej lógálódzott cifrának, a másik végén pedig a lajblizsebben egy negyvenötesztendős »klepszidra« ketyegett egyforma unalmas taktusban.
Makkfői fiskális belátta, hogy az a bolondos filiszter bizonyosan a kutyafejet nézhette órának s nagy begyesen válaszolt:
- Úgy van az jól, amint van… Magam akarom én azt így, jó ember.
A jó ember erre a szóra lekapta süvegét fejéről nagy alázatosan.
- Igenis értem, méltóságos uram. Bocsánatot kérek, hogy olyan vakmerő voltam a méltóságos urat figyelmeztetni.
Azzal szépen odább ment.
Makkfői fiskális megállott. Ejnye, az akasztófa még csúfolódni merészkedik. Neveletlen csizmadiája! No megállj! Majd adok én neked méltóságos titulust a hátadra. Hiszen csak utolérhetném a gazembert vagy legalább ösmerném a gézengúzt!… Hát ki vagyok én? No, de majd fogok én még helyetted magamnak valami csizmadiát, akin kiadhatom a mérgemet. Vasra veretem az egész céhet!…
Hanem alig ment tíz lépésnyire az érdemes úr, midőn egy ismerős utána jövő szakácsné ismét rákiáltott:
- Teens uram, mindjárt elveszti az óráját.
De már erre indulatosan megfordult a jeles ember s szépen lehámozta az elmaradhatlan csibukszárról a füstös pipát, hogy a szakácsnénak egy kis prelekciót tarthasson a húspuhítás nemes tudományából, amit Németh Zsuzsanna az ő szakácskönyvében csak egyféleképpen magyarázott meg.
- Tyhő! Ezer milliom! Hát ti mindnyájan összebeszéltetek, hogy engem gúnyoljatok. Hogy mered azt tenni? Igazold magad, mert különben…
A szakácsné nagyot bámult a teens úr viseletén.
- Hát hiszen mindjárt leesik. 
- Micsoda, hé?
- Az órája.
- Hol, te vén satrafa? - riadt fel Makkfői. - Mutasd meg, hogy hol?
- Hát itt a kabátján hátul.
Makkfői odakapott és álmélkodva látta, hogy a kabátja hátulsó gombjára láncánál fogva egy óra volt akasztva.
A szakácsné segélye nélkül alig bírta volna leoldani.
Az öreg szemei szikráztak a bámulattól. Egy nehéz arany genfi óra volt gyönyörű művű arany láncon. Hogy az ördögbe jutott az oda? Ez már igen rendkívüli, regényes, megfoghatatlan. Talán csak úgy álmodja ő azt.
Jónak látta magát előbb megtapogatni, csak azután hihette el, hogy ébren van; az azonban még mindig nem volt világos előtte: ő-e valóban Makkfői fiskális, vagy pedig nem-e ő a fenséges nádor, aki ma érkezett meg a városba.
Persze, hogy ő a palatinus. Hogy is feledkezhetett meg erről. Az aranyláncú órát is azért akasztotta ki kívülre, hogy valami szegény ember lelophassa.
Igazi fejedelmi passzió!
------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Ha az emberrel sohasem történnének rendkívüliségek, meg sem tudná becsülni az életet. Hüm! Hiába! A boldogság is csak olyan, mint a Nellke cipője, csak akkor nem szorít, mikor már kimegy a formájából. Egyszóval a boldogságnak is megvannak a maga formái, amiken keresztül kell menni mindnyájunknak, mint a fogzáson.
És ezek a formák rettenetesen formátlanok.
Szabályt nem lehet alkotni ellenökben. Filozófia, ravaszság, készültség nem fog rajtok, mint a Bém apó köpenyegén.
Ezt már nem Makkfői mondta - hanem én tudom magamról.
Ha az ember Marcsától kezdve Ilonáig végigudvarol valamennyi kalendáriombeli keresztény hajadon keresztnevet, keresztültör a mamák és apák szeszélyein, megbirkózik a bájos hölgyek grimaszaival, aztán találkozik egy hencegő obsitos katonával, aki dicsekszik vele, hogy végigharcolta Európa valamennyi forradalmát, szenvedett esőt, éhséget, nyomort, nélkülözést, kiállotta a hadviselés minden sanyarúságát, bevette forsszal a legdesperátusabb pozíciókat, egész fitymálva mondhatja neki:
- Oh, az még mind csak semmi.
Olyan nagy dolog szeretni és megházasodni!
Külön egyik sem olyan véghetetlen baj. Csak úgy »junctim« borzasztó.
Oh, ez a junctim!
Az akkori idők politikai kellemetlen jelszava, aminek egyik verziója erről a másik oldalról is ránehezedett szegény Makkfői szerint, aki teljesen átérezte, hogy neki ez a »másik« oldala összes élete.
Egészen egyoldalú ember volt.
Talán azért is írom róla ezt a novellát, kísértgetve becses személyével a Nógrádi Lapok tisztelt olvasóit, akik neki sohasem vétettek semmit, dehát mit tehetek én róla, hogy olyan unalmas, szerelmes, haszontalan vén fráter volt, miszerint ha érdekeset akarnék róla írni, kénytelen lennék az öregapám bundájáról ereszteni meg egy régészeti értekezést, amelyiknek pedig az a tulajdonsága, hogy lassankint összerágta a moly, s ami megmaradt még belőle, az olyan, mint a belügyminiszteri költségvetés: lajblinak nagy, bundának kicsiny, nyárra meleg, télre hideg.
Hát ez a novella is olyan! Annyira régen kezdtem már, hogy az elejét elfelejtettem, szegény Makkfőit annyi ellenmondásba kevertem, hogy sehogy sem bírok már belőle valamirevaló embert kikerekíteni. Odavan minden renoméja szegénynek! Megette a moly. Csak az egyes foszlányok látszanak ki belőle! Most már akár itthon is maradhat. Ilyen pofával nem ereszthetem az országgyűlésre.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Makkfői urat torkonragadta a dühös ember s elkezdte rázni eszeveszetten, hogy csak úgy ropogtak a csontjai. - Spion! kém! Makkfőista! Fel vele a legelső fára. El akarta csábítani embereinket.
Szegény Makkfői ugyan megjárta. A saját népe helyett a Kabalay tanyájára került.
A keletkezett lármára odacsődültek a főbb emberek. A vén róka meg volt fogva. Dühösen rángatta magát, de sehogysem bírt megszabadulni. Utoljára is meg kellett magát adni a fátumnak.
Szürke köpenyegét epés arcára húzta, hogy felismerhetlenné tegye magát.
De ott már ismeretes volt.
Feri öcsénk előre kicirkalmazta a Kabalay-párt főkortesével, egy lelki-testi barátjával, hogy Makkfői Kabalay tanyájára jön és lesz nála egy lopott aranyozott óra, amelyben mindnyájan rá fognak ösmerni a főkortes órájára. A főkortes már egy óra óta előre panaszkodni fog, hogy az aranyóráját ellopta valaki, vagy most, vagy a díszebéden. Pedig hát biz azt nem lopta el senki, hanem maga a főkortes akasztotta fel a nagy néptolongásban, délután, az érdemes úr külső gombjára.
És ez a kis tréfa bizonyosan sokat fog eredményezni…
A véletlen sokszor nagyon jó szövetséges. Bármily irányban tereli is a jux előre nem látható következményeit, hasznot valószínűleg fog lehetni húzni belőlök.
A főkortes is rögtön ott termett a tett színhelyén. Már régen várta ezt a percet. Furfangos fickó volt.
- Kicsoda kend? - rivallt Makkfőire parancsolólag.
- Mi köze hozzá? Nemes ember vagyok. Úgy bánjon velem az úr.
- Mondani mindent lehet. Majd meglássuk kicsoda. Itt sompolyog a tanya körül. Ez mindenesetre gyanús körülmény, tekintetbe véve, hogy az aranyórámat valaki kirántotta zsebemből… Ki kell kutatni ezt az urat.
Makkfői bátyánk megszeppent. Erre nem volt elkészülve. Borzasztó esetlegesség. Az ő zsebiben csakugyan egy aranyóra van. Vérjegesztő fatalitás!
Akarva, nem akarva bele kellett mennie a gyalázat kellő közepébe, ki kellett ürítenie a keserűség poharát fenékig, az inkognitóságot nem tarthatta, meg kellett magát ösmertetnie.
Egyet fordított a beszélgetés gyeplőjén.
- Hahó, barátim! Nem addig a… én tekintetes nemes és nemzetes Makkfői Demeter vagyok, ezen kerület országgyűlési követjelöltje s több nemes vármegyék táblabírája. Hozzám ne merészeljen nyúlni senki.
Általános röhögés volt a felelet.
- Bolondítsa az úr az öregapját, ne minket. Mit keresne itt Makkfői úr őnagysága közöttünk. Nem sültbolond, hogy idejöjjön, az ellentáborba. Makkfői úr odahaza alszik ilyenkor selyemágyon.
Ezzel két markos legény megfogta és elkezdte a zsebeit vizsgálni a szerencsétlennek, ki látván, hogy itt bajos dolog imponálni, könyörgésre fogta a dolgot, esengő hangon szólva a főkorteshez:
- Ugyan, ugyan, édes Laci öcsém! Ne légy olyan maliciózus! Hát nem ösmered már meg a te kedves Demeter bácsidat, aki téged annyira szeret…
- Hogy elperelte tőlem anyám örökségét. De bizony ösmerem a drágalátos mákvirágot. Nem adnám sokért, ha egyszer úgy sötétben találkozhatnék véle. Oly igaz, mint hogy élek, miszerint rögtön bezúznám a koponyáját.
A boldogtalan ember állatias fájdalommal bődült fel:
- Jaj nekem. Orgyilkosok közé jutottam. Ég, pokol, emberek összeesküdtek ellenem.
Ezalatt az egyik kutató kihúzta a nadrágzsebéből az ominózus órát láncával együtt.
Hurrá! mindenki megösmerte, hogy az a főkortesé.
- Tolvaj! - kiálták megvetően az érdemes hazafi szeme közé, ki ott állt némán, mereven, mint egy kővé változott kérdőjel: arcáról lecsurgott a halálos félelem verejtéke, tagjai remegtek a düh őrületes lázától. Olyan volt, mint egy láncra vert szörnyeteg.
- Szemfényvesztés! - hörgött fel üvegesedő szemekkel.
Ajka elkékült, arca zölddé, majd fehérré változott. Egészen felvette a »nemzeti színeket«.
- Istentelenség. Tolvajnak látszom, pedig ártatlan vagyok, a saját népem közé jöttem s mégis ellenségek között találom magamat. Vagy én őrültem meg, vagy ti! Az élő istenre esküszöm, hogy azt az órát valaki más akasztotta a kabátom külső gombjára, és hogy én vagyok Makkfői.
Gúnyos nevetés felszisszenése volt az általános felelet.
- Tegyétek őrizet alá; valaki pedig siessen értesíteni a kapitányságot - parancsolá a főkortes, át kell adni a törvénynek.
Ettől ijedt meg csak komolyan Makkfői! 
A főkortes ránézett a tanyatűztől megvilágított arcára és elérkezettnek látta azt a pillanatot, melyben terve foganatosításához lásson.
Odalépett Makkfőihez, parancsolólag intett az őrizőknek, hogy pusztuljanak, azután karját a Makkfőiébe fűzvén, magával vonszolá a tönkrejutott hazafit olyan messzire, hogy beszélgetésöket a nép ne hallja.
- Szokta ön, bátyámuram, játszani a sakkot? - kérdé szelíd barátságos hangon.
- Nem biz én, tisztelt öcsémuram - hebegé Makkfői. - Nem ismerem e jeles játékot…
- Nagy kár… mert akkor tudná, mi az a sakk-matt.
- Légy szíves magyarázd meg, tisztelt Laci öcsém.
- Hát a sakk-matt az, mikor valakinek annyira el van vágva az útja mindenünnen, hogy sehova sem mozdulhat, kénytelen magát megadni.
- Értem. Hát mit kívántok tőlem? - kiáltá Makkfői kétségbeesetten.
Laci öcsénk kihúzott a zsebéből egy papirost, meggyújtott egy gyufát és annak világánál elkezdett olvasni egy kortesdalt:
Búsulnak a pecsovicsok,
Hogy Makkfői órát lopott;
Most már meggyőződtek róla,
Hogy mennyit ütött az óra.
- Két óra múlva ezt a nótát fogják dalolni az egész tanyán: holnap az egész városban: holnapután az egész vármegyében.
És azután elkezdett hozzá csinálni valami monoton kiállhatatlan dallamot: utánozva a baktereket.
- Tönkre vagyok téve. Jaj, hagyd abba. Meghalok, megőrülök tőle. Szólj, mit kívántok, pokoli cselszövők?
- Mondjon le, bátya, írásban a képviselőségről a Kabalay javára. Éljenek a liberálisok.
Az öreg fiskális reszketett, mint a nyárfa; a hold odavilágított eltorzult arcára, melyen át a különböző érzelmek küzdelme váltakozott.
- Nos?
Makkfői soká nem szólt semmit: megfagyott ajkaira nem jött szó, végre görcsösen ragadta meg a Laci karját s fuldokló hangon nyögé.
- Lemondok.
- Helyesen. Hát ki a vivát?
- Éljen Kabalay! - ordított fel Makkfői. - Éljenek a liberálisok!
A tanyáról ezerszeresen dörgék vissza az éljent.
A prókátornak pedig úgy potyogtak könnyei, mint a záporeső…
- …De édes öcsémuram… én ártatlan vagyok, mint a ma született gyermek.
Laci öcsénk felröhögött:
- Hiszen éppen az az érdekes benne.
PECSOVICS VILÁG
[Töredék]
1874

Régi történet már ez. Egészen más idők voltak, egészen más alakok uralkodtak a tekintetes vármegyében.
Az öreganyám is talán még csak rövid ruhában járt, Sramko fiskális alkalmasint tolyat fosztott valahol odahaza Trencsén megyében, még akkor Zsiga bácsi is csak az anyatejet kóstolgatta: egyéb ital nem fordult meg szájában; legfeljebb az ősz Kelemen bácsi emlékezik még vissza arra a boldog korra, mikor egy váltógaras volt a bor iccéje, mikor az volt a legjelesebb szónok, ki a legnagyobb bunkós bottal jött a megyegyűlésre, az volt a legtekintélyesebb, kinek legkülönb tajtékpipa lógott szájában, s az tartatott a legszabadelvűbb hazafinak, ki egy szuszra tudta elfütyülni a »Rákóczi-nótát«.
Nobilis idők voltak azok!
Prókátorok nem nyúzták a világot, legfeljebb az volt honoráriumuk, hogy a katolikus kliens ebédre invitálta meg ügyvédjét, a lutheránus azt mondta: »köszönöm, barátom uram, legyünk per tu«, míg a kálvinista egyszerűen azzal a biztatással rótta le perköltségeit: »aztán, édes úr, ha valami akar lenni a restóráción, itt vagyok én, csak nekem szóljon«. Finánc nem szaglászott a magyar ember dohányzacskójába, végrehajtó nem garázdálkodott tízgarasos »meghívásokkal«. A régi szolgabírák csak akkor hítták magukhoz a nemesembert, ha ebédet adtak.
Minden másképp volt.
Az ország összes évi irodalmát meg lehetett olvasni nyolc garason a kassai kalendáriomból, már t.i. aki olyan bolond volt, hogy nemcsak megvette, hanem még tetejébe el is olvasta. A tekintetes vármegye hatalmasabb volt, mint az ország, s annyira nem fért bőrébe, hogy a »karancskeszi vármegye« repedt ki belőle.
A két kopottfejű oroszlán a megyeházáról olyan méltósággal bámult le arra a komisz Európára, mintha azon gondolkoznék, hogy ugyan hány világrészt egyék meg früstökre.
Minden hirdette a tekintetes vármegye nagy hatalmát!
A hajdú tarsolyára hímzett N. V. betűktől kezdve egész a székváros közepén emelkedő emeletes palotáig, melynek fedeléről egész sereg varjú károg rémletesen, mintha az is a teens megye büntető hatalmáról tartana tudós felolvasásokat: mert az a büszkén kiemelkedő fedél a börtön tetőzete.
Börtön, deres s a mogyorófa-pálca jelvényei alatt összpontosult a világtársadalom fennállásának logikája.
Nem az emberekért van a mogyorófa-pálca, hanem a mogyorófa-bot kedveért vannak teremtve az emberek, hogy a szolgabírónak nemes passziója hevében legyen kin kitölteni a mérgét. Ez volt az uralkodó vélemény, minélfogva külön büntető-kódex volt minden egyes szolgabíró. Ha az emberfiára unalmában rádiktáltatott olvasatlan huszonötöt, pipogya újságírók ki nem kürtölhették a lapokban. Először, mert nem is voltak lapok, de másodszor, ha lettek volna is, úgysem olvasta volna senki, aztán meg harmadszor… statárium neki az akasztófáravalónak, ha a vármegye dolgába merné magát ártani.
Könyv, tudomány nem háborgatta álmainkat. Tudtunk mi mindent. Nem volt már a világon semmi megtanulni valónk: mert vagy arról beszél a bolondos ánglus ezer megírt könyvében, ami úgyis benne van a »Corpus Juris«-ban és akkor felesleges, vagy arról beszél, ami nincs benne, és akkor ostobaság. Tertium non datur. Ami pedig tudományos embert illet, ott van Széchenyi Pista. Azzal tessék diskurálni. Gondolkozik az mindnyájunk helyett.
Ezt a szót »haladás« kiküszöbölte a »vis inertiae« a nemzet szótárából. Ismeretlen pogány mondat volt az előttünk. Inkább nekitámaszkodtunk az ellenkezőnek. Még a »Hármas Kis Tükör« bölcs összecsinálója is ilyeket írt ékes carmenekben:
»N….. vármegyében kell járni nagy sáron.«
Még én is úgy tanultam valaha. A tiszteletre méltó sár, melybe belefúlnak a haszontalan új eszmék, beleolvadt a címerünkbe. Úgy néztük, mint megannyi aranyat. Jó volt az nekünk. Nem kell közlekedési út; mi az istennyilának? Magunk csak kivontatjuk magunkat paraszt-forsponttal a szomszéd faluig, hol egy valamirevaló tarokk-kompánia csak összetákolódik; idegen vármegyéből való ember meg hadd búsuljon rajta, mint jöjjön ide, ha - nem lehet.
Legalább a német nem akad ránk ebben az átkozott sárban.
És az igaz is, hogy a német nem is akadt ránk, hanem ahelyett idetalált egy, a németnél is nagyobb hatalom - a »Liberalizmus«.
Az is úgy jött ide, hogy előbb megtanult röpülni.
…Világot borító szárnyait összecsapta felettünk, lehelete összevegyült az ország levegőjével, melyet ki magába szívott, elkezdett beszélni, mint a mákony-ivó, soha nem hallott, őrült, bolondos eszmezagyvalékról, egyenlőségről, testvériségről. Fojtott lett a levegő, hogy elkezdett tőle köhögni a fél ország, mintha tüdővészben volna.
Új tüdő kellett az új levegőhöz. Az ország kezdett kivedleni régi bőréből, nem várva be, míg lehámozza róla az idő.
A megyeháza most is ott állott ugyan, hol előbb, a zsinóros hajdú most is oly begyesen lépkedett, mint hajdan, a szolgabíró dohányzacskójának sallangja most is olyan gavallérosan verdeste tekintetes lábszárait, mint régente, a feneketlen sár is ott lotyogott a gyilkos utakon, a deres is megmaradt kevélykedni a vármegyeház udvarán, s a főjegyzői kalamárisban is ott álmodott a tintába beszáradt toll azokról a gyűlésekről, miken mindig azt határozták, hogy majd határozni fognak;… de a bolondos korszak új erkölcsöt teremtett, s mint mikor a földbe ültetett krumpli kitolja a rothadásba átment ősanyagot, az emberek kezdtek meg nem férni egymással. Az egyiknek az volt a kifogása a másik ellen, hogy nem liberális.
Liberalizmus!
Tudta is azt még akkor valaki: mi az? Aki tudta, az is elfelejthette. Hiszen olyan régen volt már, mikor a »Libertas« feliratú zászlókat csókolta a hazai levegő. Az a torony is évek előtt dőlt le már, amelyiken lobogtak!
Csak úgy derengett még akkor ez az eszme, mint a nyugtalanul alvók előtt a hajnal epedve várt szürkülete.
Aztán bajos dolog volt azt olvasni és elhinni is mind, ami annak a bűbájos tündérasszonynak homlokára volt írva, kit »Egyenlőségnek« hínak.
Ha akadtak udvarlói, bezzeg akadtak ócsárlói is.
És ezek az ócsárlók is kemény, szenvedélyes emberek voltak, kiket a megszokottság odaláncolt a mozdulatlan röghöz, melyről meg voltak győződve, hogy az arany.
Küzdeni a félvilág ellen lovagiasságból, becsületből; könnyelműségből, királyné szép szemének felszárított könnycseppeért, királynak kimondott kevély szavaért: annak van értelme; de az egyenlőségért, testvériségért harcolni, perorálni: az őrület, eszeveszettség…
Így gondolkoztak a közönyösek, kiket a szép istenasszony meg nem szúrt ragyogó szempillantásával; de hát azok hogy gondolkoztak még, akik gyűlölték tündérarcát…
A világ vége közelít. A százados logikát halomra készülnek dönteni az új emberek.
Avagy logika az, ha midőn meglátja az ember maga mellett a meztelen koldust, ő is meztelenre vetkőzzék, hogy legyen egyenlőség, vagy öleljen szívére minden földönfutót, odavarrva azt saját gallérjához osztályos atyafinak, hogy legyen testvériség.
Meg kell a mozgó földet állítani! Hogy mert megmozdulni a semmirekellő anélkül, hogy engedelmet kért volna rá akár a fenséges palatinustól, akár a tekintetes karok- és rendektől.
Sokan voltak, akik így gondolkoztak, s először morogni, későbben pedig küzdeni is kezdtek az új emberek ellen. Nem kell megmosolyogni e harcot azért, hogy sok tréfás, nevetséges, és kevés hősies elem van [benne]: nagy és szent volt az, mint akármelyik.
Harci kürt nem lelkesítette, megdördült ágyú nem üsztökélte, kibontott zászló nem vezette, omló vérpatak bele nem bőszíté a harcba azokat a jó táblabírákat, kikre előszeretettel fogjuk rá, hogy csak »toasztirozni» tudtak; hanem egy néma gondolat, mit akkor kimondani sem tudtak, csak csírájában hordtak szívök alatt, egy gondolat, mit az ösztön érlelt meg előbb s csak azután jegyezett el az észnek, gondolat, melyet nem ültetett, nem vetett senki, támadt, kikelt magától, mint az ősrengetegek virágserege. Azokat ki ültette? ki parancsolta meg az őserdőnek, hogy egy időben soha nem látott színű, soha nem szagolt illatú virágokat hozzon?
A virágok az anyaföld gondolatai; de hát a mi gondolataink kinek a virágai?…
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------
FALUNK VÉNEINEK ÉDES VISSZAEMLÉKEZÉSE 
AZOKRA A RÉGI BOLDOG IDŐKRE, 
AMIKOR MÉG ROSSZABB VILÁG VOLT
1879

Régi történet már ez. Egészen más idők jártak, más emberek éltek. Tán a só is sósabb volt még akkor! Tíz ember sok ha van a faluban, aki még emlékszik s emlegeti azt a boldog kort, mikor egy váltógaras volt a bor iccéje, mikor az volt a legjelesebb szónok, ki a legnagyobb bunkós bottal jött a megyegyűlésre, a legtekintélyesebb úr, kinek a legkülönb tajtpipa lógott a szájában, s az tartatott a legszabadelvűbb hazafinak, aki legszebben fütyülte el a »Rákóczi-nótát«.
Prókátorok nem nyúzták a világot; legföljebb az volt honoráriumuk, hogy a katolikus kliens ebédre invitálta meg ügyvédjét, a lutheránus azt mondta: »köszönöm, barátom uram, legyünk per tu«; - míg a kálvinista egyszerűen azon biztatással rótta le perköltségeit: »aztán hallja az úr, ha valami akar lenni a restóráción, csak nekem szóljon«. Finánc nem szaglászott a magyar ember dohányzacskójában, végrehajtó nem garázdálkodott tízgarasos meghívásokkal; régi szolgabírák csak akkor hítták magukhoz a nemesembert, ha ebédet adtak.
Minden másképp volt. Az ország összes évi irodalmát meg lehetett olvasni nyolc garason a »kassai kalendáriom«-ból, már t. i. aki olyan bolond volt, hogy nemcsak megvette, hanem tetejébe még el is olvasta.
A vármegye hatalmasabb volt, mint az ország. A két kopottfejű oroszlán a megyeház homlokzatán olyan méltósággal bámult le erre a komisz Európára, mintha azon tűnődne, ugyan hány világrészt egyék meg früstökre.
Minden hirdette a megye hatalmát. A hajdú tarsolyára hímzett N. V. betűtől kezdve egész a székváros közepén emelkedő palotáig, melynek födeléről varjú-sereg károg rémletesen, mintha fölolvasást tartana észleleteiről, hogy a legszebb, legmagasabb ház mindenütt a börtön; annak van legtöbb lakója.
A börtön, deres s mogyorófabot jelvényi alatt összpontosult a társadalom fönnállásának logikája. Nem az emberek kedveért van a mogyorófa-pálca, hanem megfordítva, hogy a szolgabírónak nemes hevében legyen kin tölteni mérgét. Ez volt az uralkodó vélemény, minélfogva külön büntető-kódex volt minden egyes szolgabíró, ki ha unalmában rádiktáltatott az emberfiára olvasatlan huszonötöt, pipogya újságírók ki nem kürtölhették a lapokban. Először, mert nem is voltak lapok, de másodszor, ha lettek volna is, úgysem olvasta volna senki, aztán meg harmadszor… statárium neki, az akasztófáravalónak, ha a vármegye dolgába merné magát ártani!
Könyv, tudomány nem háborgatta álmainkat. Tudtunk mi mindent: nem volt már a világon semmi megtanulni valónk; mert vagy arról beszél a bolondos ánglus ezer megírt könyvében, ami úgyis benne van a »Corpus Juris«-ban, és akkor fölösleges, vagy arról beszél, ami nincs benne, és akkor ostobaság. Tertium non datur. Ha pedig tudományos ember produkálásáról van szó - ott van Széchenyi Pista! Azzal tessék diskurálni! Gondolkozik az mindnyájunk helyett.
A »haladás« szót kiküszöbölte a »vis inertiae« a nemzet szótárából. Ismeretlen pogány mondat volt. Inkább nekitámaszkodtunk az ellenkezőnek. Még a »Hármas Kis Tükör« bölcs összecsinálója is ilyeket írt ékes karmenekben:
»Nógrád vármegyében kell járni nagy sáron.«
Még én is úgy tanultam valaha. A tiszteletre méltó sár, melybe belefúlnak a haszontalan új eszmék, beleolvadt címerünkbe. Úgy néztük, mint megannyi aranyat. Jó volt az nekünk! Nem kell közlekedési út; mi az istennyilának? - Magunk csak kivontatjuk magunkat paraszt-forsponttal a szomszéd faluig, hol valamirevaló tarokk-kompánia csak összetákolódik; idegen vármegyéből való ember meg hadd búsuljon rajta, mint jöjjön ide, ha - nem lehet.
Legalább nem akad ránk a német ebben az átkozott sárban.
És az igaz, hogy a német nem is akadt ránk, hanem ahelyett idetalált egy, a németnél is nagyobb hatalom, a »Liberalizmus«.
Az is úgy jött ide, hogy előbb megtanult röpülni. Világot borító szárnyait összecsapta felettünk, lehelete összevegyült a haza levegőjével, melyet ki magába szívott, elkezdett beszélni, mint a mákonyivó, soha nem hallott, bolond, ábrándos eszmezagyvalékról, egyenlőségről, testvériségről. Fojtott lett a levegő, hogy elkezdett tőle köhögni a fél ország, mintha tüdővészben lenne.
Új tüdő kellett az új levegőhöz! Az ország kivedleni indult régi bőréből, nem várva be, míg erővel lehámozza róla az idő. A megyeháza most is ott állott ugyan, hol előbb, a zsinóros hajdú most is oly begyesen lépkedett előtte, mint hajdan, a szolgabíró dohányzacskójának a sallangja csak oly gavallérosan verdeste tekintetes lábszárait, mint régente, a feneketlen sár is ott lotyog az utakon, a deres szintén megmaradt kevélykedni a vármegyeház udvarán, s a főjegyzői kalamárisban is ott álmodott a tintába száradt toll azokról a gyűlésekről, miken mindig azt határozták, hogy határozni fognak; - de a bolondos korszak ezek hátamögött új erkölcsöt teremtett, s mint mikor a földbe ültetett krumpli feltolja magát a rothadásba átment ősanyagból, az emberek kezdtek meg nem férni egymással.
Az volt kifogása az egyiknek a másik ellen, hogy nem liberális.
Liberalizmus!
Tudta is azt még akkor valaki, hogy mi az! Aki tudta, az is elfelejthette. Hiszen olyan régen volt már, mikor a »Libertas« feliratú zászlókat csókolta a hazai levegő! A torony is csak düledék már, amelyiken lobogtak!
Csak úgy derengett még akkor ez az eszme, mint a nyugtalanul alvók előtt a hajnal epedve várt szürkülete.
Aztán bajos dolog volt azt olvasni is, elhinni is mind, ami annak a bűbájos tündér-asszonynak homlokára volt írva, kit »Egyenlőségnek« hívtak.
Ha akadtak udvarlói, bezzeg akadtak ócsárlói is.
És ezek az ócsárlók is kemény, szenvedélyes emberek voltak, kiket a megszokottság odaláncolt a mozdulatlan röghöz, melyről meg voltak győződve, hogy arany.
…Küzdeni a félvilág ellen lovagiasságból, becsületből, könnyelműségből, királyné szép szemének felszárított könnycseppjeért, királynak kimondott kevély szaváért, annak van értelme; de az egyenlőségért, testvériségért harcolni, perorálni: az őrült eszeveszettség…
Így gondolkoztak a közönyösek, kiket a szép istenasszony meg nem szúrt ragyogó szempillantásával; de hát azok hogy gondolkozhattak még, akik gyűlölték fényes homlokát?…
»A világ vége közelít: a százados logikát halomra készülnek dönteni az új emberek!«
»Avagy logika az, ha midőn az ember meglátja maga mellett a meztelen koldust, ő is meztelenre vetkőzzék, hogy legyen egyenlőség, - vagy öleljen szívére minden földönfutót, odavarrva azt saját gallérjához osztályos atyafinak, hogy legyen testvériség.«
»Meg kell a felfordulni akaró világot állítani. Hogy mert megmozdulni a semmirekellő anélkül, hogy engedelmet kért volna rá akár a fenséges palatinustól, akár a tekintetes karok- és rendektől.«
Sokan voltak, akik így gondolkoztak, először morogni, később küzdeni kezdve az új emberek ellen, kik folyton szaporodtak, s nem kicsinyeltek semmi fegyvert. A nyers katona csak örül a diadalnak, a szellemharcos szomjúhozik utána.
Nem kell mosolyogni e harcot azért, hogy sok tréfás, nevetséges és kevés hősies elem van benne; nagy és szent volt az, mint akármelyik.
Harci kürt nem lelkesítette, megdördült ágyú nem üsztökélte, kibontott zászló nem vezette, omló vérpatak bele nem bőszíté az ütközetbe ama jó táblabírákat, kikre előszeretettel fogtuk rá, hogy csak »toasztirozni« tudtak: hanem egy néma gondolat, amit akkor kimondani sem tudtak, csak csírájában hordtak szívök alatt, egy gondolat, mit az ösztön érlelt meg előbb s csak aztán jegyzett el az észnek, gondolat, melyet nem ültetett, nem vetett senki, támadt, kikelt magától, mint az ősrengeteg virágserege.
Azokat ki ültette? Ki parancsolta meg az őserdőnek, hogy egy időben soha nem látott színű, soha nem szagolt illatú virágokat hozzon?…
Honnan jött be a »szabadság« a mi kicsiny falunkba?
Az elpusztult úri házak hajdani lakói hozták azt be ide.
S mikor végigmegy a paraszt a labodával fölvert kertek alján, hova most a zsidó árendás kukoricát ültetett, s hol egy-egy kiirthatlan, különös levelű cserje még most is hirdeti a régi elpusztult nemes családok parkjait, meglassítja léptét s néma kegyelettel veszi le fejéről a kalapot.
»Istenem!… a só is sósabb volt valaha.«
SZEGEDEN
ELBESZÉLÉS (Töredék)
1879
BEVEZETÉS
Ködös délután volt. Korán mentem haza az »Arany Oroszlány«-ból, s leheveredtem a kávészínű pamlagunkra. A spaléták le voltak eresztve, s félhomály uralkodott a szobában. A szó szoros értelmében misztikus félhomály, melyet virginiám füstje még inkább azzá nevelt.
A belső szobában a vén takarítónő csoszogott; kívülről pedig elaltatólag hangzott be a szomszédasszony dajkájának melankolikus nótája:
»Arra jár a cimbalmos, cimbalmával cimbalmoz.«
Elkezdtem gondolkozni, nyugtalan képzeletem végigsuhant a politikai eseményeken, s láttam, hogy az egész politika nem egyéb, mint a királyok játéka a népekkel… s azok a nagy eszmék, miket mi dicsőítünk most, mindenik egy-egy rög, vérrel öntözött rög, mely az idők barázdájára gurul, hogy csakhamar szétmálljék.
S mi az a zászló, mely alatt küzdünk mi?
Selyem ma, rongy holnap. - Az a sorsa, ami az elavult báli ruhának, még hozzáérni is kéj volt egykor, és ma már a szemétdombra kerülnek foszlányai…
Egy pikáns történet jutott eszembe.
Egy főispán és egy album.
A főispán lemond hivataláról. Tisztviselőtársai összejönnek s beösmerik, hogy »derék ember volt«, tehát illő lesz megtisztelni. Egy dísz-albumot csináltattak számára, melynek sorai beszélni fognak a fájdalomról, melyet a szeretett főnök távozása kelt.
Oh, az nagyon szép, őszinte album lesz.
S el is készült az album - de a főispán nem távozott.
A hatalom elvesztette az étvágyát - reá. Ő helyén maradt.
Már most mi történjék az albummal? Milyen nagy kár, hogy most már a szép albumnak nincsen gazdája.
A koporsó meg van csinálva: milyen nagy kár, hogy nem akadt bele prédikációs halott!
És íme, nem az történik, hogy széttörik a fölösleges koporsót, hanem elteszik szépen gondosan, és inkább bevárják türelemmel, míg az idő összetöri azt, akit abba a koporsóba szántak.
Mert hát mikor ők olyan nagyon szeretik azt a derék becsületes embert, hogy mindenesetre meg akarják tisztelni.
…És mikor idáig jöttem gondolataimban, megundorodtam a népszerűségtől, föltettem magamba, hogy abbahagyom a nyilvános pályát, s behunytam szemeimet, hogy ne lássam a világot.
*
Amint szemeim lecsukódtak, egyszerre világos lett sötét szobám; valami földöntúli fény ömlött be a falak repedésein fölülről, s engem zsibbasztó édes lankadtság fogott el.
Felhőszín ruhában, szivárvány-diadémmal fönséges homlokán, szép nő lépegetett felém; picike lábain piros szattyán csizma, ruhája népies, hanem az arca királyi és olyan nagyon, nagyon ismerős. Ha oldalt néztem, úgy tetszett, hogy Borcsa; ha az ablak felé fordult, a Marcsából láttam benne egy-két vonást; mikor rám szegezte szemeit mosolyogva, egy régebbi ideálomat véltem fölismerni; összetétele volt az mindannak, ami valaha női arcokon elbájolt… Amint azonban bizalmasan vállamra helyezte kicsike kezeit s szemrehányólag tekintett le rám, volt feleségemnek rémlett.
- Maga az, Ilonka? Hol vette ezt a szép parasztkosztümöt?
- Nem az Ilonka vagyok - szólt ezüst csengő hangon.
- Hát akkor kicsoda maga?
- Ösmersz. Sokszor emlegettél. Múzsád vagyok.
- Igen, igen, most már rád ismerek - kiáltottam föl, szívem nagyot dobbant, s arcom kigyúlt. - Ilyen vagy te!
Ilyennek képzeltelek, ilyennek akartalak! A nép ruháját viseled, mint az én lelkem… szép tőled, hogy eljöttél; csókolj meg!
A múzsa azonban nem csókolt meg, hanem fehér kötényét hamisan fölhajtotta az arcára s onnan beszélt ki; még így is csábító volt a hangja.
- Búcsúzni jöttem hozzád. Éppen ezelőtt két perccel fogamzott meg benned a szándék, hogy elhagysz engem, visszavonulsz a nyilvános irodalmi pályától.
- Higgye meg magácska, nem gondoltam komolyan.
- No tudod, hiszen tulajdonképpen én sem hagylak el komolyan. Vigyázok rád s meglátogatlak ezentúl is, de te arról ritkán fogsz tudni valamit. Csupán a szorosabb összeköttetést szüntetjük meg egy időre. S én addig is gondoskodni akarok rólad.
- Hogyan?
- Te hátat akartál fordítani múzsádnak, és a magánéletben kívánod fölkeresni a költészetet és az életörömöket. Ám jó! Én ezennel magadra hagylak. Keresd a költészetet s az örömeket, ahol akarod. Válassz a földi lények közül helyettem hármat, akiket akarsz; én segíteni foglak.
- Jól van, kis múzsám, én nem bánom; hanem ígérd meg, hogy nem haragszol meg…
- Ígérem.
- Ígérd meg, hogy akiket választok, azokat te haragodban nem teszed szeplősekké, sem rútakká, és ígérd meg, hogy azokat én a te hatalmadnál fogva látni fogom, egész lelkük mélyéig.
- Azt nem tehetem. Sokat kívánsz. Először is az én hatalmam kevés ahhoz, s a te lelked kicsiny ahhoz. Ha meglátnád az embereket úgy, amint vannak, megundorodnál, és undorodban megőrülnél. Nem, azt nem tehetem. Eddig csak a nagy íróknak, egy Shakespearenak, egy Dickensnek engedte meg múzsájok, hogy egészben lássák az embereket. Te nem tartozol a választottak közé. Hanem mégsem tagadom meg kérésedet egészen. Súgd a fülembe azt a három egyént, akit választasz.
Három női nevet súgtam a múzsámnak.
A szemem közé nevetett.
- Tökéletes bolond vagy. A nőknél keresed a boldogságot, és pláne háromnál. No, te ugyan kötni való bolond vagy.
- Hadd legyek én kötni való bolond is, csak te ne beszélj bele, hanem ha szeretsz, tedd meg amire kérlek.
- Hát jól van. Őket ugyan nem mutathatom meg, hanem fölfedek előtted egy olyan tükröt, ahol meglátszanak.
- Hol van az? Miféle tükör?
- Járj, kelj az emberek közt, s amit hallasz, gondolkozzál fölötte. Akármilyen jelentéktelen szó, mindenik egy-egy szín, s az a tükör azokból a színekből áll. Ha valamennyi szín együtt lesz, állítsd össze, s ha ez sikerül, olyan leszel, mint egy kis isten, mindent látni fogsz.
- A három ideálomat is?
- Azokat legkésőbb; de mégis elég hamar.
- Fogsz-e segíteni te is a színek megválasztásában?
- Hát hogyne segítenélek!
- Akkor itt kell tartózkodnod Szegeden.
- Oh nem. Itt az idén nem lesz virág a réten.
- Miért nem?
- Mert a vén Neptun jön ide nyaralni. Ti, fiatal írók, persze nem ösmeritek már az öreg urat.
- Hát akkor hogy fogsz engem segíteni, ha nem leszel itt?
- Elküldöm hozzád a nagynénémet… az unalmat. Az majd örökké nógatni fog a gondolkozásra. Oh, a kedves nagynéni, az majd megtanít téged mindenre.
A kis bájos teremtés édesen fölkacagott.
- Maga rossz… maga gúnyolódik - mondám és felé nyúltam, hogy szép gömbölyű orcáját megcsípjem.
De biz ott, ahova nyúltam, nem volt semmi más, csak az íróasztal faragott angyalkája.
Hirtelen szétnyitottam a szemeimet. Az én múzsámnak híre-hamva sem volt. Talán csak úgy álmodtam én ezt összevissza.
A PETRIFIKÁLT MAMELUK
(Az elbeszélés tulajdonképpeni kezdete)
És lőn, hogy öreg Fércz Márton uram, a legpetrifikáltabb mameluk, Szeged városának a legszájasabb prókátora, s leghasznavehetőbb ócska ágyúja az álliberálisoknak, kezdett egyszerre megbolondulni.
Hüm! Csak gyarló teremtés az ember, ha szerelmes. Még az okos ember is. Még a megkövesült mameluk is. Sőt még a vén prókátor is. A reális egzakt irányból belemegy a regényességbe, mint valami törvényszéki írnok. Addig replikázik, allegál, egzekvál, licitál, likvidál, míg a legszendébb kliens úgy lefőzi két szép szem tüzes kacsintásával, hogy egyszerre elfelejt Corpus Jurist, telekkönyvi pátenst, kúriai döntvényt, s nekimegy per analogiam a házasság bolondos aktusának, mely legföljebb annyiban bírhat érdekkel józan prókátor előtt, amennyiben leendő válópöröknek szokásos alapját képezi.
Nem tudni bizonyosan, az ember gondolkozó tehetsége szünetel-e akkor, az agyveleje zavarodik-e meg, vagy járványos betegség talán, mely néha az öregeknél is jelentkezik, midőn egyszerre üresnek kezdi találni az »aktákkal« fölhalmozott »kancelláriát«, mely pedig olyan szűknek látszott ezelőtt, hogy az amice Lupcsek, Fércz Márton ügyvéd úr »adjunktusa« sem fért bele, hanem odakünn volt kénytelen hálni a Borcsa szolgáló kizárólagos terrénumán, amiért annak persze eszeágába sem jutott »birtokháborítási pört« kezdeni amice Lupcsek ellen; de míg üres, sivár lesz a kancellária, azalatt a szív meg megtelik holmi hóbortos, ábrándos vágyakkal, amik félig szívdobogás, félig eszeveszettség, félig idea, félig semmi, félig hidegborzongatás; a nagy zsíros pörök aktáinak nyomatékos sorai közt a legokosabb argumentumnál egyet fordul vele a világ, szétfoszlik betű, jogtudomány, argumentum s egy szép, feketeszemű, hosszúkás barna leányarc mosolyog le mindenünnen. Az engedelmes kalamus kifordul a bágyadt kézből, a kopott táblájú perrendtartásban összevissza kuszálódnak a §§-ok, semmire sem bír ráakadni, a »végrehajtási kérvényt« rózsaszín papírra írja, a pör »stádiumai« helyett a holdat nézegeti, és morog, zúgolódik minduntalan, mintha azon bosszankodnék, miért nem marasztalhatja el az egész világot makacsságban?
Ez az első stádiuma a szerelemnek, mitől a prókátor annyira reszket, hogy nem meri azt magának bevallani, hanem más okát adja nyugtalanságának: komisz politikai időjárás… a szélsőbal emelkedőben… s ezek a szemtelen újságlapok nekimennek a legjelesebb férfiainknak… szűkmarkúak a kliensek… rosszul állapítanak a bírák… az ördögnek legyen jókedve.
Most jön a második stádium.
Ez már sokkal erősebb.
Elmulasztja a »perfölvételt«, szakadnak nyakába a »makacssági végzések«, mint a zápor. Dehát baj is az? Törődik is ő most a prrts 111-ik §-val? Nagyobb gondja neki most, ki van-e kefélve az új fekete »gérok«, s jól van-e megkötve a dohányszínű atlasz-nyakkendő? Az adjunktustól megkérdi: van-e valami becsületes olvasmánya, mire az készségesen kikeres valami rongyos könyvet a Justinián novelláiról, mit a principális fitymálva dob el: neki a Jókai és Abonyi novellái kellenek, neki oda ne hozza se Paulert, se Virozsilt, mert nyomban lehúz negyven forintot a »salláriumból«; ami már azért is nehéz matematikai művelet lenne, mert a domine Lupcsek havi fizetése csupán huszonöt osztrák értékű frt.
Ebből aztán domine Lupcsek is megtudja, hogy a principális szerelmes; amit pedig domine Lupcsek tud, ki Fércz Márton fiskális úr szerint semmit sem tud, azt már valóságos szégyen volna magának Fércz Márton fiskális úrnak nem tudni.
Tehát a fiskális úr a második stádiumban rájön, hogy az a szép leány, az a kis »feketerigó« maradandó nyomokat hagyott szívében, s bizony ha véletlenül még »res nullius«, nem lenne bolondság magához hozni az élet »felzetéül«… hiszen a prókátor úr is ember… az ő szíve sem egészen kő… azt is »szignálja« az Ámor nyila, az ő világában is helyet foglalhatnak a szelídebb emberi örömek, legalább »sub clausula«.
Ekkor tehát legelőbb is fölveszi elméjében a »tény álladékát«: a kis feketerigó egyetlen leány, az apja derék, becsületes iparos volt, az isten megáldotta a két keze munkáját, úgy vonult vissza a mesterségtől, hogy egy szép háza van felsővároson, s gyönyörű tanyája odakünn, hát biz ez mind a kis rigóé lesz, ha az isten ő szent akaratának tetszeni fog kiszólítani ez árnyékvilágból őkigyelmét Bike Ferenc uramat; ami meg másrészről őt magát (t. i. a fiskális urat) illeti, még mindig ér valamit ötven éve dacára is, van néhány ezer forintocskája a takarékpénztárban, csinos »klienturája« és egetverő mameluki nimbusza. A két vagyonka összetéve, meglehetős »fundust« képezne a jövő számára, minélfogva elhatározta megtenni a kellő lépéseket.
Egy egész processzus ez is - de nagyon furcsa processzus!
Az ember itt is megírja az »alázatos kérelmet«, csakhogy magát kéri benne »elmarasztaltatni« a bájos alperes által, dobogó szívvel lesi a »választ«, s minél udvariasabban szerkeszti meg rá a »viszonválaszt«, a kimaradhatlan goromba »tagadtatik« szó elő sem fordul benne, az alperest a világ kincseért sem cáfolja meg sehol, sőt inkább beismeri minden állítását, s igér mennyet-földet. Egyszóval ez egy egészen megfordított pör, melyet mindenáron el kell veszteni. Az embernek egészen ki kell vetkőznie természetéből, nyájasnak, előzékenynek, odaadónak lenni, ami pedig nagy megerőltetés egy - prókátortól.
Ha nincs valami nagyon infámis »ellenirat«, gyorsan következik utána a »végirat«, melyben kihúzatik s megbeszéltetik az esküvő napja s egyéb ezzel járó bolondság.
Ezen szerelem pedig csodálatos módon keletkezett, valamint a házasság eszméje is. Mert ha egy fiskális bolondul meg, annak nagyon furcsa az ő megbolondulása.
Fércz Márton régi ember Szegeden, s ügyvédi irodája egyike a legkeresettebbeknek, mert különb ügyvédet kívánni sem lehet, mint ő. Hallgatag, ravasz, titoktartó, kegyetlen és mindenre képes.
Egyszer egy árverési végrehajtáson, midőn hiába folyamodott annak elodázása iránt, behintett valami okmányt valódi szegedi paprikával, s mielőtt végrehajtáshoz hozzákezdett volna a bírói kiküldött, ki mellesleg legyen mondva, a rövidlátó emberek közé tartozott, átnyújtá neki az okmányt.
- Uram, mindenekelőtt olvassa ezt - kiáltá stentori hangon. A végrehajtó kezébe vette az iratot, közelvivé azt szeméhez, s hogy more patrio leverje a porzót, két hatalmas fricskát adott annak alulról.
Hanem ‘iszen egyéb sem kellett a végrehajtó úrnak. Egyszerre irtóztatóan marni kezdte valami a szemeit. Fölordított fájdalmában, mint a vadállat.
- Megvakultam.
Hirtelen ágyba kellett fektetni, orvosért futni, s a licitációt, mely délelőttre volt kitűzve, abbanhagyni. Fércz Márton a markába nevetett, mert a célját érte. Az árverésre új terminust kellett kitűzni s »qui habet tempus, habet vitam« - addig rendbe hozhatta a kliense ügyét.
Ez azonban csak egyike a Fércz Márton hírhedt furfangjainak: egész anekdotte-tár van ezekből.
Mint fogadott extra-vonatot, mikor a híres felsőmagyarországi »Csupik et Comp.«-féle cég bukásának híre Szegedre jött, pedig a rendes vonat előbb indult a különvonatnál. Arra persze senki se számított az érdekelt fiskálisok közül, hogy míg ők állomásonkint késnek itt tíz, amott húsz percet, addig a különvonat odaérkezik, s egész kényelmesen rá lehet vezetni Fércz úr kliense érdekében a fönnmaradt vagyonra a végrehajtást, s a sero venientibus ossa.
De az ördög győzné mind fölemlegetni a Fércz Márton prókátori cselszövényeit és találékonyságát, melyet mint városi bizottsági tag sokszor kamatoztatott ügyesen, de mindig a hatalom mellett, amiért a »petrifikált mameluk« elnevezés lett osztályrésze.
Mindezeket pedig azért kellett előre bocsátanom, miszerint annál valószínűtlenebb legyen ama tény, hogy a petrifikált mameluk szerelmes lett.
Nincs valami nehezebb a költők állításai szerint, mint az ébredő szerelmet rajzolni éppen keletkezésében. Támad, nem tudni mikor, nem tudni hogyan, megfoghatatlanul, lassan és mégis egyszerre…
Én végre abba a szerencsés helyzetbe jutottam, hogy túlhaladva Shakespeare-t is, egész korrekt vázolhatom: miként és hogyan támadt Fércz Márton uramban szerelem a szép Vilma iránt.
Biz ez egy okmány olvasása közben támadt, mégpedig az okmány második lapján, amikoron is Fércz fiskális úr fölugrott fekete karosszékéből, megállt a tükör előtt, sokáig nézte magát, azután sebes léptekkel egyszer-kétszer végigment a szobán, s megállapodván a körmölgető amice Lupcsek előtt, azt - a világ eleje óta legelőször - egy garasos szivarral kínálta meg.
Nem tudni, megbánta-e később e szokatlan lelki fölindulást, annyi azonban tény, hogy szerelme e pillanatban született.
Azontúl napról-napra mindinkább elhatározóbb alakot kezdett ölteni; az utcán köszönni kezdett a kis Vilmának, ruházatára nagy gondot fordított, s azt a titokzatos okmányt, mely őt szerelemre indítá s melyet gondosan lezárt vasládában tartott, sokszor vette elő, új erőt merítve belőle a nagy vállalathoz, amibe ilyen hajlott korban belevágott.
AZ »ARANY OROSZLÁNY«-BAN
Így álltak Fércz Márton uram szívügyei, midőn egy napon az »Arany Oroszlány« kávéházba vetődött a »Fővárosi Lapok« novella-folytatását olvasni (mert a fiskális úr, amióta szerelmes lett, ilyenekre is ráér).
Az »Arany Oroszlány« pedig két nevezetes dologról ismeretes. - Először arról, hogy ott a mameluk ember nem érezheti magát otthonosan, mert az »Arany Oroszlány« mindenkor a tigrisek főtanyája volt, s másodszor arról, hogy annak a szép kis leánynak, aki a fiskális úr öreg szívébe tavaszt ültetett, az édesatyja odajárt ebédutáni feketekávéra.
Mindenki elcsodálkozott, midőn Fércz Márton uram oda belépett, és mint minden rendkívüli esemény, ez is mozgást idézett elő.
A törzsvendégek kinyújtott nyakkal s kíváncsi pillantásokkal méregették. A pincér, ki éppen feketekávét vitt nemzetes Csutak János uramnak, kiejté a csészét bámultában.
- Spicli! - sziszegé az öreg brigadéros, a »bumzerek királya« és még nagyobb füstmacskákat kezdett eregetni világhírű tajtpipájából.
A kártyázók, kik a kávéház belsejében ütik az asztalt, egyszerre kérdőleg néztek egymásra. Absolon Zsiga azonfölül még a »tercet királyig« is elfelejtette kimondani, ami miatt holta napjáig [nem szűnt] átkozni Fércz Mártont, mert ezen főbenjáró cselekmény elmulasztása ez egyszer döntő szerepet játszott a parti rossz kimenetelére is.
Fércz Márton uramat azonban mindez a legkevésbé sem konfundálta; lassú, méltóságteljes léptekkel ment végig a kávéházon, a »Kassza« előtt megbillentette újdonatúj kalapját az ott ülő kisasszonynak, üdvözölte a biliárdozókat, azután leült Csipék-Bike Ferenc uram mellé, aki az említett leányzó törvényes édesapja gyanánt vala ismeretes.
- Jó napot, Bike Ferenc uram!
(- Ha jó, edd meg - dörmögé magában a megszólított, s egy szokatlanul nagyobb kortyot hörpintett ki a feketekávéjából, hagy annál előbb megszabaduljon tőle s következésképp az asztaltól is, melyen a findzsa állott, s mely mellé az ügyvéd úr letelepedett.)
- Hogy érzi magát, Bike uram?
- Hát csak úgy - felelte Bike vállvonítva.
- Éppen kegyelmedet keresem.
- Ugyan? - felelte Bike kedvetlenül, és nem kérdezte miért.
- Egy-két szavam lenne…
- Oh, oh… - dünnyögé az öreg Bike, és nem kérdezte, vajon mi legyen az az egy-két szó.
- De csak négyszemközt mondhatom el. Azt is olyan helyen, ahol nincsenek a falaknak fülei, például otthon önnél.
- Nem szeretem a titkokat - szólott Bike. - Ha már meg kell lenni, isten neki, itt is végighallgathatom a fiskális urat.
- Hehehe! - kedélyeskedék Fércz, - pedig ez éppen egy nagy titok.
Az öreg Bike fölállt, megfogta a kávéskanalat és csengetett.
- Fizetek! - mondá a pincérnek, azután Fércz felé fordult és amúgy foghegyről megjegyzé:
- Vagy itt mondja el az úr, mit akar, vagy sehol. Nem szeretem, ha a házamhoz olyan emberek mászkálnak…
- Milyen emberek - vágott közbe nyájas mosollyal a fiskális úr.
- Olyan emberek, akik ellenkező pártálláson vannak. Ha hozzám látja bemenni valaki most, a követválasztás idején, még azt hiszi majd, hogy a főispántól jön az én lelkemet is megvásárolni az ördögnek.
- Hüm! Hüm! Ön igazán szörnyű rebellis. Semmi közöm a kigyelmed lelkéhez, édes Bike uram. Eszemágában sincs a magas kormány részére hajlítani kigyelmedet. Egészen másnemű az én szándékom, amelyért úri házához kívántam bátorkodni. Hanem hát ha nem lehet, akkor nem lehet, csupán a segédemet küldöm el kigyelmedhez.
Bike nem is hallgatta tán végig az egész mondatot, hirtelen fölvette felsőkabátját s eltűnt a kávéházból, míg Fércz Márton uram maga maradt gondolataival az asztalnál.
Egyre jobban-jobban gyűltek a kávézó vendégek, az asztaloknál már nem lehetett helyet kapni, némelyek állva szürcsölték kávéjukat, de azért a Fércz uram asztalához mégsem ült senki, mert az »Oroszlány« tigrisei kérlelhetetlen emberek, kik végtelenül gyűlölik a kormányokat és azok embereit.
Fércz úr egy-kétszer fölkelt, a tükörbe nézett, meg leült, aztán a padlót döfködte fehér elefántcsontos botjával s elábrándozva motyogta:
»Enyim lesz… Enyimnek kell lennie.«
EGY SZEGEDI POLGÁR ÉS HÁZATÁJA
Bike Ferenc uram a szegedi felsőváros legtiszteltebb polgárainak egyike, kinek mindene van, amire egy igénytelen embernek szüksége lehet. Van elegendő vagyona, népszerűsége és egy igen szép leánya. - Általánosan azt tartják róla, hogy ritka becsületes ember, és ami még többet ér, hozzá boldog ember is.
Ha van valami hibája, amit az emberek megrónak, az szertelen kevélysége, mely már úgyszólván a gőgbe csap át.
Házának külsejéről látszik némileg lelkének belseje. A homlokzaton egy hajadonfejű szent állott a mélyedésben: már a kőfaragó is úgy fundálta ki, hogy levett süveggel álljon ott őkegyelme tiszteletére, respektusból az alatta olvasható sorok iránt:
»Ezt a házat építette Bike Ferencz Anno 1850. A saját erejéből.«
Ezzel aztán meg van mondva: kicsoda lakik bent! Egy ember, aki kevély önmagára. Egy vótuma a tekintetes városi bizottságnak, aki meg van szokva, hogy a főispán is messziről köszöntse s így szóljon hozzá, valahányszor találkoznak: »Hová, hová, édes Ferencem!« Mert hova Bike uram áll, ott van az egész felsőváros, sógor, keresztkoma, minden hetedízigleni atyafi, meg aki ezután azzá akar lenni.
Pedig ki nem akarna! Egyetlen leány és szép leány. - És még milyen szép. Nem azon szépségek egyike, kiken szívesen pihen meg szemünk a korzón vagy a népkertben, kiken művészet, fényes hazugság mindaz, ami a szemnek tetszetős, kiknek csinos külsejében a kémikustól kezdve lefelé mindenféle mesterember hozzájárul a maga tudományával. Vilmán valóság volt minden: a gazdag hullámzó fekete haj, a karminpiros ajk, az elevenségtől csattanó arc, a fehér fogsor és az a természetes naiv vidorság, melyet nem mérgezett meg az úri szobák pacsuli-szaga, hanem épen, frissen tartott meg az ártatlanság üde költészete.
Bike uram éppen künn pipázott a tornácon, midőn amice Lupcsek a ház elé érkezve, szerencsés jó estét kívánt s magát tek. Fércz Márton uram adjunktusa gyanánt mutatta be.
- Üzent talán valamit a fiskális úr? - kérdé Bike.
- Üzenni ugyan minél kevesebbet üzent, hanem küldött ahelyett egy bepecsételt levelet.
- Akkor hát menjünk be a pápaszememhez - szólott a gazda kedvetlenül, s maga menvén be előre, Lupcseket le sem ültette.
Ott benn aztán kikereste a pápaszemet, orrára igazította, levette megtörülgetni, újra föltette, akkor odalépett nagyobb világosság okáért az ablakhoz, s penecilusával szép lassan fölbontogatván a pecséteket, kihámozá azt hüvelyéből, s szokás szerint egy erőteljes fricskával megtisztítá a porzótól.
Biz abban a levélben szép meglepetés várt rá.
- De hát ápril 1-je van ma? - tört ki ingerülten.
- De bizony november 10-ike van - felelt egykedvűen Lupcsek.
- Hát megbolondult a maga principálisa, hallja kend?
Amire Lupcsek édesdeden vigyorgott.
- Tudja-e, hogy a lányom kezét kéri meg levelében?
Lupcsek úr szánakozólag egyengeté a száját.
- Ejnye, ezer lámpás! ez rossz tréfa a maga principálisától, hallja kend. Nem szedtem én a lányomat a szemeten, hogy a legelső agglegénynek, ki apja lehetne, odadobjam. Viheti neki a kosarat. Fel is út, alá is út.
Amire Lupcsek majd meghalt nevettében e pattogó szavakra: tetszett neki, hogy így szapulják a principális urat. - A principális úr, kérem alásan, bizonyosan számított azon körülményre, hogy tisztelt Bike úr kevesellni fogja a prókátori állást és sokallni az ötven tavaszt, mely vállait nyomja; miután azonban azt, amit akar, ki is viszi - ezúttal sem volt rest, a föntebbi oknál fogva szerény helyettesét különféle argumentumokkal látni el. Ha a Nr. 1. nem használt, van szerencsém átnyújtani a Nr. 2-őt.
A Nr. 2. alatt Lupcsek úr átnyújtott egy leltárt, melyben bennfoglaltatott összeírva a fiskális úr összes ingó-bingó és ingatlan vagyona, ami pedig sem több, sem kevesebb, mint kerek 40.000 forint. A leltár mellett ott volt a móringlevél is, hogy mivel ez a vagyon a Fércz Mártonné szül. Bike Vilma úrhölgy tulajdona stb.
- Szép, szép, - mondja átnézve az iratokat - de azért mégsem eszünk egy tálból cseresznyét. Mert nekem is vannak argumentumaim. Nem adom először, mert - nem adom, másodszor pedig nem adom azért, mert már odaadtam.
- Hát a harmadik argumentum - bátorkodék alázatosan megjegyezni Lupcsek úr.
- Hát még ennyi sem elég? Ki ne vegyen az úr a flegmámból - annyit mondok.
- Nem elég, kérem alásan, persze hogy nem elég. Nem elég pedig, instálom, először azért, mert a bizonyítás végtelen valami, a ha már egyszer végtelen, nagyon természetes dolog, hogy a második argumentummal nem végződhetik teljesen; nem elég pedig másodszor azért, mert nekünk van ám harmadik argumentumunk is.
Azzal kivett zsebéből egy Sziráky-féle halformájú bicsakot s szétnyitván azt, meghasítá mellénye bélését, melyből egy másik ötpecsétes levél hullott ki különféle illatos papírokba takarva, mely kiváló gondoskodás nyilván annak fontos voltát volt hivatva mutatni.
- Ide hát vele! - mondá fél-bosszusan, fél-nevetve az öreg Bike.
De alig hogy olvasni kezdé, arca szederjes ónszínt váltott: minél tovább ment az öregbetűs sorokban, annál jobban ráncolta össze felhős homlokát. - Mikor végigolvasta, némán megrendülve tette zsebébe; a pipája is kialudott, hozzáfogott, hogy újra megtömi, de a zacskó helyett újra a levelet húzta ki és végigolvasta még egyszer. Biz abban csak az állott, ami előbb. Megtörülte homlokát reszkető kezével:
- Beleegyezem! - nyögé kínosan, s arcán síri sápadtság ömlött el. - Még ma szólni fogok a lánnyal is.
A TITOK
Szakítsuk itt meg történetünket egy darabon, hogy fölkeressük sötét odújában a múltat, mely beszélyünk meséjét szőtte. Csak 17 évvel megyünk előbbre Bike bátyánkkal, ki még akkor élete javát élte, amennyiben nemrég nősülvén meg, úgyszólván a mézes évek örömeit élvezte, ha ugyan lehetséges, hogy a »hetek«, mint gumielasztikum, évekké nyúljanak. Itt azonban valószínűvé tette az a körülmény, hogy Bike uram nagynehezen jutott hozzá a feleségéhez - s amihez nehezebben jut az ember, az mindig becsesebb.
Az ifiasszony már tudnivaló, hogy azért sem maradhat ki e fejezetből, mert »titok« a címe. Márpedig hol titok van, ott keresd az asszonyt, és megtalálod a titok kulcsát.
Isten nyugosztalja meg szegény ifiasszonyomat a haló porában, de csakugyan ő volt oka mindennek! Minek ment férjhez Bike uramhoz, ha Karczy Pétert szerette? Minek hallgatott szüleire, kik elébe tették a falusi ispánnak a gazdag Bikét, ki azonfölül még gyermekes apa is volt, mert korán elhalt neje után két kis árva maradt.
Igaz, hogy a leányszív még az akkori idők szokásában nagyon kis potentát volt arra, hogy a szüle ellen merjen protestálni, - de ha, ez lehetne is mentség arra, hogy hozzáment, vajon hol találhat mentséget rá, hogy még azontúl sem verte ki fejéből a csinos hetyke Karczy Pétert, ki sokat járt be Szegedre.
Nehéz a szerelemnek parancsolni, de nehéz a féltékenységnek is! Ezt kellett volna tudnia a szegény ifiasszonynak! A sors úgy akarta, hogy a fiatal házasoknak mindjárt a mézeshetek után el kellett menniök egy rokonuk lakadalmára, ki egy Szegedhez közelfekvő faluban jegyzősködött.
A lakadalmas háznál ott volt Karczy Péter is.
A fiatal férj mindjárt az esküvő után fogatni akart: Veronka nem engedte.
- Oh, maradjunk még legalább egy óráig.
Bike sötéten bólintott: rossz géniusza pokoli sejtelemmel kínozta.
- Jó! Maradjunk hát még egy óráig.
Az az egy óra kínos volt neki: nem találta helyét sehol. Feje égett, lábai roskadoztak, szíve hangosan dobogott. Izgatottan támaszkodott a falnak s behunyta vérben forgó szemeit. Gondolkozni akart, egy sötét terv érlelődött lelkében. A gyanú és düh rossz tanácsadó. Behunyt szemei előtt rendben végigvonultak a lelkében elképzelt víziók, láza képzelet-alkotta képek a megcsalt szerelem hátterével, sötéten, fenyegetőn: kígyó alakban végződő női szörnyek, mik neje arcát viselték, aztán két irtózatos szem, mely reábámult és égette mint a pokolkő.
Megrázkódék, megtapogatta homlokát, melyről izzadság csurgott. Arról gondolkozott, ébren van-e vagy álmodik? Lehetetlen, hogy ébren legyen.
Belülről éppen e percben hangzott föl a zene: a régi jó idők csárdása.
Bike az ablakhoz lépett és benézett. Amit látott, abból nyomban megtudhatta, hogy ébren van.
Veronkája Karczyval táncol, kéz a kézben, szív a szívhez közel, feje a Karczy vállán pihen, míg a Karczy keze karcsú derekát szorítja. Oh, kárhozat! Ki tudja, mit sugdoshatnak egymásnak!
Magánkívül rohant be s megfogta neje kezét, midőn az éppen a legügyesebben kacérkodott, hogy a táncosa meg ne foghassa. A csárdásnak ez a legköltőibb része; mintha azt mondaná a táncosné: »fogj el s a tied vagyok«.
- Az egy óra elmúlt, - szólt Bike tompán - menjünk!
A menyecske kipirult lángoló arca egyszerre elsápadt, s nagy kék szemeit esdőleg emelte Bikére:
- Oh, még egy félóráig… csak egy félóráig. Olyan jól érzem magam.
- Olyan jól érzed magad! - szólott Bike gúnyosan.
Ez döntött. Semmi kétsége nem volt többé. A jelek beszélnek a legőszintébben annak, aki olvasni tud belőlük.
Az erős férfiú idegét mintha villanyfolyam öntötte volna el az egyik percben, míg a másikban borzongató hideg futott rajtok keresztül. A kitörő düh festékezett arcán s egész valóján, de ajka nem árulta el.
Éppen a düh nagysága adta neki azt a gonosz tanácsot, hogy szedje össze magát, ne áruljon el semmit abból, ami belsejében forr.
- Nem bánom, - mondá látszólagos egykedvűséggel - maradjunk akár reggelig: magamnak sincs nagy kedvem elmenni. Azzal hidegen hátat fordított nejének s úgy eltűnt, hogy egész este nem látták, az igaz, hogy nem is nagyon ügyeltek reá.
Úgy éjfélfelé azonban újra látható lőn, szótlanul járva-kelve, az egyedüli komor alak a vigadók közt.
Ismerősei azt hitték, hogy sokat talált bevenni a jóból, s valahol a szénatartóban aludván ki a mámort, még mostanáig sem gombolódott ki teljesen a »katzenjammer«-ből.
Bike uramnak azonban jobban fájt a feje, mint a bortól szokott. Alig várta az alkalmat, hogy négyszem közé kerüljön Karczyval.
- Az úr nemesember, ugye? - szólítá meg halkan.
- Az vagyok - felelt az mogorván.
- Ha nemesember, akkor nem gyáva. Nem fog szólani senkinek, hanem egy félóra múlva kilopózik innen s lejön utánam a kertbe. Várni fogom a méhesnél. Egy kis számolni valónk lesz együtt.
- Ott leszek - súgá dacosan, s azzal egyet kurjantva, ott a Bike uram szemeláttára táncra kapta annak feleségét. Akiért a számadás lesz a méhesben.
Hanem azért nem váratott magára sokáig; a szomszéd pajta falára két sötét árnyék rajzolódék: a Bikeé és a Karczyé.
- Eljöttem! - mondá hetykén Karczy, a méhes egyik oszlopának támaszkodva. - Mit akar velem?
- Nem valami találós mese - szólt a másik; - bizvást elmondhatom.
- Nos?
- Nekem úgy tetszik, hogy mi egészen fölöslegesek vagyunk egymásnak ezen a világon.
- Magam is gondoltam már arra…
- Úgy-e? annál jobb. Legalább könnyebben esünk át rajta. Tudja, hol voltam azalatt, míg a mulatság folyt? - Nem vagyok kíváncsi.
Bike türelmetlen mozdulatot tett.
- Felültem az egyik lovamra, s hazavágtattam a pisztolyaimért.
Karczy hidegen mondá:
- Nagyon jól tette.
- Mind a kettő golyóra van töltve. Jöjjön utánam!
Karczy szótlanul követte. Egy széles ugaron mentek keresztül, melyet a sötétben is fehérlő gyalogösvény szelt át, feketén elterülő füzesbe vezetve a rajta menőket. Bike ment elől; a füzes közepe táján megállapodott, mintegy gondolkozásba esve, de csakhamar ismét megindult gyorsított léptekkel.
Karczy törte meg a hallgatást.
- Nem látom át, miért menjünk olyan messzire?
- Majd átlátja.
- De mit mondanak majd, ha olyan hosszasan maradunk ki?
- Azt csak egyikünk fogja meghallani, hogy mit mondanak, mert a másik nagyon is hosszasan fog kimaradni.
- Körülbelül? - veté oda Karczy gúnyosan.
- Körülbelül az ítéletnapig.
A füzes túlsó részén az Ér folyó kanyargott, mint egy óriás fodorba szedett csillámló ezüst szalag. A folyamot itt egy keskeny lóca hidalta át a gyalogosok számára; ha szekéren akart oda eljutni az Éren túli dűlőbe, félnapi járóföldet került a vármegye hídjáig. Olyanok voltak akkoriban a magyar közlekedési viszonyok.
A parton egyszerre megállott Bike, s kihúzván köpenye alul a hozott pisztolyokat, ellenfelének nyújtá választás végett.
Karczy találomra hozzányúlt az egyikhez, s fanyarul jegyzé meg:
- Én azonban tanúk nélkül nem lövök, mert nem akarok úgy halni meg a börtönben, mint gyilkos.
- Te nem lősz? - ordított föl dühösen Bike. - Amint akarod. De én esküszöm, lövök s ledurrantlak, mint egy megfutamult nyulat.
Karczy úgy érezte, hogy most legokosabb volna erre a dühöngő emberre rohanni, kicsavarni kezéből a pisztolyt s bedobni a magáéval együtt a vízbe; de volt a dühöngő ember kitörésében valami igazságos, valami jogos, ami megmegbénítá a másik erejét és lehűté merészségét.
- Nem bánom hát, - szólt halkan - végezzünk, de szaporán.
Bike homlokára ütött és élénken mondá:
- Megálljon, csakugyan igaza van. Annak, aki életben marad, némi alkalmatlansága lesz a másik holttestével. Ezen segítsünk valahogy. Én azt indítványozom, álljon mindenikünk erre a keskeny lócára: akit a lövés ér, lebukik, eltemeti a víz, nem lesz vele a másiknak semmi baja. A víz hűséges titoktartó.
Karcy egy percig gondolkozott.
- Elfogadom - szólt mohón. - Ki lő először?
- Mind a ketten egyszerre.
- Hogyan lehet az?
- Mindjárt megmondom. Hallja az éjféli kakas kukorékolását a faluból?
- Hallottam; de most éppen megszűnt.
- Nem tesz semmit, mindjárt megszólal. Az első kakasszóra lövünk.
- Igen, de mi biztosít, hogy valamelyik vissza nem él a helyzettel és bevárja…
- A saját becsületünk, Karczy uram! Az Isten reánk néz és látni fogja…
- Elég… én helyemre állok.
A karfátlan keskeny gyaloghíd lett tehát a csatatér.
A két ellenfél kimérte a nyolc lépést lassan, tipegve az egymás mellé tákolt deszkákon, amiken nappal is vakmerő vállalat végiglépkedni, aztán fölhúzták a pisztolyokat, egymásnak szegezték és figyelő állásba tették magokat.
A várakozás nem volt hosszú, de borzalomteljes és fárasztó. A holdvilág hol-hol kibukkant, mintha búvosdit játszanék a csillagokkal az apró-cseprő felhőfoltok mögül, a füzesben titokszerű zúgás kelt, mintha az alvó természet lélegzete lenne, az éji csendet csak egy-egy, a gyaloghídoszlophoz csapkodó hab loccsanása zavarta meg.
Éles kakasszó metszette át a levegőt, két pisztolydurranás hallatszott utána - s két emberi test zuhant a hullámokba.
A hold sietve bújt felhőtakarója alá.
Az egyik alak legyőzte a hullámokat s kiúszott a partra, a másikat pedig csendesen vitte a víz… a hűséges, titoktartó víz.
Bike maradt meg. Megmerevülten állott a parton, szemei önkéntelenül utána vesztek annak a mindinkább kisebbedő fekete pontnak, mely olyannak tűnt föl a csillámló ezüst szalagon, mint egy odacsöppent tintafolt.
Mi lehet az?
A halott feje, mely ki-kibukkan a habok közül. Utána szeretne futni a part hosszában, de inai megtagadják a szolgálatot. A bosszú, düh, féltékenység, lelkének eddigi sötét lakói egyszerre semmivé váltak, rájok nem emlékezik többé, mintha sohasem ismerte volna őket.
…Miért tettem? Miért tettem?
Csak a mogorva csend felel kérdésére, mit lelkéhez intéz; a füzes most is titokszerűn zúg, mintha az egyik fűzfavessző a másiknak sugdosná a rejtélyes titkot, a habok most is haragosan csapódnak a hídoszlophoz, mintha locsognák: gyilkos! gyilkos!
Csitt!… Egész testében reszketni kezd: sóvárogva várja, mikor tűnik el a láthatárról végképp a lefelé úszó fekete pont.
Akkor tán megkönnyebbül.
Csalódik. A fekete ponttól sohasem válhat meg többé: lerajzolódott az lelkében s ezentúl örökkön-örökké magával kell cipelnie e gyötrő fotográfiát.
HANG A TÚLVILÁGRÓL
Az előbbi fejezetben leírt esemény régen történt, olyan régen, hogy talán nem is igaz már. - Azelőtt ugyan sok mendemondára adott alkalmat a fiatal ispán gyors eltűnése, magyarázták különféleképp, különösen a környék vénasszonyai köszörülték rajta nyelvüket sok ideig: hova lehetett, mi történt vele, megölték-e, vagy ő ölte-e meg magát? De hátha Amerikába szökött, vagy álruhában jár-kél a környéken, hogy így kerülgethesse a Bike uram szép feleségét.
Néhány hónap múlva aztán kifogtak az Érből egy holttestet, teljesen föloszlott, megismerhetlen állapotban.
A közvélemény megelégedett vele: a’ bizony a szegény Karczy holtteste. Az isten nyugossza meg, hogy ím most már az anyaföldben fog találni pihenőhelyet.
A bíróság ugyan hivatalosan konstatálta, hogy a holttest nem lehet a Karczyé, mert annak fekete haja volt, míg ezé sárgás, azonfelül Karczy magas termettel bírt, emezé meg alacsony. De hát utóvégre is mit tud ahhoz a bíróság? Tessék csak a szolgabíró úrnak két hónapig víz alatt tartani tekintetes fejét, valamint érdemes csontjait, s majd meglátja: mekkora változáson megy át becses úri személye.
A bagódi csősz emlékezett arra, hogy a lakadalom estején éjféltájban két úrféle ember ment el a kunyhója mellett, kisvártatva két pisztolylövést is hallott az Ér felől; csakhogy a bagódi csősz részeges ember, s mióta húsz évig - mire nagyon büszke - a császárt szolgálta, annyira megrögzött benne a katonaerkölcs, hogy egyetlen szavát sem lehet hinni.
A szomszédos kackari bakter pedig mennyre-földre esküszik, hogy azon éjszaka egy lucskos kísértet ment át falujukon, a víz úgy csepegett róla, mint az ereszről, csipkés nyomokat hagyva a poros úton. Eleinte - úgymond - neki akart menni, de aztán eszébe jutott, hogy a kommenciójában nincs benne a kísértet-fogdosás, minélfogva behunyta szemeit és áhitatos kereszteket vetve magára, hagyta a rossz lelket a maga útján menni.
Karczy özvegy volt. Neje, kivel alig élt egy évig, éppen azon percben veszté el életét, midőn újat adott a kis Miklóskának. Miklóska második évében járt és már nagyon tisztán ki tudta mondani az »apa« szót, (a »mama« szóra nem volt szüksége szegénynek!) midőn egyszer az apa csak nem volt sehol. Jó emberek, kik már tizenhét év óta is megfogytak, gondoskodtak az apátlan-anyátlan árváról, mígnem egy napon valami felsővidéki kabátos ember jelent meg a faluban, ki magát Karczy rokonának vallotta, s a gyermeket magával vivé.
Mindössze ennyi vált köztudomásúvá e szomorú dologból, de lassanként, mint mindent, e halvány részleteket is elfeledték az emberek. A tények is csak olyanok az idő markában, mint a festett kelme, mely lassan-lassan színét veszti.
Csupán Bike lelkében maradt örökké újdonatúj a borzalmas kép.
De ha foglya is annak a képnek, ha nyomja is lelkét ez a kép, ha fölijeszti álmaiból, ha arcul csapja, mikor a legédesdebben mosolyoghatnék, ha ürmöt vegyít italába, mérget kever ételébe, ha a jótékony feledést elhessegeti is tőle - legalább ne tudja senki! A titoktartó víz ne szóljon soha, soha!
És íme ma, évtizedek múlva váratlanul megszólal a víz feneke.
Fércz uram azt írta a levélben:
»Tisztelt Bike uram! A kenderesi lakadalom éjjelén két férfi állott a bagódi gyaloghídon fölvont pisztollyal. Hogy mi lett a két férfi sorsa, azt csak »mi ketten« tudjuk.
Ha tudjuk, minek meséljem tovább. Okos emberek a kevésből is értenek. Tisztelt uramat tán nem is valami nagyon interesszálja ez a dolog? Régen volt - bizony el lehetett volna már felejteni is azóta! Meghiszem, ha a dokumentumoknak nem volna olyan fatális hosszú memóriájuk! De mit beszélek én itt összevissza, mintha a kosárért aprehendálnék? Az első gondolat nem mindig a legjobb gondolat, tudom tehát, hogy nem marad mellette, hanem szívesen elfogad vejéül. Dátum stb.«
Ez volt a prókátor sorainak tartalma, melyektől Bike mozdulatlan maradt székén, mint a villámsujtott, ki nem hall, nem érez, nem gondol, nem él; amice Lupcsek kezeit dörzsölte s még egyszer kérdé az öregtől:
- Tehát beleegyezik a házasságba ugye?
Dejszen kérdezhette már az öreg Bikétől! Nem felel az már többé a vallató bírónak sem… Nagy megüvegesedett szemei ostobán meredtek az ifjúra, mintha azt mondanák a »nem értem, miről van szó«. Végre megmozdul a nyelve s érthetetlen bömbölő hangot ád, mint a beszélni tanuló gyermeké.
- Ezt a szél érte - mekegé hüledezve Lupcsek s az ajtóhoz szaladva elkiáltotta magát: - Segítség!
Lupcsek kiáltására az öreg cseléd, Boris szaladt be legelőször, de rémültében nyomban vissza is futott az udvarra, föllármázva az egész környéket.
- Jaj istenem! Ki hitte volna? Ilyen hatalmas embert is hogy meglátogat az isten! De csak erős vagy, én teremtőm! Hogy meg tudsz birkózni mindenkivel. Emberek, népek, felsővárosiak! - ordítozott kezeit tördelve - ha van lelketek: segítsetek, fussatok! A Jancsi hadd menjen orvosért a Palánkba. Jobb volna ugyan a bába, mert az különb ember az orvosnál, de a nemzetes úr nem szereti, - te Teca, te!… te meg szaladj szaporán a sánta molnárnéhoz, a Tyúkbögy-utcába, egy kis jóféle fűért. Te meg mit bámészkodsz itt, fiam, Kató. Jobb bizony, ha hirtelenébe egy kis zabot melegítesz a nemzetes úr gyomrára, - ki tudja, hátha megállítaná a költözködő páráját…
Lupcsek éppen a kalapját vette s távozni készült, midőn Vilma sugár alakja megjelent a küszöbön.
- Atyám! - kiáltá a valódi fájdalom megdöbbentő hangján, s odaborult atyja keblére, csókolva arcát, homlokát, s saját kezeiben melengetve az övéit.
- Oh, milyen hidegek, mint a…
»Mint a halotté«, akarta mondani, de Lupcseket valami sajátságos, életében először érzett gyöngédség arra készteté, hogy útját állja annak a borzasztó szomorú gondolatnak.
- Mint a jég - szólt hirtelen Vilma mellé lépve, és maga is megfogta az öreg merev kezét. Majd ezeket tette még szavaihoz: - Különben nincs ok aggodalomra, azt hiszem.
A leány meglepetve nézett föl: jól esett neki az a szó, szelíd szemei köszönetet látszottak mondani Lupcseknek, ki ettől egészen megindult. Szegény Lupcsek: még soha nem érzett hasonló melegséget a szíve tájékán.
- Az első szélhűdési roham nem szokott veszedelmes lenni. Azt gondolom, még a szavát is visszanyerheti.
- Szent isten! - zokogott fuldokolva Vilma, szép halovány arcát kezeibe temetve, - mért mondja, hogy visszanyeri a szavát? Hiszen el sem vesztheté azt! Nem néma az én apám. Atyám, atyám! nézz rám, szólj hozzám! Én vagyok itt, nem ismersz?
Az öreg kinyitotta szemeit egy percre, nyelve sebesen forgott ajkai közt, de csak értelmetlen gagyogást hallatott. Vilma lázasan sikoltott föl:
- Hát mégis néma vagy! Nincs szavad, csak gondolatod! Látsz, de meg nem szólíthatsz. Kérdezhetlek, de nem felelhetsz! Édes jó apám!
Könnyei megeredtek, mint a zápor, s odatérdelt apja mellé, kit Lupcsek ezalatt ágyba fektetett.
- Ki fog nekem mesélni a hosszú téli estéken, kivel fogok én beszélgetni ezentúl? Ki fogja nekem mondani, fejemet simogatva: Kedves Vilmám!
Amice Lupcseknek jaj be kedve lett volna odalépni a kedves leányhoz, térdre esni előtte és azt kiáltani: »Én, én.«
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------
AZ APÁM ISMERŐSEI
REGÉNY EGY KÖTETBEN
1878
I. RÉSZ
I. FEJEZET
(Melyben mint közönségesen, megdicsértetnek 
ama régi jó idők, amikor még a só is sósabb volt.)
Bizony más világ volt az egészen!
Mikor még az volt a legkülönb hazafi, aki legjobban el tudta fütyülni egy szuszra a »Rákóczi« nótát, az volt a legjelesebb szónok, aki a legvastagabb bottal rándult föl a megyegyűlésre, s az volt a legtekintélyesebb perszóna, akinek a legkülönb tajtékpipa lógott a szájában.
Finánc nem szaglálódzott a magyar ember dohányzacskójában, végrehajtó, még ha lett volna is, be nem merte volna tenni lábát a nemesi portára.
Az ügyvédnek az volt a honoráriuma, hogy a katolikus kliens ebédre invitálta meg, a lutheránus azt mondta a perköltségek fejében: »Köszönöm, barátom uram, legyünk per-tu«, míg a kálvinista a vállát megveregetve, biztatta, hogy ha valami akar lenni a restóráción, neki szóljon akkor.
A tekintetes vármegye maga hatalmasabb volt, mint az ország. A két kopott fejű oroszlán olyan méltósággal bámult le a megyeház homlokzatáról erre a hitvány Európára, mintha azon gondolkoznék, hogy ugyan hány világrészt egyék meg früstökre…
Könyv, tudomány nemigen háborgatta a kedélyeket.
Az ország összes irodalmi termékeit meg lehetett évenkint olvasni tizennyolc garason a kassai kalendáriumból. Ha ugyan akadt volna olyan bolond is, aki nemcsak megveszi, hanem tetejébe még el is olvassa.
Bizony volt jó dolga, hogy a poros könyvekben turkáljon valaki. Mikor azokban csak vagy olyan lehet, ami úgyis benne van a »Corpus Juris«-ban, s akkor fölösleges, vagy pedig olyan, ami nincs benne a »Corpus Juris«-ban, akkor hiába való.
Nem volt akkoriban még sem perrendtartás, sem büntető kódex, sem rendőri törvény, mégsem lopták el a becsületes embernek semmijét. A tolvajban is több móres volt; csak a gézengúzoktól lopott.
Aztán nem kínozták azt sem, szegényt, a bűntettre applikálható paragrafusokkal, hosszas kérdezősködésekkel, cikornyás vád- és védbeszédek végighallgatásával, egyszerűen rádiktálták az őt megillető mogyorófa pálcákat, a tekintetes szolgabíró vagy csendbiztos úr kedélyhangulata szerinti számarányban. És a kiszabott büntetésről sem vettek fel még külön jegyzőkönyvet is, mi szükség arra a tekintetes vármegyének is visszaemlékezni? Elég ha a delikvens emlékei közt megmarad.
És ez nagyon célszerű büntetés volt, mert először kevés kiadásába került az államnak. Mogyorófa pálca mindég termett Magyarországon!
Másodszor pedig azért volt célszerű, mert hiábavalóság lett volna megapellálni: amit egyszer a tekintetes úr odadiktált, azt a palatinus sem vehette vissza onnan többé.
Ezekben az időkben azonban mégis nagyobb tudomány kellett a világ dirigálásához, mint most.
A rablók, tolvajok kiirtása, a bűntettek kinyomozása bizony több időt és gondot adott, mint mai napság, mert hát ennek a becsületes mesterségnek több követője volt, mint most; méltán kevésbé veszedelmes és sokkal regényesebb volt az hajdan.
Aztán meg nem állt rendelkezésére a hivatalos közegeknek semminő nyilvántartás az emberekről, sem a távírda, sem a vasút, sem a személyleírás publikációja a lapok útján.
Voltak is akkor lapok!
De minek is lettek volna? Nem tudom, ki olvasta volna? S nem tudom, mit írtak volna beléjük hét hasábon keresztül az újságírók? Majd, hogy bizony nyomtatásban szóltak volna bele a világ folyásába. No ‘isz csak az kéne. Statárium az olyan sehonnai fráternak, aki a vármegye dolgába meri magát beleártani.
De minek toldjam-foldjam tovább e derék korszak színezését, elég végezetül annyit mondanom, hogy a bornak iccéjét ebben az idő tájban adták egy váltógarason, s hogy ebben az időben voltak bálbajárók a híres Majornoky kisasszonyok, kiket még mai napig is úgy emlegetnek otthon a vármegyében, mint akiknél sem azelőtt nem látott szebbeket halandó emberi szem, sem ezután nem fog látni.
II. FEJEZET
(Melyben a Majornoky kisasszonyok gyámja, nemzetes 
Bornemisza István uram bemutattatik a nyájas olvasónak.)
Éppen ott künn ül az ambituson s természetesen pipázik. Ha nem pipázna, hát bizonyosan káromkodnék, mert amikor nem pipázik, örökké káromkodik, de minthogy mindig pipázik, tehát sohasem káromkodik.
Különben is a nemzetes úrnak a mesterségéhez tartozó eszköz az éktelen káromkodás, miután Bornemisza István uram azonkívül, hogy a Majornoky kisasszonyok gyámja, még a vármegye csendbiztosa is.
Mégpedig híres, nevezetes csendbiztos, kinek hetedhét vármegyére szól a híre, neve; Le Coq, a híres párizsi rendőr, Brigly John, a vallatások világnevezetességű mestere, mintha csak egy kalap alatt lenne egyesülve Bornemiszában.
Apró, szürke szemű, rövidre nyírott hajú öregember, szakállát, bajszát is borotválja, s hegyes lefelé álló orrával és hegyesedő állával madárhoz hasonlatos vala az ő ábrázatja.
Már tizennyolc éve viselé e tisztes hivatalt mindenkinek megelégedésére, országrendítő hírben és dicsőségben.
Mert mikor nemrég valami nagyon fontos és tekervényes bűnügy adta elő magát Bécsben, mely iránt maga a császár is érdeklődék, s melyet a bécsi rendőrség nem bírt hónapokig kinyomozni, Reviczky Ádám uram tanácsára a fölséges császár Bornemisza István uram őkegyelmét hozatta föl a fényes birodalmi városba.
A bécsi rendőrfőnök alattomban gúnyosan nevetett a markába.
No ‘iszen ez fogja majd kikutatni az ökör-affért, aki mozdulni sem bír ezekben a cikcakkos utcákban! Jó szerencse, ha az utcáról haza bír találni a vendéglői szállására! Milyen gondolat őfelségétől ezt a hígfejű táblabírót ereszteni bele a szaglálódzásba ott, ahol a mi orrunk sem érzett meg semmit.
A derék rendőrfőnök, hogy tökéletes legyen a magyar csendbiztos fölsülése, még azt a juxot is megengedte magának, hogy két közönséges rendőrt felöltöztetett csirkefogónak s a lelkükre kötötte, hogy lopják el a nemzetes uram klepszidra óráját a zsebéből. Hadd süljön fel Bornemisza István uram egészen.
De épp mikor e nemű rendeleteit osztogatná az érdemes policájdirektor, egyszerre csak betoppan Bornemisza uram ezekkel a szavakkal:
- Megvannak az ökrök, kolléga uram!
- Ne bolondozzon az úr! Hogy jött volna rá?
- Az az én titkom.
Ugyanazon ezer darab ökör volt az, melyet Szatmármegye ajándékozott természetben a francia hadjárat viseléséhez I. Ferencnek, s melyekkel nagyon furcsa história történt - a haláluk után. Mind az ezernek csak ötszáz mázsa húsa lett »az élelmezési konzorcium« kezei közt, s csak százkilencven darab bőre.
Kitűnt tehát, hogy egyik-egyik ökörnek csupán ötven fontosnak lehetett lennie, s hogy nyolcszáztíz darab bőr nélkül taposta hajdan e földi élet sarát.
A császár dühös lett s rendőrfőnököt, vizsgálóbírót mozgásba hozott szigorú parancsa, akik a régi tempóban kutatták, hogy »Wo ist die Katze« - és természetesen nem találták meg. Mert hát a »katona-élelmező konzorciumoknak« már akkor is majdnem annyi eszük volt, mint most, s olyan sötétséggel vették körül magukat, hogy abba ugyan be nem látott senki.
Bornemisza mindjárt másnap kisütötte, mi okozá az ezer történeti nevezetességű ökör oly nagy mértékű testi fogyatkozását. Kár, hogy nem tartozik elbeszélésünk keretébe ennek a története.
Az ezer ökörről még csak annyit, hogy nemcsak a történelem örökítette meg őket, nemcsak a »Pitaval« beszél felőlük, hanem még a költészet is visszatért rájuk.
Midőn az uralkodó nemsokára ezen kázus után új főispánt nevezett ki Szatmármegyébe, a tekintetes megyei karok és rendek közt ez az elmés kármen kezdett cirkulálni:
Ezer ökröt küldött Szatmár a császárnak,
De a császár ezért csak egyet Szatmárnak!
Különben nem is az ökrökről van itt szó, még kevésbé őméltóságáról, a szatmármegyei főispánról, avagy az ottani tekintetes karok- és rendekről; e fejezet, mint homlokzatán is látható, Bornemisza uram bemutatásának lévén szánva, - azt folytassuk.
Számos bravúr-vallatása forog közszájon itthonról is, melyek között nem utolsó három megátalkodott csavargó állapotának elmés kifürkészése.
A főbíró úr semmire sem tudott velök menni. Úgy állt ott előtte mind a három, mint egy-egy kőszobor, némán, megátalkodva; készek, hogy inkább szíjat hasítsanak a hátukból, mintsem egy hangot valljanak.
A főbíró elunta a bajlódást velök három napon keresztül, elküldte hát őket a főcsendbiztos úrhoz; hadd legyen egy kis mulatsága annak is.
III. FEJEZET
(Ez azon fejezet, mely a másodikat összekapcsolja a negyedikkel.)
Bornemisza uram éppen a nagy tanácsteremben diskurálgatott az ülnökökkel, mikor a hajdú jelenté, hogy itt van a három néma virág, kiknek már akkor híre járt a városban s kikről kalandosabbnál kalandosabb hírek keringtek. Hallgatásuk regényes színt borított rájuk. Széltében találgatták: mik és kik lehetnek.
Nem-e a híres Zöld Marci az egyik, vagy hogy Szellő Miska, az alföld véres banditája, ha hogy nem maga a dánus királyfi kíséretével, ki álruhában jött ide a Majornoky kisasszonyok kiismerésére, amint az a népmesékben szokás.
- Hozd be őket! - parancsolá a hajdúnak.
A három marcona képű fiú előállott.
- Mi a neved? - kérdé az egyiktől. - Ki vagy?
Semmi felelet. Érzéketlen, semmit ki nem fejező arccal bámult vissza a legény a tekintetes úrra, mintha nem is őhozzá szólott volna az, mintha nemcsak néma lenne, de siket is.
- Hát ti ketten kik vagytok?
Azok sem feleltek.
Bornemisza uram megvakarta az álla alatt levő fiók-szakállt s nyájasan mondá:
- Nem tesz semmit, édes fiaim; majd csak megösmerkedünk lassankint.
Aztán a hajdú felé fordult:
- Szólítson kend elő három pandúrt.
Nyomban előállott mind a három.
- Ti pedig, édes fiaim, ha már nem akarjátok megmondani, kik vagytok, én bizony nem erőtetlek, - szólt az ismeretlen csavargókhoz - hanem oda fogtok állni mindenitek a terem egy-egy szögletébe, a fal felé fordulva… S mindenik mellé egy-egy fegyveres pandúr azon utasítással, hogy ha moccanni mertek addig, míg én nem szólok, lőjön agyon. Jó lesz-e, édes fiaim?
És hangja olvadó, édes volt a nyájasságtól.
Ezután csakugyan odaállította a foglyokat a nagy tanácskozó terem egy-egy szögletébe, s maga karonfogván Taplós Ferenc ülnök urat és Teléry Miskát, az első aljegyzőt, mint aki minden dolgát jól végezte, elkezdett gondtalanul fel s alá sétálni a teremben, csupán néha vetve egy pillantást cövek gyanánt mozdulatlanul álló pártfogoltjai felé.
Hangosan folyt a három úr közt a diskurzus tarkábbnál tarkább tárgyakról, arról a mázsás bolondságról, hogy Harcsa Ezékiel urambátyánk malmot építtet s fölfelé igyekszik idomítani a víz folyását hozzá, s arról a hallatlan vakmerőségről, hogy a harmadjegyző, Fekete Miklós a Majornoky Borcsa kezére vágyik s milyen messze tud menni az elvakultságban, alkalmasint meg is fogja kérni e napokban Bornemisza István uramtól.
Bornemisza összeráncolta a homlokát s más irányba fordítá a beszélgetés rúdját, s mikor egész odaadással elkezdte demonstrálgatni a napóleoni hadjáratok szükségességét a korhadt Európában, úgy, hogy minden egyébről elfeledkezni látszék, ami még a világon van, egyszerre csak kiszakítá magát a két sétáló úr karjaiból s stentori hangon ordítá el magát a terem közepén:
- Halbrechts!
Két sasszeme villám-hirtelen futotta be a termet.
Az ismeretes vezényszóra a három csavargó közül kettő gépiesen - megfordult.
- Ahá! Most már ösmerjük egymást. Kendtek reguláris katonák. Ezer mennykő, kendtek szökött katonák! Melyik regimentből valók kendtek?
Most már nem volt mit tagadni. A fiúk bevallották az egész esetet. Megunták a komisz katonakenyeret s úgy búcsúztak el az ezredtől, hogy még azt sem mondták: »befellegzett«.
A főbíró úr nagyon csodálkozott, midőn egy félóra múlva elküldte neki Bornemisza mind a három foglyát teljesen kivallatva, kettőt ezredéhez való visszaküldés végett, a harmadik szegénylegényt pedig azért, hogy a szentencia kimondásáig küldje be abba a fényes épületbe, melyről varjú, holló hirdeti károgva, hogy ebben a megyében ez a legtágasabb, ez a legszükségesebb középület.
Tömve volt az gazemberekkel. Két évtizeden keresztül ugyancsak derekasan benépesíté Bornemisza.
Hivataloskodása első éveiben egészen meg volt ingatva a közbiztonság. Nemcsak a burján módra fölszaporodott bennszülött rablók és betyárok garázdálkodtak, hanem még a szomszéd vármegyék szegénylegényei is ide jártak… olcsó kalandokra.
IV. FEJEZET
(Folytatása a harmadik fejezetnek.)
Ilyen körülmények közt a régi praxishoz nyúlt az új rendőrbiztos, mely már kezdett teljesen hasznavehetetlennek bizonyulni.
A régi praxis ugyanis az volt, hogy a csendbiztos embere úgy tett, mintha a rablókkal és tolvajokkal cimborálna, velök járt, velök főzte ki a terveket, velök lopott, de aztán mindent elmondott a komiszárusnak. Ha ugyan igazán mindent elmondott, mert e rendszer mellett ritkán került valaki hurokra.
Bornemisza nem a saját emberét küldé közéjök, hanem az ő emberüket fogadta magához. Ez pedig nem volt senki más, mint a híres birkózó Szlimák Matyej, a félelmetes Jasztrab tót rabló bandájából, mely mint a legrégibb cég, nagy renoméval bírt úgy a rablók, a közönség, mint a tekintetes vármegye előtt.
Bornemisza így szólt a kézre kerített Szlimák Matyejhez:
- Kár ilyen derék deli legénynek ott kint égni el a napon az erdőben, ahol senki sem lát, senki sem bámul meg. Te bátor ember vagy, Matykó fiam. Az isten is katonának teremtett. Ott vón’ a te helyed. Olyan ember vagy te, édes fiam Matykó, hogy míg itt a nemes vármegye a sarkadban, ott még a király is kalapot emelne előtted.
Nagyot dobbant a Matyej szíve ettől a nehány szótul s mélyen felsóhajtott.
- A’ volna nekem jó, komiszárus uram.
- Ott mérik még csak marokszámra a dicsőséget… Hallottad-e Kinizsi Pál esetét valaha? Mint molnárlegény ment a hadsereghez s paraszthajszál híja, hogy nem mint király végezte.
A Matyej lihegett a kéjtől, lelkét édesen csiklándozta ez a szőrmentes beszéd.
- Az csak a gyöngyélet, fiam Matykó, - vitte odább a Matyej képzeletét Bornemisza uram - ahogy a népmeséitek beszélik, zsírt ennél ott folyvást száraz kenyér helyett, s olvasztott vajat innál rá szomjúságodban. Aztán mikor lefeküdnél aludni, kilenc közönséges baka kergetné rólad a legyeket.
- Szerezzen be oda, komiszárus uram - hörgé Szlimák Matyej fojtott hangon.
- Nem olyan könnyen megy az, édes gyermekem Matykó. - Látod, most még először elítélnek, azután elcsuknak vagy tíz esztendőre. Tíz év múlva, ha élünk, majd beszélhetünk erről, csakhogy mi leszel te már akkor? Saját magadnak árnyéka.
Szlimák mélyen elszomorodott, szórakozottan bólogatta lefelé-fölfelé a rézcsatos, másfél arasznyi széles szíjat.
- Aztán nem lehetne ezen segíteni sehogy?
- Bizony bajos lenne, mert igaz, hogy úgy szeretlek, Matyej fiam, - magam sem tudom, miért - mintha testvérem lennél, mindazonáltal az írnokom már beterjesztette a jelentést a vármegyéhez, hogy el vagy fogva.
- Ez már hiba, nagy hiba, - dünnyögé Matyej, s borsónyi izzadságcsöppek verődtek ki a homlokára.
Bornemisza úgy tett egy darabig, mint aki mélyen elgondolkozott; egyszerre a Matyej vállára ütött, s mint aki hirtelen valami nagyra határozta magát, mohón szólt:
- Te nem vagy aljas ember, Matyej…
Matyej behunyta a szemeit és úgy bólintott nagy fejével, hogy ő nem aljas.
- Te nem fogsz engem megcsalni.
A rabló kezét nyújtotta Bornemiszának, azt a kezet, amellyel éppen tegnap nyúzta meg a lesti zsidótól lopott tehenet.
- Itt a becsületes parulám!
- Tudtam, hogy ember vagy a talpadon. Azért határoztam el, hogy úrrá teszlek, hogy megtisztítlak a bűnöktől, s hogy amint én veled kezet fogtam, azonképpen fog veled kezet a tekintetes vármegye is. Hanem hát neked is engedelmeskedni kell s kezedet oda nyújtani a vármegyének.
- Hadd hallom - mondá Szlimák sötéten.
- El fogod beszélni minden kalandodat, rávezetsz a társaid tartózkodási helyére, hogy azokból is faraghassak valamit. Elmondod, mit loptatok, hova tettétek stb. Visszamégy újra a Jasztrab bandájához, olyan jó cimborájok leszel, mint eddig, loptok, garázdálkodtok - s te azt aztán szombat esténkint, amikor mindig hozzám jössz vacsorára, szögről-végről elbeszéled.
- Hát aztán? - mondja Szlimák, nagy kidülledt szemeivel mereven nézve Bornemiszára.
- Egy évig szolgálod ily minőségben a vármegyét. Egy év múlva letelik az utolsó szombat, s akkor én felterjesztem a hasznos szolgálataidat a vicispánnak s az fölment minden üldözéstől.
- Hát aztán?
- A jövő évben magam foglak elvinni a regementhez, vagy pedig olyan levelet adok kezesül, hogy nyomban megtesznek - hadnagynak.
A Matyej szeme felcsillogott s kérges tenyerét gyorsan belecsapta másodszor is a Bornemisza markába.
- Áll a dolog, komiszárus uram. Eb, aki megbánja.
Úgy is lett. Matyej nem szegte meg, amit ígért, szorgalmasan referált a komiszárusnak mindenről, minélfogva a szegény Jasztrab bandája nagyon megfogyatkozott egy félesztendő alatt. Egyenkint fogták el a főembereit, kiket Bornemisza uram könnyűszerrel kivallatott, mert nagy zavarba hozta őket a mindentudóságával.
- Nos fiam, mit loptál? - szokta a csendbiztos úr kérdezni a kézrekerült fickóktól.
- Semmit, tekintetes uram. Görbüljön meg az ujjam, ha nem kénytelenségből lógtam a Jasztrabéknál. Én még nem tartoztam hozzájok.
- Engem el nem bolondítasz, kedves fiam, mert én mindent tudok, s ha kérdezlek, azért teszem csupán, hogy lássam, mennyire szánod s milyen töredelmességgel ismered be a bűneidet? Fölösleges dolog titkolóznod. Hát nem-e te loptad el gyertyaszentelőkor a tiszteletes uram malacát? A hlinai akolból is te vitted el tavaly húsvétmásodnapján a nyolc jerkét. Ne tiltakozz, öcsém, hiszen tudom. Ott nyúztad meg őket a fekete majorban, a nagy akácfa alatt, a Madzag Ferke késével, aztán ott sütöttétek meg őket az Olej bacsa bográcsában, a bőrüket elraktátok a szurdoki molnár padlására, mai napig is ott van mind a nyolcé. Mondjak-e még többet?
- Nem, nem - kiáltja megsemmisülve a vallatott. Mindent tud … Minden úgy történt.
V. FEJEZET
(Jasztrab bandájának végképpeni kipusztulása és sok egyéb.)
Híre menvén a tót nép közt a mindentudó csendbiztosnak, iszonyú rémület szállta meg a tolvajokat, rablókat és gazembereket. Az a babona terjedt el, hogy Bornemisza uram megkente szemeit a Szent-György napján, vagy azelőtt talált százesztendős gyík májával, azokkal az emberi testen keresztül belát a szívekbe s ott megolvassa a láthatatlan betűket, melyekkel a cselekedetek vannak felírva.
Nemegyszer történt, hogy puszta gyanúból, holmi lúdlopási kalandokért idéztetett magához valakit, s az aztán szépen kezdte kivallogatni, hogy hát »ha már egyszer ide jött a tekintetes úr színe elé, úgyis mi tűrés-tagadás… A tekintetes úr úgyis tudja, hogy ő ölte meg a zeherei postást is«.
Bornemisza ügyes rendszere rövid idő alatt megtisztítá az egész vármegyét a rablóktól, csupán magát a vezért, Jasztrabot nem lehetett elfogni; csel, ármány nem bírta megejteni, mert ő legalábbis még egyszer olyan ravasz volt, mint a tekintetes vármegye.
Ott garázdálkodott az erdőkben, a hegyek között, hol ő volt a korlátlan király és nem lehetett lecsalni onnan semmi módon. Ott pedig ő volt az úr, száz üldöző pandúr láttára még csak a szemöldöke sem rándult meg. A regényes felföld volt a patrónusa s megvédelmezte előlük: barlangok nyílása, sziklák repedése elfedte Jasztrabot üldözői elől.
Elmondhatnám, milyen megfeszített és mégis hiú erőlködések történtek a Jasztrab kézrekerítésére - ha a szót akarnám szaporítani, így azonban csupán arra szorítkozom, hogy Bornemisza lázas dühbe jött mindannyiszor, amikor egy-egy ilyen elfogatási kísérlet meghiúsult. Mert azt tartotta, hogy amíg a híres, félelmes rabló szabadon van, ha csak egymaga is, addig nincs helyreállítva a közbiztonság.
Egyszer, midőn összes pandúrjait küldé ki a »laz«-okba, Jasztrab elfogatására, s azok üres kézzel tértek meg, azt állítva, hogy az ördög nem bír azzal a lurkóval, Bornemisza István uram elsápadt haragjában.
- Egy pipa dohányt sem érnek kendtek. Takarodjanak a szemem elől. Magamnak kell elmennem.
S ezzel nyakába kanyarítva az ócska ősi flintát, mellyel a hajdani Bornemiszák nyulakra vadásztak vala, de melytől a hajdani nyulaknak, akik csak előtte álltak, sokkal kevésbé kellett félniök, mint a hajdani Bornemiszáknak, akik fogták és elsütötték, elindult egyes-egyedül Jasztrab borzalmas birodalmába, a »Lopota« rengetegbe.
Az erdőnek volt egy »messzelátó« pontja; Bornemisza jól tudta Matyej elbeszéléseiből, hogy itt tartózkodik leginkább Jasztrab György, mert már a hivatala is úgy kívánja, hogy ilyen pontról nézegesse az utasokat. Keletre lelátva egész a »Motuz« völgyig, északra a klokovai keresztútig, s e nagy területen mindazt észrevéve, amit a jószerencse zsákmányul eléje tologat.
Jasztrabot csakugyan ott látta messziről a kimagasló ponton; puskájára támaszkodva állt ott, mozdulatlanul, mint egy kőszobor. Ő is észrevette, hogy a vármegye kopóinak ura jön, tudta, hogy az nem hiába jön ide.
Eltűnhetett volna ugyan előle igen könnyen, de a rablónak igen tetszett, hogy Bornemisza egyedül jön, mikor hát jöhetne ötven pandúrral is. Úgy érezte, hogy ez valami tisztelet kifejezése az ő személye iránt. A híres Jasztrab Györggyel a híres Bornemisza akar kikötni. Igen jól van, Jasztrab György nem fog kitérni a becsületes, egyenlő tusa elől, hanem bevárja nyugodtan, ami következni fog.
- Add meg magad, Jasztrab! - kiáltja Bornemisza már messziről. - Érted jöttem, édes fiam. Magam jöttem érted, mert hát nem tartlak holmi kapcabetyárnak, akit ha elfognak, jó, ha el nem fognak, akkor is jó. Aztán ilyen legény nem is adja ám meg magát a közönséges komisz pandúrnak. Ösmerlek, édes fiam. Kevély ember vagy, sokat adsz a becsületre, azért jöttem el magam. Gyere no; ne bolondozz, Gyurka. Úgy megbecsüllek otthon, hogy anyád ölében sem volt jobb dolgod, mint lesz a kezem alatt.
A rabló csak a fejét rázta s röviden felelt vissza:
- Ösmerlek, ördöngös csendbiztos, és nem hiszek neked. Ne jöjj közelebb, mert rád lövök.
Bornemisza azonban csak azért is közelebb ment. Már alig húsz lépés választotta el őket egymástól.
Jasztrab megfenyegette izmos ökleivel, azután felemelte puskáját, célzott s mind a két csövét elsütötte. Jasztrab pedig nem szokott hibázni.
A kis emberke, a hírhedt csendbiztos rendületlenül fogadta a golyókat, melyek közvetlen a füle mellett süvítettek el… nem hagyta el bámulatos lélekjelenléte egy fél másodpercre sem; sőt ennek köszönhette diadalát. A lövés csattanásának pillanatában két golyót vett ki a zsebéből villámhirtelen, s midőn a füst eloszlott, s a rabló odatekintett, hol Bornemiszának holtan elterülve kellett volna feküdnie, ott látta azt a leáldozó nap fénysugaraitól övezve büszkén állani, mint egy gladiátort, ki felemelt kezében a két, éppen az imént testébe küldött golyót mutatja:
- Ne kínlódj azzal a lövöldözéssel, Jasztrab fiam, - kiáltja rá bátor, csengő hangon. - Kár fogyasztani a drága puskaport. Nem fog engem a golyó, édes Gyurka fiam. Most is megfogtam mind a kettőt. Itt van ni, azon módon…
A mogorva rabló rémült tekintetet vetett a folyton közeledőre, aztán nagy elkeseredve földhöz vágván széles tót kalapját, fojtott, tompa hangon hörgé:
- Látom, hogy ördög vagy! Gyere hát, egyél meg. Megadom magam.
S Bornemisza uram kézen fogva vezette haza a szilaj rablót, akivel három vármegye nem tudott boldogulni.
VI. FEJEZET
(Egy kis epizód a szerző életéből, s áttérés a regény tulajdonképpeni kezdetére.)
Ezen elbeszélés nem hiába viseli az »Apám ismerősei« címet, valóságos élő alakokról és igazán megtörtént dolgokról fog szólni. Még magam is emlékszem Bornemisza Pista bácsira gyermekkoromból, 1860-ból. Akkor már nagyon öreg ember volt, egy-két ősz hajszál lengett csak fején, s ezer meg ezer ráncot rajzolt az idő olajszínű arcára, keze reszketett, lábai már csak félve léptek szörnyű aprókat.
Apámhoz igen szeretett szállni, s rendesen oda hozzánk idézte be a felvidéki tótokat, akikkel legtöbb baja volt.
A kis-csoltói kastély, e mogorva százados épület, megtelt tarkábbnál-tarkább karavánokkal, gyanús kinézésű bocskoros tótok- és átkozódó tótasszonyokkal, kik végigfeküdtek hűselni a folyosókon, hol édesanyám leanderei állottak.
Én nagyon szerettem e népcsődületeket, mert az öreg Pista bácsi, ha szépen hízelgőleg kezet csókoltam neki, megengedte, hogy bent lehessek a vallatásoknál. Haragudni csupán az édesanyám haragudott Pista bácsira, mert az ebédlőjét annyira bepiszkoltatta és tönkretétette a parasztokkal, hogy három napig kellett füstöltetni, éppúgy, mint most a Natália szerb fejedelemnőnek, ha Milán a »szkupcsina« tagjait fogadja.
Egy ilyen vallatás emlékei derengnek felém az aranyos gyermekkor tündér-ködéből.
Valami nagyobbmérvű lopásról volt szó. Nemigen értettem belőle sokat, s nem is az itt a fő dolog, mint inkább azon türelem, azon nyájas modor jellemzése, mellyel Bornemisza terhes tisztét viselé, s mellyel csodákat mívelt.
Az öreg a térdeire ültetett, s mialatt figyelmét a vallatásra fordítá, addig velem is ráért tréfálgatni.
- Eredj no megnézni, fiam, mit főzet az édesanyád ebédre. Mert tán meg sem tudja nélküled csinálni a szakács.
- Tudom, hogy mit főznek. Túróspalacsintát.
- Nem szereted?
- Dehogynem…
- Hát akkor hogy tudsz itt megmaradni?
- Mert hát még jobban szeretem a vallatást. Azt szeretném, ha mindennap vallatnának bácsiék.
- Jól van, gyerek, vicispán vagy főbíró lesz belőled. No, mi szeretnél jobban lenni, vicispán-e, vagy főbíró?
- Legjobban szeretnék zsivány lenni, hogy a bácsi engem is vallatna.
Ezen aztán olyan jóízűen nevetett Bornemisza István uram, hogy a könnyei is kicsordultak. Mikor a szemeit kitörölgette olajos zsebkendőjével, kikiáltott a hajdúnak, hogy jöjjenek be a többi vádlottak.
Egy galambősz, ráncos arcú ember lépett be egy csomó suhanc közt. Oly tiszteletreméltóan nézett ki az agg ember, hogy még maga a vén Bornemisza is elálmélkodva nézett rá s tiszteletteljesen kérdé:
- Kit keres kend, öregapó. Engem ugye? Mi járatban van kend?
- A Majgó Márton vagyok, teens uram - szólt reszkető hangon a matuzsálemi férfiú.
- Majgó, a tolvaj? - kiáltott fel Bornemisza szokatlan megütközéssel. - Hát tudja-e kend, hogy itt magára is kisült a tolvajlás?
- Minek is tagadnám, tekintetes főkomiszárus uram.
- Hány éves kend?
- Nyolcvanhat leszek aratáskor.
Bornemisza elfordítá fejét tőle, s kemény, ropogó hangon feddé meg.
- Vén bűnös, kinek az istenhez kellene térnie már, s aki ahelyett most kezdi a lopást. Nem szégyenli magát.
- Az apám vett rá - mentegetődzék Majgó Márton.
- Micsoda? - ugrott fel Bornemisza, engem hirtelen lerázva a térdéről - kendnek élő apja van? Lehetetlen!
- Itt van az inas-szobában, jegyzé meg a bíró (ki azért volt mindig berendelve a vádlottak mellé, hogy magyarázó jegyzetekkel kísérje a vallatás alatt fölmerülő kérdéseket) s kinyitván az ajtót, kikiáltott:
- Az öreg Majgó!
Sajátságos alak gurult be fürgén az ajtón. Összetöpörödve, mint a sün, feje egészen hátrahúzódott a vállapockái közé, a hasa előre nyúlt, a koponyán egyetlen hajszál sem volt, hanem ahelyett olyan sűrűn és oly rendszeresen torlódtak ott egymás mellé a ráncok, hogy kötött sapkának látszottak.
Bornemiszának össze kellett magát szednie előbb, hogy szólhasson.
- Kend ennek az öregembernek az apja?
- Én volnék - felelte az idősebb Majgó kelletlenül.
- Majgó Márton azzal vádolja kendet, hogy kend vette rá a lopásra?
Az atya egy haragos szigorú pillantást lövellt fia felé.
- Igenis, apám vett rá … ismétlé Majgó Márton.
- Hallgass, te tacskó! - kiáltá az idősebb Majgó dühösen, s egy ügyes, alig észrevehetetlen mozdulattal úgy arcul teremtette az árulkodó fiút, hogy a csattanása beillett volna valami apró felföldi faluba puskalövésnek is.
- Szemtelen fattyú kölyök! Még az apja ellen mer vádaskodni… No, iszen majd megtaníttatlak móresre odahaza az anyáddal.
Ami ugyan nehezen történt meg.
Mivelhogy hát még egy kis dolguk akadt előbb a vármegyeháznál, a nagy sárga épületben.
VII. FEJEZET
(Némely szükséges, de unalmas dolgok.)
Miután bemutattuk az olvasónak Bornemisza István uramat, érintsük röviden azon kört is, melyben mozgott.
Családja nem volt; feleségét már évekkel ezelőtt temette el Szupik Ferenc plébános úr, akinek »nagy hálával« tartozik ezért, mint humorosan emlegetni szokta.
Legkedvesebb barátja: Majornoky halála után, mint két hátramaradt árvájának gyámja, Majornokra ment lakni, s a maga birtokát bérbe adta. Teljesen pótolni akarta az atyát, s a két kis leány, guvernantot hozatván számukra, a szeme előtt nevelkedett naggyá, széppé, okossá.
Borcsa azonban mégis sokkal szebb és sokkal okosabb lett Marinál. Az öreg büszke is volt rá véghetetlenül, s üres óráiban azon szeretett merengeni, vajon van-e a világon olyan jóravaló ember, aki az ő Borcsáját megérdemelné.
S ha összevissza hányta is elméjében a földkerekség minden zig-zugát, bizony csak egyetlenegy olyan talpig derék embert bírt találni, akire a Borcsát nem volna isten ellen való vétek rábízni, s az az egy nem volt senki más, mint éppen néhai barátja: Majornoky, a Borcsa apja, aki meghalt.
- Hej, hogy most már nem teremnek olyan tökéletes emberek!
Majornok igen unalmas kis falu volt, egészen az isten háta mögött elrejtve a nemes vármegye egyik legigénytelenebb szögletében. A megyei vicemérnök, akivel a méltóságos főispán úr mappát készíttetett a vármegye ábrázatáról, tán ki is hagyta volna Majornokot, ha hogy minden szégyenítő volta mellett két kimagasló tulajdonsága nincs; az t. i.: hogy a világhírű Bornemisza István akkor van otthon, mikor Majornokon van, s az: hogy a megye leggazdagabb földesura, gr. Teléry László őméltósága szintén ott lakik.
Ami a falu szégyenítő voltát illeti, azt sem hallgathatom el.
A tekintetes megyei karok és rendek száznyolcvan rhénusi forintot ígértek a szomszéd Hont vármegyének, ha megengedi, hogy Majornok oda kebeleztessék be.
Hont megye nem fogadta el az ajánlatot; még száznyolcvan forint ráadással sem kellett neki Majornok. Majd bizony, hogy őt érje mindaz a csúfság, amely Majornok után háramlik a nemes municipiumra.
Mert hát a majornoki ember híres arról, hogy minden bolondság és ostobaság őrajta esik meg.
A majornoki palóc kiáltott rá a budapesti szivarozó emberre: »Hó! hallja az úr, belekapott a tűz a pipaszárba!«
A majornoki magisztrátus követte el azt a hallatlan esetet is, miszerint elhatározván, hogy a falu fölött nyomtalanul elvonult nagy kolera emlékét megörökítteti maradandólag, kihozatta egy szép decemberi napon a városi vésnököt, s miután jól meghányva-vetve a dolgokat, kitűnt, hogy a költség márványemlékre nem futja, gazdálkodási szempontból a falu közepén levő befagyott pocsolya jegére vésette föl, az utódok emlékezetének ébresztgetésére a Szurdok Nep. János rektor uram által készített örökbecsű versezetet:
Majornokon a kolera böcsülettel odább ment.
Senkit nem ölt meg őkeme.
Dicsertössék az Úr neve.
		Ámen. 
…De még ez mind semmi azon esetlenséghez képest, hogy midőn egyszer elvitte hídjukat a Sebes-Csoltó, nem lefelé a vízmentében, hanem fölfelé keresték azt a jámbor atyafiak csáklyákkal, fejszékkel.
Ővelük történt az is, hogy Nyitra megyében utazgatván tizenketten, midőn egy pohánka-kásával bevetett majorsághoz értek, azt hitték: a márványtenger, s beugráltak és megúszták. A túlsó parton összeolvasván egymást, kitűnt, hogy csak tizenegyen vannak. Az egyik majornoki ember be is fúlt a hajdina-kásába.
Ebbe a gyalázatos faluba vezetem olvasómat. Itt fog lefolyni azon rejtélyes, bámulatos dráma, melynek híre ment akkoriban messze földön s még a külső országi prókátorok és jogtudósok is úgy emlegették, mint ritka, sajátságos esetet.

II. RÉSZ
A VIZSGÁLAT
VIII. FEJEZET
(Mely borzalmasságban fölülmúlja az előbbieket.)
A majornoki határ közepén, a sástótul alig néhány lépésnyire, körös-körül vércseppektől piroslott a fű. Mintha piros harmat esett volna az éjjel az égből!
A széles síkon egy nyúl fut a véres folt felé egyenes irányban, juhászkutya kergeti sebesen. A juhászkutya után juhászbojtár szalad.
Sajátságos karaván ez együtt. - Mintha a társadalmat jelképezné.
A nyulat üldözi a kutya, s a kutyát követi a bizalmatlankodó gazda, nehogy a megejtett pecsenye porba essék, az ő jelenléte nélkül a kutyahűség révén.
Egyszerre a véres folthoz ér a nyúl, elkanyarodik.
- Hajrá, Tisza! - ordítja a bojtár édes biztatással a lankadó ebnek.
A Tisza tovább fut a nyomon, megkettőzött sebességgel, de midőn a véres folthoz ér, egyszerre megáll, mintha a földbe gyökereznének a lábai, s elkezd ott nyalogatni valamit.
- Hogy a toportyán egyen meg, lusta döge! - dörmögi mérgesen a bojtár, egy búcsútekintetet vetve a messze elkalandozott nyúl után, s midőn közel ér a kutyához, el nem mulasztja úgy fejezni ki iránta való elégedetlenségét, hogy a »birka-jegyzőkönyvet« utána hajítja. (Közönséges nyelven ugyanis bot volna csak a neve, de sokkal találóbb a jegyzőkönyv, mert a kimúlt és született birkák jegyzékét mutatják rajta a fölülről és alulról kezdődő rovások.)
A kutya is ért a filozófiához; kitalálja e finom előjelből a gazda haragját, s borzalmat gerjesztő üvöltéssel ódalog el illő távolba.
A bojtár a botja után szalad, de egyszerre megbotlik valamiben és hanyatt esik. Elterül a fűben, s amint fölkászmálódni igyekeznék, úgy látja, hogy a lába véres.
Gazdája balesetét látva, Tisza visszatér, s engesztelésül elkezdi a kezét nyalogatni. A kéz véres lesz. A Tisza nyelve is véres.
Megremeg a fiú egész teste, félve, lassan húzódik hason fekve, a hely felé, ahol megbotlott.
Közel van az, csak egy-kettőt kell csúsznia, s föl van tárva előtte az iszonyú titok.
A buja fű közt, mely az élettől duzog, egy hulla fekszik. Arccal a földnek borulva, a portól ellepve, fölismerhetetlenül.
Mellette egy ezüsttel kivert puska és egy kalap. A bojtár megismeri, hogy kié. Lélegzete eláll az ijedelemtől, tagjai megmerednek s a legnagyobb erőfeszítéssel emeli föl botjával kissé följebb a holt főt.
Két ijesztő, ismerős szem mered onnan rá, mintha mondaná kevélyen, parancsolóan még most is:
»Én vagyok az, te pimasz paraszt! Nem ismersz?«
Megismerte. Sokszor látta már ő ez üvegesedő szemeket, amint hidegen rámeredtek. Még irtózatosabbak voltak azok élve!
Tagjait zsibbadtság fogta el, kiáltani szeretné a hulla nevét, de ajkait csukva tartja a megdöbbenés, erőtlenül, félig eszméletvesztve rogy a földre, s behunyja a szemeit, hogy ne lásson semmit abból az irtózatos halotti arcból.
Mindegy, nem lehet előle menekülni, azt látja mindenütt; a sötétségben is az rajzolódik le élethíven; az égre néz fel, ott is annak a körrajzait látja egy sötét felhőben; a kis-ilyei határnak szegzi tekintetét, ott a falu végén két termetes boglya mintha a hullának két nagy kidülledt szeme volna. Irtóztató!
Nem állhatja tovább, felugrik, s ott hagyva botját is, ott hagyván az ugaron a nyájat is, egyenesen a falunak fut, torkaszakadtából kiáltva:
- A gróf… a méltóságos gróf meg van ölve.
S szájról-szájra fut a rémkiáltás, egyik a másiknak adja a szörnyű hírt:
»A gróf meg van ölve.«
A Teléry-kastély homlokzatára feltűzik a fekete lobogót.
Forgószél támad. Megreszketteti az ablaktáblákat és megcsikorgatja a kastélytornyok szélkakasait: mintha sírva mondaná:
»A gróf meg van ölve.«
A forgószél dühös lesz, beleköt a gyászlobogóba, kicsavarja azt helyéből és nyelestől odavágja süvöltve a templom falához, mintha arcul akarná vágni vele a templomot:
Hallod-e, öreg templom! A gróf meg van ölve.
IX. FEJEZET
(Bebizonyítása azon magyaros közbeszédnek, hogy aki úr, az a pokolban is úr.)
A holttestet hazahozzák és kiterítik a nagy, fekete posztóval bevont címerteremben. Fölgyújtatnak a fáklyák a fényes ravatal körül, s vérvörös nappali világuk kísérteties fényt vet a Teléry grófi címerre, egy szájában aranykarikát tartó sasra, e jelmondattal körül: »Az ősök nyomán.«
Valóban Teléry László most van legigazabban az ősök nyomán; nemsokára ott lesz a tiszteletre méltó hatalmas főispánok és országbírák koporsói mellett az övé is. Az utolsó koporsó, melyet a Teléry-kripta befogad. A legislegutolsó koporsó. Most már meg fogják fordítani fölötte a büszke címert. Nem lesz annak gazdája soha többé.
Maga a legutolsó Teléry ott fekszik halva, mozdulatlanul, a virágokkal ellepett magaslaton. A szeme most sincs behunyva, nem lehetett azt többé lenyomni. Három falubeli öregasszony, aki megmosta a sáros holttestet, órákig elkínlódott e művelettel, de a szemek nem csukódtak be. László gróf nem akart engedelmeskedni; egy arisztokrata még a halála után sem engedelmeskedhetik a csőcseléknek. Egy Teléry nyitott szemekkel várja be, hogy a koporsó fedelét reá szegezzék, és nyitott szemekkel találja az ítéletnapi trombitaszó.
A gyászruhás szolgák lábujjhegyen járnak-kelnek a nagy úr halotti ágya körül. Suttogva szólnak egymáshoz, mintha attól tartanának, hogy a méltóságos gróf illetlennek találja a viseletüket. Egy közönséges emberről tudnák, hogy semmi köze többé a világhoz, semmi hozzászólása többé semmihez. De egy Teléry! Az talán még a holta után is parancsol. Egy magyar főnemes, aki még talán az égbe is magával viszi az alkotmányát s onnan is bele fog szólni az isten befolyásolásának útján az apró-cseprő parasztemberek sorsába.
Kísérteties némaság honol.
A mozdulatlan szív fölött csupán egy óra ketyeg a halott mellényzsebében. Az emberi szerkezet túlélte az istenit. Ennek a verése megállt, az még továbbra is méri az időt.
S künn messze földön, hetven faluban zúgnak a harangok, ahol birtokos, patrónus volt őméltósága. És e nagy harangzúgás közé nem vegyül egyetlenegy zokogó szem sem.
Egyetlen gyöngéd zokogó szó, mely túlharsogná hetven falunak a harangját.
És az aranyos ravatalra nem hull egyetlen részvétkönny sem, mely foltot hagyjon a drága selyem lepedőn, hogy az a folt fényesebben csillogjon ott királyok minden pompájánál.
Ej! egy arisztokrata nem szorul rá még a szeretetre sem! Az el tud menni a másvilágra a maga becsületéből is: nem kell neki könny és sóhajtás útravalóul.
A címerterem szárnyas ajtói be vannak zárva, s két alabárdos áll a küszöbön kivont karddal, távolabb pedig egy karosszékben talpig feketébe öltözve az öreg Kamuti János ül, a méltóságos úr tiszttartója. Feje leeresztve a könyökére, mély gondolatok terhével látszik vajúdni.
Az udvar megtelik kíváncsiakkal, kiknek most szokatlan, érdekes látvány lesz egy grófot halva látni.
Falun szokásban van az: sorba látogatják a halottakat. Még egyszer megnézik színről-színre, megmérlegelik, sokat változtatott-e rajtuk a halál vagy nem, szelíd kifejezést kölcsönzött-e az nekik vagy ijesztőt, megnézik, hogy voltak öltözve utoljára, új csizma volt-e a lábukon, vagy a régi, volt-e szentelt bárka a fejük fölött, hajlékony volt-e a kezük vagy meredt, és csak nagy üggyel-bajjal gyűrhető be a koporsóba? Megvizsgálnak szögről-végről mindent, figyelemmel kísérik a halottat is egész a temetésig, és emlegetik hetekig, nehéz volt-e a halottvivőknek, nagyot szólt-e a göröngy, mikor a koporsójára hullott, nem-e megfordítva tették a fejfát a sírjához?
Hát még mikor nem valami közönséges ember hal meg, egy gróf, akit kilenc vármegyében süvegeltek, s akit hetven falu harangja sirat tegnap dél óta folytonosan!
Be sok harangozó keze belehólyagosodhatott a kötélrángatásba.
Egész csoportok ostromolják az előszobát, ahol az öreg Kamuti guggol, s ahol az alabárdosok léptei kongnak tompán, egyhangúlag a hideg márványkövezeten.
Az alabárdosok végigtekintenek a csőcseléken, megvetőleg, hidegen… néha meg-megnyitják az ajtó egyik szárnyát egy-egy előkelőbb látogató előtt, azonban újra bezárul a nagyúri terem ajtaja ünnepélyes, kimért csikorgással, s az egyik alabárdos elutasítólag, monoton komorsággal veti oda a bebocsáttatást kérőknek:
- Őméltóságához nem lehet bemenni.
S amint újra meg újra megcsikordul az ajtó, valami sajátságos lehelet csapkodja meg a nyíláson át a csőcselék arcát; valami fojtó, szúró szellet, mely szinte megmarja a képüket, mely szinte kergeti kifelé.
Mintha az ott bent mozdulatlanul fekvő arisztokrata lehelete keveredett volna méreg gyanánt a levegő miriád atomjai közé. S mintha ez atomok egy érdes, megvető hangba rezdülnének össze, egy hangba, mely visszaverődik a gyászba vont címeres falakról:
»Takarodjatok innen!«
S míg bent a palotában a kísértetszerű csend virraszt némán a méltóságos hulla felett, - addig a gazdasági udvaron egyik kocsi a másik után robog be, hozva a drágábbnál drágább halotti jelvényeket; gyászöltözeteket a cigánybanda számára, mely még egyszer muzsikálni fog a méltóságos úrnak, fekete uniformist a cselédségnek, mely most már a senkié, halomnyi viaszgyertyát és fáklyát, hogy azok még egyszer, utoljára, fényt vessenek a temetéskor az aranyos koporsóra, mely a Teléry család színeivel, vörös-sárga selyemmel van megbélelve, s melyben olyan puha, nyugalmas fekvés esik.
De a temetésig még egy kellemetlen funkció vár őméltóságára. Mielőtt oda fektetnék az ősökhöz, még egy libériás szolgájával van egy kis dolga, - a törvénnyel.
Mint törvényhozó erre is ő varratta, míg élt, a libériát, ennek is ő parancsolt, s az most ezt a parancsot fogja teljesíteni!
Ki akarja kutatni, hogyan, miben halt meg a fiatal Teléry gróf. Öngyilkos volt-e vagy megölték?
Őméltóságát föl fogják boncolni. Pápaszemes doktorok véleményt fognak mondani fölötte, és hajba kapnak afölött, hogy melyiknek van igaza.
S a darabokra vágott arisztokrata még akkor is mereven, megvetőleg fog nyitott szemeivel végignézni az embereken, akik öt forint diurnumért összemetélik ízekre, aztán szépen óvatosan megint összerakják méltóságos tetemeit, és nem fogja elárulni egyetlen vonással sem, hogy ez neki kellemetlen.
És minden azt fogja hirdetni örökkön-örökké, hogy ami vele történik, abban ő nem lát semmi különöset, az mind az ő meghagyásából esik.
X. FEJEZET
(Kléner úr és társainak megérkezése.)
A hivatalos küldöttség megérkezett, az orvos, dr. Szirupka, egy kövér, pirospozsgás férfiú, Kléner Pál törvényszéki ülnök úrral ült a hátulsó ülésen, míg ellenben a kocsis mellett domine Krupicsek törvényszéki jegyző foglalt helyet, nagy vörös orra úgy nézvén ki a kocsin, mint egy érkező vasúti vonat vörös tűzgolyója.
Kléner Pál úrnak is nagy vörös orra volt, minélfogva az érdemes vizsgálóbíró úr igen vonzódék jegyzőjéhez azon okból, mert csak a jegyzővel szemben érezhette magát biztosnak abban, hogy orra nem fog gúnyos megjegyzések tárgyául szolgálni. Krupicsek nemkülönben volt Klénerrel; - ő is legjobban szimpatírozott Kléner úrral, mint aki a szóban forgó férfias díszt véleménye szerint nagyobb mértékben bírta, mint ő.
De azért legboldogabb volt mégis a két úr éppen a dr. Szirupka társaságában, kitől megtagadta a természet azon ékességet, hogy teljesen kifejlett orra legyen; pisze, lapos orra volt, s az eső - mint mondani szokták - két orrlyukán át becsurgott a fejébe, vizenyősségel eresztve föl ama gondolatokat, amik ott termettek. A két úr méltán gondolhatta hát, hogy dr. Szirupka nemcsak hogy nevetségesnek nem tartja irtózatos orrukat, hanem még irigyli is.
E gondolat szinte büszkévé tette Kléner urat, midőn a Teléry kastély udvarán leszállva, végigmentek a széles tornácon a bámuló sokaság között.
A folyosón Kamuti János, a tiszttartó úr fogadja őket.
Nagyon nehezen várta már érkezésöket, - úgymond - mert már nagyon kell a rend ide… s hiszi, hogy a tekintetes urak ismert bölcsessége eligazít mindent.
Kléner úr vastag szemöldeivel int, mintha mondaná: mindent, de mindent el fogok igazítani.
Majd dr. Szirupka felé fordulva, hivatalos szigort ölt magára arca:
- Ön pedig, doktor, azonnal hozzáláthat a boncoláshoz.
A tiszttartó úr azt bátorkodik megjegyezni, hogy ha nem lenne alkalmatlan a tekintetes uraknak, méltóztatnának talán előbb az ebédlőbe besétálni; egy kis villásreggelit kíván felszolgálni; a kocsi bizonyosan megrázta a tekintetes urakat s meghozta az étvágyukat.
Kléner úr arcáról azonnal eloszlik a hivatalos szigor, s karját a doktoréba fűzve, édeskés mosollyal mondja:
- Nos tehát vezessen ön, tiszttartó úr - nem bánom, ha az ebédlőbe is. A halottak nagyon türelmesek, igaz-e doktor? S a mi halottunk is az; nem bánja, ha egy félórával később kezdünk a dolgaival foglalkozni. Igaz-e, doktor? No, ugye szép és eredeti e gondolat, hogy a halottak türelmesek? Igaz-e, doktor?
Dr. Szirupka nem az az ember, aki ellenkezni szokott valakivel. Ami kevés oppozicionális természet van benne, arra otthon is szüksége van a feleségével szemben. Majd ő azt itt vesztegeti Klénerre - ingyen!
A reggelinél, mint egy olyan kitűnő kriminalistához illik, Kléner úr néhány futamot tesz a vizsgálóbírói tudomány fortélyos fogásaiból, s az alázatos Kamuti János úrnak ugyancsak van mit felelgetni.
- Hüm, hüm! Halva találták… hüm, hüm, hát elég az, hogy halva találták? Azt minden bolond ember mondhatja, hogy halva találták. De azt mondja meg valaki, hogy miért találták halva? Ez a kérdések kérdése. Ezt ez az orr van hivatva kiszimatolni.
És Kléner úr jobb keze mutatóujját arra a híres orra teszi, amely ezt kiszimatolni van hivatva, mialatt bal keze előhúzza szürke kabátja hátsó zsebéből a burnótszelencét és megeteti azon tiszteletre méltó orrt, mert ilyen nagy feladat megoldásához indul.
- Mit hisz ön, tiszttartó úr, hogyan történt e borzasztó eset?
- Én semmit sem tudok, semmit sem hiszek.
- Hüm! Annál jobb - gondolá Kléner úr, annál jobb. Nem szeretem, ha tányéron hozzák elémbe az ilyen nevezetes események vázlatát, s nekem csak a részleteket kell hozzá összeszednem.
Azonban elmélyedve hajtá le fejét tányérja felé, mígnem hosszas merengés után előbbi szavaihoz folytatólag hozzátette:
- Szeretem a homályosságot, hogy turkálhassak benne s hogy világossá változtassam. Megint egy eredeti gondolat, doktor. Igaz-e, doktor?
Kléner úr ugyanis előszeretettel tért vissza folyton azon eszméjéhez, hogy őbenne nagy író veszett el, hogy az ő gondolatvilágát teleültette a gondviselés magasztos új gondolatok virágával, s azok ott még e sivár, tudományos foglalkozási körben is folyton nyílnak. Minélfogva minden ilyen virágra sietett figyelmessé tenni környezetét.
- Nos tehát hajtsunk le, uraim, még egy pohárka szilvóriumot, aztán lássunk kötelességünk teljesítéséhez. Mert a kötelesség olyan, mint a láncra kötött kutya, nem szaladhat el… Milyen gondolat! Igaz-e, doktor?
Szirupka a fejével bólint, a jegyző azonban nem állhatja meg gúnymosoly nélkül, amikor megjegyzi:
- Nekem, úgy látszik, hogy nem új… Mintha már mondta volna valaki - az írnokaink közül.
- Önnek minden látszik… Ön egészen a »látszik« embere. De nekem meg úgy látszik, hogy legokosabb lenne, ha ön máris ott ülne a tintatartó mellett s elkészítette volna a jegyzőkönyv homlokzatát.
XI. FEJEZET
(A kihallgatás.)
Kléner úr a címer-terem felé irányozta lépteit összes kíséretével, s megállván a halott fejénél, így szólott a doktorhoz ünnepélyes hangon:
- Íme, dr. Szirupka úr, ezennel önre bízom őméltóságát.
Azután Kamuti felé fordult.
- A tiszttartó úr fog kihallgattatni legelőbb. Jegyző úr, ön végzi e kihallgatást, miután úgysem várok tőle semmi fontos részletet. Én addig kimegyek az udvarra a nép közé. A nép véleményében és pletykáiban fogom fölszedni azon magvakat, melyekből ki fog csírázni a mi vetésünk, ama kender, mely a fonalat adja e dologhoz. Íme, megint egy eredeti gondolat, doktor! Elég élesek az ön kései?
A vizsgálóbíró egy csipet burnótot szítt fel, azután még egy pillantást vetvén a hullára, melyet utoljára lát ezúttal egydarabban, kiment a folyosóra s szóba ereszkedett a parasztokkal.
- Sajnálják a méltóságos urat, ugye?
- A nagy uraknak is csak meg kell halni, tekintetes uram, - válaszolt alázatosan a törvénybíró Belindek-Kukacz Márton uram.
- Ki hitte volna e szörnyű katasztrófát - toldá odább a társalgást Kléner úr.
- Előre vetette már az az árnyékát, tekintetes uram. Furcsa istenteremtése volt a gróf úr már a világ elejétől fogva. Régen gondoltam én, hogy nem jó vége lészen.
- Miről gondolta kend? - kérdi élénken a bíró.
- Hát az anyjukom mondta - böffenté ki szórakozottan a törvénybíró.
- Mit mondott a kend anyjukja?
Belindek-Kukacz Márton uram most kezdte megsajnálni, amit mondott, s megkísérté a tisztességes hátrálást.
- Asszonyok beszédje, hiábavaló pára és füst… Nem éri az azt meg, hogy a tekintetes uram füle végighallgassa. Igenis, kérem alásan.
- De tudni akarom ám - mondá Kléner úr némi szigorral.
- Igenis, kérem alásan. Hát biz az asszony annak a mondója, hogy őméltósága az ördögökkel lett volna cimboraságban. Ő egyszer keresztülment éjjel a récskai erdőn, mikor odajárt a Bajmokra férjhezment leányomnál, aztán az eső útközben feltartóztatta, úgyhogy éjjel jött haza a szegény Zsuzsim. Amint megy, mendegél a récskai erdőn, egyszer csak hangokat hall; valaki beszél, folyton beszél és senki sem felelget neki. A méltóságos gróf volt egyedül és valami láthatatlan szellemnek felelgetett… Aztán az Avar Mátyás is tudja azt. Nemegyszer látta és hallotta ott éjjel láthatatlan szellemekkel szóbeszédbe eredve urunkat.
- Nagyon jól van, - mondá Kléner úr - rendelje be ebéd utánra a feleségét és Avar Mátyást. Most pedig küldjön el azért a gyerekért, aki a holttestet föllelte.
- Azt azóta a hideg leli, tekintetes uram. Igenis, kérem alásan. Lidércek nyomják a gyomrát szegénynek. Meglehet, hogy az ördögök bosszúja…
- Kend ostoba ember, Belindek Márton.
- Igenis, kérem alásan. De hát mit tegyen a szegény ember? Én csak azt tudom, amit beszélnek.
- Nos, mi egyebet beszélnek még?
- Azt, hogy az ördöggel volt a méltóságos gróf úrnak kontraktusa, lekötötte magát, írást adott magáról a cseppentett véribe mártott tollheggyel, hogy a mostani Kisasszony-napja előtti péntek éjjelen a mélységes poklok zsákmányaul adja át magát. Aminthogy igenis úgy lett, kérem alásan…
Kléner úr egészen dühbe jött, nem is a babona végett, hanem inkább azért, hogy öngyilkosságnak nézik azt, amit az ő fantáziája tekervényes bűnügynek festett, és sebes léptekkel sietett vissza domine Krupicsekhez.
Az már akkor egészen készen volt a kihallgatási okmánnyal.
- Nos domine, van-e valami érdekes benne?
- Tessék átnézni! - jegyzé meg Krupicsek félvállról. - Én nem találok benne semmit.
Kléner úr feltette pápaszemét s morogva olvasni kezdé:
Jegyzőkönyv
Fölvétetett Majornokon gróf Teléry László ügyében 1851 szeptember 10-én.
- Tanú neve és életkora?
- Kamuti János, 64 éves.
- Vallása?
- Róm. kat.
- Nős-e?
- Nem.
- Volt-e már büntetve?
- Nem.
- Mit tud ön Teléry Lászlóról?
- Huszonkét éve szolgálom a grófi familiát. László grófot gyermekkora óta ismerem. Mogorva, rideg fiatalember volt, senkivel sem barátkozott, a kastélyba senki sem járt, ő sem járt sehova, könyvei közt ült folytonosan.
- Minek tulajdonítja tanú a gróf halálát?
- Nem tudom, nem bírom elképzelni az okot. Legvalószínűbb az életuntság.
- Mikor látta tanú legutoljára a grófot?
- Csütörtökön délután, mikor a vadászatra ment.
- Egyedül ment ki?
- Nem; Teléry Mihály volt vele, aki távoli rokona a grófi-ágnak. A nemesi ág igen el van szegényedve, s Teléry Mihály nem egyszer jött át Majornokra a székvárosból gyalog, puskával. A gróf csütörtökön, ami nem volt szokása, elkísérte hazafelé és szinte puskát vett magához, s midőn Mihály úrfival mellettem átment a folyosón, a következőket méltóztatott megjegyezni hozzám: »Ma nagy kedvem van kissé a vadak után nézni, Kamuti úr; megint később jövök haza«. Általában a legutóbbi napokban sokat kimaradt a gróf még éjszakákon át is, úgyhogy éppen nem volt szokatlanul feltűnő, hogy tegnap reggel nem találtam itthon. Azt hittem magamban: »Nos, alkalmasint egy kis édes kaland…« A gróf is csak ember, kivált ha még csak harmincéves, mint amennyi idős őméltósága volt.
- Ah! Oh! - kiáltá Kléner - ez nem éppen érdeknélküli. - Aztán kettőztetett élénkséggel odább olvasta a jegyzőkönyvet.
- Mit tud még tanú?
- Őméltósága még délben sem jött haza. Kissé nyugtalankodni kezdtem már, midőn a borzalmas esemény híre fülembe ért. Nyomban befogattam s elhoztam a holttestet, melyet arccal a földnek fordítva találtunk. Puskája egy lépésnyi távolban hevert a fűben. Minden körülmény odamutat, véleményem szerint, hogy öngyilkos lett.
- No persze! Hogyisne? - dörmögött közbe Kléner úr és elhajítá a jegyzőkönyvet, amelyben úgysem volt a felsoroltakon kívül semmi egyéb már, mint a szokásos »Kelt m. f.«
XII. FEJEZET
(Amit Bige Ferke vallott.)
Bige Ferkének ama juhászbojtárt hítták, aki a hullát megtalálta, amit azért is szükséges itt kijelenteni, mert nemcsak hogy az olvasó nem tudja a nevét, de tán ő maga sem tudja, amint ott áll reszketve a tekintetes vizsgálóbíró úr előtt, ki szúrós szemeivel szinte átszegzi, mintha csak ő lenne a méltóságos úr gyilkosa.
Belindek-Kukacz Márton törvénybíró uram félholtan az ágyból húzta ki, hogy a törvény elé hurcolja, pedig hát a keze-lába száradjon el, ha tud valamit az egészből; nem is az ő eszéhez való a nagy urak passziója. Mit tudja ő, miért lőtte magát főbe a majornoki gróf? Ő rajta ne kereskedjék a törvény, mert ő nem lopott semmit, kivévén azt a tizenhat kukoricacsövet tavaly, amiért már úgyis eléggé megszenvedett, mert a nyakába akasztva kellett meghordani a templomból kijövő gyülekezet előtt.
- Ne reszkess, te kamasz! Egyenesen állj, értelmesen felelj, és ne kapkodd a fejedet! - pirongatja Kléner úr. - Mondd el nekem, hogy találtad meg a hullát?
- Mit mondjak én erre, kérem alásan?
- Azt mondd meg, barmok barma, hol voltál, mit kerestél ott, hogy láttad meg a holttestet, s mit csináltál ezután?
- Mikor?
- Ma egy hete is, és azóta is mindennap.
- Ma egy hete…
- Ne beszélj nekem a »ma egy heté«-ről, te oktalan állat! Azaz hogy… hüm… hüm… Ohó! Ohó!
Kléner úr a homlokára ütött.
- Ott voltál-e az ugaron csütörtökön is?
- Ott voltam, kérem alásan. De ne tessék szólni a nemzetes Bornemisza István uramnak, mert isten mentsen meg attól, hogy megtudja.
- No, ha ott voltál, - mondja Kléner úr egyszerre nyájasan - akkor bizonyosan hallottál lövést is. Emlékezz csak vissza jól.
- Hát iszen hogyne hallottam volna.
- Ühüm… ühüm… - kiált fel Kléner úr felvillanyozva. Barátom, Krupicsek, jegyezze ön a jegyzőkönyvbe, amint diktálom: »Tanú által azon körülmény beismerése eszközöltetik, miszerint künn a Majornoknak ugarján való lételének folyományaként általa lövés hallattatott.«
Ezen ékes hivatalos periódus után büszkén nézett szét az érdemes bíró úr, de mivel az orvost, ki a másik szobában boncolt, nem találhatta meg tekintete, nem volt vele kinek eldicsekedni, minélfogva odább ment a csomó legombolyításában.
- Hány lövést hallottál?
- Egyet.
- Nos, nem tudnád megmondani, ki lövöldözött, s milyen tájon?
- Körülbelül ott, ahol a méltóságos gróf feküdt halva - tagolá a fiú s a foga vacogott.
- Ki lőtt? - kérdé izgatottan és mohón Kléner úr.
- Nem tudom, kérem alásan; amint odatekintettem, egy urat láttam szaladni Ilye felé, csakhogy…
- Miféle csakhogy?
- Nem volt nála puska.
- Hát aztán?
- Hát osztán azon álmélkodtam, hogy mi módon lőhetett puska nélkül.
- Bolond vagy. Írja ön, Krupicsek barátom, amit mondok. Teringette! Nyomon vagyunk, Krupicsek barátom. Írja ön: »Egy futó úrnak látásával kapcsolatos észrevétele a tanúnak azon körülményre vonatkozólag, miszerint fegyver tekintetében tökéletesen hiányosnak mutatkozván, különben is fölismerhetetlensége eredményeztetett általa«.
- Vigyázva írja, domine! Ki tudja, mire fontos az. Ezt nagyon velősen kell papírra vetni… Hiába, domine, a stíl az ember… Hiába, a stíl…
Kléner úr megsimogatta a tokáját, mint olyan ember szokta, aki meg van magával elégedve, aztán a foga közt mormogá:
- Nem volt puskája! Kezd a dolog tetszeni. Átkozottul bonyodalmas. Aztán a kezeit dörzsölte, miközben a boldogság derűje mosolyokat festett ajkai körül.
- Nagyon, igazán nagyon bonyodalmas… Lesz mit kiszimatolni.
S Kléner úr lelki szemei előtt ott lebegett e pillanatban ama csillámló kis lidérc, mely minden jóravaló csász. kir. hivatalnok álmaiban ott kísért, melynek gondolata megédesíti fáradalmait és fölvillanyozza a cselekvésre. Az a kis lidérc, melynek »érdemkereszt« a neve.
Az, aki a lövés megtörténte után szaladt, nem lehetett maga a gróf, mert az meghalt, - okoskodék Kléner úr magában - ha pedig nem a gróf volt, akkor bizonyosan másnak kellett lennie.
Ezen meglepő eredményt vonván le okoskodásából, miután Bige Ferkéhez még némi apró kérdéseket intézett aziránt, milyen ruha volt a megfutamodott úron, s miként bukkant rá másnap a buja fű által teljesen eltakart tetemre, s miután Bige Ferke mindezekre adott feleleteit közönnyel mellőzte - hirtelen elhatározástól megkapatva fölugrott s így szólt:
- Domine Krupicsek, menjen át a doktorhoz, hogy siessen a boncolással. - A bűntény színhelyére fogunk elmenni.
XIII. FEJEZET
(A »Borcsa« név mint vezérfonal.)
Dr. Szirupka fölboncolta a méltóságos urat és ezután konstatálta, hogy golyó által okoztatott a halál. A golyó ennyi és ennyi centiméternyire mélyen hatolt a testbe, s amerre ment, ott a test-folytonossági hiány ennyi és ennyi centiméternek mutatkozik. A testből kivett golyó hivatalos megőrzés végett átadatik a vizsgálóbírónak.
Kléner úr semmi újat sem tudott meg a boncolási jegyzőkönyvből s türelmetlenül lépegetett Bige Ferke kalauzolása mellett a sástó felé, hol a gróf halálát lelte.
Az őszi nap kellemes verőfénye aranyozta be a vidéket, melyet Kléner úr szemei gonddal fürkésztek, mintha a termetes boglyáktól, a röpülő madaraktól s a sárguló levelű fáktól akarná kitudni, mint történt az eset…
A doktor és Krupicsek egykedvűen ballagtak utána, néhány lépéssel elmaradva tőle. A két úr heves disputában volt. Krupicsek ugyanis azt állította, hogy a tisztességes ferbli nem tűri a »girigárét«, mely vakmerő állítás ellenében dühre lobbanván Szirupka úr, kifejté azon magasabb okokat, melyek a »girigáré« létjogosultságát támogatják, s melyek közt szoborként magasodik ki azon fontos körülmény, hogy aki rossz kártyára adja a »vizi«-t, legtöbbet reszkíroz, minélfogva egészen igazságos, hogy legtöbbet nyerjen. Azt pedig, hogy a girigárénak a rossz »blatt« a fundamentuma, nem tagadhatja meg Krupicsek úr sem.
Oh nem! Krupicsek úr ezt nem tagadja. Krupicsek úr felvilágosodott férfiú és meg szokott hajolni az örök igazságok előtt, s csupán azt hozza fel előbbi állítása mellett, hogy a girigáré ellen nem is bölcsészeti, mint inkább gyakorlati szempontból van kifogása, mert a girigáré jogosultságát elvben ő is elismeri, de mégis kárhoztatnia kell azt, mert kibővíti a ferbliben a különféle esélyeket s lehetetleníti nemcsak a »hasbanézést«, hanem a kombinációkat is. A girigáré olyan a ferbliben, mint az államban az anarchia. Minden üt, minden tromf s a véges emberi elme nem bír kiigazodni a káoszban.
Dr. Szirupkát édes ábrándozás fogja el e kellemes téma fölötti elmélkedésében, s már éppen válaszolni akar Krupicseknek, midőn Kléner úr felkiált, valamely tárgyban megbotolván:
- Hahó! Ohó! Egy bűnjel, uraim.
A két úr, kiket Kamuti és Belindek-Kukacz Márton is követnek, csodálkozva látja, hogy egy puska hever a fűben.
- Ez a Teléry Mihályé - mondja Kamuti.
- Természetesen, - jegyzi meg a vizsgálóbíró, a fegyvert felemelve, itt van a »T. M.« betű rajta. Semmi kétség többé…
Kléner úr homlokán sötét ráncok képződtek.
Gyorsabban lesz vége, mint gondoltam. Semmi kétség többé…
Azután hangosan mondá:
- Nézzük meg a helyet, uraim, ahol a hulla feküdt, aztán siessünk vissza a kastélyba, meg kell tennem a szükséges intézkedéseket.
A hely alig volt tizenöt lépésnyire onnan. Bige Ferke nyomban odatalált; a legázolt fű híven mutatja azt. Az arisztokrata vérét fölszítta az anyaföld s barnavörös lett tőle egy darabon. Semmi sem mutatta azt, hogy »kék vér« volt és különb a többinél!
- Szomorú hely ez, - mondá Kléner úr - s ha ráteszi a talpát az ember, úgy égeti azt valami… És ez az égető tűz felhat a szívig. Az igazság szomja ez, doktor! S ha az igazság szomja égeti a szívet, inni kell. Igazságot fogunk inni, doktor!
Kléner úr egy fejjel lett magasabb, midőn e magasztos szavakat mondá, míg ellenben Krupicsek úr akképp vélekedik magában, miszerint sokkal jobb volna ez idő szerint parádi vizet inni, amiben szinte benne van - állítólag - az igazság.
Visszamenet Kléner úr Kamutihoz intézett kérdéseket:
- Hol lakik Teléry Mihály?
- A szomszéd faluban, Ilyén, a forradalom óta. Azelőtt vicenótárius volt a megyénél.
- Miféle ember?
- Egyike a legbecsületesebb fiatalembereknek, egyéb baja sincs, csak hogy szegény.
- Fiatal ember? Hüm! Miből él?
- Egynéhány holdnyi birtoka van ott a faluban.
- Nagyon jól van, tiszttartó úr! Azonban mondja csak meg, ki örökli most a gróf Teléry uradalmát?
- A szent korona ügyésze - mondá Kamuti.
- Miféle állat az? - kérdé a derék Kléner úr csodálkozva.
- Más szóval az állam örökli az uradalmat.
- Bizonyos ön ebben?
- Nagyon természetesen, mivel a grófi családnak magva szakadt.
- Hogyan? Hisz éppen ön említette, hogy Teléry Mihály rokona a grófnak.
- Az csak történelmi rokonság. Három század előtt talán rokonok lehettek, de annak nincs semmi befolyása az örökösödési jogra. Egy nevük, egy nemesi predikátumuk van - ennyi az egész; sem több, sem kevesebb…
Kléner mélyen gondolkozóba esett.
Bizonyára csalódtam, - dünnyögé - nem az az indító ok, amit gondoltam: és az indító ok nélkül nem lehet megtalálnom a csomót. Nem valószínű, hogy valaki gyilkosságot kövessen el ok nélkül. De mit jelent akkor az elhajított puska s a futás?
Eközben a kastélyba értek. Kléner úr gondolkodva haladott át a márványcsarnokon a halottas terembe. Megállott a közepén s némán tekintett a semmibe, mint egy mozdulatlan, hideg, merev kőszobor.
A burnótszelence is kiesett kezéből. Annak a csörrenésére felrezzent, szippantott egyet s hosszan billegtette az orra bal padlását kívülről, hogy a túlságos arányban ráülepedett, édesen csiklandozó port a másik oldalra rázza.
- Valamiről elfeledkeztem, tiszttartó úr! Adja át azonnal a szükséges kulcsokat. Mielőtt valamibe fognék, át akarom nézni a gróf irományait.
A tiszttartó átvezette a gróf írószobájába s kinyitá asztala titkos fiókját. Kléner úr a vizsla ügyességével turkált az egymásra halmozott iratok közt, villámsebesen.
De nem talált semmit.
Pörös akták, nemesi levelek s az ügyhöz nem tartozó levelezések voltak ezek.
Végre egy csomó vers akadt kezébe. Olvasni kezdte őket. Egy kezdő firkái voltak. Tele beteges ábrándozással, szerelmi hévvel és verstani hibákkal.
»Hüm, hüm! Tehát verseket is írt a gróf. Hüm, hüm. Ezt sem rossz tudni.«
Az eredménnyel azonban nem volt megelégedve, s már épp bosszankodott, össze akarta csapni a fölbontott csomagokat, mikor egy kilenckoronás levélpapírra esett pillantása.
Egy levél kezdete volt az. Annyi sem. Csupán egy megszólítás. Csupán annyi:
»Tisztelt Biri kisasszony!« 
Ezután még két szó következett, de azt a levélíró gróf olyan vastag vonalakkal törülte ki, hogy nem lehetett elolvasni.
A vizsgálóbíró felemelte fejét és apró szemei diadalmasan csillogtak.
»…Tehát mindenütt, mindenben az asszony!«
Fejét gondolkodva hajtá le az íróasztalra s sokáig maradt e helyzetben, - mialatt kívülről zavarólag hangzott be a dr. Szirupka és a Krupicsek heves disputája azon témáról, hogy a piquetben szabad-e a »quintet« vagy »quartot« a »négy tizes« után is kimondani?
XIV. FEJEZET
(E fejezetben oly kevés valamirevaló dolog történik, 
hogy maga a szerző sem tud annak címet adni.)
Kléner úr egyike volt azon embereknek, kiket az új idő honosított meg Magyarországon, s kik az idegen talajt igen megkedvelték. Egyike volt azoknak, kik családfájukat otthon Cseh- vagy Morvaországban hagyták, de az új ágakat szívesen ültették be a hazai földbe.
Ha valaki megnézné otthon az almárium tetején azt a kopott kötésű cseh énekes-könyvet, melyből valaha még tán nagyanyja zengedezte a zsoltárokat valamely prágai templomban, annak a hátulsó lapján ezeket találná felírva:
»Január 10-én Anno 1840 született Árpád fiam a rák plánéta alatt.
Dec. 18-án 1840 született Töhötöm fiam a bika jegye alatt.
Nov. 30-án 1841 született Dezső és Kálmán fiúikrek. Mindkettő a mérleg plánéta alatt.«
De az ördög győzné elszámlálni a hosszú sorozatot a gyerekekről, mely annyira igénybe vette éveken át az imádságos könyv üres lapjait, miszerint az utolsó, tavaly született csemete már a »margóra« került, annak is a legszélére.
Itt most már természetesen meg kellene szakadni a családfának, ha Kléner úron egyáltalán kifoghat a végzet. Kléner úr cirkumspektus ember, s egy ív tiszta papirost szándékozik máris köttetni a tisztes családi könyv hátuljára.
Ezen kitérést azért kockáztattuk meg, hogy Kléner urat tisztázzuk a közönség szemeiben, s hogy azon időt kitöltsük valamivel, mely alatt a hajdú Ilyére küldetett azon célból, hogy ott keresse föl Teléry Mihály urat s nyújtsa át neki a hivatalos megidézést, mely szerint a legszigorúbban köteleztetik azonnal megjelenni a vizsgálóbíró előtt.
Délután öt óráig megfordul a hajdú: Johann Körmös volt császári királyi katona és alásan jelenti, hogy az idéző végzést kiszegezte Telérynél az ajtóra, mivel Teléry Mihály, mint cselédei vallják s mint arról a falu népe által is meggyőződött, már négy nap óta nem volt otthon. El nem bírják gondolni, hova lett.
- No, ezzel sem diskurálunk többet - véli Krupicsek.
- Bah! - mondja Kléner úr - hát mire való a rendőrség? Igaz-e, doktor? S főleg mire való az én orrom?
Krupicsek úr szólni akart. Tán azt akarta megfejteni, hogy mire való a Kléner úr orra, vagy tán valami egyebet akart mondani, de Kléner úr nem engedé szóhoz jutni s Kamuti felé fordult.
- Újra öntől kell felvilágosítást kérnem. Ki van itt a környéken előkelő kisasszony, akit Borbálának hínak?
Az öregember elgondolkozott. Ki is van csak? Hányta-vetette az elméjében. Hogy most ez a fiatalabb generáció már a neveket is Párizsból rendeli meg! Becsületes régi Borbála névre, ahogy az ősanyáinkat hítták, manapság már csak a parasztlányokat keresztelik.
- Ha csak nem a Majornoky Boriska - mondá végre.
- Ahá! A Majornoky Boriska? Kicsoda az?
- Az egy gazdag, ide a faluba való úrileány. Ahun ni, az ablakon keresztül ide látszik a kastélyuk. Az ott, a sárgatornyos.
- Szép-e?
- Már t. i. nem a kastély - hanem Boriska? - vágott közbe Krupicsek.
- Ne beszéljen bele, domine! Ön nem ért ehhez! Önnek nincs fogalma azon finom rendőri szálakról, melyekkel én gubómódra körülfonom e gordiusi csomót, melyből világhírű bűnügy ígérkezik, barátom. Ön mindenbe belefecseg, domine! Azt mondja ön, hogy Teléry elszökött. Hova szökött volna?
- Jeldaui-Helveciába - mondja Krupicsek.
- Hüm, és ha odaszökött volna is, - mint mondám már - mirevaló lenne a rendőrség? Igaz-e, doktor?
Szirupka a fejével bólint:
- Igen… igen. A rendőrség olyan, mint a »huszonegyes«, arra való, hogy a »pagátot« elfogja.
- Ön téved, orvos, - ellenveté rendületlen meggyőződéssel Krupicsek - a huszonegyes nem mindig fogja el a pagátot s a huszonegyest is elfogják néha.
- Nem arról van itt szó, hogy az önök e téreni szakismereteit hallgassam, hanem önnek egy igen fontos szolgálatát kell igénybe vennem az állam nevében. Önnek… önnek, Kamuti úr!
Az öreg kuruc, ki eddig alázatosan engedelmeskedett, az »állam« szóra felemelte fejét s kezével elhárító mozdulatot tőn.
- Nekem semmi közöm az államhoz, bíró úr! Én nem ismerem ezt az »urat«.
- Oh! Oh! No persze! Majd el is feledtem az »időket«. No no, öreg úr, nem kell azért nyomban tűzbe jönni. - Nem is annyira az állam követeli azt öntől, mint inkább az »Igazság istennője«. - S az egy igen tündöklő arcú, szép asszony. Megérdemli, hogy udvaroljunk neki! Ez oszt’ a gondolat, doktor!…
- Mit kíván még tőlem, bíró úr? Mindent elmondtam már…
- Nem egészen, - tréfálkozék Kléner úr - ha jól emlékszem, még azt sem hallottuk, szép-e a Boriska kisasszony? Gyanús, hogy e kérdésben oly vonakodólag felel. Hehehe! Nagyon gyanús… Pedig nincs oka féltékenynek lenni. Becsületemre mondom, gyanús, hehehe…
Az öreg úrra nem tévesztette el hatását e kedélyesség, maga is ilyen hangulatban felelt:
- Ha szép-e? Szeretnék megfiatalodni csak azért, hogy őt azokkal a szemekkel láthassam, melyek a szépséget fölfogni tudják.
- A gróf ösmerte?
- Azt hiszem, látásból.
- Van a kisasszonynak valami viszonya?
- Nincs. Legalább tudtommal nincs. Mindössze Teléry Miskáról beszélt valamit a pletyka, de az is elhallgatott.
- Tiszttartó úr, nekem okvetlenül beszélnem kell a kisasszonnyal.
- Az pedig nagyon nehéz lesz.
- Miért?
- Mert az öreg Bornemisza István a kisasszony gyámja; s az a mostani hivatalnok-féle embert - már bocsássák meg az urak - be nem ereszti a portájára.
- De hátha ide idéznők a kisasszonyt?
- Nem eresztené ide.
- De önnek tudnia kell, hogy nekem hatalom is van a kezemben, s akit akarok, erőszakkal is ide hurcoltathatom!
- Az kellene csak még, hogy az öreg Bornemiszával kössenek ki. Mindnyájokat agyonverné a nép.
Kléner úr nem jött zavarba.
- Tudtam, hogy úgy van. S csak azért soroltattam magamnak elő ezeket, miszerint ön belássa, hogy számomra csupán egy mód maradt a kisasszonnyal szólhatni; - ha tudniillik ön lesz szíves odavezetni s álnév alatt, mint barátját mutatni be a családnál.
XV. FEJEZET
(Kléner úrék elindulnak.)
Az öreg sokáig ellenkezett, hogy ő az ő tiszteletreméltó barátja: Bornemisza István családját elámítsa. Az sem ment fejébe, miként lehessen a kedves szép Boriska összeköttetésben egy bűnüggyel.
- No no, tiszttartó úr, - csillapítgatta Kléner úr - félreértjük egymást. Nem a kisasszonyról van itt szó, hanem a végzet néha sajátságos kifürkészhetetlen útjairól. Ön okos ember, Kamuti úr, ismernie kell a szenvedélyeket. Miért ne mehetne el a rohanó patak útja egy szerény mezei virág mellett?
De már ezt az okoskodást csakugyan nem bírta Kamuti úr megcáfolni.
- Nézze meg, barátom uram, ezt a három szót. Egy levél kezdete ez valakihez, akinek Biri a neve. Az igazságszolgáltatás nyitott szemeit és szimatoló orrát el nem kerülhetik e szavak. Mi lehetetlenség volna abban, hogy a gróf titkos szenvedélyt táplált Majornoky kisasszony iránt? Ki tilthatta meg neki?
- De uram, - ellenveté a tiszttartó úr - a kisasszonyok valószínűleg nincsenek is a faluban, hanem odakünn a pusztán az öreg úrral.
- Kérdeztessük meg.
S Kléner úr azonnal elküldé a hajdút megtudakozni. Azalatt pedig kihallgatta az apró-cseprő tanúkat, lelkiismeretes figyelemmel jegyezve föl minden adatot, mely a grófra és Teléry Mihályra vonatkozott. Meg volt győződve, hogy világhírű bűnügyben dolgozik, mely méltán fog sorakozni az Ebergényi- és a híres Tichborne-pörhöz, s nevét emlegetetté teszi a kontinensen.
A szerzett adatok azonban nem vitték közelebb; azok csak azt bizonyították, hogy Teléry Mihály egyike a legbecsületesebb, legjámborabb, közszeretetben részesülő ifjaknak, kihez még árnyéka sem fér a bűnnek. A megye társadalmi életének ő volt a dísze. Ő nem lehetett a gyilkos.
A gróf ellenben rideg, komor, kegyetlen ember volt, a tanúvallomásokból levont eredmény szerint. Soha senki sem szerette, soha senki sem mosolygott rá, talán még az édesanyja sem, ha ugyan anyától született a csonttá-vérré vált, testet öltött alak, kitől mindenki irtózott. De miért? Valami ösztönszerű idegenkedés volt az emberekben, melyet nem magyaráz meg a lélektan. Soha senki sem látogatta, soha senki sem kért tőle semmit, pedig nem is volt fösvény. Még a koldus is kitért előle, ha rideg, sápadt, síri arcát megpillantá. Még a vakokat vezető gyerekek is ismerték, s reszketve húzták félre a kapuk aljába vakjaikat. Ő maga sem szeretett senkit, jót senkivel sem tett, szívét nem öntötte ki senki előtt, mert senkije sem volt. Hallgatag, zárkózott kedélyű volt, éjjel azonban sokszor barangolt a mezőn.
Azután megnézte Kléner úr a »corpus delictiket«. Különösen megvizsgálta a »T. M.« betűs puskát, mely a Teléry tulajdonának lett konstatálva. Csupán az egyik cső volt megtöltve, mégpedig golyóra. Ebből kelle eldördülnie a Bige Ferke által hallott lövésnek, mely a gróf életét kioltá; az igen-igen nehezítő körülmény, hogy golyóra van töltve az egyik cső! Miért volt azt golyóra megtölteni nyúlvadászatra?
- Bocsánat, spectabilis, - szólt Krupicsek úr - ne tessék figyelmen kívül hagyni, hogy a gróf puskájával is hasonlóan áll a dolog; az egyik cső üres, a másik golyóra van megtöltve.
- Persze, édes Krupicsek barátom. Éppen ez a szép oldal a Teléry-féle bűnügyben. Bizonyos titokszerűség. Hüm! Félek, bonyodalmas lesz. A lapok is foglalkozni fognak vele. Bizonyára…
- Én is azt hiszem, a dolog nem oly egyszerű, mint hisszük. Eddig legalább nincs okunk hinni, hogy Teléry Mihály a gyilkos. A gróf öngyilkos is lehetett, s Mihály rémületében futhatott s dobhatta el puskáját.
- Igen barátom, de ismétlem, miért volt a csőben a golyó?
- És miért volt a gróféban? Az egyik kérdés elüti a másikat; addig míg az esemény indító okát nem sikerül kikutatnunk, minden csak föltevés.
- Egészen helyes, - bizonyítá az orvos - előbb gyökeresen meg kell ösmerkednünk az előző napok történetével, mert ezeknek a napoknak kell, hogy legyen történetük.
- Éppen ezt akarom kiszimatolni. Éppen ezt! Megjött-e már a hajdú? - kérdé.
- Meg, - mondja eltitkolhatatlan örvendezéssel Kamuti - Bornemiszáék csakugyan künn vannak a tanyai nyári lakukban már négy nap óta.
- Nos mit tesz az? Oda fogunk elmenni. Mégpedig azonnal. A patvarban is, minden a legjobban megy… Ön bemutat engem, mint a gróf barátját, ki a temetésre jött el. Ily minőségben fesztelenebben fogok cseveghetni. Azt hiszem, indulhatunk is, a kocsis hadd fogjon be; az a tanya egy óra járás…
Kamuti szabadkozott.
- A sok mezei munka… A széna behordatlan…
- Eh! - kinek gazdálkodik? Örökös nem maradt, az örökös, mint ön mondja, az állam - s az én vagyok.
A hencegő francia király óta még ily nagy szavakat nem nyelt el a levegő.
- De ezen eltakarítatlan holttest… próbálkozék Kamuti úr még egyszer.
- Éppen e holttest teszi kötelességévé, hogy az igazság felkutatására segédkezet nyújtson, nehogy az ártatlanság lakoljon.
- Menjünk, uram, - szólt az öreg elérzékenyülve s hagyta magát föltuszkoltatni a kocsira.
Kléner úr még a kocsiról is egyre csevegett.
- Ön azalatt, domine Krupicsek, nyomoztassa a Teléryt, hogy visszatértemkor pontos, kimerítő jelentést tehessen. Biztos őrizet alá kell tenni, ha megkerül.
Útközben, míg az urasági kocsi a döcögős úton sebesen röpíté őket, hallgatag és gondolkozó volt, csupán egyszer kiáltott fel bosszúsan: »Rossz ómen, átkozott rossz ómen«.
A jeles férfiú ugyanis otthon felejtette a burnótszelencéjét s a legközelebbi tanyáról egy lovas embert küldött érte a Teléry-kastélyba, mert anélkül kutatásokhoz fogni valódi istenkísértés lenne.
XVI. FEJEZET
(Majornoky Borcsa szereplő személyzetünk közé lép. 
Kléner úr meglepetik a szépsége által.)
A Majornokyék kerítésén reggel óta kelepelt egy szarka, a falusi lakók ez a kedves fekete-fehérbe öltözött komornyikja, ki az érkező vendéget bejelenti. Eleinte unatkozva gubbaszkodék egy korhadt karón, melynek hasadékain ki s bemászkáltak a mindenféle bogarak, a magát otthonosan érző szú és lapos bödék nagy sokasága. A szarka nagy komolyan nézegette, csak néha-néha piszkálta meg őket hosszú, összenyomott csőrével, ímmel-ámmal. Nagy oka volt a kedvetlenségre. Az a malheur esett meg rajta, hogy az imént, midőn étkezési kombinációkkal egy ízletes húsú bogár felé nyúlt, egy apró pille röpült torkába s szűk szájpitvarában összevervén szárnyait, a szarka torkát konokul megcsiklandozta.
Biz az borzasztó dolog volt. Sokáig rázta utána a fejét, s - mint már mondottuk - kedvetlenül turkált az istenadta mindennapi kenyérben, mely a lyukacsos karó minden zeg-zugából bőven özönlött ki sütkérezni a napra. No, de az idő megenyhít mindent, s a vendégek előfutárja a kellemetlenség utóízének elmúltával ismét napirendre tért, s mint valami kényes páva a legyezőjét, szélesre teríté szét farkát, rázva azt jobbra-balra, hangos kelepeléssel; mintha az érkező vendégekről beszélne.
Egy gyönyörű barna fő bukkant elő a folyosón sorba rakott leander-bokrok közül. Talán oda is tartozik: a leandertőn nőtt a legszebb virágnak.
- Hess, te, hess te… nem kell most a vendég - és megfenyegette piciny ujjával a csúf madarat.
A szarka kutyába sem vette a bizalmatlansági szavazatot, egyre kelepelt.
Dejszen ma ne jöjjön senki. Nem lehetne az kedves vendég! Mert hiszen a legkedvesebb vendég, aki azt a szép rózsás leányfőt megzavarta, itt van. De csitt!
Hiszen azt még senki sem tudja, ez még mély titok, a szép barna főbe nagy ravaszsággal belopódzott gondolat, mely még ott is csak inkognitó kóvályog; igazi nevét nem meri elárulni, sem azt, hogy a szív küldöttje, titkos hódítási instrukciókkal ellátva, csak olyan átutazó ártatlan perszónának adja ki magát, ki ha akarom - gondolat, ha akarom - köd, ha akarom - füst, ha akarom - ott van, ha nem akarom… - bizony akkor is ott van.
A szép tündöklő homlokon azonban az égető sötét szemekből kicsillogó öröm fölé valami piciny bánatfelhőcske van odaállítva intendánsnak.
Beszélyírói látcsövünkön megadatott azon privilégium: látni még olyan rejtett dolgokat is, miket talán Kléner úr orra sem lenne képes kiszimatolni; igen jogosan bocsátkozhatunk tehát Borcsa kisasszony arckifejezésének magyarázatába.
Magyarázatába a megmagyarázhatatlannak! Mert négyszem közt szólva, van-e abban logika, hogy mikor valakinek öröm ül a szemében, bánat üljön egy centiméter távolnyira a homlokán? Éppen olyan, mintha valakinek a csizmapatkója szikrát adna, mikor térdig lubickol a vízben.
Fiatal leányokkal azonban sok olyan történik, ami akkor válik igazán érthetetlenné, mikor már meg van magyarázva.
Ne vállalkozzunk tehát sisiphusi munkára, elégedjünk meg annyi leleplezéssel, hogy a Borcsa kisasszony szívecskéje már nem semleges terület; hogy a szarka fecsegése most prózai; és végül, hogy valami nincs ínyére. Többet még a regényírói látcsőn sem lehet meglátni a - nőből.
A Kamuti és Kléner urat hozó cséza mintha az égből cseppent volna le, hirtelen berobog az udvarra.
A barna fő ijedten tűnik el a bokrok között, de csak egy pillanatra, a másikban már vidáman ugrik Kamuti elé édes ravaszkodással:
- Oh, a szarka… A kedves szarka, hogy megmondta.
- Bemutatom magának, kedves húgocskám, tekintetes Kléner urat, őméltósága barátját.
Boriska kedves pukedlit vágott, amint azt a cseh táncmestertől tanulta a »madám«-nál, mit Kléner úr átkozottul ügyetlen meghajlással viszonzott. A leány szembeszökő szépsége, melyet még növelt a rózsaszín ruha csipke-bordázatán át kikandikáló karok vakító fehérsége (Kléner úr bolondja volt a karoknak), zavarta meg annyira, vagy a burnót-szelence távolléte tette oly ügyetlenné, nem lehet biztosan megállapítani. Elég az hozzá, hogy nagyon esetlen és zavart volt, bemenet fejét beleütötte a külső ajtó keresztfájába, a konyhában feldöntött egy mosó-dézsát, az elébe siető komondornak pedig azt mondta: »Kezeit csókolom«.
No, de zavara végre is nem tartott sokáig, a lovas legény megérkezett a szelencével s Kléner úr nemsokára maga vezette a társalgást ott benn a két hölggyel.
- Sajnálom, átkozottul sajnálom, hogy a tekintetes úr nincsen itthon, szerettem volna megösmerni. Az ördögbe is, sokat hallottam már felőle.
- Gyámatyánk a kelecsi gazdaságunkra utazott még tegnapelőtt. Minden órán várjuk.
- Oh, bárcsak jönne már - jegyzé meg Boriska, zavartan nézegetve körös-körül.
S mintha a mennyei gondviselést is megvesztegetné e gyönyörű korall-piros száj minden, még meggondolatlanul is kiejtett kívánsága, - azon pillanatban berobogott az a kocsi is az udvarra, - amelyik Bornemisza István uramat hozta.
XVII. FEJEZET
(A diadalmas orr.)
Az öreg Bornemisza belépett. Körülbelül semmit sem változott 1847 óta, amely időből bemutattuk ez elbeszélés elején; haja már úgysem fehéredhetett meg jobban, hacsak vissza nem feketedik; tagjai pedig nem vesztették még el ruganyosságukat. Fürgén ugrott be a szobába, mint egy evet, s az eléje siető leányokat megölelvén, az öreg Kamutival melegen szorított kezet, aztán derekasan megrázta a Kléner úrét is, és igen örült, hogy őt vendégül üdvözölheti.
- Egy szomorú eset hozott a Teléry kastélyba, amit már bizonyosan önök is tudnak.
A két leány kíváncsisággal teljes pillantást lövellt Kléner úr felé, ki bizonyosan nyomban el is mondja a gyilkosságot, ha Bornemisza István uram észrevétlenül nem csiptet egyet a szemeivel, figyelmeztetve őt a titoktartásra, mintegy magyarázva neki egyetlen szemhunyorítással, hogy ő maga mindent tud, de a lányokat jó lesz megkímélni.
- Egy szomorú eset hozott, igenis… eltört a szekerem tengelye útközben, s míg a kovács összecsinálja, itt kell vesztegelnem… Meg nem állhattam, hogy ezen időt és alkalmat föl ne használjam önt és becses családját meglátogatni.
- Nagyon örülünk, spectabilis.
- Különösen pedig Biri nagysámat kívántam ezúttal felkeresni, annyival inkább, mert üzenetet hozok neki.
- Ah! - kiáltott föl Boriska élénken. Bizonyosan valamelyik barátnémtól.
- Igen is, meg nem is - felelte Kléner úr titokszerű mosolygással. - Majd meg fogja látni.
- Már is kíváncsivá tett.
Kléner úr úgy tett, mintha kötekedni akarna Boriskával, s mennyre-földre elkezdett esküdözni, hogy ő azt csak négyszemközt mondhatja el, mert az olyan nagyon nagy titok.
Boriska csodálkozva mereszté szép szemeit az idegenre s kérdőleg fordult Mari felé.
Bornemisza bácsi észrevette a lányka habozását, melyet nyilván az illendő és nem illendő fölötti fogalmak mérlegelése idéz elő, s azzal akarta végét vetni a Boriska könnyen udvariatlanságnak látszható határozatlanságának, hogy ujjaival a szomszéd szoba ajtajára mutatott.
Kléner úr fölkelt és udvariasan karját nyújtá, hogy a megrezzent leányt odavezesse.
- Nem, nem… a mellékszobában egy, egy… valaki van.
- Ki van a mellékszobában? - kérdé az öreg Bornemisza.
- Egy szegény beteg ember - hebegé Borcsa elpirulva.
- Csak nem valami muszka emisszárius, hogy olyan nagyon titkolóztok vele?
- Nem; hanem… - ellenveté Mari.
- Hanem?
- Rosszabb a muszka emisszáriusnál is, mert Pista bácsi nem szívelheti. Márpedig a szegény Boriska…
- Oh te! Oh te! - kiáltott föl Boriska sírva fakadva, és szégyenülten futott a kertbe a virágokhoz. Azokhoz a virágokhoz, akik megértik, de nem beszélik el a kedves titkot.
Az öreg Bornemisza türelmetlenül és bosszús arccal sürgeté Marit.
- Megmondod-e már egyszer, édes leányom, hogy ki van itt.
- Ejnye no, édes bácsi… Hát a Teléry Miska van itt. Idejött tegnap s beteg lett. Csak nem dobhattuk ki az utcára.
Az öreg Bornemisza ajkába harapott, arcrángatódzása mutatta a mély fölindulást, melyet e hír okozott, de leszorított ajka egyetlen szóval sem árulta azt el.
A vasfejű öreg már útközben mindent meghallott s gyanította, hogy Teléry Miska áll a vád alatt.
Maga Kléner úr pedig egész hidegen húzta ki a szelencét, szippantott és mutatóujjával orrát mindkét oldalról gyöngéden megveregette, mintha mondaná: »te hoztál engem ide, tied az érdem, a dicsőség és jutalom«.
Legelső dolga volt Boriska után látni.
Az ott ült a lugasban, kezeibe temetett arccal. A kezek még nedvesek a könnyektől, és az arc alattuk már mosolyog. Az elárult titok feletti fájó érzés csöndes megelégedéssé változott. Most már legalább keresztülesett ezen is. Oh, szinte jó, hogy kiböffentette az a Mari; Pista bácsi, ha fogja is ellenezni egy kicsit, amilyen jó ember, végre is megnyugszik mindenben.
Ha valami nyugtalanítá Borcsát, az a Teléry viselete volt, ki feltűnő mogorva, levert kedélyű. De a szerető leány tudott annak találni ezer okot. Valami kellemetlenség érte, pénzzavarban van, vagy tán… Eh! hiszen nem lehet mindig jókedvű.
Kléner úr éppen akkor ért Boriska közelébe, midőn ezek a fontos dolgok foglalkoztatták elméjét, miért is észre sem vette elmerülésében, hogy az idegen úr előtte áll.
- Bocsánat, édes kisasszony, - mondá ez érdemes férfiú, mellette foglalván helyet a gyeppamlagon, - de okvetlenül szükséges kegyedhez néhány kérdést intéznem.
Boriskának eszébe jutott a »madám« tanítása a nevelőintézetből: »mindenekfelett legyetek udvariasak, gyermekeim, a fehérhajszálú férfiak iránt, még ha nem jól esik is« - és azt felelte Kléner úrnak:
- Rendelkezzék velem!
- Engedjen előbb még egy megjegyzést.
Kléner úr ünnepélyesen szívére tette kezét.
- Esküszöm, hogy nem kíváncsiság ösztönöz kérdéseimre, bármily különösek legyenek is azok. Egy emberélet függ szavaitól, kisasszony. Legyen szíves tehát meghódolni e tekintetnek s őszintén felelni mindenre.
Borcsa megrettenve nézett az idegenre: tréfál-e, vagy igazat mond?
- Istenem, - rebegé - mit akarnak tőlem?
- Egy kis őszinte fölvilágosítást.
- Őszinte leszek, uram.
- Hüm! Lássuk, az lesz-e valóban? Mondja meg például, szereti-e Teléry Mihályt?
Boriska méltóságos haraggal pattant föl ülőhelyéről, keble sebesen dobogott, melle zihált.
- Ki adta önnek e jogot?
- Szomorú tisztem, kisasszony. Teléry veszélyben forog.
- Ah! - szólt fölrettenve fájdalmas hangon - mindjárt éreztem. Igen, uram, - tette hozzá a fölindulás pátoszával - én szeretem őt teljes szívemből. De kicsoda ön?
- Mindenesetre barátja.
- Ah uram, ha ön barátom, kérem, ne hagyjon sokáig kétségben. Milyen veszélyben forog ő?
- Lehet, semminőben. Feleleteitől függ…
- Akkor kérdezzen!
- Mióta szereti őt?
- Magam sem tudom. Van-e a szerelemnek kezdete? Talán egy hó, talán egy félév, talán több…
- Teléry nem volt valakire féltékeny?
- Senkit sem szerettem kívüle.
- De kegyedet kívüle is szerették többen. Bizonyára, bizonyára…
- Nem tudom.
- Vigyázzon, kisasszony, ön nem őszinte. Ezzel mindent elront.
Kléner úr most ahhoz a ponthoz jutott, hogy a legnagyobb tételt tegye fel egy kockára.
- Önt Teléry gróf is szerette, sőt levelet is írt kegyedhez.
- Ez igaz. Teléry gróf írt hozzám egy udvarias levelet.
- Hah! - tombolt a Kléner úr lelke örömreszketve… Milyen orr! Milyen orr ez az enyim!
XVIII. FEJEZET
(A dráma végéhez látszik közeledni.)
Boriska halk, szakadozott, fuldokló hangon folytatta:
- E levélben azon kérelmét adta elő, hogy tűzzem ki a napot és helyet, ahol velem egy gyöngéd tárgyban beszélhessen. Én ide híttam meg őt, ahol jelenleg tartózkodunk.
- Mely nap történt ez? - vágott közbe a bíró.
- Hétfőn. Én keddre tűztem ki az időt, ő megjelent s itt e kertben a legnagyobb meglepetésemre kinyilatkoztatta, hogy szeret.
- S mit felelt kegyed? - kérdé Kléner úr mohón.
- Megmondtam neki, hogy szívem nem szabad, hogy Miskát szeretem.
- Patvarba! - álmélkodék a jó úr, míg homlokára mogyorónyi izzadságcsöppek gyűltek. - László gróf természetesen le volt verve.
- Nagyon szomorúan távozott, s különös meglepetésünkre, ez elutasító válasz dacára ismét megjelent vasárnap dúlt, sápadt arccal. - Mondta, hogy egész éjjel nem aludt, s hogy egy határozat érlelődék meg lelkében: még egyszer házasságot ajánl - s ha el nem fogadom, meghal.
- Ezt mondta! Ah, ezt mondta! - szótagolá Kléner úr lehangoltan.
- Szavai komoran, síri nyugalommal hangzottak. Megijedtem s nem mertem elutasítani. Azt hiszem, mindjárt megölt volna. Oh, az irtóztató volt, midőn feleletemet várva, rám nézett azokkal a meredt, üvegszín szemeivel. Még most is borzadok tőlük.
- Úgy, úgy… ön tehát nem utasítá vissza? - kiáltott föl a bíró élénken.
- Tehettem-e azt? Négy heti gondolkozási időt kértem… Addig, gondoltam, kimegy a fejéből…
- Szólt erről valakinek?
- Mindössze Mari nővéremnek.
- Hogyan, Miskával sem közölte?
- Alkalmam sem volt hozzá; a gróf első látogatásának eredményét elmondtam neki, mert másnap reggel találkoztam vele. A második látogatásról azonban semmit sem tud; éppen ma akartam azt neki fölfedezni.
Kléner úr fölkelt, meghajtá magát és miközben kezeit dörzsölte, még egy kérdést látott jónak tisztába hozni.
- Köszönöm, kisasszony, ön teljesen fölvilágosított, még csak arra vagyok kíváncsi, hogy László gróf meg volt-e elégedve a válasszal.
- Azt hiszem, igen. Kezet csókolt, midőn távozott, s gyámatyám beszéli, hogy midőn a kocsihoz kísérte, mosolyogva szorított vele kezet. Ő, aki sohasem szokott mosolyogni.
Kléner úr előtt most föltárulni látszott az egész szomorú dráma. Látta azt lelki szemeivel és gyönyörködött benne, mint a művész a majdnem egészen kész képben, hol az összehordott nagyszerű anyaghoz csak itt-ott hiányzik egy keskeny vonás, egy-egy szín.
Nyugodtan készült távozni, de Boriska útját állta.
- Tudni akarom, uram…
A bíró hosszan nézett rá és oly gyengéden, mint csak tudott.
- Elég korán fogja megtudni, szegény… szegény gyermekem!
Azzal megfordult s végigsietve az udvaron és szobán, hol az öreg Bornemisza még mindig némán, tenyerébe temetett arccal, az öreg Kamuti és Mari egyetlen kérdésére sem felelve, ült, fölrántá a szomszéd szobába vezető ajtót s ünnepélyes hangon kérdé:
- Teléry Mihály, itt van ön?
Boriska éppen akkor lépett be s remegve állott meg a baljóslatú hang hallatára, mely reszelve hasította a levegőt s erős rángásba hozta a kis szívet.
- Itt vagyok, - volt a felelet a másik szobából, s az ajtóban megjelent Teléry. Gyönyörű, férfias alak, sugár bajusszal, sugár termettel, becsületes, nyílt arccal.
A bíró élesen nézett erre az arcra: a Kain-bélyeg nem volt rajta.
- Ön a törvény nevében foglyom.
Az ifjú megrezzent s valódi bűnösként lesüté fejét: hosszú, göndör fürtei beárnyékolták.
Az ősz Bornemisza István fölemelkedett ezekre a szavakra s Kléner úrhoz lépett.
- Ki ön? Mit akar? Hogy mer itt rendelkezni? Ezer villám! Az én házamban, az én vendégemmel.
- Uram, az ön vendége gyanú alatt áll, hogy meggyilkolta Teléry László grófot.
- Az lehetetlen! - hörgé az öreg Bornemisza.
Teléry fölemelte fejét, egy szelíd tekintetet vetett az öreg úrra és egy fájdalmast Borcsára.
- Igen, én öltem meg őt, mert nagyon, nagyon szerettem Boriskát.
- Boldogtalan! - kiáltott föl Bornemisza, de kiáltása egy velőt hasító női sikoltásba veszett, melyet egy a padozatra hulló test tompa zuhanása követett.
A hanyatló nap szokás szerint vidám arccal kukkant be a zöld ablakfüggönyökön keresztül, búcsúzni a kedves falusi ház lakóitól, és a szarka még folyvást ott kelepelt a korhadt karón; de a nap olyan sötét arcokat talált, hogy azon hitben, miszerint éj van már s elkésett útjában, nyomban visszahúzódék; és a szarka is, mintha azt kiabálta volna ez egyszer: »gyilkos, gyilkos!«

III. RÉSZ
AZ ÖNVALLOMÁS
XIX. FEJEZET
(Kléner úr elcsügged.)
Míg a vizsgálóbíró az elbeszélt eredményhez jutott, addig a kastélyban semmi említésre méltó nem történt, hacsak azt nem vesszük eseménynek, hogy Krupicsek jegyző úr dr. Szirupka méltó bosszúságára éppen »quintet« mondott aduban, midőn a megnyílt ajtón Kamuti és Kléner lépett be, az utóbbi nagy mérgesen.
- Ah, ily korán? - szólt Krupicsek úr, s az akták alá sanzsírozta a kártyát.
Pedig bizony már nem volt valami nagyon korán, esti kilenc óra után járt az idő.
- Mindent kisütöttem - szólt Kléner úr kedvetlenül, szürke, németes szabású köpenyét egy székre dobva.
- Én sem ültem itt hiába…
(De nem ám - gondolta az orvos; húsz partit vert rám a kópé.)
- …Azóta már nyomában vagyok Teléry Miskának.
- Ne mondja! - jegyzé meg Kléner úr gúnyosan.
- Kutattam, nyomoztam, szimatoltam, kérdezősködtem, inquiráltam és sikerült konstatálnom, hogy Styriába futott.
- Az messze van! - mondá ásítva Kléner úr, kinek kedve telt kedvét tölthetni valakin. - Styria messze van.
Krupicsek úr nem hagyta magát zavartatni önérdemeinek felsorolásában.
- Sebaj! Azért hosszú az igazságszolgáltatás keze, hogy oda is elérjen. Gondos fáradozásaim folytán sikerült hű személyleírását összeállítanom.
(Egy albumban megtalálta a lurkó az összes gazdatiszti személyzet fotográfiáját.)
- Krupicsek úr, ön buzgó tisztviselő, - szólt Kléner úr meghatottnak látszó hangon - hanem azért bízvást pipára gyújthat azzal a személyleírással…
- Hogyan, főnök úr? - kérdé az indignálódva.
- Hja barátom, Teléryt már én el is fogtam, el is hoztuk, künn van az udvaron, azaz hogy, illetőleg, vagyis jobban mondva a börtönné rögtönzött urasági jégveremben.
- Jó híves hely - mondá Krupicsek minden zavar nélkül.
- Az úton ki is vallattam, - mondá Kléner úr szomorúan. - Mindent bevallott az akasztófáravaló… Mindent bevallott.
- Hála istennek.
Kléner úr keserűen ráförmedt.
- Mi? Hála istennek? Önből a káröröm beszél, domine. Ön mindig ellenségem volt, halálos ellenségem. Még azt mondja: »hála istennek«, mikor engem valaki tönkre tesz. Ilyen ügyet e néhány ostoba szóval, hogy »én vagyok a gyilkos«, lelkiismeretlenül befejezni, ilyen ügyet, melyben országos hírre vergődhettünk volna. Uram, én nem találok szavakat méltatlankodásom kifejezésére. Ez leverő, ez elszomorító.
Kléner úr oda volt a fölindulástól.
- Csomagolja be, domine, a corpus delictiket és a jegyzőkönyveket. Többé nincs itt mit keresnünk. A Teléry-ügy véget ért. Mindent bevallott az a gazember; nem maradt semmi kitudni valónk. Semmi, semmi… Ami még következik, az már egészen a törvényszék dolga. Vacsora után akár haza is mehetünk nyomban. A bűnöst otthon is kihallgathatjuk.
A vacsora azonban olyan hosszú ideig tartott, hogy messze benyúlt az éjbe, minélfogva Kamuti úr azon szíves meghívása, hogy a tekintetes urak maradjanak itt éjszakára és a temetésre, minden nehézség nélkül elfogadtatott.
- Spectabilis, - szólott oda dr. Szirupka súgva Kamutihoz, midőn lefeküdni készültek - ez a Krupicsek nagy korhely. Vitessen egy kancsó bort a szobájába is. Mert jó fiú, nagyon jó fiú s érdemes, hogy kedvezzünk neki. Márpedig, ha éjszakára nincs bora, nem jól érzi magát… Becsületemre mondom, kétségbe van esve.
Kamuti úr persze hogy engedett a szép szónak s a fölszolgáló inasok egyike által nyomban intézkedett arról, hogy a jószívű doktor nemes sugallatának érvényt szerezzen. - Mit saját szemeivel látván dr. Szirupka úr, megnyugvással ballagott ki élénk diskurzus közt a két úrral a komornyik gyertyái előtt a kastély keleti szárnyába, hol háló-szobáik voltak.
- Melyik a jegyző úr szobája?
- Ez az udvari itt - mondá a komornyik.
- Hát az enyim?
- Ez itt átellenben…
- Nix nucz barátom. Hallja ön kedves Krupicsek úr, engem meg akarnak ölni. Bennem a reggelenkint beszivárgó üde lég tartja a lelket. S ez üde légnek okvetlenül a növényzet kipárolgásával kell vegyülnie. Summa-summarum, nekem okvetlenül udvari szoba kell, barátom, mert én különben halálos beteg leszek holnap.
- Hisz ezen könnyű segíteni - vigasztalja Krupicsek. Foglalja el az én szobámat.
Dr. Szirupka megkereste a sötétben barátja kezét és melegen megszorongatta.
- Köszönöm a szívességét… nagyon köszönöm… mert igen nagy szívesség az.
Krupicsek úr el nem bírta gondolni, miért e nagy megható hála. A doktor hangja szinte reszketett az őszinte érzettől.
Az ajtókból még egyszer csendes jó éjszakát kívánt magának a két úr, valamint Kléner úrnak is, ki azt mogorva dörmögéssel fogadta.
XX. FEJEZET
(A temetés leírása, vagyis miként lehet egy temetést úgy leírni, 
hogy a temetésről ne legyen benne semmi.)
A három úr olyan későn kelt, hogy kevés híja, miszerint hasonlóan a Ferenc József király koronázására Pestre érkezett nyitramegyei nemesekhez, át nem aludták a temetést. Pedig pompás volt az és népes. A meghalt gróf érdekes lett a halála után. A fél vármegye összejött. Talán azért, hogy tisztességgel elkísérje a végső nyugalom helyére? Nem. Azért, hogy a szemét hízlalhassa a gazdag aranyozott koporsón, a remek szemfödelen.
A »circumdederunt« áhítatteljes és mégis oly borzalmas hangjai költötték föl Kléner urat, amint átszűrődve, mint távoli zsongás, lassú, méla zeneként hatottak félálomban füleihez.
A derék úr éppen a feleségéről álmodozék; úgy tűnt föl neki, hogy az fekszik a ravatalon s neki szól a gyászzsolozsma. Csöndes derült mosoly ült ki tehát a jóízű alvásban megdagadt és megizzadt arcára.
Azonban a keserű ébredés csakhamar fölvilágosította, hogy a Teléry contra Teléry bűnügy tárgyi tényálladékának ceremoniális földi eltakarításáról van szó, s hirtelen magára rántván a nadrágot és egyéb ruháit, azon hallatlan szórakozottságot követte el teljes életében legelőször, hogy öltözetének azon részeit, melyekhez őt ősi nemzeti kegyelet kötötte, s melyek viszonzásul testének felső részét a nadrághoz kötötték, t. i. a »hozentrágereket« elfelejtette fölcsatolni, úgyhogy azok mint valami ünnepélyes sallang fityegtek alá s kacérkodva verdesték hátulról tekintetes lábszárait.
»Hm, hm… dünnyögé magában. Későn feküdtünk le. Alkalmasint alszik még a doktor is.«
S amint átment szobája mellett, bekopogtatott.
- Ki az? Mi az? Miféle szemtelenség az? - hangzott belülről egy álmos, rekedt hang.
A doktor úr ugyanis azt képzelte, hogy otthon fekszik a rendelési szobájában s künn az előszobában türelmetlen páciensek kopogtatják az ajtót.
- Majd elmennek kendtek onnan! Az ördög gyógyítsa kendteket hajnalban. Aki beteg, az várhat, az már úgyis legföljebb csak betegebb lehet, vagy meghalhat. Ne dörömbözzenek kendtek!
- Én vagyok az, doktor. Kléner Pál. Keljen föl!
- Ahá! Ön az? Nos, nem lesz még korán fölkelni? Hagyjon még kissé.
- Ön átaludta a temetést, doktor!
- Ezer ördög! Hát a tort? - kiáltá dühösen. - Feleljen ön, a tort is elaludtam-e?
- Azt még nem, ha siet.
- Ezer villám, bíró úr! Ez komoly eset lenne. Ha így áll a dolog, azonnal készen vagyok.
Így történt, hogy Kléner úrék csak a temetés végén értek s csatlakoztak a gyászgyülekezethez, kivévén Krupicseket, ki korábban kelt s az ambitus vastag márványoszlopa mögül nézte a szép palóc asszonyokat s a délceg hajadonokat, kikből a legközépszerűbbik is mutatónak való híres szépség lenne Csaszlauban.
Sokáig elmerengett ezen a gondolaton; nem is lenne az tréfadolog, odaplántálni egyet a szebbek közül, akinek még azonfölül egy kis pénzmagja is lenne.
Már ki is nézte magának: melyiket, mikor az érkező doktor durván fölriasztá álmodozásából egy nyájas hátbaütés által, ami a doktornál a legnagyobb szeretet jele volt.
- Hogy aludt, domine? Kissé halaványan néz ki. Az ördögbe is, mutassa csak a nyelvét.
Krupicsek álmélkodva nézett Szirupkára.
- Megbolondult a spectabilis. Ennyi ember előtt öltsem ki a nyelvemet? Hogyisne…
- Igaza van… Oh, oh! annyira szórakozott az ember, hogy nagyon, nagyon szórakozott. Kivált mi, tudományos emberek. El is feledtem, hogy kívülünk is áll itt valaki. Igaza van, spectabilis, a mesterségem iránt érzett szenvedély hajszol. Ez az, Krupicsek úr! Mutassa ön legalább az üterét, mert felette aggódom.
S ezzel minden ellenállás dacára megkapta kezét s elkezdé olvasni a pulzus-verést:
- Egy, kettő, három…, négy…, öt…, hat…, hét…, nyolc…, kilenc…, tíz…, alsó…, felső…, király…
- Ohó, spectabilis! - Ön rosszul olvas.
- Halt! Hahó! - kiált fel a doktor elpirulva… Csakugyan szórakozott vagyok ma. Az ördögbe is, az a kancsó bor egészen megzavart… S túlhajtásokat követek el még a tudományban is.
A szertartás véget ért az udvaron, a koporsót föltették a gyászkocsira, a Vácról hozott éneklő diákok rázendítették a halotti zsolozsmát, s az utolsó Teléry gróf elhagyta ősi kastélyát, hogy oda többé soha vissza ne térjen.
A kapu dübörögve nyílt meg a széles masszív kocsi előtt, melynek széles kerekei dübörögve tompán gördültek végig a köves országúton. Majd végig a dűlőutakon és a családi kripta felé a réteken és mezőkön, melyek mind a Teléry gróf nevén vannak följegyezve - a telekkönyvben.
Vajon érzi-e az anyaföld a bevágódó kerekek súlyát? S vajon fáj-e valamije tőlük?
XXI. FEJEZET
Mikor a három úr visszatért a temetésről, nagy csodálkozásukra Bornemisza Istvánt találták a kastélyban rájuk várakozva.
Kléner úr sietett őt üdvözölni.
- Remélem, nem nehezteli azon kis epizódot, mely úri házát érte. Higgye meg, nagyon sajnálom. Dehát hiába, a törvény… törvény! Igaz-e, doktor? S a kellemetlenség is sokkal ildomtalanabb portéka, mintsem legyen benne becsülettudás elkerülni a tisztesebb úri házakat.
Az öreg Bornemisza István komoran nézte a vizsgálóbírót és szó nélkül engedte csevegni tovább.
- Nekem úgy tetszik, hogy az egészben legsajnálatraméltóbb a Boriska kisasszony. Mert hát hiába a szív… szív. Igaz-e, doktor? S a szív sokáig fáj.
Az öreg Bornemisza arcán még több lett a ránc e szavakra. Ősz szemöldei összehúzódtak s azok között egy szigorú vonás uralgott, mely még Kléner urat is megrezzentette, s azzal a feszességgel kezdett mozogni e magyar öreg nemes előtt, mintha az lenne Kléner Pál, a vizsgálóbíró, ő pedig csak holmi Belindek-Kukacz Márton.
- Egyébiránt arra való a felejtés - folytatá nyájas hangon. A kisasszony el fogja felejteni az egész dolgot igen könnyen. A csont is beforr, ugye doktor, hát a szívsebek, hogyne forrnának be? A legkényelmetlenebb lesz a kisasszonynak megjelenni a törvényszék előtt. De ennek is élét vehetni, ha korán hozzászoktatjuk a kötelességhez.
- Nem ezt akartam öntől hallani - mondá Bornemisza hidegen. - Tudom: mit kíván az igazság, s semmi kedvem az alul kibújni. Sokáig voltam a cselédje ennek a szép istenasszonynak, mikor még magyar ruhát hordott. Híven szolgáltam s most sem akarok tőle elpártolni azért, hogy idegen mez fedi. A libériát nem veszem föl ugyan, de híve vagyok.
- Uram! - kiáltá Kléner úr - ön a császári kormányt gúnyolja és annak közegeit, ha libériás cselédeknek tünteti föl. Ezt nem tűröm, uram.
- Engedje meg, bíró úr, de én metaforában beszélek. S ahhoz nekem jogom van; mert még eddig nem adtak ki Bach úrék rendeletet, mely ezt eltiltaná. Vagy ön talán erre is tud valami paragrafust?
Kléner úr pedig nem tudott erre egyetlen paragrafust sem előkotorászni fejéből, minélfogva megadta magát azon alkotmányos jognak, hogy Bornemisza István uram metaforákban beszélhetett tovább is.
- Azért jöttem ide, mert több szem többet lát. Arra akarom kérni önt, engedje átolvasnom a vádlott vallomását. Sok útbaigazító és sok enyhítő körülményt fogok fölhozhatni.
- Én ezt egészen fölöslegesnek tartom - szólt Kléner s azután, hogy ő is kiszorítson egy - szerinte - metaforát, ezeket jegyzé meg: az igazságszolgáltatás semmi hasznot nem lát ebben, éppúgy, mint a hajdani szürke barátok, kiknek azon esetre testálta oda elveszett tehenét az egyszeri szegény ember, ha meg nem kerül, - ha az ügyhöz akar szólani, az esetben nem fog ön mondhatni semmi újat, ha pedig újat fog mondhatni, az bizonyára nem fog tartozni az ügyre és reánk… vagy legalább nem lesz lényeges. Minden tiszta már ebben a dologban.
- S én mégis remélem, hogy átadja e jegyzőkönyvet.
- Bizonyára megtenném, ha nem volna lehetetlen…
- Miért lenne az lehetetlen? Talán valami új szabályzat?
- Ej dehogy! - szól bele Krupicsek úr - azért lehetetlen, mert még a bűnös nincs kihallgatva.
Kléner már csak azért is, hogy Krupicseknek ellentmondhasson, hirtelen köpönyeget fordított.
- Igenis, ezért lehetetlen az e pillanatban - de azonnal lehetővé lesz. Igenis, uram, örülök, ha önnek szívességet tehetek. Intézkedjék, Krupicsek úr, hogy a vádlott elővezettessék. Ki fogjuk hallgatni azonnal együtt.
Teléry Mihályt elővezették. Sápadt és levert volt.
Gyenge, szakadozott hangon felelt a szokásos előzetes kérdésekre.
Azután Kléner úr formulázta a kérdést, mely ekképpen hangzott:
- Adja elő a vádlott, miként és miért eszközöltetett általa a bűntény kivitelének ténye?
Teléry Miska kiegyenesíté összeesett tagjait, mintha kimerült erejét akarná összeszedni; fölemelte elhomályosodott szemeit, de amint megpillantá az öreg Bornemiszát, ki a pamlagon ült, hirtelen lehajtá fejét s a falnak tántorodék.
A néma csendben szívverését lehetett hallani.
Teléry Mihály vallomása.
Sorsomba volt megírva, amit elkövettem. Mióta csak emlékezem, folyton idegenkedéssel viseltettem László gróf iránt s mégis minduntalan összehozott vele a végzet. Megyei aljegyzőkoromban ismerkedtem meg vele szorosabban. Egy ízben valami apró szolgálatot tettem neki, amidőn így szólt hozzám: »Látogasson meg egyszer, egy név viselői, rokonok vagyunk.« Megboldogult szüleim a nagy úr pártfogó ismeretségét nem győzték eléggé ajánlani, s így lőn az, hogy a vasárnapokat gyakran itt Majornokon töltöttem a kastélyban.
Ennek lett következménye, hogy megismerkedtem Majornoky Boriskával. Először a templomban láttam őt, amint ott ült mosolygó arcával a nővére mellett. Rózsaszín ruha volt rajta, fehér díszítéssel és tetszetős, formás szalmakalap. Oh! mennyire illett neki kerek, hamis arcához, melytől az ódon templom komor falai is sugárzani látszottak… De, én istenem, mit beszélek én? Hova tévedt el szegény fejem? Hiszen bíráim előtt vagyok, hisz mindez nem érdekli önöket.
Ott kezdem, hogy megismerkedtünk Boriskával s én őrülten megszerettem és ő sem volt idegen irántam.
Bárcsak el tudnám mondani, mit érzett szívem, mikor mellette ültem, mikor reá gondoltam, remélve olykor, reménytelenül legtöbbször. Ha kitárulnának önök elé azok a változatos betűk, melyeket szerelmem akaratomon kívül írt szívembe, s önök elolvasnák azokat, hiszem, nem tartanának engem bűnösnek.
Boriska gyámatyja ellenezte e viszonyt, eleinte csupán hideg modorával mutatva azt, később pedig határozottan ellene szegült, hogy a házához járjak, mert mint mondá, ő a haldokló Majornokynak adott szavát minden áron be akarja váltani, hogy leányait csupán diplomával bíró embernek adja nőül. Ez idő óta én kezdtem ragaszkodni a grófhoz. A grófi kastély volt az egyetlen hely, ahol jól éreztem magam, mert mikor ott tartózkodtam, megvolt az eshetőség Boriskával találkozhatni, ami igen gyakran történt, a templom melletti hársak alatt, ahol a kisasszonyok estefelé sétálni szoktak, vagy a »csevice-kút« mellett, Boriska kedvenc tartózkodási helyén. Hozzájuk elmenni csak igen ritkán mertem; kilesve az alkalmas pillanatot, mikor az öreg úr hosszabb időre távozott hazulról.
(- Gyanítottam… - dörmögé az öreg Bornemisza a pamlagon türelmetlenül, fölváltva rakosgatva az egyik lábát a másikra.)
A gróf, ki mindenki iránt rideg közönnyel viseltetett, velem szemben feltűnően nyájas kezdett lenni a legutóbbi időkben. Terve volt velem. Szerdán este éppen e teremben ültünk együtt, midőn így szólott:
- Miska! egy komoly tervem van önnel; én a jövőre gondolok. Üljön le és hallgasson meg, én ki akarom önt emelni a bocskoros-nemesi állapotból. Úrrá akarom tenni.
Szívem hevesen dobbant meg: Boriskámra gondoltam. Valami emberfölötti erőt és hatalmat tulajdonítottam most e sápadt arcú arisztokratának, azt hittem, egyetlen szavával hatalmassá, gazdaggá tehet, s már is láttam, amint ötlovas hintón hajtatok be a Majornokyék portájára, aranyos livrées inas ugrik le a bakról kinyitni az ajtót…
(- Csak a dologra… a dologra - szólt közbe Kléner úr).
A gróf a következőkben folytatta szavait:
- Van egy másod-unokahúgom Pesten, a Clarisse. Ön ösmerheti őt, mint kisleányka itt tartózkodott nálunk az anyámnál. A gróf Perzse Miklós leánya, apátlan, anyátlan árva, minden hibája az, hogy a háta ki van nőve. A leányt, minthogy én lettem gyámjává kinevezve, levittem anyám halála után Pestre, a nevelő-intézetbe. A jövő héten fog hazajönni; én nem akarom itt tartani, különös helyzete lenne egy fiatal ember házában.
A gróf itt szünetet tartott s fürkészőleg pihentette rajtam szemeit.
- És most ide figyeljen, Miska, - mondá egyszerre hirtelen - értse meg, mit akarok. A hibás testalkatú comtesse-nek húszezer hold földje van. Ön ösmeri a Perzse-birtokokat. Csupa primae classis föld. Egyszóval én azt akarom, édes Miska, hogy Clarisse comtesse a nevelő-házból egyszerre az oltárhoz lépjen.
- Öntől függ az? - kérdém a gróftól szórakozottan.
- Ez egészen tőlem - mondá hatást vadászó nyomatékkal a gróf; - az azonban egészen öntől, hogy ön legyen a vőlegény.
Elképedtem e kijelentésre, de nem tartottam azt semmi egyébnek, mint a László gróf jóakaratának. Mosolyogva köszöntem meg szívességét:
- Biz az nem lenne rossz, ha nem lennék már elígérkezve másnak.
A gróf arca elsötétedett, és tompa, színtelen hangon jegyzé meg:
- Tesz is az valamit! Remélem könnyen túlad az ily apró szívügyeken. Bagatell az egy nagyszabású életcél mellett. Millió ember közül egy jut oly szerencsés helyzetbe, mint ön van e percben. Ne bolondozzon, Miska, mondjon igent. S tizenkét nap alatt olyan úr lesz, mint akár én.
- Nem lehet. Ha a világ minden kincsét adnák hozományul a földkerekség legszebb hölgyének kezével, s ha még hozzá kínpadra feszítenének, hogy mondjak le érte Boriskámról, akkor is azt felelném: »nem«. Sohasem.
A gróf fölszisszent, mintha valami tüzes vas égette volna meg azzal a »nem« szóval.
- Ön ostoba! - kiálta dühösen, vérben forgó szemekkel.
Fölálltam ülő helyemről, hogy eléje álljak s figyelmeztessem, kíméljen meg az ily kifejezésektől.
- Ön hálátlan! - viszonzá.
- Én nem tartozom önnek hálával - kiálték föl, egészen közel lépve hozzá, fenyegető álláspontot foglalva, épp mint ő.
- Ön szemtelen kezd lenni -
- Ön kezd az lenni! - törtem ki végre.
A gróf e szempillantásban hozzám ugrott, kezét fölemelte, arcul ütött és hirtelen beugrott itt e balra nyíló szobába s magára csukta az ajtót, hogy visszatorló kezemtől megmenekedjék.
Vérem fölforrt, a düh mint orkán tombolt bennem. Egy irtózatosat ütöttem öklömmel az ajtóra, míg aztán tehetetlenségem érzetében szitkok közt távoztam, lázasan fontolgatva, mit kell cselekednem.
A felkorbácsolt düh és a bosszú gondolata nem engedett nyugodtan hazamenni, útközben beszóltam a láposi pusztán a számtartónál, ki rokonom volt. A számtartóéknál ott találtam Borcsát.
Elbeszélte, - oh minek is beszélte el! - hogy a gróf náluk volt s szerelmi nyilatkozatot tőn, mit ő visszautasított, el nem hallgatva azt sem, hogy egyedül engem szeret. Sokáig elbeszélgettünk. Midőn hazaértem, már otthon várt a gróf egyik szolgája levéllel.
(A vádlott e helynél megállapodott, kihúzta tárcájából a levelet s átnyújtá Kléner úrnak, ki azt azonnal hangosan olvasta:)
Kedves rokon!
Mai viseletemet számítsa ön be, kérem, szokott betegségem megújuló lázrohamainak s bocsássa meg. Felette sajnálom azt s csak az ön eljövetele nyugtat meg tökéletesen. Úgyis életbe vágó dolgokat kell holnap megbeszélnünk.
Tiszteletteljesen üdvözli
Gróf Teléry László.
(- Csatolja, domine, a többi iratokhoz, - szólt Kléner úr, a levelet Krupicsek elé dobva.)
E levél majdnem kibékített. Másnap reggel a kastélyba mentem, hogy személyesen kibékülhessek a gróffal. Tehettem-e egyebet? El nem menni gyávaságnak, félelemnek is tűnhetett föl, lovagias elégtételt kérni pedig a bocsánatkérés után nem látszott előttem kellőleg indokoltnak. A méreg lassankint foszladozni kezdett. Hiszen utoljára is mit tehet arról a szegény László gróf, hogy ő is szereti Boriskát? Az ellenkező volna a legnagyobb csoda! A grófot nem találtam otthon, azt mondták, kilovagolt a Majornoky-tanya felé. Egy kínos gondolatom támadt; - ha a Majornoky-tanya felé lovagolt, bizonyosan Boriskához ment. De mehetett-e oda a történtek után? Nem, semmi esetre sem…
Eh! de hát ki felel nekem arról, hogy a tegnapi jelenet csakugyan úgy folyt le, amint Boriska előadta! Ki fog egy tizenkilenc éves fő szilárdságára építeni ott, hol egy szegény fiúról és egy főúrról van szó?
Izgatottan rohantam ki a vetésekre a gyalogúton, vállra vetett puskával, magam sem tudom, mi célból. Egy fuvaros jött velem szembe, akitől megkérdeztem, nem látta-e valahol lovagolni Teléry grófot.
- De láttam ám, - felelt a fuvaros - ott sétál a Majornokyék portáján a szebbik kisasszonykával.
Szédülés fogott el, megsemmisülve éreztem magamat.
A szerelemféltés kínzó ördög, beleszabadult szívembe és kegyetlenül marcangolta.
Oh, ez nagy kín volt. Kijátszottnak, megcsalatottnak képzeltem magamat.
Teléry végképp kimerült, engedelmet kért rá, hogy leülhessen.
(- Bizonyára, bizonyára! - felelt Kléner úr s maga is szelencéjéhez folyamodott a kimerülés meggátlása céljának tekintetéből, hogy az ő hivatalos stílusát utánozzuk.)
Egy egész pokol volt az az idő, míg a grófot vártam tiszttartója lakásán. Egyedül ültem Kamuti úr dolgozószobájában, s a magány megnevelte féltékenységemet. A féltékenység merész kezű regényíró, ki rakásra költi a fájóbbnál fájóbb helyzeteket, és ki tudja azokat színezni; ki pokoli terveket kohol, csábító, borzalmas gondolatokat teremt. Én az egész délelőttet a féltékenységgel társalogtam át.
Délben a grófhoz mentem. Már megjött s a tornácon állott. Sohasem láttam oly vidámnak és megelégedettnek, mint ma, midőn rám nézett. Oh, ez a vidámság végső döfés volt szívemnek! A fejem zúgni kezdett és e zúgáson mintegy átszűrődve csapott hozzám a gróf hangja: »Isten hozta, kedves Miska!«
Szívélyesen kezdett velem beszélgetni, felületesen érinté a tegnap köztünk történt kellemetlenséget, s bocsánatot kért.
- Nagyon föl voltam hevülve, - mondá - remélem megbocsát. No, majd az ebéd alatt ünnepélyesen is megisszuk a békepoharat.
Azután utasítást adott a komornyiknak, hogy a legjobb borokból hozzon föl.
Az ebéd alatt feltűnően sokat ivott s feltűnően nyájas volt hozzám. De ebben a nyájasságban volt valami vérfagyasztó, valami borzadálykeltő.
A feketekávénál így szólott:
- Az idő igen kellemes. Délután hazakísérem egy darabon. Hátha lőhetek is valamit? Úgyis rég vadásztam már.
- Nagyon jól van, - viszonzám - az ön társasága bizonyára megrövidíti az utat.
- Hozott ön puskát?
- Mint mindig. Ott hagytam a tiszttartónál. Mialatt ön délután szundít egy keveset, átmegyek érte.
Siettem a tiszttartói lakba. Az urasági parkon keresztül kellett átmennem.
Ah, tehát vadászni megyünk!
Egy ördögi démon fülembe súgta: használd fel az alkalmat.
Összeszorítottam a fogamat: »nem, nem fogok elmenni.«
A nap derülten ragyogott fejem fölött, a fák, virágok mosolyogtak, de nekem úgy tetszett, hogy komor este van, az égen fellegek járnak, s hogy a fák, tüskebokrok belekapkodnak ruhámba és azt beszélik: »öld meg, öld meg!«
Még a föld párázata is azt látszott lihegni, még a levegőből is hangok emelkedtek: »öld meg!«
A földet dühösen vágtam meg lábammal; azt felelte tompán: »öld meg!«
Hallgass! ordíték s befogtam füleimet, de a csodálatos hangok még mindig hallatszottak s elkísértek a gazdatiszti lakba is.
Kimerülve roskadtam egy pamlagra s igyekeztem lelkem jobbik felét feléleszteni zsibbadtságából, de egy átkozott darázs a nyitott ablakon keresztül szobámba röpült s minden idegemet fölrázta monoton dongásával, »öld meg, öld meg!«
…Megölöm! kiáltottam fel, s a tiszttartó tölténytáskáját vettem elő a szögről, amelyben mindig szokott lenni nehány golyó, de nem volt időm megtölteni, csupán az egyik csövet, mert a tiszttartó rám nyitott s többé nem rázhattam le nyakamról, míg csak a gróf nem üzent, hogy már indulhatunk.
Puskámat és tölténytáskámat nyakamba akasztva, visszasiettem Kamuti társaságában a kastélyba. Amint a címerterembe léptem, láttam, hogy a gróf a szomszéd szobában háttal nekem fordulva áll, felnyitja a nagy antik zöld szekrényt s nehány golyót csúsztat abból zekéje balzsebébe. Ez máskor föl sem tűnt volna, de most nem bírtam szabadulni azon gondolattól, hogy engem akar megölni… Hah, tehát embervadászat lesz ma! Mit jelentsenek egyebet a golyók? Nos, legyen hát embervadászat!
(- Nagyon jól tenné vádlott, - szólt közbe Kléner úr - ha a részletekbeni túlterjeszkedési előszeretetének nem adná oly kétségbevonhatatlan jeleit. Mindenekelőtt rövidség! Ami a dolog mesés oldalát illeti, az a védő fiskusé!)
Csak kevés mondanivalóm van még. Ami ezután a vadászaton történt, azzal magam sem vagyok teljesen tisztában.
(A bűnös arca borzadást tükrözött vissza, hangja reszketett.)
Útközben a gróf hallgatag volt, többször rám nézett komoran, majd hirtelen lekapta rólam szemeit. Úgy látszott, erős tusát vív magával. A »Madzag«-dűlőnél egyszerre megállapodott s érctelen, vontatott hangon mondá:
- Ha én azt mondanám önnek: ön szegény ember, adok önnek ötvenezer forintot, menjen ön ki Amerikába s felejtse el itt ezt az egész világot.
- Nem bírnám elfeledni, - viszonzám - nekem nagy számadásom van még ezzel a világgal.
A gróf gúnyosan nevetett és egy áriát kezdett dúdolni a »Traviata«-ból. Szándékosan hátramaradtam kissé, hogy végsőkig felcsigázott bosszúszomjam elpárologjon, s ez csak úgy volt lehetséges, ha a grófot minél távolabb tudom magamtól.
A démon még mindig azt sugdosta: »legtávolabb lesz ő a föld alatt«.
A gróf alig előzött meg húsz-harminc lépéssel, midőn egyszerre megállt, hátranézett s puskáját tölteni kezdve, felém fordult.
A düh és bosszú pokoli lavinája önté el egész valómat, látván, hogy nem a tölténytáskából, hanem a zubbony balzsebéből tesz a csövekbe lőkészletet.
Tehát golyózunk! Tehát meg akarsz ölni.
Őrülten kacagtam fel.
- Későn kelt, méltóságos uram, - ordítottam föl vadul, s egy szempillantás alatt célba vettem őt fegyveremmel.
Úgy rémlik, mintha e másodpercben rám tekintett, s leeresztett fegyverét ő is felemelte volna, de semmiről sem vagyok bizonyos; a világ összefolyt körültem, görcsösen húztam meg a sárkányt.
Egy dördülés… s ő elbukott.
A fegyvert iszonyodva dobtam el magamtól, s futottam a világnak. Lábaim reszkettek, fejem zúgott, azt hittem, le kell roskadnom lelkiismeretem ónsúlya alatt. De csalódtam, s még talán könnyebbségemre szolgált, hogy futhatok a végkimerülésig, a kétségbeesésig, a halálig.
XXII. FEJEZET
(Melyben váratlan fordulatra készíttetik elő a nyájas olvasóközönség.)
- Elég! - szólt Kléner úr. - Ön befejezte vallomását. Amit ezentúl mondhatna ön, az nem tartozik a dologra.
Azzal intett Johann Körmös hajdúnak, hogy vezesse ki.
A bűnös visszafordult az ajtóból.
- Csupán arra kérem, bíró úr, ha lehet, siettesse ügyemet. Borzalom és iszony nekem az élet. Megérdemlem a büntetést, s következzék az be minél előbb.
- A törvény meg fogja tenni a magáét, - mondá a vizsgálóbíró mosolyogva, mint mikor otthon azzal biztatja a kis Árpádkát és Töhötömöt, hogy katarceltlit hoz nekik. A többit végezze el ön az istennel.
A bűnös eltávozása után Kléner úr Bornemisza felé fordult, ki mélyen elgondolkozva ült egy helyen, úgyhogy Kléner úrnak háromszor kellett kiejteni a »nos?« szót, míg fölrezzenthette.
- Nos, miféle körülményeket tud ön fölhozni a természeteseken kívül?
- E percben még nem vagyok készen. De lesznek!
- Ah! - szólt Kléner úr csodálkozva, és szája tátva maradt.
Kevés vártatva a kezeit kezdte dörzsölni oly eleganciával, mint egy született boltoslegény.
- Ön tehát megkísérli? Igazán kíváncsi vagyok.
Bornemisza szúrós szemeit Kléner úrra emelte.
- Igenis, meg fogom kísérleni. Mit tart ön például azon állításról, hogy a gróf is gyilkossági tervet forralt?
- Eh, uram! amit az állításokról egyáltalán tartani szoktam. Nos, de föltéve, hogy bebizonyítható lenne is, mit nyomna a latban? A gyilkos és kezdeményező mégiscsak Teléry Mihály.
- Lehet, ez azonban mégis tág teret nyújt a kombinációkra.
- Hahaha! Ön erővel mesés elemet akar vegyíteni ebbe a prózai anyagba. Ez egy egészen közönséges, ostoba gyilkosság, fényes nappal, birkabárgyúsággal végrehajtva. A vallomás után egyetlen szó is fölösleges kommentárnak. Kombinálni meg pláne nevetséges. A bevégzett tény előttünk fekszik egész meztelenségében.
Bornemisza föl volt tüzelve a bíró gúnyos modora által s nagy kedvet érzett magában mindenáron ellentmondani.
- Ön nem elég tanút hallgatott ki. A vallomások nem eléggé kimerítők. A beismerés még nem elég bizonyíték.
- Sőt éppen ellenkezőleg. Légió tanút hallgattam ki. Kihallgattam a kulcsárnét, a tiszttartónét, Belindek-Kukacz Mártont és a feleségét, egyszóval számtalanokat, kiknek vallomásáról nincs jegyzőkönyv.
- Miért?
- Mert nem volt érdemes a papírt pazarolni. Mennyi ostobaságot beszélnek ez asszonyok. A tiszttartóné, kinek felnőtt lányai vannak, azt vallotta, hogy Teléry gróf bizony egy csöppet sem volt szerelmes a Majornoky Borcsába. Nem is szép az, csak úgy ráfogják. Aztán a bálokban határozottan rosszul szokott kinézni. Vékony, sovány. Tavaly is, gondoljam csak meg, bepúderezett hajjal jelent meg a bálokon! … Bezzeg ilyen ízléstelenség oszt egészen tönkreteszi még azt a nimbuszát is, amit erőnek erejével a Boriskára halmoznak az ő leányainak az irigyei. Jézus Mária! ki is látta azt, olyan erősen fekete hajat bepúderezni egy elitbálra.
Kléner úr egész dühös lett, mire idáig jutott.
- Hát ilyeneket vegyek én be a tanúkihallgatási jegyzőkönyvbe? Asszonyok hitvány pletykáira pazaroljam a cs. kir. papirost és az olyan derék tisztviselő szorgalmát, mint aminő Krupicsek úr. Képzelje ön, mekkora bosszúság az! Az ember részleteket kíván hallani a gyilkosságra vonatkozólag, és azt tudja ki, hogy a Borcsa kisasszony sárga-kék ruhája úgy néz ki, mint két cifra ablakfüggöny, amelynek…
- Gyakran a legérdektelenebbnek látszó dolgok is fontosak - szólt közbe Bornemisza komolyan. - Lássa ön, a bepúderezett haj azt jelenti, hogy Majornoky Borcsa (mert itt most nem jő tekintetbe, hogy gyámleányom) kissé hiú… s meg van benne a hajlam, ha szunnyadón is, egy arisztokrata nejévé lenni. A hajpor egy porszemnyi vágyódás a magasabb légkörbe. S a kék és sárga ruha is gondolatokat támaszt bennem… A ruha a nőkön egy egész tanulmány, bíró úr!…
- Oh! Oh! Ön igazán élénk öreg úr!…
- A fölgazdagodott parvenü hölgyek cifrán öltözködnek, az előkelők ízlésesen - bizonyos mérséklettel -, a híres emberek nejei és leányai pongyolán, mert azokra fényt vet a népszerű név, s e fény meg százszorta káprázatosabb színekben játszik, ha egyszerűség a talapzata. Thiersné asszony örökösen sáfrányszínű karton ruhákat visel, a Dumas kedvese, Le Montoin kisasszony, egy fakó orlean ruhában jár Franciaország legszellemesebb emberének karján, a boulevardokon, hol bámulják, kalapot emelnek előtte s nem ritkán suttogják irigyelve: »a mi kedves Dumas-nk barátnéja«; - Girardin Emilné egy gyapotkendővel a nyakán jelent meg az udvarnál…
- Az ördögbe is, honnan tudja ön mindezeket? s mit akar tulajdonképpen mondani?
- Azt, hogy nézze meg a Teléry grófi címert, egy arany karikát tartó sas kék mezőben. E zászlósurak családi színe tehát a kék és sárga. Nos, nem talál ön valami csekély jelentőséget abban, hogy az én egyik gyámleányom sárga-kék ruhákat visel?
- Spectabilis, én önt bámulni kezdem…
- Ne bámuljon ön, mert meglehet, korán lenne még; hanem inkább tegye meg azon szívességet, bocsássa rendelkezésemre az összes tanúvallomásokat és bűnjeleket.
XXIII. FEJEZET
(Melyben Kléner úr is meggyőzetik, hogy a vizsgálat nem volt tökéletes.)
Kléner úr nem ellenkezett többé.
- Ha ön mindenáron akarja, elvégre is semmi kifogásom nem lehet. Krupicsek úr, legyen ön szíves kicsomagolni a bűnjeleket, a kihallgatási jegyzőkönyveket és a tekintetes úr rendelkezésére bízni.
Bornemisza uram mohón esett neki a sok aktának, melyek szinte csomaggá nőttek tegnap óta, mialatt Kléner úrék az ebédlőbe sétáltak.
- Még nem is reggeliztem - dünnyögé dr. Szirupka keserűen. - Hogyan uram, ön itt marad?
- Míg önök ebédelnek, azalatt legalább kényelmesen átolvashatok, megnézhetek mindent.
- Denique! kiki a saját sorsának kovácsa - szólott a doktor végtelen részvéttel tekintve Bornemiszára.
Az elmélyedve nem is felelt többé, összes figyelme oda volt irányozva a betűözönre, mely mind a Teléry Mihály bűnösségét bizonyítá. De azért nem csüggedt, valami sajátságos előérzet ösztökélte a kutatásra.
Mire az ebédnek vége lett s a három úr benyitott, az öreg Bornemiszát még mindig az iratokba temetkezve találta, de sokkal komorabban, mint előbb.
- Nos, átolvasott ön mindent? Van-e valami észrevétele, valami mesécskéje az ilyen magamszőrű öreg gyerekek számára?
- Uram, - jegyzé meg Bornemisza - én nem mesélni jöttem, hanem enyhítő körülményeket keresek. Olyanok kell hogy legyenek, s minél tovább gondolkozom ez ügyben, annál többet fedezek föl.
- Bizonyára, bizonyára, - szólt a vizsgálóbíró - azok lehetnek, sőt vannak is. De mit ér ez? Nem mindegy-e, élethossziglani börtönben sínyleni, vagy húsz évig tartóban?
Bornemisza türelmetlenül vágott közbe.
- A felfogástól függ. Ahhoz a Teléryhez, akit önök elhurcoltak, semmi közöm. Teléryt elítélik, becsukják, kivégzik, egyszóval eltávolítják az emberi társadalomból, de énjének egy másolata megmarad a közvéleményben. Hadd lakoljon az eleven, igazi bűnös, de szeretném, ha a köztünk maradt másolat nem lenne olyan nagyon, nagyon fekete… Szegény Boriska, mennyire szerette!
Ősz fejét lehajtotta szomorúan, gépiesen forgatva kezében a bűnjeleket, a finom damaszcsövű grófi fegyvert, a holttestbe fúródott golyót s a Miska egyszerű puskáját.
- Uram, - veté oda szórakozottan - én a vizsgálatot korántsem tartom még befejezettnek. Nagyon egyoldalú, hiányos…
- Hogyan? - kérdé Kléner úr vontatva.
- Pszt! Csitt! - ordított föl Bornemisza magánkívül s olyat ütött öklével az asztalra, hogy annak összes tartalma táncolni kezdett. - Csitt! Egy gondolatom van! Igen, igen. Hadd rendezzem eszméimet… Ah!…
A meglepetés örömrivalgása volt az az »ah« szó.
A Bornemisza ráncos arca föllángolt, rég kialudt fényű szemei szikrákat szórtak, Kléner úr pedig türelmetlenül toppantott a lábával, s megrovó arckifejezésbe engedte ábrázatát, mintha mondaná:
»Micsoda impertinens modor ez?«
Az öreg úrnak kisebb gondja is nagyobb volt most Kléner úr haragjánál, szíve hangosan dobogott, hangját elveszté örömteljes felgerjedésében. A szavak ott ültek arcán, homlokán, de nem bírt azoknak Kléner úr fülei által fölfogható alakot adni.
- A grófot nem Teléry Miska ölte meg - rikkantott fel végre tompán. - Nem! Nem!
Kléner úr szánakozva nézett rá.
- Megbolondult szegény. Jó, hogy kéznél van a doktor. Fogja meg, domine Krupicsek.
- Nem ő ölte meg, - hörgé az öreg úr - mert… mert…
- Meg kell kötözni - vélekedék Kléner úr valamivel nyugodtabban.
Bornemisza harsogó hangon folytatá:
- Azon golyó, mely a hullában volt, nem a Miska puskájából jött… nem jöhetett.
- Miért? - kiáltott föl Kléner úr.
- Mert sokkal nagyobb, mintsem valaha beférhetett volna a csőbe, sokkal nagyobb…
A jegyző és a doktor villámhirtelen ugrottak oda, hogy a próbát megtegyék.
- Csakugyan, - mondá az orvos - a dolog csodálatos! A haláltadó golyó nem lehetett a Teléry Mihály puskájában.
Kléner úr pedig ott állott az asztalhoz támaszkodva, mint egy kővé változott nagy húsdarab, a tubákpikszist meredt kezében tartva, apró szemei bambán meredtek a semmibe, tátott szájának alsó ajka mozgott, sőt még a tokája is segítségére jövén tőszomszédjának, de értelmes hangot nem volt képes adni.
- Oh, oh, oh! - gagyogta a jeles férfiú.
- Ez oszt’ a fordulat! Ez oszt’ a rébusz! - kiálták egyszerre a jegyző és az orvos.
- Oh, oh - hajtá egyre Kléner úr.
Bornemisza sietett magának elégtételt venni.
- Nem mondtam-e, hogy hiányos a vizsgálat?
Kléner úr megsemmisülve ugrott nyakába.
- Az volt, hiányos volt - rebegé szelíden, mint egy megvert gyermek.
XXIV. FEJEZET
Kléner úr ezen megalázódás után szippantott egyet, s e szippantás visszaadta őt önmagának. Ötölt, hatolt.
- Azaz, amennyiben e hiányról magamnak is volt tudomásom. Hüm, hüm! Ha jól emlékszem, mondottam is domine Krupicseknek.
- Nem volt szerencsém hallani - maliciózuskodék Krupicsek úr.
- Elég rossz, elég rossz. Különben is ön nem képes fölfogni szunnyadó eszméimet. Pedig a szunnyadó eszme életre ébredhet, ténnyé válhat, csodát művelhet. Lássa ön. Ez egy szunnyadó eszme volt bennem, melyet most az ügyvéd úr fölrázott, életre ébresztett. Félek azonban, kissé korán. - Az eszméknek érni kell, uraim. Nekem egy bizonyos rendszerem van, egy összefüggő láncolat, melynek láncszemei a tények: ő azt tette, hogy midőn én a lánc egyik oldalán vizsgálódtam, tapogatóztam, egyszerre odarántotta eszemet a lánc másik végére, hova bizonyára magamtól is eljutottam volna, de később.
Bornemisza ismerte az emberi lélek különösségeit, minélfogva (célja lévén Klénert a maga észjárásának megnyerni) következőleg válaszolt:
- Bocsánat, vizsgálóbíró úr, igazságtalanul vádol engem. Az eszmét ön érlelte meg bennem, nem én önben. Figyelemmel kísértem szavainak hátterét, s azon meggyőződésre jutottam, hogy ön valami meglepő fordulatot tartogat ez ügyben.
- Teringette! - jegyzé meg a csodálkozásban kiizzadt homlokkal Kléner úr - ön éles ész! Teringette!
És a derék ember méltán is csodálkozhatott, mert hát még neki magának sem volt azelőtt sejtelme ezen szavainak hátterében lappangó csodagondolatról, melyet Bornemisza onnan előhúzott.
»Hm… A tenger sem tudja, hogy drága gyöngyök hevernek a fenekén. Bizonyára nem. - Hanem átkozottul éles esze van annak a prókátornak.«
- Hm! Átkozott éles… folytatá hangosan - hanem lássa, az ilyen plágiumok éppen nem szeretetre méltók. Ne mártsa ön máskor orrát rendőri ügyekbe. Nem vagyok hiú ember, minélfogva ez egyszer megbocsátok önnek, de csak oly feltétel alatt, ha hagy engem intézkedni, kideríteni ezen világhírre vergődhető ügyet, bele nem szól, míg eszméimet rendezem, míg azokat formába öntöm, kisütöm és föltálalom. Ne piszkáljon ön addig a saját kedvenc ételemben, mert az illetlen is, bosszantó is.
Bornemisza mosolyogva fogadta el ezt a föltételt, s Kléner úr hozzálátott eszméi rendezéséhez; a corpus delictiket s tanúkihallgatási jegyzőkönyveket átvitte a másik szobába, egy csésze feketekávét rendelt, magára zárta az ajtót és teljes másfél óráig időzött benn. Csak nehéz lépéseit lehetett hallani koronként, amint sebesen vagy lassabban, de mindig szabálytalan lépésekkel járkált a szobában; azonkívül néha egy prüsszentés, egy-egy »oh, oh« fölkiáltás jelezte hogy ő jelen van s keresi az igazságot.
Mikor kijött, arca sugárzott.
- Mindent fölfedeztem. Az ügy ki van domborítva részleteiben is. Históriai nevezetességű másfél óra volt ez, uram! Ez az orr megtette kötelességét. Szólíttassék elő a vádlott.
XXV. FEJEZET
(Elbeszélésünk utolsó előtti fejezete.)
A vádlottat néhány perc múlva ismét elővezették. Egykedvűen lépett a bíró elé. Nem volt semmi mondanivalója többé s nem volt semmire kíváncsi többé.
Csak addig reszketett, míg a homályos folyosón keresztül vezették. Minden szögletből a gróf árnya nézett rá rémesen.
Kléner úr a belépő vádlott felé fordult.
- Üljön le, barátom, önnek előbbi vallomása össze nem egyezik a valósággal.
- Pedig én semmit sem tagadtam el. Mit is tagadhatnék már?
- Ne vágjon szavamba! Én fogom elmondani, mint történt a katasztrófa.
Csend lett; mindenki Kléner urat nézte s leste a lassan potyogó szavakat ajkáról.
- Ön csütörtökön délután megtöltötte a puskáját golyóra, de csak az egyik csövet volt ideje a gazdatiszt belépte miatt megtölteni; az azért áll, mert Bige Ferke és többek vallomása szerint csak egy lövés történt, ennek pedig szükségképp a gróf puskájából kellett jönnie, mert a mindenes és egyik inas vallomásából kitűnik, hogy a gróf puskájának csövei közvetlenül a végzetes kirándulás előtt meg lettek tisztítva; az egyik cső belső kormossága tehát világosan bizonyítja a lövés megtörténtét.
Teléry Mihály összerázkódék; remegő ujjaival végigsimítá homlokát és lélegzetfojtva hallgatta a bírót, míg agyában zűrzavaros gondolatok nyargaltak…
- Megengedem, hogy önnek szándékában volt a grófot megölni, puskáját fölemelte és célzott. A gróf arccal ön felé fordulva állt és valószínűleg éppen fegyverét töltötte, ki tudja mily szándékkal, midőn szemei önre estek, s mint gyakorlott vadásznak azonnal észre kellett vennie, hogy az ön puskájának iránya neki szól.
Itt egy darabig megállapodott Kléner úr, mondanom sem kell, hogy szippantani.
- Amit most fogok mondani, egy szempillantás alatt történhetett, s egyike azon rendkívüli eseményeknek, miket a szeszélyes végzet keze fon, s miket teljesen konstatálni nem lehet. Azon tény azonban biztosan levonható, hogy ön e percben megrántotta a sárkányt, az lecsattant, de fegyvere nem sült el; bizonyítja ezt a piramidlin összerepesztett állapotban talált kapszli; de ugyanazon pillanatban kellett eldördülnie a gróf puskájának is, mert csak így lehetséges az ön csalódása, mellyel a lövést magának tulajdonította. Őrülettel határos lélekállapota s a gróf elbukása különben is megfoghatóvá teszik csalódását. A véletlenség nagy mester, ügyes lurkó, de az öreg Kléner eszén nem megy keresztül.
Kléner úr itt ismét lélegzetet vett, s sokkal emeltebb hangon folytatá:
- Uram, ön ezennel szabadlábra van helyezve s csupán életbiztonság elleni merénylettel vádoltatik, s mint ilyen, ha elég bizonyítékot bír szerezni, meg is lesz büntetve. Távozzék.
Teléry pedig nem távozhatott, mert ájultan rogyott össze; a nagy bűn terhét megbírta, de a nagy öröm leverte lábáról.
- Kléner úr, ön derék ember! - szólt Bornemisza a bíróhoz lépve.
Kléner úr élénken szorítá meg kezét, aztán az orvossal és Krupicsekkel is kezet fogott.
- Én magamnak nem követelek semmit, - mondá ünnepélyesen - hanem az orromnak tisztelet adassék. Az egy olyan sróf a jogszolgáltatás gépezetében, melynek hiányát nagyon meg fogják érezni, ha majd nem leszek. No, de a halál bizonyára messze van… Ne gondoljunk rá, szippantsunk.
Kléner úr bekövetkezett prüsszentéseire föleszmélt Teléry, de szólni nem tudott. Az öreg Bornemisza kézen fogta és némán vezette ki a folyosóra. A szögletekből most már nem néztek rá az előbbi síri árnyak. Csak a vén Blikk, a gróf vadászvizslája sompolygott el mellette, nyihogva kapkodva a keze után.
Ki tudja, megnyalni akarta-e, vagy megharapni.
XXVI. FEJEZET
(Melyben a szerző elbúcsúzik anélkül, hogy indokolná, 
miért nem adta Borcsát férjhez.)
A Teléry-ügy, melynek mai napig is sok homályos oldala van, nagy szenzációt költött nemcsak a megyei, hanem tágabb körökben is, és Kléner úr neve emlegetett lőn.
Még a pesti hírlapok is egész terjedelemben közölték a majornoki vizsgálatot, s Kléner úr megérte azon régen álmodott dicsőséget, hogy a sajtó személyével foglalkozott.
Ah, azok kéjes boldog napok voltak! Nem tudom, akkor szokott-e rá a hírlap-olvasásra, hanem az tény, hogy azóta naponkint türelmetlenül várta a hivatalos lapot, melyet remegő kezekkel szokott fölbontani, elhalványodott arccal gusztálva az első lapon egy nevet, egy szemeinek ismerős, százszor odaálmodott nevet, elöl-hátul ilyenforma sorokkal: »ilyen meg olyan érdemek jutalmául ezen meg ezen rendjelt adományozom«.
A lap megjelenik napról napra, de az a bizonyos név nincs benne. Kléner úr nem csügged el, már szintén megszokta a hasztalan várakozást, a kaszinóban az átnézett lapot félredobja, egykedvűen szokta kihúzni szelencéjét és élvezettel szippant belőle, mintha mondaná az orrának: »még nincsen rendjel«.
Az aztán egy hatalmas prüsszentéssel mintha visszafelelné: »türelem«.
*
És most végére értem az elbeszélésnek. Kötetekre lehetne azt toldani, ha nem itt lenne annak a természetes vége. A Teléry-ügy be lett fejezve, s én csak a Teléry-ügyről kívántam írni. Ami azontúl van, az már egy másik regénynek a tárgya.
Nyájas olvasóim ugyan nem találják helyénvalónak, hogy a megzaklatott fiatal párt, amint illik, össze nem házasítom.
Lehet, hogy igazuk van - de nekem is megvannak a magam okai, amiért Boriskát nem adtam férjhez.
Önök ugyan nem fogják eltalálni az igazi okot, de mégis találnak egyet-kettőt, amit el lehet fogadni.
Ilyen például az, hogy ha Boriskát férjhez adtam volna, idősebb létére a Mariskát sem illett volna pártában hagynom, - márpedig a személyzetem közt egyetlen házasulandó ember sem volt, a domine Krupicseket kivéve; azt meg éppen teljes lehetetlen volt megházasítanom, mert olyan jámbor embernek van festve, hogy az esztétikai igazságszolgáltatás nem engedi meg őt a regény végén megbüntetni.

FÜGGELÉK
AZ APÁM ISMERŐSEI CÍMŰ REGÉNY VÁZLATAI ÉS VÁLTOZATAI
MIKOR UTOLSÓ FÖLDESURUNK A DESZKÁN FEKÜDT
(A FALUBELIEK BENYOMÁSAIT ELBESZÉLI A SZERZŐ)

[1875 előtt]

Egy reggel halva találták a réteken. Magát lőtte-e meg, vagy orvtámadásnak esett áldozatául, nem tudni.
A faluban csak akkor tudtuk meg, mikor már otthon volt kiterítve a fekete posztóval bevont címerteremben. A fáklyák fölgyújtattak a fényes ravatal körül, s vérvörös világuk kísérteties fényt vetett a Szent-Illényi grófi címerre, egy szájában arany karikát tartó sasra, e jelmondattal körül: »az ősök nyomán«.
Valóban Szent-Illényi Pál most van legigazabban az ősök nyomán; nemsokára ott lesz a hatalmas főispánok és országbírák koporsói mellett az övé is. Az utolsó koporsó, melyet a Szent-Illényi kripta befogad. A legislegutolsó koporsó. Most már meg fogják fordítani fölötte a büszke címert. Nem lesz annak gazdája soha többé.
Maga a legutolsó Szent-Illényi ott fekszik halva, mozdulatlanul, a virágokkal ellepett magaslaton. A szeme most sincs behunyva, nem lehetett azt többé lenyomni. Három falubeli öregasszony, aki megmosta a sáros holttestet, órákig elkínlódott e művelettel, de a szemek nem csukódtak be. Pál gróf nem akart engedelmeskedni; egy arisztokrata még a halála után sem engedelmeskedhetik a csőcseléknek. Egy Szent-Illényi nyitott szemekkel várja be, hogy a koporsó födelét reá szegezzék, és nyitott szemekkel találja az ítéletnapi trombitaszó.
A gyászruhás szolgák lábujjhegyen járnak kelnek a nagy úr halotti ágya körül. Suttogva szólnak egymáshoz, mintha attól tartanának, hogy a méltóságos gróf illetlennek találja a viseletüket. Egy közönséges emberről tudnák, hogy semmi köze többé a világhoz, semmi hozzászólása többé semmihez. De egy Szent-Illényi! Az talán még a holta után is parancsol. Egy magyar főnemes, aki még talán az égbe is magával viszi az alkotmányát, s onnan is bele fog szólni az isten befolyásolásának útján az apró-cseprő parasztemberek sorsába.
Kísérteties némaság honol.
A mozdulatlan szív fölött csupán egy óra ketyeg a halott mellényzsebében. Az emberi szerkezet túlélte az istenit. Ennek a verése megállt, az még továbbra is méri az időt.
S künn messze földön, hetven faluban zúgnak a harangok, ahol birtokos, patrónus volt őméltósága. És e nagy harangzúgás közé nem vegyül egy, egyetlen zokogó szó sem.
Egyetlen gyöngéd zokogó szó, mely túlharsogná hetven falunak a harangját.
És az aranyos ravatalra nem hull egyetlen részvétkönny sem, mely foltot hagyjon a drága selyemlepedőn, hogy az a folt fényesebben csillogjon ott királyok minden pompájánál.
Eh! egy arisztokrata nem szorul rá még a szeretetre sem! - Az el tud menni a másvilágra a maga becsületéből is: nem kell neki könny és sóhajtás útravalóul.
A címerterem szárnyas ajtói be vannak zárva; s két alabárdos áll a küszöbön kivont karddal, távolabb pedig egy karosszékben talpig feketébe öltözve az öreg Kamuti János ül, a méltóságos úr tiszttartója. Feje leeresztve a könyökére, mély gondolatok terhével látszik vajudni.
Az udvar megtelik kíváncsiakkal, kiknek most szokatlan, érdekes látvány lesz egy grófot halva látni.
A mi falunkban szokásban van sorba látogatni a halottakat. Még egyszer megnézik színről színre, megmérlegelik, sokat változtatott-e rajtuk a halál vagy nem, szelíd kifejezést kölcsönzött-e az nekik vagy ijesztőt, megnézik, hogy voltak öltözve utoljára, új csizma volt-e a lábukon, vagy régi, volt-e szentelt bárka a fejük fölött, hajlékony volt-e kezük vagy meredt s csak nagy üggyel-bajjal gyűrhető-e be a koporsóba? Megvizsgálnak szegről-szegre mindent, figyelemmel kísérik egész a temetésig és emlegetik hetekig, nehéz volt-e a halottvivőknek, nagyot szólt-e a göröngy, mikor a koporsójára hullott, nem-e megfordítva tették a fejfát a sírjához?
Hát még mikor nem valami közönséges ember hal meg, hanem egy gróf, akit kilenc vármegyében süvegeltek s akit 70 falu harangja sirat két nap óta folytonosan!
Be sok harangozó keze belehólyagosodhatott a kötélrángatásba!
Egész csoportok ostromolják az előszobát, ahol az öreg Kamuti guggol, s ahol az alabárdosok léptei kongnak tompán, egyhangúlag a hideg márványkövezeten.
Az alabárdosok végigtekintenek a csőcseléken, megvetőleg, hidegen… néha meg-megnyitják az ajtó egyik szárnyát egy-egy előkelőbb látogató előtt, azonban újra bezárul a nagyúri terem ajtaja ünnepélyes, kimért csikorgással, s az egyik alabárdos elutasítólag, monoton komorsággal veti oda a bebocsáttatást kérőknek:
- Őméltóságához nem lehet bemenni.
S amint újra meg újra megcsikordul az ajtó, valami sajátságos lehelet csapkodja meg a nyíláson át a csőcselék arcát; valami fojtó szúró szellet, mely szinte megmarja a képüket, mely szinte kergeti kifelé.
Mintha az ott bent mozdulatlanul fekvő arisztokrata lehelete keveredett volna méreg gyanánt a levegő miriád atomjai közé. S mintha ez atomok egy érdes, megvető hangba rezdülnének össze, mely visszaverődik a gyászba vont címeres falakról:
»Takarodjatok innen!«
S míg bent a palotában a kísértetszerű csend virraszt némán a holttest fölött, addig a gazdasági udvaron egyik kocsi a másik után robog be, hozva a drágábbnál drágább halotti jelvényeket; gyászöltözeteket a cigánybanda számára, mely még egyszer muzsikálni fog a méltóságos úrnak, fekete uniformist a cselédségnek, mely most már a senkié, halomnyi viaszgyertyát és fáklyát, hogy azok, még egyszer és utoljára, fényt vessenek a temetéskor az aranyos koporsóra, mely a Szent-Illényi család színeivel, vörös-sárga selyemmel van megbélelve, s melyben oly puha, nyugalmas fekvés esik.
De a temetésig még egy kellemetlen funkció vár őméltóságára. Mielőtt odafektetnék az ősökhöz, még egy szolgájával van egy kis dolga, - a törvénnyel.
Mint törvényhozó erre is ő varratta, míg élt, a libériát, ennek is ő parancsolt, s az most ezt a parancsot fogja teljesíteni! Ki akarja kutatni, hogyan, miben halt meg a nagy úr? Öngyilkos volt-e, vagy megölték?
Őméltóságát föl fogják boncolni. Pápaszemes doktorok véleményt fognak mondani fölötte és hajba kapnak afölött, hogy melyiknek van igaza.
S a darabokra vágott arisztokrata még akkor is mereven, megvetőleg fog nyitott szemeivel végignézni ez embereken, akik öt forint diurnumért összemetélik ízekre, aztán szépen óvatosan megint összerakják méltóságos tetemeit, és nem fogja elárulni egyetlen vonással sem, hogy ez neki kellemetlen.
S minden azt fogja hirdetni örökkön-örökké, hogy ami vele történik, abban ő nem lát semmi különöset, az mind az ő meghagyásából esik…

RAJZOK A RÉGI VÁRMEGYÉBŐL
1881
I. FEJEZET
(Melyben Gerge István virtus-cselekedeteivel ösmerkedik meg az olvasó.)
Éppen ott kint ül az ambituson s természetesen pipázik. Mert amikor nem pipázik, örökké káromkodik, de minthogy mindég pipázik, tehát istenfélő kegyes ember.
Különben pedig a nemzetes úrnak valóságos mesterségéhez tartozó eszköz a káromkodás, miután Gerge István uram azonkívül, hogy a Majornoky kisasszonyok gyámja, még a vármegye csendbiztosa is.
Mégpedig olyan csendbiztos, kinek nemcsak hetedhét vármegyére szól a híre, hanem kihat a külső országokba is.
Van ám ott ész bőven, ha nem néz is ki belőle: apró, szürke szemű, rövidre nyírott hajú öreg ember, szakállát, bajszát is borotválja, s lefelé álló orrával és hegyesedő állával madárhoz vala hasonlatos az ő ábrázatja.
De ez igénytelen külső dacára is, igazi oroszlány ő, győzhetetlen, bátor és szívós. Réme a rablóknak, kevélysége a tekintetes vármegyének, melyre, őmiatta, még a fölséges császár is rászorult egy ízben.
Valami nagyon fontos és tekervényes bűnügy, mely iránt maga a császár is érdeklődik vala, s melyet a bécsi rendőrség hónapokig nem bírt kinyomozni, úgyhogy az emiatt haragra lobbant uralkodó, Reviczky Ádám uram őnagysága tanácsára, Gerge István őkegyelmét hozatta fel a fényes birodalmi székvárosba.
A bécsi rendőrfőnök alattomban gúnyosan nevetett a markába:
»No iszen, ez fogja majd kikutatni az ököraffért, aki mozdulni sem bír majd ezekben a cikcakkos utcákban! Jó szerencse, ha az utcáról haza tud találni a vendéglői szállására. Milyen gondolat az őfelségétől, egy ügyetlen táblabírát szalasztani bele a szaglálásba ott, ahol a mi orrunk sem érzett meg semmit!«
A rendőrfőnök, hogy tökéletes legyen a magyar csendbiztos felsülése, megengedte magának azt a juxot is, felöltöztetett két közönséges rendőrt csirkefogónak s lelkükre kötötte, hogy lopják el a nemzetes uram klepszidra óráját a zsebéből. Hadd emlegesse meg Bécs városát holtig.
De bizony, mikor épp enémű rendeleteit osztogatná a derék úr, egyszerre csak betoppan Gerge uram e szavakkal:
- Megvannak az ökrök, kollega!
- Ne bolondozzon az úr! Hogy jött rá?
- Az az én titkom.
Ugyanazon ezer darab ökör volt ez, melyet Szatmár megye ajándékozott természetben a francia hadjárat viseléséhez I. Ferencnek, s melyekkel nagyon furcsa história történt - a haláluk után.
Ugyanis mind az ezernek csak ötszáz mázsa húsa lett az élelmezési konzorcium kezei közt, s csak százkilencven darab bőre.
Kitűnt tehát, hogy egyik-egyik állat nem volt több ötven fontosnál, s hogy nyolcszáztíz jámbor ökör bőr nélkül taposta hajdan e földi élet sarát.
A császár dühös lett, s rendőrfőnököt, vizsgálóbírót mozgásba hoz szigorú parancsa, - de hasztalan! a katonaélelmező konzorciumoknak már akkor is majdnem annyi eszük volt, mint most, olyan sötétséggel vették körül magukat, hogy abba ugyan ember legyen, aki behasson.
Gerge az az ember volt; megérkezése után huszonnégy óra alatt kisütötte, mi okozá az ezer történeti nevezetességű tulok oly nagy mértékű testi fogyatkozását. Kár, hogy nem tartozik ide ennek a története.
Az ezer ökörről még csak annyit, hogy nemcsak a történelem örökítette meg őket, nemcsak a »Pitaval« beszél felőlük, de még a költészet is visszatért rájuk.
Midőn az uralkodó, ezen kázus után nemsokára, új főispánt nevezett ki Szatmár megyébe, a tekintetes megyei karok és rendek közt ez az elmés karmen kezdett cirkulálni:
»Ezer ökröt küldött Szatmár a császárnak,
De a császár ezért csak egyet Szatmárnak.«
Különben nem is ökrökről van itt szó, még kevésbé őméltóságárul, a Szatmár megyei főispánról, vagy az ottani tekintetes karok és rendekről, hanem csupán a Gerge uram nehány virtus-cselekedetének elsorolásáról.
Számos bravúr-vallatása forog közszájon otthonról is, melyek közül nem utolsó három megátalkodott csavargó állapotának elmés kifürkészése.
A főbíró semmire sem tudott menni velök. Úgy állt ott előtte mind a három, mint egy-egy cövek, némán, megrögzötten, készek, hogy inkább szíjat hasítsanak a hátukból, mintsem egy hangot valljon valamelyik.
A főszolgabíró elunta a bajlódást három napon keresztül, elküldte hát őket a csendbiztos úrhoz: hadd legyen egy kis mulatsága annak is.
Gerge István uram éppen a nagy tanácsteremben diskurálgatott az ülnökökkel, mikor a hajdú jelenté, hogy itt van a három néma, kiknek már akkor híre járt a városban, s kikről kalandosabbnál kalandosabb mesék keringtek. Hallgatásuk a regényesség színeivel foltozta meg rongyaikat. Széltében találgatták: kik lehetnek?
Nem-e a híres Zöld Marci az egyik, vagy hogy Szellő Miska, az alföld híres banditája, ha hogy nem maga a dánus királyfi kíséretével, ki álruhában jött ide a Majornoky-kisasszonyok kiismerésére - amint az a népmesékben szokás.
- Hozd be őket! - parancsolá a hajdúnak.
A három marcona képű fiú előállott.
- Mi a neved? - kérdé az egyiktől. - Ki vagy?
Semmi felelet. Érzéketlen, kifejezés nélküli arccal bámult vissza a legény a tekintetes úrra, mintha nem is őhozzá szólott volna az, mintha nemcsak néma lenne, de siket is.
- Hát ti ketten kik vagytok?
Azok sem feleltek.
Gerge uram megvakarta az ajka alatt deresedő fiókszakállt s nyájasan mondá:
- Nem tesz semmit, édes fiaim; majd csak megösmerkedünk lassankint.
Aztán a hajdú felé fordult:
- Szólítson kend elő három pandúrt!
Nyomban előállt mind a három.
- Ti pedig, édes fiaim, ha már nem akarjátok megmondani, kik vagytok, én bizony nem erőltetlek - szólt az ismeretlen csavargókhoz -, hanem oda fogtok állni a terem egy-egy szögletébe, a fal felé fordulva, s mindenik mellé töltött fegyverrel a pandúr, azon utasítással, hogy ha moccanni mertek addig, míg én nem szólok, lőjön agyon. Jó lesz-e, édes fiaim?
És hangja olvadó édes volt a nyájasságtól.
Azután csakugyan odaállította foglyait a tanácsterem egy-egy szögletébe, s maga karonfogván Taplós Ferenc ülnök urat és Teléry Miskát, az első aljegyzőt, elkezdett gondtalanul fel-alá sétálni, csupán néha vetve egy pillantást mozdulatlan pártfogoltjai felé.
Hangosan folyt a három úr közt a diskurzus, tarkábbnál tarkább tárgyakról: arról a mázsás bolondságról, hogy Harcsa Ezékiel urambátyánk malmot építtet, s fölfelé igyekszik idomítani a vizet hozzá, s arról a hallatlan vakmerőségről (amin főleg Taplós Ferenc úr botránkozik meg rettenetesen), hogy Csongrády Pali, a másodaljegyző, a Majornoky Borcsa kezére vágyik, s amilyen vakmerő, alkalmasint meg is fogja kérni Gerge István uramtól.
Az öreg úr összeráncolta homlokát, sietett más irányba fordítani el a beszélgetés rúdját, s mikor egész odaadással kezdte demonstrálgatni a napoleoni hadjáratok szükségét a korhadt Európában, úgyhogy minden egyébről elfeledkezni látszék, ami még a világon van, - egyszerre kiszakítá magát a két sétáló úr karjaiból, s hatalmas hangon kiáltá a terem közepén:
- Halbrechts!
Az ismeretes vezényszóra a három csavargó közül kettő gépiesen megfordult.
- Ahá! Most már ösmerjük egymást. Kendtek reguláris katonák! Melyik regementből valók kendtek?
Most már nem volt mit tagadni. A fiúk bevallották az egész esetet: megunták a komisz katona-kenyeret, s úgy mentek el az ezredtől, hogy a kapitány úrnak elfelejtették bejelenteni.
II. FEJEZET
(Szlimák és Jasztrab.)
A főbíró úr nagyon csodálkozott, midőn alig félóra múlva íme mind a három foglyát visszaküldi Gerge kivallatva, kettőt ezredéhez leendő kísértetés céljára való tekintettel (a felvett jegyzőkönyv hivatalos stílusa), a harmadikat pedig azért, hogy a szentencia kimondásáig küldje be abba a fényes épületbe, melyről varjú, holló hirdeti károgva, hogy ebben a nemes vármegyében ez a legtágasabb, ez a legszükségesebb épület.
Tömve volt az gazemberekkel. Két évtizeden keresztül ugyancsak derekasan benépesíté Gerge uram. Hivataloskodása első éveiben egészen meg volt ingatva a közbiztonság. Nemcsak a burjánmódra felszaporodott bennszülött rablók és betyárok garázdálkodtak, hanem még a szomszéd megyék szegénylegényei is ide jártak olcsó kalandokra.
Ilyen viszonyok között nem a régi praxishoz nyúlt az új pandúr-hadnagy, mely már kezdett teljesen hasznavehetetlennek bizonyulni: érezte, hogy valami újat kell kigondolnia.
A régi praxis ugyanis az volt, hogy a csendbiztosok embere úgy tett, mintha a rablókkal és tolvajokkal cimborálna, velök járt, velök főzte ki a terveket, velök lopott, de aztán mindent elmondott a komiszárusnak. Ha ugyan mindent elmondott, mert e rendszer mellett ritkán került valaki hurokra.
Gerge egyet fordított az ősi szokáson: nem a saját emberét küldé közéjük, hanem az ő emberüket fogadta magához. Ez pedig nem volt senki más, mint a híres birkózó Szlimák Matyej, a félelmes Jasztrab tót rabló bandájából, mely mint a legrégibb cég, nagy renoméval bírt úgy a rablók, a közönség, mint a tekintetes vármegye előtt.
Gerge így szólt a kézre kerített Szlimák Matyejhez.
- Kár az ilyen derék legénynek ott kint égni el a napon, ahol senki sem látja, az erdőben, ahol senki sem bámulja meg. Te bátor ember vagy, fiam Matyko, az isten is katonának teremtett. Ott vón’ a te helyed. Olyan ember vagy te, édes szolgám, Matyko, hogy míg itt a nemes vármegye a sarkadban, ott még a király is kalapot emelne előtted.
Nagyot dobbant a Matyej szíve ettől a nehány szótól, s mélyen felsóhajtott:
- Az volna nekem jó, komiszárus uram.
- Ott mérik még csak marokszámra a dicsőséget… Hallottad-e Kinizsi Pál esetét valaha? Mint molnárlegény ment a hadsereghez, s paraszthajszál híja, hogy nem mint király végezte.
Matyej lihegett a kéjtől, lelkét édesen csiklandozta ez a szőrmentes beszéd.
- Az csak a gyöngyélet, fiam Matyko - vitte odább a Matyej képzeletét Gerge uram -, ahogy a népmeséitek beszélik, zsírt ennél ott folyvást száraz kenyér helyett, s olvasztott vajat innál rá szomjúságodban. Aztán mikor lefeküdnél aludni, kilenc közönséges baka kergetné rólad a legyeket.
- Szerezzen be oda, komiszárus uram! - hörgé Szlimák Matyej fojtott hangon.
- Nem olyan könnyen megy az, édes gyermekem, Matyko. Látod, most még először elítélnek, azután elcsuknak vagy tíz esztendőre. Tíz év múlva, ha élünk, majd beszélhetünk erről, csakhogy mi leszel te már akkor? Saját magadnak az árnyéka.
Szlimák mélyen elszomorodott, szórakozottan tologatva lefelé-fölfelé a rézcsattos másfél-arasznyi széles szíjat.
- Aztán nem lehetne ezen segíteni valahogy?
- Bizony bajos lenne, mert igaz, hogy úgy szeretlek, Matyej fiam, magam sem tudom miért, mintha édes testvérem lennél, mindazonáltal az írnokom már beterjesztette a jelentést a vármegyéhez, hogy el vagy fogva.
- Ez már hiba, nagy hiba - dünnyögé Matyej, s borsónyi izzadságcseppek verődtek ki a homlokára.
Gerge úgy tett egy darabig, mint aki gondolkozik, majd hirtelen a Matyej vállára ütött, mintha egyszerre határozta volna el:
- Te nem vagy aljas ember, Matyej - mondá mohón és mégis ünnepélyesen.
Matyej behunyta szemeit, s egyet bólintott nagy idomtalan fejével, hogy ő nem aljas.
- Te nem fogsz engem megcsalni!
A rabló kezét nyújtotta Gergének, azt a kezet, mellyel éppen tegnap nyúzta meg a lesti zsidótól lopott tehenet.
- Itt a becsületes parulám!
- Tudtam, hogy ember vagy a talpadon. Azért határoztam el, hogy úrrá teszlek, hogy megtisztítlak a bűnöktől, s amiként én veled kezet fogtam, azonképpen fog veled kezet a tekintetes vármegye is. Hanem hát kézfogás nem lehet anélkül, neked is oda kell nyújtanod a vármegyének a magadét…
- Hadd hallom - mondá Szlimák sötéten.
- El fogod beszélni minden esetedet, rávezetsz a társaid tartózkodási helyére, hogy azokból is faraghassak valamit. Elmondod, mit loptatok; hova tettétek stb. Visszamégy újra a Jasztrab bandájához, olyan jó cimborájuk leszel, mint eddig, loptok, garázdálkodtok, s te azt aztán szombat esténkint, amikor mindig hozzám jössz vacsorára, szögrül-végrül elbeszéled.
- Hát aztán? - sürgeti Szlimák, nagy kidülledt szemeivel mereven nézve Gergére.
- Egy évig szolgálod ilyen minőségben a vármegyét. Egy év múlva letelik az utolsó szombat s akkor én felterjesztem hasznos szolgálataidat a vicispánnak, s az fölment minden üldözéstől.
- De hát aztán?
- Vagy magam viszlek ekkor a regementhez, vagy pedig te viszel tőlem olyan ajánló írást a tüsződben, hogy nyomban megtesznek káplárnak.
A Matyej szeme felcsillogott, s kérges tenyerét gyorsan belecsapta másodszor is a Gerge markába.
- Áll a dolog komiszárus uram. Eb, aki megbánja.
Úgy is lett. Matyej nem szegte meg, amit ígért, hűségesen referált a pandúr-hadnagy úrnak mindenről, minélfogva a szegény Jasztrab bandája nagyon megfogyatkozott egy félesztendő alatt. Egyenkint fogták el főembereit, kiket Gerge uram könnyű szerrel kivallatott, mert nagy zavarba hozta őket a mindentudóságával.
- Nos fiam, mit loptál? - szokta a csendbiztos úr kérdezni a kézrekerült fickóktól.
- Semmit, tekintetes uram. Görbüljön meg az ujjam, ha nem kénytelenségből voltam Jasztrabéknál. Én nem tartozom hozzájuk.
- Engem el nem bolondítasz, kedves fiam, mert én mindent tudok, s ha kérdezlek, azért teszem csupán, hogy lássam, mennyire szánod, s milyen töredelmességgel ismered be a hibáidat. Felesleges dolog titkolnod! Hát nem te loptad el gyertyaszentelőkor a tiszteletes uram malacait? A hlinai akolból is te vitted el tavaly húsvét másodnapján a nyolc jerkét. Ott nyúztad meg őket a fekete majorban, a nagy ákácfa alatt, a Madzag Istók késével, aztán ott sütöttétek meg őket a Vreczjar-bacsa bográcsában, a bőrüket elraktátok a szurdoki molnár lakására, a mai napig is ott van mind a nyolcé. Mondjak-e még többet?
- Nem, nem - sziszegé megsemmisülve a vallatott. - Mindent tud… minden úgy történt.
Híre menvén a tót nép közt a mindentudó csendbiztosnak, iszonyú rémület szállta meg a tolvajokat, rablókat és gazembereket. Az a babona terjedt el, hogy Gerge uram megkente szemeit a Szent-György napja előtt talált százesztendős gyík májával, azokkal az emberi testen keresztül belát a szívekbe, s ott elolvassa a láthatatlan betűket, melyekkel a cselekedetek vannak felírva.
Nem egyszer történt, puszta gyanúból, holmi lúdlopási kalandokért idéztetett magához valakit, s az egyszerre csak kezdte kivallogatni, hogy hát ha már egyszer ide került a tekintetes úr színe elé, úgyis mi tűrés-tagadás, a tekintetes úr úgyis tudja, ő ölte meg a zeherei postást is.
Gerge ügyes rendszere rövid idő alatt megtisztítá az egész felvidéket a rablóktól, csupán magát a vezért, Jasztrabot nem lehetett elfogni; csel, ármány nem bírta megejteni, mert ő legalábbis még egyszer olyan ravasz volt, mint a vármegye.
Ott garázdálkodott az erdőkben, a hegyek közt, hol ő volt a korlátlan király, és nem lehetett onnan lecsalni semmi módon. Ott pedig ő volt az úr, száz üldöző pandúr láttára még csak a szemöldöke sem rándult meg.
A regényes felföld volt a patrónusa, s megvédelmezte előlük: barlangok nyílása, sziklák repedése elfedte Jasztrabot üldözői elől.
Elmondhatnám, milyen megfeszített és mégis hiú erőlködések történtek kézrekerítésére, ha szót akarnék szaporítani, így azonban csupán arra szorítkozom, hogy Gerge lázas dühbe jött mindannyiszor, ha egy-egy elfogatási kísérlet nem sikerült, mert azt tartotta, míg a híres rabló szabadon van, ha csak egy maga is, addig nincs helyreállítva a közbiztonság.
Egyszer, midőn összes pandúrjait küldé ki a »laz«-okba Jasztrab elfogatására, s azok üres kézzel tértek meg, azt állítva, hogy maga az eleven ördög sem bír vele, elsápadt haragjában.
- Egy ütet taplót sem érnek kendtek! Takarodjanak a szemem elől. Magamnak kell elmennem.
S ezzel nyakába kanyarítva az ócska ősi flintát, mellyel a hajdani Gergék nyulakra vadásztak vala, de melytől a hajdani nyulaknak, akik csak előtte álltak, sokkal kevésbé kellett félniök, mint a hajdani Gergéknek, akik fogták és elsütötték, elindult egyes-egyedül Jasztrab borzalmas birodalmába, a »Lopata« rengetegbe.
Az erdőnek volt egy »messzelátó« pontja; Gerge jól tudta Matyej elbeszéléseiből, hogy itt tartózkodik leginkább Jasztrab György, mert már a hivatala is úgy kívánja, hogy ilyen pontról nézegesse az utasokat, keletre lelátva egész a »Motuz« völgyéig, északra a klokovai keresztútig, s e nagy területen mindazt észrevéve, amit a jószerencse zsákmányul eléje tologat.
Jasztrabot csakugyan ott látta messziről a kimagasló helyen puskájára támaszkodni, mozdulatlanul, akár egy kőszobrot.
Ő is észrevette, hogy a vármegye kopóinak ura jön, tudta, hogy ez nem hiába jön ide.
Eltűnhetett volna ugyan előle igen könnyen, de a rablónak tetszett az, hogy Gerge egyedül jön, mikor jöhetne ötven pandúrral is. Úgy érezte, valami tisztelet kifejezése ez, az ő személye iránt. A híres Jasztrab Györggyel a híres Gerge akar kikötni. Igen jól van, Jasztrab György nem fog kitérni a becsületes egyenlő tusa elől, hanem bevárja nyugodtan, ami következni fog.
- Add meg magad! - kiáltja Gerge már messziről. Érted jöttem, édes fiam! Magam jöttem érted, mert nem tartalak holmi kapca-betyárnak, akit ha elfognak jó, ha el nem fognak akkor is jó. Aztán ilyen legény nem is adja ám meg magát a közönséges komisz pandúrnak. Ismerlek, édes fiam, kevély ember vagy, sokat adsz a becsületre, azért jöttem magam. Gyere no, ne bolondozz, Gyurka: úgy megbecsüllek otthon, hogy anyád ölében sem volt olyan jó dolgod, mint a kezem alatt lesz.
A rabló csak a fejét rázta, s röviden felelt vissza:
- Ismerlek, ördöngős csendbiztos, és nem hiszek neked. Ne jöjj közelebb, mert rád lövök.
Gerge azonban csak azért is közelebb ment. Már alig húsz lépés választotta el őket egymástól.
Jasztrab megfenyegette izmos ökleivel, azután felemelte puskáját, célzott, s mind a két csövét elsütötte.
A kis emberke, a híres csendbiztos, rendületlenül fogadta a golyókat, melyek közvetlen a füle mellett süvítettek el, nem hagyta el bámulatos lélekjelenléte egy másodpercre sem. Ennek köszönhette diadalát. A lövés csattanásának pillanatában két ólomgolyót vett ki a zsebéből hirtelen, s midőn a füst eloszlott, s a rabló odatekintett, hol Gergének holtan elterülve kellett volna feküdnie, ott látta azt a leáldozó nap fénysugaraitól övezve, büszkén állani, mint egy gladiátort, ki felemelt kezében a két, testébe küldött golyót mutatja.
- Ne kínlódj azzal a lövöldözéssel, Jasztrab fiam! - kiáltja rá bátor csengő hangon. - Kár fogyasztani a puskaport! Nem fog engem a golyó, édes Gyurka fiam. Most is megfogtam mind a kettőt. Itt van ni, azon módon…
A mogorva rabló rémült tekintetet vetett a folyton közeledőre, aztán nagy elkeseredve földhöz vágván széles, tót kalapját, fojtott tompa hangon hörgé:
- Látom, hogy ördög vagy! Gyere hát, egyél meg. Megadom magam.
S Gerge uram kézenfogva vezette haza a szilaj rablót, kivel három vármegye nem tudott boldogulni.
Útközben megkínálta a dohányzacskójából, kicsiholt neki, aztán mintha örök idők óta kenyeres pajtások lettek volna, szelíd szavaival kivallatta, mint egy gyermeket.
- De csak furfangos nagyeszű ember vagy te Gyurka! Ugye te törted fel a Motosiczky-pincét?
- Bizony isten nem volt bezárva.
- Tudom fiam! Hanem a bodonyi granáriumban is a te kezed járt.
- Körömnyi hasznom nem volt, nagyuram; zsizsikes volt a búza, a zsidó nem akarta elvenni csak a fuvardíjba. De még erre is, hogy ráálljon, meg kellett vernem előbb.
- Mind jó volna ez, édes fiam; csak azt az egyet, ha nem teszed, hogy agyon verted a nagyatyádat…
- Kinek mi köze hozzá? - pattant fel Jasztrab méltatlankodva. - Hiszen az én öregapám volt!
- Igaz, fiam… tökéletesen igazad van! Csakhogy, tudod, a vármegye szörnyen bolondul veszi a dolgot.
III. FEJEZET
(A leghitványabb falu.)
Éppen az estét harangozták, midőn a falu szélére értek az útmutató táblához, melyen ez a felirat volt olvasható:
Majornok Helység:
Tilos a pipázás.
De azért a nemzetes úr a világért sem vette ki szájából az ezüst kupakos tajtékpipát: a törvény csak a paraszt embert kötelezi, az armális nagy úr, - nem imponálhat annak egyéb betű a világon, csak az, ami a Corpus Jurisban vagyon.
Ezalatt a csendbiztos és foglya gyorsított léptekkel mentek keresztül a Csoltó hídján, s a főutcáról a kertek alá kerültek számos »dicsértessék«-re mondván rá Gerge uram a »mindörökké ámen«-t, csupán egyhelyütt kívánt jó estét, a Graczáék portája előtt, mert a Graczáék már nemesi família, s dukál, hogy egészen illedelmesen köszönjön a »szent korona tagjai«-nak, kik éppen két elszabadult malac után futkosnak a lucernásban.
Innen túl már csupa nemesek laknak egész a »savanyú kút«-ig. Olyan ez, mint Párizsban a St.-Germain negyed, azzal a különbséggel, hogy külsőleg éppen semmi különbség a felvég és alvég között: ugyanazon szalmafedeles viskók itt is, kémény és tűzfal nélkül, legfeljebb a kapuk cifraságain látszik meg a lakók magas származása: a tulipánok és griffmadarak közé oda van írva a legtöbb helyütt »Salva Gvardia«, némelyiken a gazda vagy az építő családtag neve »Nemes Laczkó István« vagy »ns. Ujlaki Gábor«. Aztán itt mégis nagyobb a tisztaság és a külcsín. Tessék megnézni, teszem azt, a Toldy János házát, vagy a Piry Mátyás uramét: még a szolgabíró is megférne benne szükségből.
Miért hát, hogy mégis ez a leghitványabb falu a vidéken?
Talán mert feneketlen sárfészek, mert egyetlen kövezett útja sincs? No, bizony ennek igen egyszerű volna a magyarázata. Mind olyan vicispánok uralkodtak a vármegyében, akiknek nem volt Majornokon szeretőjük, minélfogva mindenik arra felé építtette az országutakat, ahol udvarolt. Az valami természetes is, azon nem ütközhetik meg senki. Már azt a vármegye hatalma követeli, hogy a vicispán négy lova úgy röpüljön, mintha szárnya volna. S bizony a jó út a jó lónak a szárnya!
Ott van a bodonyi országút, olyan akár a palló, a szép Bitzó Erzsébetnek köszönheti a Cserhát, míg a Karancsalja a deli Vér Jánosné tejszín arcát áldhatja.
Hanem iszen lesz már ide is út, még tán veres márványból is, hogy ím nagyra nőttek a Majornoky kisasszonyok: kivált ha beüt a jövő restóráció, s a fiatal Szentillényi lesz alispánná.
No, de nem is az út itt a baj, más, egészen más dolgok gázolják le Majornok becsületét a világ előtt…
A megyei vicemérnök, akivel a méltóságos főispán mappát készíttetett a vármegye ábrázatáról, tán ki is hagyta volna Majornokot, ha hogy minden szégyenítő volta mellett két kimagasló tulajdonsága nincs, az t. i. hogy a híres Gerge István akkor van otthon, mikor Majornokon van, s az, hogy a megye egyik leggazdagabb ura, Szentillényi György szintén itt lakik. Kastélyát nem látjuk, mert az lent a völgyben fekszik, hanem bádog fedele és tornyocskái idecsillognak… éppen ott ni… a harangláb irányában.
Ami a falu szégyenítő voltát illeti, azt sem hallgathatom el.
A tekintetes megyei karok és rendek száznyolcvan rénusi forintot ígérték a szomszéd Hont vármegyének, ha megengedi, hogy a határszélen fekvő Majornok oda kebeleztessék.
Hont megye nem fogadta el az ajánlatot; még száznyolcvanöt frt. ráadással sem kellett neki Majornok. Majd bizony, őt érje mindaz a csúfság, mely Majornok után háramlik a nemes municípiumra!
Mert hát a majornoki ember híres arról, hogy minden bolondság és ostobaság őrajta esik meg.
A majornoki nemesek ketten mennek egy pár csizmában restórálni. Két embernek (még ha majornoki emberek is) közönségesen négy lába lévén, a kordován burkolat csak azon a két lábon vagyon, amelyik nagy kevélyen lelóg a fölzászlózott kocsiról, a másik két láthatatlan láb meztelen és a pokrócba van betakarva.
A majornoki ember bal lábbal lép fel a fürhéces kocsira, és a dohányzacskójában sárgarépát hord.
Persze merő ráfogás az egész - de ha nem lehet magukat kimosni alóla!
A majornoki magistrátus határozta el azt is, hogy a falu fölött nyomtalanul elvonult nagy kolera emlékét megörökítteti maradandó módon. Kihozatta egy decemberi napon a városi vésnököt, s miután jól meghányva-vetve a dolgokat, kitűnt, hogy a költség márvány emlékre nem futja, gazdálkodási szempontból a falu közepén levő befagyott pocsolya jegére vésette fel az utódok emlékezetének ébresztgetésére a Szurdok Nep. János rektor uram által készített örökbecsű versezetet:
Majornokon a kolera böcsülettel odább ment
Senkit sem ölt meg őkeme,
Dicsértössék az úr neve
		Ámen!
De még ez mind semmi azon esetlenséghez képest, hogy midőn egyszer elvitte hídjukat a sebes Csoltó, nem lefelé a vízmentében, hanem fölfelé keresték azt a jámbor atyafiak csáklyákkal, fejszékkel.
Ővelük történt, hogy Nyitra megyében utazgatván tizenketten, midőn egy pohánkakásával bevetett majorsághoz érének, azt hitték, a veres tenger: beugráltak, megúszták. A túlsó parton összeolvasván egymást, kitűnt, csak tizenegyen vannak. Az egyik palóc befúlt a hajdina-kásába, vagy hogy Tuba Istók uram tévesztette el az olvasással: önmagát mindig kihagyván.
De minek soroljuk fel a hosszú lajstromot, mely mindig szaporodik, s annyi keserűséget okoz a helység lakóinak, hogy immáron el szokták tagadni, ha megkérdik tőlük, hovávalók.
Otthon azonban nyílt villongások tárgya ez réges-régen, a nemesek azon panaszkodnak, hogy a parasztok butasága miatt szenved csorbát jóhírnevük, míg ellenben a parasztok meg vannak győződve, hogy a »bocskoros urak« teszik a helységet nevetségessé. Íme ott van az öreg Kolonczy Márton, aki fiatal korában, mikor két heti távollét után hazajött a szurrekcióból, annyira megkicsinyelte Majornokot, hogy sehogy sem tudott hazatalálni az apja szalmafedeles házába, ott a Szt.-Vendelin soron, hanem csupa hányavetiségből tűnődve nézegette a házakat, mintha emlékezetében keresné a magukét. »Micsoda, hát már nem ösmersz a házatokra, Marci?« - szólítja meg egy szomszédja, mire az kevély hetykeséggel felelé: »Az ördög ösmerhetne minden apró ólat.« Innen a csúfos mondás, hogy a majornoki ember, ha két napig oda van otthonról, vissza nem talál többé.
No bizony, hajtják a nemesek, ez csak egy kis úrhatnámság, mely a szegény emberből is kikérezkedik. Azért kék vér a kék vér, hogy több a pattanása. Ez is csak egy olyan pattanás! s elvégre is minden nemesember olyan úr, akár maga a nádorispán őfensége. Hanem a parasztságban van a hiba: azok születnek agyvelő nélkül Majornokon! Ott a Gólya-Nagy János esete. A’ bizony vasat vitt csónakján a megáradt Csoltó folyón keresztül az épülő pincéjéhez. Túlrakta a csónakot a boldogtalan, úgy, hogy az kezdett a folyam közepén alámerülni. Nosza, gyorsan, a vízbe hányni a vasrudakat. Hanem, hogy a helyet megtalálja, s visszajöhessen vasmacskával a leeresztegetett vasakért, Gólya-Nagy János uram kivette a bicsakját és a csónakján csinált vízszintesen egy jegyet, azon a helyen, ahol a vasat lebocsátotta.
Világos dolog, hogy soha többé nem talált rá, s a »leghitványabb falut« megint hetekig nevette a vármegye.
Hanem hiszen csak nevessen, lesz még restóráció a világon, s akkor majd megmutatja a majornoki nemesség, hogy micsoda ő…
Megválasztják alispánnak a fiatal Szentillényi Lázárt, s ha egyszer majornoki ember székel bent a megye palotájában, hatalmas, mindenható lesz a majornoki nemesség.
Kiviszik, igenis, ki fogják vinni, hogy a nemességlakta felső-vég más névre kereszteltessék, mint külön falu, s az alsó-vég maradjon, ami volt, Majornoknak.
Maga a palatinus is lejön Budáról erre a keresztelőre s új címereket és donációkat fog kiosztogatni nemzetes uraimék között.
.........................................…………………………………………………….....................
A Majornoky-udvarház L-re volt építve, a »kétlovas« családok kedvenc stíljében, mert a nemes vármegye még ebben az időben is a lovak szerint mérte az emberek előkelőségét.
A primipilus családok négy lovon járnak és »kastélyos« urak, míg a másodrendű famíliának, ha kétszerte jobban engedné is jövedelme, vakmerő szemtelenség négyesben járni, s nagy visszatetszést szül, hacsak valamelyik tagja viceispánságig nem viszi.
A főispán és várúr már befoghat öt lovat is, sőt egyenesen ez a »gála«; még fullajtárt is szalajthat a kocsi előtt.
A Majornoky-háznak az L-betű a rangja, egyedüli fénye a kaloda, mely ott terpeszkedik a kapu mellett, képviselve a büntető hatalmat, és egyedüli dísze a folyosókon a leanderek, mert ezek árulják el, hogy ott bent a szobákban nyíló rózsák vannak.
Az udvar pedig tele van mákvirággal: tarkábbnál-tarkább karavánok hűselnek sorjában, gyanús kinézésű bocskoros tótok, hosszú hajjal, melyet görbe fésű tart össze hátul, és átkozódó tótasszonyok várják részint remegve, részint reményteljesen a csendbiztos urat, ki éppen most lépeget a szérű felül, s útközben, hogy ne fogyjon az idő hiába, az öreg béressel vált néhány szót a gazdaságról:
- Milyen a vetés a »királyné szoknyáján«? (Egy nagyon széles dűlőt neveznek így Majornokon.)
- Maradhatós, tekintetes uram, maradhatós…
A telivér palóc külön sajátságos szavakkal fejezi ki a fogalmakat.
- Be lehet-e hozni a sarjút? Milyen az út?
- Csintalan, tekintetes uram, csintalan…
- No, hát akkor ne bántsuk e héten.
Azután az egyik ácsorgó pandúrhoz fordul Gerge:
- Miféle nép ez itten?
- Panaszosok, tolvajok s a többi…
- Ki fogom őket hallgatni. Hadd jöjjenek sorba a szobámba. Kend pedig, András…
- Parancsoljon, csendbiztos úr!
- Kend arra vigyáz, hogy az én derék barátom, Jasztrab, meg ne unja magát. Amit a szája, szeme kíván, minden teljesedjék. Úgy vegye kend, mintha egy esztergomi kanonok volna a keze alatt.
Jasztrab kéjittasan hunyta be a szemeit ezekre a nagy mondásokra, melyekkel a hitvány csirkefogók fülehallatára tisztelte meg Gerge, András pedig hunyorított egyet az ura fele, mintha mondaná: »s a többi«.
Gerge bement a szobájába, a tömeg megmozdult az udvaron, s pozíciót foglalt az ajtónál.
A bírák miatt meg kellett a vallatásokat tartani az esti órákban is, mert azoknak még haza kell menniök éjszakára, s ők arravalók a vádlottak mellett, hogy magyarázó jegyzetekkel kísérjék a vallatás alatt felmerülő kérdéseket. Még akkor nem az iktató száma szerint előzte meg az egyik ügy a másikat, hanem amely bíró a legtávolabb lakott, annak az embereivel végeztek legelőbb.
Valami bonyodalmas tolvajlási eset volt az első, mely igen felbőszíté Gergét, sehogy sem bírván abba világosságot hozni, már éppen kínzó eszközökhöz akart folyamodni (amit igen ritkán tesz, s mindig megbán), midőn egy picike ember sompolygott be a szobába.
Sápadt vézna fiú volt, értelmes vonásokkal, nagy kék szemekkel, gyönyörű magas homlokkal, melyet kidagadó erek szeltek keresztül-kasul. Vonásain a gyermekeknél sajátszerű bánat ömlött el.
Ettől a szomorú arctól egyszerre kiderült a Gergéé: odaintette a fiút magához, gyöngéden a térdeire ültette, s mialatt a vallatást folytatná, ővele is ráért beszélgetni.
- Hát a nénik küldtek? Hogy hány órakor vacsoráljunk? Mondd meg nekik, hogy tíz órakor.
De az inkvizíció csak nem akart jobb fordulatot venni. A vádlottak ügyesen kerülték ki a fogas kérdéseket. Ezeket alighanem Teléry Kristóf tanította be. Mert csak ennek az egyetlen prókatornak van a vármegyében annyi esze, hogy össze meri mérni a Gergéével.
Kezdett ideges, türelmetlen lenni:
- Eredj, no, megnézni te is, fiam, mit főz a Borcsa nénéd vacsorára.
- Tudom mit: derelyét.
- Nem szereted?
- Dehogy nem.
- Hát akkor hogy tudsz itt megmaradni?
- Mert még jobban szeretem a vallatást. Annak örülnék, ha mindennap vallatnának.
- Jól van, gyerek, vicispán vagy főbíró lesz belőled. No, mi szeretnél jobban lenni; vicispán-e, vagy főbíró?
- Legjobban szeretnék zsivány lenni, hogy apa engem is vallatna.
Ezen aztán olyan jóízűen nevetett Gerge István uram, hogy a könnyei is kicsordultak. Mikor a szemeit kitörülgette olajos kendőjével, kikiáltott a hajdúnak, hogy jöjjenek be a többi vádlottak.
Galambősz, ráncos arcú ember lépett be egy csomó suhanc közt. Oly tiszteletreméltó kinézése volt az öregnek, hogy Gerge uram elcsudálkozva kérdé:
- Hogy vegyül kend ide, öreg apó? Mi járatban van kend?
- A Majgó Márton vagyok, teens uram, - szólt reszkető hangon a matuzsálemi férfiú.
- Majgó, a tolvaj? - kiáltott fel Gerge szokatlan megütközéssel. - Hát tudja-e kend, hogy itt magára is kisült a tolvajlás?
- Minek is tagadnám, tekintetes főkomiszárus uram.
- Hány éves kend?
- Nyolcvanhat leszek aratáskor.
Gerge elfordítá fejét tőle, s kemény ropogó hangon feddé meg:
- Vén bűnös, kinek az istenhez kellene már térnie, s ahelyett most kezdi a lopást! Nem szégyenli magát?
- Az apám vett rá - mentegetőzék Majgó Márton.
- Micsoda? - ugrott fel Gerge, kis fiát hirtelen lerázva a térdéről. - Kendnek élő apja van? Lehetetlen!
- Magammal hoztam - jegyzé meg a bíró, s kinyitván az ajtót, kikiáltott:
- Az öreg Majgó!
Sajátságos alak gurult be fürgén az ajtón, összetöpörödve, mint a sün, feje egészen hátrahúzódott a vállapockái közé, hasa előrenyúlt, a koponyán egyetlen hajszál sem volt, hanem ahelyett olyan sűrűn és rendszeresen torlódtak ott egymás mellé a ráncok, hogy kötött pamutsapkának látszottak.
Gergének össze kellett magát szednie előbb, hogy szólhasson.
- Kend ennek az embernek az apja?
- Én volnék - felelé az idősebb Majgó kelletlenül. - Majgó Márton azzal vádolja, hogy kend vette rá a lopásra.
Az atya egy haragos, szigorú pillantást lövellt fia felé.
- Igenis, apám vett rá… - ismétlé Majgó Márton.
- Hallgass, te tacskó! - kiáltá az idősebb Majgó dühösen, s egy ügyes, alig észrevehető mozdulattal úgy arcul teremtette az árulkodó fiút, hogy a csattanása beillett volna valami apró felföldi faluba - puskalövésnek is… - Szemtelen fattyú-kölyök! Még az apja ellen mer vádaskodni. No iszen, csak kerülj haza, majd megtaníttatlak az anyáddal móresre!
IV. FEJEZET
(Melyben befejeztetik a Gergéről írt rajz, 
s előtérbe lép az »ezermester« Domine Chalupka. )
E pillanatban irtózatos kutyaugatás támadt odakünn, melybe a Cenci agár vékony hangja is belevegyült.
- Miféle lakodalom az? - kérdé Gerge az előbbi jelenet hatása alatt még mindig mosolyogva.
- Ne te ne! Csiba te! Hogy fürösszenek meg a Belzebub katlanjában! Zatraceni! - hangzott odakünn egy jól ismert tótos hang.
- Az bizony a domine Chalupka - mondja az esküdt amice Markos, föl sem pillantva aktáiból, melyekbe a vallomásokat jegyezte.
Gerge elsápadt erre a szóra. Valami hirtelen összeszorította a szívét.
Hát a Chalupka van itt! Megint az a Chalupka! Hát már elmúlt volna a hat hónap, hát már egy nap se volna hátra! Milyen szédítő gyorsan repül az idő…
A tekintetes úr előtt összefolytak az arcok és a hangok, nem látott senkit és nem hallott semmit, a lábai zsibbadni kezdtek, a nagy tajtékpipa kiesett a szájából, s amint nagyot koppant a padlón, a koppanásban is úgy tetszett neki, benne van ez a két szó: »Chalupka, megjött.«
De hát ki az a Chalupka?
Az már egy őslény, egy múzeumi régiség az alig múlt korból. Még a magva is kiveszett: most hiába keresnők.
Az idő emlői jobban kiasztak már, mintsem az ilyen szegény férgeket is táplálnák; de minek is táplálnák, hiszen fölöslegesek, nem kíváncsi rájuk senki, és nincsen szüksége rájuk senkinek.
Domine Chalupkát sohasem fogjuk látni többé, még módosított alakban sem: ő az utolsó példányok egyike volt.
Kopasz, piros arcú ember, rezes orral, zöldes szemekkel. Potrohos ember, s következőleg kedélyes is, duzzadt szája örökös nevetésre van kitátva.
Chalupkán minden egyes ruhadarab kopott excentrikus, még a sárga bőrtáskára is, melyet oldalán visel, egy szürke posztófolt van rávarrva. Felső testét prémes bekecs takarja, nagy nyílásokon engedve láttatni hátul, hagy ha netalán mellény is vagyon rajta, hát annak akkor bizonyosan nincs hátulja, mert a piszkos tarka ing veres pettyei szembetűnően kandikálnak ki, nagy idomtalan fején borzas cilinder-kalap lóbálódzik, míg vékony lábszárai bő és alul fölgyűrt hamuszín bugyogóban lötyögnek.
S mindezen ruhadarabok olyan nagyon ismerősek valahonnan, s egész csoportját tárják fel az emlékeknek. Mindenikhez valami történet fűződik, és az egyik sem áll összefüggésben a domine Chalupka személyével, mert ő még sohasem hanyatlott alá annyira a népszerűségben, hogy magának kellett volna ruhát csináltatnia.
Nyitva áll előtte egész Felső-Magyarországon minden kastély, s ahova ér, ott öltözködik át, ott vált tisztát, mert Chalupka úr mindenütt otthon van.
És itt megint az a kérdés merül föl, hogy micsoda hát az a Chalupka?
Peregrinus, de mégsem peregrinus, mert foglalkozása van, mégpedig nem egy rendbeli, inkább hát amolyan ezermesterféle.
Ahova megszáll, semmit sem szól, nem is kell neki szólni semmit, a nagy kutyaugatásról (mert a kutyákkal ellenséges lábon áll: azok ő előle, ő pedig azok elől eszi el az úri asztalok hulladékait) azonnal kitalálják, hogy megjött Chalupka. Nem kérdezik, honnan jött. Sehonnan. Nem kérdezik, hova megy? Ide jött. Terítenek neki az ebédhez, a vacsorához, éjszakára ágyat vetnek számára az inas-szobában. Aztán ott van.
Ameddig tetszik neki: négy, öt napig, - tovább úgysem maradna; benne van a csavargó vér, fölveszi a vándorbotot és odább megy - a szomszéd kastélyba.
Egy félév múlva újra visszakerül, megint olyan rongyosan, megint olyan jókedvvel, mint azelőtt; azóta már megjárta a félországot, s annyi a beszélnivalója, hogy tömérdek… itt az történt, ott az történt. Az összes nemesi családok mintha rokonai volnának, mintha ő házasítaná ki fiaikat, férjhez adná kisasszonyaikat, aggódó gondoskodása tárgyát képezik. A szegény Chalupka tele van bajjal, keserűséggel miattuk!
De csak mindenütt megvigasztalódik a borocska mellett, s ha úgy az ebédlőben magára hagyják, mikor már rózsaszínűbbnek látja a világot, kedélyesen még el is diskurálgat a nemes nedvekkel. Megszólítja őket, azok meg visszafelelnek neki:
»Jó estét, borocska!«
»Adjon Isten, Chalupka!« - üdvözli a kancsó nyájasan, ha ugyan nem ő maga felelget magának.
»Jó vagy-e, borocska?«
»Kóstolj meg, Chalupka!«
Meg is kóstolja derekasan. Miért ne? Hiszen eléggé rászolgált a nemes úri famíliánál.
Az első nap megreperálta az összes órákat a házban, kinek a werkje volt elromolva, kit csak tisztítani kellett. A másik napon beoltotta a birkákat, fölstimmelte a fortepiánot, a harmadik nap a patkányok és poloskák kiirtását eszközlé különböző szerekkel és módokkal, a negyedik nap kottára tette az összes divatos nótákat, amik Kassától Majornokig ragadtak rá, ezeknek egyikén sírva is fakadt, mert hát ki tehet arról, hogy olyan érzékeny szíve van, a nóta olyan szívreható…
Motosiczky, Csáky… 
Burgonyát hámoznak, 
Ordódy neveti, 
Ullmann metélgeti.
Bizony szomorú ez nagyon, csakhogy érteni kell, mert csínja-bínja van ám ennek. A követek eszéhez van az értelme szabva, közönséges ember, aki a diéta dolgaiban járatlan, nem talál rajta semmit. A vén Chalupka bácsi azonban úgy zokog, mint a gyerek, ezen a lapos tót versen.
Hány éves, mióta csavarog így faluról-falura, senki sem tudná megmondani. Fiak apáiktól kapták örökségbe, s éppen e történeti hagyományok szilárdítják meg az ő vendégjogát. De meg mivé lennének a makacskodó óragépezetek, megereszkedett klavírok, az ő tudománya nélkül?
Hosszú pályafutásának elejére már maga sem emlékszik. Régen volt, talán nem is igaz! Aztán az nem is esemény, ami vele történik, az semmi. Történni… csak az urakkal történik, ami történik. A szegény ördög dolga keresztülesik az emlékezet rostáján, mint az apró búzaszem. Ő bizony nem ítéli érdemesnek eszében tartani, fumigálja azt, ami egy hitvány »plebs«-en esik, még ha az a plebs véletlenül ő maga is.
Köd alakjában, nem mondom, hogy nem tűnnek fel előtte is selyemmel, arannyal átszőtt napok emlékei. Mikor még mint fiatal óráslegény kezdte meg ezt a csavargó életet. Egy helyütt… egy helyütt - de vajon hol is, merre is - (hátha csak álmodta az egészet), egyszer, igen egyszer… egy szép szőke leány olyan nyájasan nézett rá… valami volt a nézésében, mintha apró hangyák mászkáltak volna a hátán, a kezein a nagy kék szemek delejes fényétől. Az akkor olyan furcsán melegítette… erősebben, mint a rum, s édesebb volt talán még a rozsólisnál is.
Csodálatos időszak volt ez, amerre csak járt, mindenütt visszagondolt arra az arcra, a megigazított óragépek ennek a nevét ketyegték szüntelenül: »Netti, Netti«.
Sokat elábrándozott azon a gondolaton, ha neki egy csendes kis műhelye lenne egy félreeső városkában, mily jól elférne abban ő és - és az a lány.
Eh, bolondság! Mikor félév múlva visszakerült arra a helyre, alighanem a Motosiczky-kastély volt az, hát akkor már más szobalány volt ott a Netti helyén.
Jobb is az így! Legalább nagyokat ihat keserűségében, s legalább nem kell műhelyről gondoskodnia - mikor szépen elélhet a szegény ember gond nélkül is.
Azonban mit emlegessük azt a sok régi dolgot, ami már annyira fakó lett a Chalupka emlékezetében, hogy egy csöppet sem nyomja a szívet: könnyű az, mint a madáré, mely csicseregve száll ágról-ágra.
Az ember bizonyos korban lemond a nagyravágyásról. Neki is csak az az ambíciója most már, hogy az általa igazított órák jól járjanak és sok derült percet mutogassanak.
Meg is van vele elégedve Kassán innen, Kassán túl minden úri família, s ha már sokáig nem látják, csendes családi körben bizony még emlegetik is.
»Ejnye, a Chalupka bácsi milyen régen volt itt. Nyilván valami jó fészekre talált a vén csont!«
Pedig dehogy maradna ő meg egy fészekben, legyen az bármilyen jó. Alighogy emlegetik, már ott terem negyed-ötöd napra.
…Hanem hát semmi sem tart örökké, egyszer mégiscsak el fog maradni örökre. Valahol útközben, valami sövény mellett ott nyomja a betegség, s el sem ereszti soha többé. Megáll a werkje, mint a rossz óráé. És senki sem fogja tudni megreperálni…
Mindezekből világosan kitetszik, hogy domine Chalupka nem valami nagyhatalom, a lésza alatt született, s a lésza alatt fog meghalni - mint Majornokon mondják -, mégis mennyire megijedt tőle az a hatalmas ember, kire még a király is rászorul, ha baja van.
Nem bírta többé hasznát venni az eszének, zavart, szórakozott lett. Végre is rábízta a további tárgyalásokat amice Markosra, s maga kisietett Chalupka elé.
- Servus humillimus! - kiáltja az eléje vidáman. - Quo modo valemus, domine spectabilis?
- Nagyon jól, hanem lányok! most már ide azzal a vacsorával, mert a domine Chalupka bizonyosan éhes.
- Köszönöm alásan, domine spectabilis. Hanem inkább szomjas vagyok.
A vacsora fölött mogorva volt Gerge, alig szólt egy-két szót, egyszer a kis fiára nézett, - de csakhamar elfordította a fejét.
Izgett-mozgott székén, a ráncok seregesebben ültek ki homlokára.
- Most már, domine Chalupka - mondja vacsora után -, talán bemenjünk füstölni a szobámba.
- Nem bánom, domine spectabilis.
Mikor benyitottak az épület hátulján levő hálószobába, Gerge becsukta az ajtót belülről.
Azután odaállott Chalupka elé, s vállára tette a kezét. 
- Quo modo stat Hungaria? - kérdé suttogva.
- Valde bene.
Az öreg csendbiztos minden tagja remegett, s töredezve dadogá:
- Mit üzent Martinovics?
- Azt üzente, hogy az alma meg van érve.
Gerge odakapott a fejéhez, mintha csak azt üzente volna Martinovics, hogy meg van érve…
Le is hullott rá egy-két hónapra, a bakó bárdja alatt.
A nagy szaglaló tehetség abban is nyilatkozott, hogy mint még szemtanúktól hallottam, megérezte Chalupka jöttében a veszedelmet.
Mikor hírét vették a vármegyében a dolognak, Jasztrab is megsiratta börtönében.
- Bizony nem hittem volna, hogy olyan derék ember, és hogy előbb jut célhoz nálamnál.
A »leghitványabb faluban« ma is kegyelettel emlegetik az öreget.
Holttestét a hű Szlimák Matyej hazahozta, és ott fekszik most a temetőben, a legszebb helyen, a kápolna előtt.
Sírkövet is állítottak neki, bár ezzel is megjárták a majornokiak, mert a viceispán karhatalommal levakartatta róla az előbbi illojális feliratot.
Itt nyugszik az Úrban Gerge István.
A bünösök és gazemberek üldözője.
Most már ez áll ott kopott, alig olvasható betűkkel:
Gerge István meghalt büntetésből,
Aki másnak vermet ás, maga esik bele.
A majornokiaknak nem volt következetlenség az előbbi felirat után ez utóbbi.
Eh, mit törődnének a feliratokkal! Együgyűek ők az ékesszólásban, hanem annál melegebben tudnak érezni.
Arra a sírra, több egy félszázadnál már, minden vasárnapon reggel más, más leány tesz friss virágot. S nincs az a vasárnap délután, hogy az öregek fel ne emlegetnék lelkesedve azt a hatalmas kis embert, aki ujjat húzott a császárral - s a fejét vesztette el.
- Bizony, ha az meg nem hal, - amilyen nagyon szerette a szülőfaluját, azóta tán már Majornok szabad királyi város is lenne.
A MI HŐSEINK
ZÁHONY ÉS GRACZA TÖRTÉNETE
1882

Olyanok biz azok, mint maga a mi népünk: egyszerűek, igénytelenek. Történelem föl nem jegyzi, poéták őket versekbe nem szedik, királyok számon nem tartják, csak a jó palóc nép emlékszik rájok, de az is csak egy ideig, - ameddig a legöregebb emberek emlékező tehetsége ér. Azontúl mirólunk, hogy vajon éltünk-e, miképp éltünk, senki sem tudja biztosan; de hogy nemsokára meg fogunk halni, azt az egyet bizonyosan tudja mindenki.
Napról napra kisebbednek a palóc-hadak. Olyanok vagyunk a tót szájában, mint a cukorkocka; egy-egy részecske minden lélegzetvételnél odatapad a nyelvéhez, míg egyszer csak egészen elolvad, elvész rajta.
Valaha hat számmal jegyezték fel az írástudók, hányan vagyunk, ma már csak öt numerussal írják ki. Pedig az a hatodik numerus tartott a legtovább; könnyebb már elfogyni mind az ötnek!
Fejedelmeket, palatinusokat nem ösmertünk, legnagyobb urunk a szolgabíró volt, hőseink sem jártak páncélban, aranyos sisakokban: egy szegény falusi kántor, Záhony volt az egyik s egy bocskoros nemes, Gracza a másik.
Egyik sem tanulta a hadviselést, mindenük hiányzott hozzá, hogy nagy katonákká legyenek, nem volt se pénzük, se fényes nevük, se hadtani gyakorlatuk, a derék Záhonynak pláne még a szeme is hiányzott az egyik, Gracza pedig nem hallott a jobb fülére.
Hanem hiszen mind hadi előnnyé változott e fogyatkozás, mihelyt az a nagy óra ütött, hogy mindnyájunknak menni kellett.
Jó Záhony Györgynek legalább nem kellett behunyni a másik szemét, ha célzott, Graczát pedig nem turbálta az ágyúdörgés, sem a golyók süvöltése a füle mellett. Azt hihette, valami bolondos cserebogarak szálldogálnak a levegőben csöndesen.
Mert hát úgy kezdődött az egész, hogy akik a józsefnapi vásárra mentek Vácra, valamennyi szép selyem kokárdát hozott haza a kalapja mellett. Ezek a kokárdák fordították fel az egész környéket, mert egy kép volt a közepükben. Ettől a képtől aztán mindenki elfelejtette a maga képét: a pap azt, mely az oltáron van, az ifjú a szeretője arcát, az apa gyermekeinek vonásait. Minden kép kasszírozva lett, csak ez az egy nem, azaz hogy minden kép benne látszott lenni ebben az egyben…
A karancskeszi-i és a romhányi erdők akkor kezdték fölvenni a nyári ruhájukat, s olyan haragosan zúgtak a tavaszi szélben, mintha a Rákóczi megölt daliáit költögetnék. De hiszen nem ébrednek már azok fel soha többé!
Piros volt az ég alja esténkint köröskörül. A városi hídon a kőbül való Nepomuki János a sok esőzés idején megrepedt, s befordult az Ipolyba: hogy ő bizony nem őrzi tovább a hidat, elég volt már negyven esztendő óta. A bodonyi kastélykertben kinyílott a százesztendős áloé; messze földrül jártak az emberek csodájára, és a fejüket csóválták: bizony valami rendkívüli dolog fog történni ebben az esztendőben!
Benne volt az a levegőben. A gyerekek rendre leütögették otthon a fazekak, kancsók füleit lovaknak, anyjuk nem győzte szidni, mi az ördög ütött egyszerre beléjük, még bizony az ép edényeket is összetörnék a lovak miatt. A kisebb hordók is el-eltünedeztek az eszterhajak alul: dobolni tanultak rajtok a templom körüli pázsiton.
…Már csak mégsem jót éreznek ezek a vásott kölykök, hogy ilyen bolondos mulatságra kaptak rá!
Hanem iszen elragadt az a férfiakra is. Nem maradt más a környéken, csak a sánták, vakok, az aggastyánok és a gyerekek, a nagyon kis gyerekek. Azok is sírtak otthon.
Gracza Péter uram restellni kezdte a dolgot. Ő még mindég a portáján ült, ha át nem jár hozzá vak Záhony, a pribolyi kántor, akivel egész délutánokon át máriást játszottak a pincetorka előtt, halálra unta volna magát egyedül.
Erős, drabáns termetű volt mind a kettő, egy fejjel nagyobbak a többi embereknél, a hangjuk mint a bikáé, szinte recsegett tőle a kis alacsony ház. Vak Záhonyt messze földről eljöttek meghallgatni a pribolyi templomba, mikor az orgonaszót kísérte hatalmas torkával. Fejük olyan volt, mint egy jókora bödön. Hihetőleg e hasonlatosság vonzotta őket egymáshoz, mert már tizenkét esztendő óta jó barátok. Egészen egymásnak vannak teremtve, s a többi emberekről olyan lenézőleg beszélnek, mintha azok csak valami apró bogarak volnának őmellettük. Általában bizonyos összhangban van óriás termetükkel egész lényük, gondolkozásmódjuk, tetteik, hajlamaik, még tán a szavaik is.
Pedig keveset beszélnek, - legfeljebb ha belefáradnak a máriásba, tesznek egy-egy megjegyzést, a napi eseményekre vonatkozót:
- Vakaródzik a világ, Péter. Egy kicsit vakaródzik.
Gracza nagyokat szuszog ilyenkor, és mert beszélni is lusta, kelletlenül erősítgeti:
- Ühüm! hüm… köhögnek az ágyúk.
Vesztett és nyert csaták híre jött összevissza, minden napra valami új, valami meglepő. Egy napon megint előhozza Záhony:
- Hallod-e, Péter? Látszani kezd a dolog. Hátha mi is mozdulnánk?
- Nem tudom minek? - dörmögé Gracza ásítva, s egy megvető mozdulatot tett a kezével. - Hiszen megverik ezeket ők maguk is!
Graczának az egész ország csak »ők maguk« volt - őnélkülök.
De Záhony ma egész délután komoly volt, borongós felhő ülte a homlokát, s emellett mégis tűz csillogott abban az egy szemében. Mikor elvált Graczától, megfogta a kezét és negyedóráig rázta búcsúzóra, úgyhogy végre is belevörösödtek mind a ketten.
- Hát nem jössz el holnap? - kérdé Gracza gyanakodón.
- Nem jövök el. Eluntam már ezt a játékot.
- A máriást untad meg? - bődült el Gracza csodálkozva. - Lehet is a máriást elunni valaha?
- Ej, azt untam én el már, hogy mindég a királyok üssék el az alsókat.
Ezen a mondaton aztán sokáig elgondolkozott Gracza Péter, ezzel is feküdött le a méhesben, mert ott hált egy tábori vaságyon (azzal hencegett mindég, hogy a faágy letörne alatta), midőn egyszerre csak felverte merengéseiből, félálmából valami tompa kopogás az istálló tájékán.
Sötét volt, nem láthatta, mi történik, de a kopogás mindég erősebb lett, úgy rémlett előtte némelykor, hogy az istálló-ajtót döngeti valaki.
- Ugorj fel, Miska fiam! - szólt a béresnek. - Eredj csak, nézd meg, mi lehet?
- És ha tolvaj?
- Ha tolvaj, fiam, fogd meg és hozd ide. 
- De hátha többen vannak?
- Kiálts egyet, akkor majd én fogdosom össze valamennyit. De egy-kettőért restellem felhúzni a csizmámat, édes fiam, mert nagyon nehezen jár.
Miska vasvillát vett a kezébe, s azt óvatosan maga előtt tolva indult meg, hatalmasan polemizálva útközben a tövisekkel: Hogy a Jézuska büntessen meg!… Virítsatok ki a pokolban!… Rágjon meg benneteket a hegyi kígyó. (Ilyenkor t. i. mindig egy-egy tövis ment be a meztelen lábába.) De csakhamar lihegve csörtetett vissza, torkaszakadtából kiabálva:
- Megjött a Sármány! Itt a Sármány! Egészen összeverte a csillagos homlokát, Jaj, jaj, jaj, szegény Sármány! 
- Miféle Sármány jött meg, te golyhó?
- Hát a Sármány, a lovunk, akit eladtunk most három éve a tótoknak.
- Micsoda? A nyerges lovam?
- Az ám, hazajött a jó pára. Megszökött a tótoktól. Visszajött a fogadott gazdáitól a nevelő gazdáihoz.
Erre a szóra lerúgta magáról Gracza a takarót, s mezítláb rohant el megnézni a Sármányt.
Csakugyan ő volt, a régi kedves pejparipa, melytől olyan nehezen vált meg annak idején, s csak a legnagyobb szükség vitte rá, hogy eladja. Hanem a jó Sármány hívebb volt, ragaszkodóbb volt őnála, hosszú idők alatt nem felejtette el, elszabadult, hazajött, s éjszakának idején be akart jutni az istállóba, hogy odaálljon a jászolhoz a hajdani helyére, s reggelre ott találják, mintha minden a régiben lenne, mintha csak egy hosszú, hosszú álom lett volna az, hogy ő nem volt itt… Olyan nagyon szépen gondolta ezt ki a Sármány.
Gracza megösmerte lovát azonnal, s amint az okos szemeit szelíden rávetette, meg nem bírta állni tovább, odaborult a nyakára, összecsókolta számtalanszor.
- Csakhogy megjöttél, kis burkusom! Csakhogy itt vagy, aranyos kutyácskám. Jaj, oda nem adlak többé százezer forintért!
A Sármány úgy tett, mintha értené a hízelgő szavakat, s mialatt Gracza a lapockáit veregette, egészen odahajtá nyakát annak az izmos vállaira. A gazda szemeiből kicsordult a könyű, meg a Sármányéból is, csakhogy az egyik szeme, mint a mesebeli öreg királyé, sokkal jobban sírt, mint a másik. Gracza csak most vette észre, hogy azt bizony hályog borítja, s fájdalmas hangon szisszent föl:
- Elnyomorítottak… tönkretettek, szép lovacskám! Elsoványodtál, megvakultál, hazajöttél panaszkodni. No, ne nézz rám olyan szemrehányón azzal a másik szemeddel. Ló vagy te még azért, többet érsz te azért egy egész ménesnél. Megirigyelnek még tégedet éntőlem.
Volt dolga Miskának egész reggelig, friss almot vinni Sármány alá, zabot hozni le a padlásról (jó, hogy ki nem törte nyakát a létrán ilyen bolond sötétben); a vakaró sem pihent, nyomban ki kellett szedni a három esztendős port a Sármányból. Az egész háznép fölébredt, s olyan sürgés-forgás támadt, mint mikor valami nagyon kedves vendég érkezik a házhoz.
Ezalatt maga a gazda nyugtalanul hánykolódék fekhelyén egész éjjel, hogy hát miféle csoda az, mi oka volt annak a lónak hazajönni? Vajon keresni fogják a tótok, akik megvették, vagy pedig úgy hagyják ebben a zavaros világban?
El volt érzékenyedve, megrendült a Sármány jöttétől. Mert az bizonyosan jelent valamit. Több esze van annak a lónak, mint egy vármegyének, nem jött volna az hiába! Aztán úgy ránézett, de olyan furcsán nézte, mintha valami nagy mondanivalója lenne. De kár, hogy nem érti!
Pedig kezdte mégis érteni lassanként. Reggel első dolga volt az istállóba menni. Ni, milyen szép már azóta a Sármány, úgy ragyog a szőre, mint a tükör, s vígan ropogtatja a sarjút. Gyönyörködve simogatta meg hosszú aranyos sörényét, s úgy szólt hozzá biztató nyájas hangon:
- Tudom már, mit akarsz… tudom már. Hát iszen jól van hát. Elindulunk délben.
Lehozták a padlásról a régi nyerget (vajon nem kezdenek-e majd birtokháborítási pert a tyúkok érte?), a szerszámot, kantárt is előkeresték a kamrából, s kikenték-fenték hájjal, az ócska bőr mohón beitta, nehogy az éhes macskák lenyalogassák. Volt ott egy régi mundér is kardostul, tarsolyostul a fogason, a vén Gracza Miklós viselte valamikor az inszurrekcióban, azt meg a molyok fogják megsiratni, kivált a bekecset, mert az volt őnekik a megyei székhelyük.
Ahogy felöltözött, mintha nem is a régi lusta ember lenne, kihúzta hosszú derekát, délceg lett a járása, csillogó a tekintete.
Vígan, könnyedén pattant fel a Sármányra, nem kellett búcsúznia senkitől, megkésett legény volt egy kicsit, nem marasztalta hát senki, még istenhozzádot sincsen aki mondjon, csak az eperfa levelei integettek búcsút szelíden. Az istállóból egy kis tarka borjú jött ki az udvarra, az nézte ott a nagy szemeivel, amint elindul. No, meg a Miska sajnálta:
- Vigyen el engem is magával, nagy jó uram! Hátha valami szolgálatára lehetnék.
- Kutyafüle neked, nem háború! - bömbölt rá Gracza nevetve. - Hacsak a seprűre nem ültetnélek. Ülj veszteg, s jól vigyázz mindenre, édes fiam, mert megeshetik az, hogy még visszajövök ide.
Szegény Miskát nagyon elérzékenyítette ez a beszéd, hogy hátha talán vissza se jön többé, elkezdett keservesen bőgni, s a sánta lábával úgy megiramodott a gazdája után a templomsoron, hogy az öreg históriás asszonyok hangos kacajra fakadának a kapuajtókban.
- Nini, ott megy a rozsdás vitéz! Az ám, a híres Lucifer János szalad a lova mellett. Mennek a szaracénusok ellen a szentföldre.
Miska köveket kaparászott a földön, utánahajigálni a gúnyolódó boszorkányoknak, mialatt a rozsdás vitéz gyors ügetéssel tűnt el a templomsorról, majd a nagy-utcán át elveszett az országút porfelhőjében.
A Pribolyra vezető országút volt az. De bizony belovagol a faluba is, megkopogtatni a talpas medve ablakát (így nevezte Záhonyt, mikor enyelgett vele). Be se megy, csak úgy kívülről ad hírt magáról, hogy: »Hallod-e Záhony, meggondoltam magam az éjjel, megnézem mégis azokat a gyerekeket, hogy mit csinálnak.«
II. A vén tacskó
Nemes Priboly község innenső részét csupa parasztok lakják, túl a haranglábon pedig le egész a savanyú kútig csupa nemes emberek. Olyan ez, mint Párizsban a St. Germain, azzal a különbséggel, hogy semmi különbség a felvég s alvég között; ugyanolyan szalmafedeles viskók itt is, kémény és tűzfal nélkül, legfeljebb a kapuk cifrázatán látszik meg a lakók magas származása: a tulipánok és griffmadarak közé oda van írva a legtöbb helyütt »Salva Gvardia«, némelyiken a gazda vagy az építő családtag neve »Nemes Laczkó István« vagy »ns Ujlaki Gábor«. Aztán itt mégis nagyobb a tisztaság és a külcsín. Tessék megnézni, teszem azt, a Toldy Ferenc házát vagy a Piry Mátyás uramét: még a szolgabíró is ellakhatna benne szükségből.
Miért hát, hogy mégis Priboly a leghitványabb falu az egész környéken?
Hát biz annak csak az az egy oka van, hogy a pribolyi emberrel történik meg minden csúfság és szégyen. Még ha mással történt volna is meg, merő szokásból ráfogják.
A pribolyi nemesek ketten mennek egy pár csizmában restórálni. Két embernek (még ha pribolyi emberek is) közönségesen négy lába lévén, kordován burkolat csak azon a két lábon vagyon, amelyik nagy kevélyen lelóg a fölzászlózott kocsiról: a másik két láthatatlan láb meztelen és a pokrócba van betakarva.
A pribolyi ember bal lábbal lép a fürhéces kocsiba, és a dohányzacskójában sárgarépát hord… Persze ráfogás az egész, - de ha nem lehet magukat kimosni alula!
A pribolyi magisztratus határozta el azt is, hogy a szerencsésen elvonult nagy kolera emlékét megörökítteti maradandó módon: kihozatta egy decemberi napon a városi vésnököt, s miután jól meghányva-vetve a dolgokat, kitűnt, hogy a költség márvány-emlékre nem futja, gazdálkodási szempontból a falu közepén levő befagyott pocsolya jegére vésette fel az utódok emlékezetének ébresztgetésére a néhai Szurdok János (Záhony uram elődje) által készített örökbecsű versezetet:
Pribolyon a kolera
Becsülettel odább ment
Senkit sem ölt meg őkeme
Dicsértössék az úr neve
Amen!
De még ez mind semmi azon esetlenséghez képest, hogy midőn elvitte a hídjukat a sebes Gile folyócska, nem lefele, a vízmentében, hanem fölfelé keresték darabjait a jámbor atyafiak csáklyákkal, fejszékkel.
De minek soroljuk fel a hosszú lajstromot, mely mindig szaporodik, s annyi keserűséget okoz a helység lakóinak, hogy immár el szokták tagadni, ha megkérdezik tőlük: hovavalók.
Otthon azonban nyílt villongások tárgya ez réges-régen: a nemesek panaszkodnak, hogy a parasztok butasága miatt szenved jóhírnevük csorbát, míg ellenben a parasztok meg vannak győződve, hogy a »bocskoros urak« teszik a helységet nevetségessé.
Íme, ott van az öreg Kolonczy Márton, aki fiatal korában, mikor két heti távollét után hazajött a szurrekcióból, annyira megkicsinyelte Pribolyt, sehogy sem tudott hazatalálni az apja szalmafedeles házába ott a Szt-Vendelin soron, hanem csupa hányivetiségből tűnődve nézegette a házakat, mintha emlékezetében keresné a magukét.
- Micsoda? Hát már nem ösmersz a házatokra, Marci? - szólítja meg egy szomszédja, mire az kevély hetykeséggel viszonzá:
- Az ördög ösmerhetne minden apró ólat!
Innen a csúfos mondás, hogy a pribolyi ember, ha egy hétig oda van a szülőfalujából, vissza nem talál többé.
No bizony, hajtják a nemesek, ez csak egy kis úrhatnámság, mely a szegény emberből is kikérezkedik. Azért kék vér a kék vér, hogy több a pattanása. Ez is csak olyan pattanás! Aztán végre is minden nemesember olyan úr, akár maga a nádorispán őfensége! Hanem a parasztságban van a hiba: azok születnek sütnivaló nélkül Pribolyon.
Ott van szégyenszemnek a Gólya János esete. A’ bizony vasat vitt csónakján a megáradt Gile folyón keresztül az épülő pincéjéhez. Túlrakta a csónakot a boldogtalan, úgy, hogy az kezdett a folyam közepén alámerülni. Nosza, gyorsan a vízbe hányni a vasrudakat… hanem hogy a helyet megtalálja, s visszajöhessen vasmacskával a leereszgetett vasakért, Gólya János uram kivette a bicsakját, és a csónakján csinált vízszintesen egy jegyet, azon a helyen, ahol a vasat lebocsátotta. Világos dolog, hogy soha többé nem talált rá, s Pribolyt megint évekig nevette a vármegye.
Hanem hiszen csak nevessen, lesz még restóráció a világon, s akkor majd megmutatja a pribolyi nemesség: micsoda ő!
Közköltségen taníttatják Teléry Gábor uramnak az egyik fiát a pesti iskolában, hogy amint az magába szed ott egy kis tudományt, megválaszthassák vicispánnak. S ha egyszer pribolyi ember székel bent a megye palotájában, beteljesülvén a százados óhajtás: hatalmas, mindenható lesz a pribolyi nemesség.
Kiviszik, igenis, ki fogják vinni, hogy a nemesség-lakta felső-vég más névre kereszteltessék, mint külön falu; az alsó-vég maradjon, ami volt: Pribolynak.
Maga a palatinus is lejön Budáról erre a keresztelőre, s új címereket és donációkat fog kiosztogatni nemzetes uraimék között.
…Hanem hát semmi sem bizonyos a világon… Rossz szél fúj, ahogy beszélik. A nádorispán ki tudja, hol van, merre jár most? S a »falu diákja« is otthon van, becsukták a pesti iskolákat. Isten a megmondhatója, hogy lesz, mint lesz…
Gracza kevélyen lovagolt végig a községen, ahol ki volt írva az útmutató táblán, hogy tilos a dohányzás. De azért nem vette ki szájából az ezüst kupakos tajtékpipát: a törvény csak a paraszt embert kötelezi, az armális nagy úr - nem imponálhat annak egyéb betű a világon, csak az, amely a Corpus Jurisban vagyon.
Záhonyt azonban nem találta otthon, az iskola és a kántorlak be volt csukva, a paréjjal benőtt udvaron a mendikáns gyerek aludt jóízűen hortyogva.
- Hej hó… mindjárt agyontaposlak a lovammal. Hallod-e kölyök? Hát mégse ébredsz? Hol a gazdád? Ne pislogj, hanem felelj szaporán.
- Elment… nem volt itthon… nem láttam tegnap óta…
- Micsoda? Nem aludt itthon az éjjel?
Kedvetlenül rántotta meg a kantárszárat, s azután megindult a faluháza felé, hol nagy csoportosulás volt ma: tarkábbnál-tarkább karavánok hűseltek a kapu előtt az udvaron és az eresz alatt: gyanús kinézésű bocskoros tótok, hosszú hajjal, melyet görbe fésű tart össze, hátul az átkozódó tót asszonyok. A kút mellett egy körülbelül két akós hordó van csapra verve, s daliás legények táncolják körül kackiás menyecskékkel. Egyik-egyik néha tréfából megforgat egy-egy vén tót asszonyt is.
- Micsoda felfordult világ ez itt? - kérdé Gracza csodálkozva egy cifra tarsolyos hajdútól.
- A szolgabíró polgártárs van itt - mondá a hajdú foghegyről.
- Mi van itt?
- Hát nem mondom, hogy a szolgabíró polgártárs?
- Miféle állat az?
- Ej no, hát maga a tekintetes szolgabíró úr Boglárról, a Csiry Péter uraság.
- Ühüm… hüm, így már értem. S ezek ugyan miféle emberek, fiam Miska?
- Akiket besoroztunk nemzetes uram… Mert sorozásra jöttünk, s mellesleg elintézzük a bűnösök dolgát is faluról-falura.
Gracza elgondolkozott. Éppen ezt keresi ő. Minek menjen tovább? A szolgabíró egyszersmind őrnagy is a honvédségnél, s itt van csak igazán hadi lábon. Csapatokat teremteni a semmiből, kenyeret, húst a csapatoknak valahonnan, s azonfelül eligazítani a veszekedő és a bűnös polgárok dolgát is. Ember kell ehhez, de milyen!
Leszállt a lováról, odakötötte a topolyafához, s azután besétált a vallató terembe, mely tele volt beidézett tanúkkal és vádlottakkal.
Valami nagyon bonyodalmas tolvajlási eset forgott szőnyegen, amely sehogy sem tudott világosra válni, minélfogva felette bosszantá a tekintetes urat, vagy ahogy ő szerette magát neveztetni: a »szolgabíró polgártárst«, s ki is tört volna alkalmasint a dühe, ha nem ott mellette áll »Priboly diák«-ja, a leendő vicispán, sápadt, vézna fiú, kék szemekkel, s csinos magas homlokkal, melyet kidagadó erek szeltek keresztül-kasul.
A fiú iránt, akiről ki van mondva, hogy ő teszi hatalmassá a pribolyiakat, s akihez az egész nemesség ragaszkodott, mindenki nyájas és előzékeny tartozott lenni. Mert jaj annak, akire a kis Gyuri megharagszik, vagy aki Gyurit megsérti, arra ugyan nem voksol többé ez életben egyetlen pribolyi nemes sem! A kis Gyuri máris élvezte a vicispáni hatalmat, bizonyos részben.
Csiry a fárasztó vallatás alatt ráért beszélgetni vele is, s gyakran megsimogatta gyöngéden gyér szőke haját.
De az inkvizíció csak nem akart jobb fordulatot venni; kezdett ideges, türelmetlen lenni.
- Eredj no, megnézni kis fiacskám a mámihoz, mit főznek ebédre.
- Tudom mit: derelyét. 
- Nem szereted?
- Dehogy nem.
- Hát akkor hogy tudsz itt maradni.
- Mert még jobban szeretem a vallatást. Annak örülnék, ha mindennap vallatnának.
- Jól van, gyerek! Látszik, hogy csakugyan vicispán leszel, ha nem országbíró.
Nyájasan megcsípkedte hegyes, madár csőréhez hasonlatos állát.
- No, mi szeretnél jobban lenni, vicispán-e vagy országbíró?
- Legjobban szeretnék zsivány lenni, hogy bácsi engem is vallatna.
Ezen aztán olyan jóízűen nevetett a polgártárs szolgabíró, hogy könnyei kicsordultak, s örömében térdeire vette a pribolyi nemesség jövendőbeli reményét.
- No, hát maradj itt - s harsányan kiáltott ki a hajdúnak, hogy jöjjenek a többi vádlott polgártársak.
Galambősz ráncos arcú ember lépett be egy csomó suhanc közt. Oly tiszteletreméltó kinézésű volt az, hogy mintegy meghökkenve kérdé tőle:
- Hogy vegyül ide, öregapó? Mi járatban van?
- A Majgó Márton vagyok, teens uram - szólt reszkető hangon a matuzsálemi férfiú.
- Majgó, a tolvaj? - kiáltott fel Csiry szokatlan megütközéssel. - Hát tudja-e, hogy itt magára is kisült a tolvajlás? 
- Minek is tagadnám tekintetes uram.
- Hány éves?
- Éppen hetven leszek aratáskor.
Csiry elfordítá fejét, s kemény ropogó hangon feddé meg: 
- Vén bűnös, kinek az istenhez kellene már térnie, s ahelyett most kezdi a lopást! Nem szégyenli magát?
- Az apám vett rá - mentegetőzék Majgó Márton. 
- Micsoda? - ugrott fel Csiry, lerázván térdéről a Gyuri gyereket. - Kendnek élő apja van? Lehetetlen!
- Magammal hoztam - jegyzé meg a brézói bíró, s felnyitván az ajtót, kikiáltott:
- Az öreg Majgó!
Sajátságos alak gurult be fürgén, összetöpörödött, mint a sün, feje egészen hátrahúzódott a vállapockái közé, hasa előrenyúlt, a koponyán egyetlen hajszál sem volt, hanem ahelyett olyan sűrűn és olyan rendszeresen torlódtak ott egymás mellé a ráncok, hogy kötött pamutsapkának látszottak.
A szolgabírónak össze kellett szednie magát előbb, hogy szólhasson.
- Kend ennek az embernek az apja?
- Én volnék - felelé az idősebb Majgó kelletlenül. 
- Majgó Márton azzal vádolja - folytatá a szolgabíró egyik ámulatból a másikba esve -, hogy kend vette rá a lopásra!
Az atya haragos, szigorú pillantást lövellt a fia felé. 
- Igenis, apám vett rá - ismétlé ifjabb Majgó tompa hangon.
- Hallgass, te tacskó! - kiáltá az idősebb Majgó dühösen, s egy ügyes, alig észrevehető mozdulattal úgy arcul teremtette az árulkodó fiút, hogy a csattanása beillett volna valami apró felföldi faluba puskalövésnek is.
- Szemtelen fattyú-kölyök - toldá meg felháborodva. - Még az apja ellen mer vádaskodni. No iszen, csak kerülj haza, majd megtaníttatlak az anyáddal móresre.
De mielőtt otthon tanítanák móresre, előbb még a vármegyének volt hozzá jussa, s addig míg abba, a nagy épületbe kísérnék a székvárosba, melyen holló, varjú kárognak rémletesen, hogy ez azért a legmagosabb, legkevélyebb, mert a legszükségesebb, addig is el kellett csukatni a helység börtönében, ami ugyan nem volt egyéb, mint a községi kántor éléskamrája: de amelyben a legtöbbször nem volt se rab, se eleség.
Hetykén, délcegen ment ki a nagy Majgó, mint egy olyan makrancos fickóhoz illik, ki sem az apjától nem fél, sem a vármegyétől, s ha egyszer rossz fát tett a tűzre, tudja a virtust, hogy nem szabad megpanaszolni, ha aztán nagyon meghempergetik a hamujában.
Gracza összefont karokkal nyugodtan megvárta, míg a tekintetes úr elvégzi ezt a folyó dolgot - mert hiába, ez a hivatalos praxis -, hanem azután félretaszigálta a tót bírákat és esküdt embereket, odatolakodott a hatalmas emberhez, és így szólt:
- Vitéz major uram! Én nemes Gracza vagyok.
- Servus humillimus! - mondá a szolgabíró s belecsapott kedélyesen a tenyerébe. - A majorral akar beszélni, barátom uram?
- Természetesen.
- No, hát akkor várja meg polgártárs, míg az atillámat felhúzom. Ott künn van a bricskán a kofferben. Hanem azt az egyet megmondom, öcsémuram, hogy a major fene komisz ember ám, aki nem ösmeri a nemesembert, csak a katonát.
S ezzel újra nekiesett a folyó ügyeknek.
Gracza dühös volt egy kicsit, de azért csak mégse mutatott aprehenziót, helyrerángatta a bekecsét, s leült egy falócára, majd csak rákerül a sor, gondolá. Mégiscsak furcsa bolond idő ez, hogy ilyen kevés becsületet hagyott az armálisnak.
Mikor aztán el volt igazítva az egész járás apró-cseprő dolga, Csiry uram megparancsolta Mihály hajdúnak, hozná be az atilláját a kocsiról, felölté magára, s megpederve bajuszát, megállt Gracza előtt, és rámordult:
- Mit akar ön?
- Katona akarok lenni - mondá Gracza némileg megszeppenve.
- Tud egzercírozni?
- Nem én. De verekedni tudok.
- Hüm. Az is ér valamit. Hát várjon itt egy darabig, amíg vissza nem jövök. Eligazítom ott künn a dolgot az új legénységgel, akiket ma vettem be. Majd ha bejövök, megmondom az ultimátumot. Értette?
Ezzel sarkon fordult s kiment, glédába állította az újoncokat az udvaron, megdicsérte őket, szónoklatot tartott nekik a hazáról és a szabadságról, azután kifizette a lénungot három napra, s megparancsolta két vén őrmesternek, hogy kísérjék el őket Selmecre, ahol csatlakozni fognak a hadsereghez; míg odaérnek, elég idejük jut, hogy megtanulják az összes hadi regulákat.
De biz ez nagyon soká tartott Graczának, elunta az ácsorgást odabenn, forrt benne már a hadi tevékenység: meg a dolgon is szeretett volna túlesni, kiment hát ő is az udvarra, s megsürgette a major urat.
- Hát velem mi lesz, major uram?
- Hát önnel az lesz - mondja az őrnagy hirtelen hátrafordulva -, hogy szépen hazamehet, ahonnan jött, istenhírével.
- Már mint én? - szólt Gracza ingerülten és a mellére ütött.
- Már mint ön. Mert önből nem lesz jó katona. Önnek nincs türelme a regulához. Megmondtam, hogy várakozzék, s nem tudott várakozni. Elég!
- De uram!
- Dixi! Kenyérpusztítókat nem veszünk be. Servus humillimus.
Gracza elvörösödött, s óriási fokosát meglóbázta maga körül.
- Jól van hát, major uram, ha nem kellettem közkatonának, majd gyűjtök én magamnak hadsereget, s majd megtanítom én magukat a regulára.
Dühösen ment ki a kapun, szinte rengett a föld a talpai alatt.
Még egyszer visszafordult a kapuajtótul, s öklével fenyegette meg a vén Csiry Pétert.
- Megkezdem a dolgot a saját szakállamra, - hanem tudom, meg nem köszönik.
- Ejnye no, mindjárt vasra veretem az urat - méltatlankodék Csiry Péter uram, de csak úgy dünnyögve a köpenyeg alatt, mikor már Gracza künn volt az utcán, ahol a Sármányt hagyta. Az bizony, szegény, se nem ivott, se nem evett azóta!
Azaz hogy nini, álmodik-e, vagy pedig tündéri káprázat, egy gyönyörű tót lány ül már a Sármányon és a kantárt fogja.
- Micsoda dolog ez? - kiált odaugorva Gracza és megragadva a zablát. - Mit bolondozol itt a lovammal, te kis béka?
- Nem a maga lova ez, hanem a miénk - monda a leány kihívólag, s csizmasarkával úgy odavágott a paripa oldalához, hogy az fölágaskodott, s majdnem letaposta Graczát.
- Istenemre mondom, pompás lányka vagy, Katka. 
- Nem vagyok én Katka, hanem Majgó Borbála vagyok: annak az embernek a lánya, akié a ló.
- Ösmerem: az, akit most vittek be a börtönbe.
- Hát bevitték szegényt… bevitték. Azért a három rongyos birkáért.
S ezen azután egyszerre megolvadt a kemény bátor teremtés, s elkezdett keservesen zokogni. Ráborult a Sármány nyakára, s könnyeivel öntözte annak a sima, szőrét.
Gracza elnémulva nézte: sohse látott még ő ilyen szépet. Piros kerek arcán amint alágurultak a, fényes gyöngyök, hogy az a rettenetes sötét szem meg nem festette őket feketére… a piros keszkenő hátracsúszott a fején, s láttatni engedte aranyszínű haját, mert aranyból méri azt az isten néha a szegény tót leányzóknak is.
- No, de már most szállj le a lovamról, kis húgom. Eluntam a dolgot!
- Micsoda? - De már erre megint kitörülte szemeiből Borka a könnyeket, s azt a kezét, amellyel kitörülte, egyenesen a csípőre fogta:
- Mordizom adta! Hányszor mondjam már, hogy enyém a ló. A lami tótoktól vette az apám harmadéve, magam is ott voltam a korponai vásáron, ahol vette. Elpusztuljon innen az úr, azt mondom…
Gracza érezte, hogy csakugyan nincs igazsága, a Sármánynak igazi gazdája került. De hát mihez kezdjen ő most a Sármány nélkül? Haza csak nem mehet szégyenszemre? A lovat pedig el nem veheti erőszakkal! Elkezdte szépen csitítani a haragos Majgó Borkát.
- Az bizony, hűvösre tették a szegény öreget. Pedig az arcából látom, hogy nagyon becsületes ember.
- Míg én a lovat kerestem… Nem volt, aki mellette szóljon, aki a bíró szívét meglágyítsa…
Egész megengesztelődve nézett Graczára azokkal a vakító szemeivel.
- Jaj, minek is most már ez a ló nekem? Szegény édesapám nem mehet el rajta a németek ellen. Lovacskám, lovacskám, hiába kerestünk, hiába találtalak meg! Nem látod te meg a nagy háborút! Békó van már a te gazdád lábán.
- Teringette! - kiáltá Gracza. - Hát a háborúba készült az öreg Majgó?
- Persze hogy odakészült, mikor egyszer csak eltűnt a lovunk az istállóból. Azóta mindig azt keressük…
- Hát a birkák?
- Jaj, hogy a birkák. Az istenke süllyesztené el azt a bolondos kántorunkat, ő az oka mindennek?
- Ki? A Záhony?
- Hát persze, hogy a Záhony. Ez éjjel virradóra odajött öt emberrel, hogy a háborúba mennek, és hogy éhesek. Adjunk nekik valamit enni.
- Micsoda, hát már elment a talpas medve? Megelőzött a kötnivaló. Mondjad csak tovább, szép húgocskám.
- Nekem egy kis tyúkom van, gyönyörű tyúkom; éppen a tojásokon ül. Édesapám restellte megölni szegénykét, de a hadseregnek élelem kell, azt mondja, hát átment a gróf aklába, s három toklyót hozott el onnan… Ezért ül most talpig vasban.
- Az ördögbe is - dünnyögé Gracza -, hiszen ez a Majgó érdekes vén fickó. Hallod-e Borka, én kiszabadítom az öreget, s kinevezem magam mellé kapitánynak.
Borka elmosolyodott s nyájasan kérdé:
- Hát kicsoda maga? Talán éppen az a Lajos.
- No, az a Lajos nem éppen én vagyok, hanem amit egyszer kimondok, azt meg is teszem. Engem Graczának hínak, fiacskám.
- Igazán kiszabadítja az apácskámat? De ne tréfáljon…
- Ki én, ha megcsókolsz egyszer.
S megpödörintette a bajuszát ez után a mondat után. Mégiscsak valami az, incselkedni ezzel a fehérnéppel! Édes meleget érzett a szíve táján, soha ilyet azelőtt. Pedig hiszen most is csak a katonatempó kedveért pajzánkodik, mert együttjár már az a hadviseléssel.
Borka hamiskásan hunyorított rá az egyik szemével. Már éppen a száján lebegett a felelet, hogy: »majd csak megalkuszunk, no«, mikor egyszerre csak odaugrik az a nyápic gyerek, a falu fia, s közbe vág:
- Annyiért én is megteszem.
- Eredj innen - nézte le Gracza mogorván - az anyád szoknyája mellé, kölyök. Hogy mersz itt hallgatózni, imposztor?
- Hát tudja maga, ki vagyok én? - s merészen odaállott a bosszankodó Herkules elé, kit egészen meghökkentett a fiú föllépése.
- Hát ki vagy te? Teringette, ki vagy hát?
- Az a pribolyi fiú vagyok, aki az egész vármegyének parancsolni fog.
Gracza fölemelte a fokosát, hogy derekasan eldöngeti, de a kis Teléry se volt rest, s hirtelen kirántá ólomkardját, hogy nekivág vele a rozsdás vitéznek.
Ezen aztán elkezdett nevetni az óriás, hogy szinte könnyei csorogtak bele.
- Mégiscsak bolond világ ez, hehehe… Mégiscsak nagyszerű dolog ez, hahaha. Gyere az ölembe, öcsécském! Vesszek meg, ha van párod valahol a világon! Nos, mondsza csak, kis csöppem, miképp szabadítod hát ki azt a tótot?
- No bizony! Apám a bíró, nála van a kamara kulcsa: leveszem este a szögrül, aztán kieresztem egy csókért. Az istenugyse!
- De hátha megvernek érte?
- Csakhogy nem maradok itt reggelre! Magokkal megyek ám én is.
- Ejha! Azért a csókért? Hamar kezded öcsém, nagyon hamar.
Megveregette a vállait, biztatólag.
- Ember vagy, gyerek. Velünk jössz. Ezennel kinevezlek hadnagynak.
A kis Teléry magasra emelte fel szöszke fejét, s becsapott a Gracza tenyerébe.
- Most már hát megvolna a tisztikarom - dünnyögé Gracza, s kevélyen lépkedett hadnagyával és a leánnyal a harangláb felé, ahol nyugodtabban tanácskozhatnak az árnyékban a teendőkről.
És ezek a gyerekes bolondságok valóságos komoly dolgok valának abban a csodálatos világban.
Talán mégsem egészen igaz ez mind!
A LOHINAI FŰ
ELBESZÉLÉS
1885
BEVEZETÉS
Azon töröm én a fejemet, hogy nézhet ki az a fű, mely a lohinai határban nő?
És hol nő? A csalitosban, a nádas tájékán, a csevice mellett, fent a sivár Hrebenka tetején, a mogyorós domboldalon, a pagonyban, a réteken vagy a rozsok között?
Nyalka tót menyecskék, mikor kosarakban hordják haza az üszőnek vagy az öregnek, a Riskának, hogy észre nem veszik, hogy rá nem akadnak arra a bizonyos fűre még egyszer?
Mit? Hát már ráakadtak egyszer?
Rá bizony. Hiszen éppen az! Csakhogy talán el sem tudom én azt mondani.
A lohinai bíró-, Szekula Mihálynak ablakába egy éjjel paszkvillt dobott be valami gazember, a külső ablaktáblát betörve (pedig tót faluban aranyért sem találni üveges tótot, aki becsinálja), hogy - azt mondja - a fiatal pap ilyen meg olyan hitvány ember lévén, rendeli (t. i. a paszkvill-író), haladéktalanul dobja ki a község a paplakból, vigye ki bútorostól, feleségestől a határra, mert különben mához egy hétre Lohinára röpül a veres kakas.
Az pedig rosszhírű madár a falvakban. A veres kakas csak akkor jó, mikor a fehérre kopasztott kakast süti odabenn a tűzhelyen!
Amit megígért: betartotta (ki gondolta volna, istenem, ki gondolta volna?), a falu csakugyan meggyulladt rá egy hétre, majdnem egyharmad része elégett. S a tűz rémletes éjjelén új paszkvillt találtak bedobva most már az egyházfi, Mirava Andrásnak a pitvarába. Szakasztott olyan írás, mint a másiké, avult, sárgás, recés papírdarabkák, éppen úgy átkötve, piszkos, bizonytalan színű fonállal.
No, a tiszteletes úrnak ugyancsak kijut ebben is. Hogy a nagyapja zsidó volt, ő maga meg titokban pápista, hogy nem tisztességes ember, semmi se szent előtte, a fiatal tiszteletesnét is azért vette el feleségül, hogy a férjes nővérével viszonyt szőhessen. (És ebből igaz is legalább annyi, hogy most éppen a lohinai paplakban időzik a tiszteletesné testvérnénje, a csinos Piszy Mihályné asszonyom.)
A továbbiakban aztán a káplánkorabeli viselkedései valának elősorolva. Bizony az sem valami épületes olvasmány. Pedig igaz is lehet egyben-másban, kivált abban, hogy a szolgálóit szerette. Csakhogy mire való azt kikiabálni?
Nem is sokat hederítettek rá a jó lohinai parasztok, noha eleget izgatták őket papjuk ellen a szomszéd falubeliek.
- Mért nem kergetitek el? - kérdék az első paszkvill után.
- Mert nem hisszük, hogy meglesz a tűz. Aki fenyegetődzik, az nem veszedelmes.
A tűz után, mikor a másik paszkvillban a másik tüzet ígérik, gúnyolódva hozták fel az átutazó turopolyiak:
- No, de most már csak kiviszitek a papot a határra?
- Nem tudom, miért vinnők ki? Hisz most már hisszük, hogy meglesz a tűz. Módunkban áll kihurcolkodni előle.
Úgy is történt, kiköltözködtek a kukoricás földekre, a szőlők alá, egy része pedig a »laz«-ok közé. Ott kunyhót formáltak össze gallyakból, csalomádéból, sátrakat emeltek ponyvákból, egy-két cölöpöt a sátor mellé vertek, ahhoz kötötték a lovakat meg a tehenet. Ott bent a faluban üresen álltak a házak, legfeljebb néhány kőépületben volt némi élet.
Megszeppent azonban a kedélyes Lohina is, kivált mikor a második terminus igaz lett. A falubeliek nagy része talpon állt, őrködve a jelzett éjjel, s mégis kigyúlt a község pajtája. Szerencsére csöndes idő volt, szél nem fújt, és csupán a pajta égett el.
De mi haszna, ha már megint ott volt a harmadik paszkvill, belehajítva a kántortanító, Blozik Mátyás pincegádorjába? Megint tüzet ígérnek benne a jövő hétre, ha a pap itt marad.
No, ez már olyan eset, hogy a vármegyének is meg kell mozdulnia. (Rendesen úgy mozdul, hogy a másik oldalára fordul aludni.) Elrendelte nagy ímmel-ámmal a vizsgálatot, kiküldvén annak a foganatosítására nagyságos Sótony Mihály urat, az új főszolgabírót.
A szolgabíráknak csak a tekintetes cím jár ugyan, de Sótony Mihály a négylovas famíliák közül való. Született úr, akinek csak úgy mellékesen jutott eszébe, hogy miután már meglehetősen ráunt az asszonyokra, valami más mulatságot keres magának: alispán lesz. De hát az ilyesmit csupa illedelemből mégis a főszolgabíróságon kell kezdeni, hogy előbb praxist szerezzen. Ámbár iszen meg van írva, hogy akinek az isten hivatalt ád, ad az annak észt is. Hát még akinek pénze van! Az meg már éppen tudományt is vehet magának.
Nem is soká kellett várnia alkalomra. Egy napon benyitott hozzá az egyik viceszolgabíró, Tereskey Márton, váltót zsiráltatni, mire így szólt tréfásan Sótony:
- Aláírom, de csak egy föltétel alatt.
- Vakon ígérek meg mindent, kedves barátom.
- Ha a fejedet nekem adod kölcsön.
- Szívesen, ha bírod úgy használni, hogy le ne vágják. Mert már azt mégsem szeretném. Neked is kellemetlen lenne! Tudod, bajjal jár aztán a visszaadás.
- Azt a barátságot kérem tőled, gyere ki velem a lohinai vizsgálatra. Te, mint tapasztalt ember, sokat segíthetsz. Az alispán engem küldött ki, szeretném, ha ki bírnánk együtt deríteni.
- Szolgálatodra állok. Mikor induljunk?
- Holnapután.
- De addig is meg akarnám ösmerni a tényálladékot.
- Itt van az instancia, a becsatolt paszkvillusokkal együtt, olvasd át otthon és gondolj ki valamit. Mert nekem semmi sem jutott eszembe. Az ördögbe is, ha a lohinaiak maguk sem tudják, ki írja ezeket a gúnyleveleket, és ki gyújtogat, honnan tudhassam én?
- No, majd kiszimatolom én, kedves öcsém.
Tereskey Márton a legkitűnőbb vizsgáló talentum hírében állott, sokat tapasztalt, nagy megfigyelő tehetsége volt és ötletei. Ő sütötte ki a híres Maszlaghy-hamisítást is. Pompásan tudott beszélni az emberekkel az ő nyelvükön, kedves, behízelgő hangon, amivel aztán megejtette a legmakacsabbat is. Valószínűleg sokra vitte volna (híre járt egyszer, hogy Pestre viszik a rendőri ügyek élére), ha némely róla szállongó anekdota tönkre nem teszi a jó hírnevét. Azt mesélték ugyanis, hogy a keresztkérdésekben a legkiválóbb (ami megyei értelemben annyit tesz: piff jobbról, puff balról keresztbe), és hogy szívesen engedi magát informáltatni. Mikor a rápolti kovács egy borjút hozott neki ajándékba, ráripakodott nagy dühösen: »Minek néz kend engem? Hát én szoptassam ezt a borjút? Nem tudta kend az anyját is behozni?«
- Gyerekség az egész lohinai ügy - erősködék három nap múlva, mikor a paszkvillokat elolvasta. - Biztosra megyek benne!
- No, annak nagyon örülök - felelte a fiatal Sótony. - Mert a közügynek akarok ezentúl élni.
- Rossz pálya, barátom, kivált ilyen világfinak.
- Végképp szakítottam eddigi foglalkozásaimmal. A kártya untat, gazdálkodni nem szeretek, hát valamit csak kell csinálnom.
- Térj vissza az asszonyokhoz!
- Soha! - kiáltott fel Sótony blazírt arccal.
- No, hát akkor fogass be, menjünk, kutassuk a lohinai tüzet.
Elindultak egy reggel, maguk mellé véve Hamar Gyurit, a rövidlátó írnokot, aki arról volt nevezetes, hogy amit a kezével írt, azt az orrával eltörölte.
- Hol kezdjük? - kérdé Sótony útközben.
- A papon kezdjük. Hajtassunk legelébb oda!
A lohinai papot Belinka Sámuelnek hívták. (Hiszen majd minden lutheránus pap vagy Lajos vagy Samu.) Csinos horgas orrú, kék szemű ember volt, magas, daliás termettel. Egyszóval tetszetős pap, akire azt szokás mondani: Ezt az asszonyok választották.
Sótony kikérdezte nyájasan:
- Hány éves?
- Harminc.
- Mióta lelkész?
- Három éve.
- Mikor nősült?
- Most két hónapja.
- (Szép mézes hetek!) Nem gyanakszik valakire?
- Senkire.
- Pedig úgy látszik - vágott közbe Tereskey -, hogy a gyűlölet dolgozik a tiszteletes úr ellen.
- Az meglehet - motyogta Belinka úr bizonytalanul.
- Nincs valami ellensége - vette át a kérdezősködést Tereskey -, aki gyűlölte valamikor vagy még most is gyűlöli?
A pap elgondolkozott.
- Tudtommal nincs.
- No, ez furcsa! Lássuk csak (és tűnődve vakargatta őszülő rőt szakállát), a paszkvillokban sok olyan van elmondva, amit csak bizalmas, bennfentes emberek tudhatnak. Kik voltak a cselédei?
- Egy mindenes, aki most is nálam van, s két szolgálóm, aki már elment.
- Hogy hívják a két szolgálót?
- Az egyik Kiczka Magdaléna, a másik Sztrelnyik Anna.
- Hol szolgálnak most?
- Mind a kettő otthon van tudtommal a családjánál.
Mindezeket jegyzőkönyvbe vette Hamar Gyuri, és a pap aláírta.
- Íme az első ügydarab - mondá Sótony tréfásan, meglobogtatva az ívet -, mely az én főbíróságom alatt készült.
- Biz ez elég sovány! - jegyzé meg Tereskey kedvetlenül. - Nem tud a tiszteletes úr egyebet?
- Semmit.
- Akkor ugye ott vagyunk, ahol voltunk? - kérdé a főbíró elszomorodva, hivatalához nem illő naivsággal.
- Ne félj semmit, öcsém. Ha már egyszer kihoztad a vén rókát, az addig vissza nem megy odújába, míg valamit ki nem kapar.
- Tehát van reményed?
- Gyerekség az egész, mondtam már. Meglásd, még ma horogra kerül a gazfickó. Mert hogy idevaló ember írja a paszkvillokat, semmi kétséget nem szenved. Már pedig hány ember tud írni egy ilyen tót faluban? Jó, ha ötven tud. Meg kell idézni valamennyit, punktum.
- Igaz, tökéletesen úgy van, de hol a falu?
Csonka, kormos falak meredeztek szerte, imitt-amott egy hamuboglya, félig égett s kivonszolt szarukból, gerendákból nagy rakások; a házaknak legfeljebb a fele állt, de azok is üresen.
- Odamegyünk, ahol a falu van - felelte Tereskey. - Nem adhatna nekünk valakit, tiszteletes uram, aki elvezetne, ahol a népek tanyáznak?
Belinka Sámuel Mikulik uramat, a templom kurátorát ajánlotta.
- Az majd útbaigazítja a tekintetes urakat!
Mikulik uram éppen künn pipázott a tornácon. Eredeti sovány emberke volt (nem hiába csúfolták keszegnek), olyan ábrázattal bírt, mint egy budai körte, amibe két olyan apró villogó szem volt a természet által elhelyezve, mint a serét.
Öltözete szűrposztós nadrágból állott, míg ellenben teste felső részét kántoros szabású kávészín kabát fedte.
Az urak odaültették a bakra, hogy igazgassa a kocsist, merre hajtson a bizonytalan dűlőutakon. Emiatt aztán gyalog kellett mennie a cséza után a hajdúnak, mert már fel nem fért.
- Hát bizony a falu, kérem alássan, két helyen van.
- Hol?
- Az egyik, a »Bakula faluja«, a hegyek közt nagyon messze, a másik része itt a szőlők alatt, szanaszét a szilvásokban.
- Az a kérdés - mondá Sótony -, hogy a bíró és jegyző hol van?
- Ők is a szőlők alatt tanyáznak.
- Akkor oda menjünk.
EREDETI EGZISZTENCIA
Nagy dolog az, mikor a megye urai megérkeznek ilyen szegény helyre. Egy perc alatt híre megy mindenfelé. Mindenki a fejét veszti. Jó, hogy a harangokat meg nem húzatják. Lázas sürgés-forgás támad, mert mindenről gondoskodni kell. A falu becsületét ki kell vágni. A hajdútól kikérdezik a tekintetes urak kedvenc ételeit (ha esze van Jánosnak, ilyenkor a magáét diktálja be), legényeket ültetnek lóhátra, az egyik húsért, fűszerekért, egy játszma új kártyáért megy a városba, a másik borokért. Mert a vármegye urainak nem szabad szükséget látni semmiben.
Ezúttal még több futkosást és munkát idézett elő Sótonyék megérkezése, mert mindent össze kellett teremteni. A jegyző hivatalos helyiséget komponált számukra egy lóherés végiben, hol nehány topolyfa csillegtette-billegtette az ezüstös leveleit ezer meg ezer apró legyezőként, három asztalt állított fel az árnyékban. Balra az asztaloktól frissen kaszált puha sarjúból fekvő ágyakat rögtönöztek vászonnépek, hogy legyen hol szundikálni az uraknak, ha netalán kedvök szottyan ebéd után.
Úgy ám, ebéd után - de hol főzik meg az ebédet? Ahhoz nagyobb hely kell. Nosza hamar, gyerekek: ássatok tűzhelyet, aztán fogjatok be egy szekérbe és hozzátok ki a faluból lóhalálban Mikulik Apollóniát! Az főz legjobban a környéken. Még a király is megnyalhatja a száját, ha az Apolka főztjéből eszik.
Azalatt a tizedesek lelkendezve szaladgálják be a mezőséget és hegyaljat, hogy a főbíró úr rendeletéhez képest minden írástudó lelket felhajtsanak, mert íráspróba lesz a vármegye előtt. Jaj annak, aki meg nem jelenik!
A tűzhely elkészül, a parasztok gyülekezni kezdenek; öregek, suhancok, menyecskék, leányok, gyerekek.
- Hozzákezdhetünk, urak, a munkához - rendelkezék a főbíró, szétosztatván a paszkvillusokat, egyet Tereskeynek, egyet Hamar Gyurinak az asztalára, miközben nevetve kérdé az öregtől: »Az asszonyokat is elővegyük?«
- Természetesen - felelte Tereskey -, mert azok a legnagyobb farizeusok, kivált, ha írástudók. Szeretném tudni, miért ne írhatná a paszkvillokat éppen egy asszony? Sőt van is rá némi gyanúok.
- Ah, oh! - hangzottak fel a kíváncsiság felkiáltásai.
- Sejtesz valamit? - súgta Sótony.
- Csitt! Még semmit sem mondhatok. Különben ráteszem a nyakamat, hogy az íráspróbából minden kiviláglik. Majd meglátod. De kezdjünk hozzá.
Sorba jöttek az asztalokhoz a tótok, gesztenyeszín hajú, hosszú, vékony legények, néhány öreg ember fésűre visszavetett hajjal. Az idősebb asszonyok közül egy sem akadt betűvetéshez értő, a fürge menyecskék zöld rásaszoknyákban (hátul a szoknya föl van szedve, s tarka galandok fityegnek le az övről), dévaj mosolygással a kezök keresztvonását kínálgatják. A bíró és tizedesek előtt különben ösmeretes mindenkiről, meddig terjed a tudománya; nehogy eltagadja, ellenőrzik.
Ütődött, inaszakadt vén ember kezébe nyomta a tollat Tereskey.
- Írja le kend ezt a két szót: »Ludja Bozsi« (Istennek emberei). Ezzel a megszólítással kezdődtek a paszkvillok.
Reszketett a toll kérges kezében, s összevissza dűlöngtek bizonytalan görbe betűi, pohos hasúak, kunkorodott farkkal elől és hátul.
- Az özönvíz előtt írtak így - mosolygott Tereskey. - Elmehet kend! Jöjjön a következő!
Ragyás arcú suhancra jött most a sor, ki alig eresztett meg néhány betűt, megvillant vészjóslón a Tereskey szeme.
- Hajdú! Fogja el ezt az embert!
De ugyancsak e pillanatban izgatottan kiáltott fel az írnok is: Itt a gyújtogató!
A hajdú, aki Tereskey felé futott, habozva állt meg útközben, hogy most már kit fogjon el, midőn a nagyságos főbíró úr is (mintha összebeszéltek volna) nagy robajjal taszította ki maga alól a hivatalos széket, nyakon ragadva az előtte álló köpcös alakot (nini, az bizony a lohinai szűcs, Kustár Márton), aki ijedten ejtette ki kezéből a lúdpennát, mely ilyen veszedelmet hozott rá.
- Megvagy, akasztófára való!
A hajdú tudta már a megyei praxisból, hogy ilyen esetekben az a bűnös, akit a nagyobb tisztviselő mond annak, minélfogva a szűcshöz rohant és azt kezdte gyomrozni. A szerencsétlen Kustár halálra sápadva szabadkozott:
- Ártatlan vagyok, mint a ma született bárány.
- Te írtad a paszkvillokat, gazember!
- Nem írtam én egy árva szót sem!
- Hiába tagadod, ha én látom. Meg kell kötözni.
Az bizony meg is történt volna, mert éppen ott termett a lohinai mészáros, aki nagy ellensége Kustárnak, segíteni; leteperték volna játszva - ha hirtelen oda nem ér az öreg alszolgabíró.
- Az isten szerelméért, öcsém, ne csinálj konfúziókat. Hiszen én fedeztem fel a paszkvill íróját… de bárcsak elszökne azalatt.
- Hallgass! - hörgé a főbíró egy vadász szenvedélyével, akitől el akarják venni az elejtett nyulat - nézz ide: nem-e szakasztott a gyújtogató írása?
- Bámulatos, mert az enyim meg szakasztott az, ami a te emberedé.
- Add csak ide - kiáltá mohón és figyelmesen megnézte. - No, ez bolond dolog, Marci bátyám! Ketten utóvégre is nem írhatták a paszkvillt…
- Hárman, tekintetes uram, hárman - vágott közbe az odaérkezett írnok -, mert én is találtam egy éppen olyan írást.
- Fogjon aztán az ember gyíkot, ha tud! - dühösködék Sótony.
Mind a hárman ámulva néztek egymásra, csak Szekula uram, a falusi bíró, nevetett az urakon.
- Hát hogy gondolhatták azt a tekintetes urak? Hiszen tiszta dolog, kérem, hogy az egész falu csak kétféleképpen írhat. Az öregebbek úgy, mint a megboldogult kántortanító, a fiatalabbak pedig, mint a mostani kántortanító.
Igazat mondott. A lakosság betűi nem vettek fel önálló karaktert. A régi kántor, néhai Hlavács Dániel betűformái éltek a halála után is. Denikve, a kántorokban is van valami halhatatlan rész. Annyit azonban konstatáltak, hogy a paszkvillok kéziratai a mostani kántortanító, Blózik Mátyás úrnak a metódusa.
Legott megidézték (könnyű volt előkurjantani, mert ott pipázott hanyatt fekve a Biszkup Jánosék pincéje előtt), hátha ráösmerne a tanítványaira?
- Mind egyforma ezeknek az írása - jegyzé meg, büszkén mellét verve -, mert én olyan ember vagyok, egyformán szeretem, egyformán tanítom őket. Egyik se tudjon többet a másiknál.
(A jámbor Blózik Mátyás így értelmezte az egyenlőséget.)
- Az asztal alá vágtuk az alispáni süveget - sopánkodott Sótony -, ha ezt a lohinai bonyodalmat napfényre nem hozom, pedig már vége van.
- Nincs vége! Ez az irány, amelyben eddig vittük a vizsgálatot, megbukott, az igaz. Hanem én többfelé szalasztottam az eszemet. Azért hát ne ess kétségbe, s hagyj engem cselekedni. Mindenekelőtt azonban tegyük át az irodát másüvé, mert a szél a rögtönzött konyháról mind ide hajtja a füstöt a szemünkbe!
Nagy máglyarakás lobogott, bodrosan hullámzó kékes vásznakat eregetve a magasba, de alul élénken duhogott a láng. Délceg fiatal nő sürgött-forgott a tűznél, krumplit aprított, hagymát metélt, húst megpaskolt, a fazekakat, tepsiket mind kijjebb húzta, majd beljebb tolta. A füsttel együtt jött az ételszag és a málnaillat a cserjés felől.
- Ez a Mikulik Apollónia! - figyelmeztette a jegyző az urakat. - Ritka szépség és fölségesen főz.
- Tehát szép asszony főztje lesz délre.
- Még csak leány - szólt közbe Blózik kántor, aki szintén ott ácsorgott a vármegye körül.
- Jól fest messziről - vélte az öreg Tereskey -, nem nézzük meg, öcsém?
- Ha az apjához hasonlít, nem sokat érhet - viszonzá Sótony közömbösen. - Az apja, nemde, a kurátor, aki ide kísért bennünket?
- Igen, a »lovak reparálója«.
- Miféle mesterség az?
- Biz az nem jó mesterség - mondá a jegyző -, de most már nem űzi az öreg, becsületes ember lett, vagyont szerzett, és kurátori tisztet visel.
- Aztán hogy reparálta a lovakat? - érdeklődött a főbíró, míg Tereskey odasettenkedett a tűzhöz, pipára gyújtani.
- Az erkölcseiket javította meg. Eljárt a lóvásárokra mindenüvé.
- Tehát olyan lócsiszárféle volt?
- Nem vett az soha egy lovat sem - kezdé mesélni a bíró -, hanem a vásár után összeszedte azokról a lovakról a passzusokat, amelyekre nem akadt vevő. Felütötte passzusbeváltó intézetét valamelyik Laci-konyhán, és a népek úgy özönlöttek hozzá, mint a zápor. Négy-öt krajcárt fizetett egyért-egyért. Mert a vásár után már nincs szüksége senkinek a passzusra.
- Bolond ember az! Hát neki mire kellett?
- A környék tele van lókötőkkel, kérem alássan, akik szebbnél-szebb csikókat szereznek. Erre a szenvedélyre alapította Mikulik uram a keresetét, mert úgy tessék venni, hogy a passzus nélküli lovat jóravaló ember meg nem veszi, és ha megveszi is, potom árt dob érte a tolvajoknak, de ha bizonyság van hozzá, akkor a ló hitele meg van reparálva, s hatszorosan nyer árban.
- Ahá! Kezdem érteni egy kicsit - kiáltott fel Sótony kerekre nyitott szemekkel.
- A tolvajok tehát eljártak Mikulikhoz, s ő megnézvén a lovat, kikereste nagy vasas ládájából a hozzá illő passzust, amint vagy pej volt vagy szürke. Talált annyi ezer közül mindenikre. A lókötő kifizette az öt forintot, s legott becsületes szerzeményévé lett a lopott ló. Azokért az okmányokért pedig, melyek »különös ismertető jelek«-re is ráillettek, elkért tíz-húsz forintot is. De aztán feladta valaki a bíróságnak… éppen a provizórium volt akkor.
- Természetesen börtönbe került?
- Nem biz az! Kivágta magát valahogy.
- Hogyan? A törvény nem büntette meg?
- Az akkor maga is lopott lovon ült!
- No, ez érdekes - kiáltott fel Sótony ámulva. - De mi lett a sok összegyűjtött passzussal?
- Azokat később a bíróság mégis lefoglalta. Azóta pedig egészen megjavult Mikulik uram. Most legalább semmi sem hallatszik ellene.
Míg Sótony közigazgatási ismereteit így gyarapította, azalatt visszacammogott az öreg úr a tűztől.
- Nos, milyennek találta a tekintetes úr? Ugye szép lány?
- Becses kis kutya - mondá kedélyesen, és a nyelvével csettentett. - Hja, ha fiatalabb volnék!
- Hány éves vagy, öreg? - faggatta a főbíró.
- Makacs negyvenes.
- No, az még nem kor! - szólt közbe a jegyző, gyanúsan nézegetve az öreget.
- Ej, úgy értem, hogy már tizenhat esztendő óta vallom magamat ennyinek! Tempi passati. Engem már nem hajtanak a gerjedelmek. Én, fájdalom, már csak azért mentem a tűzhöz, hogy hivatalosan beszéljek a leánnyal.
- Hivatalosan? - nevettek emezek. - Jó köpönyeg az a »hivatalosság«!
- Tréfán kívül. De nem szólhattam vele, mert sok ott a szemfüles kukta.
- Hát mit akartál vele beszélni? - kérdé a főbíró kíváncsian.
- Meg akartam tőle kérdezni: tud-e kötni?
Erre aztán még jobban mosolygott mindenki. Úgy illik az, ha a szolgabíró úr humorizál.
- Viszonyt kötni bizonyosan tud, ha azt akarsz - jegyzé meg Sótony.
- Nem, nem, nekem komolyan szükségem van valakire, aki jól tud bánni a kötőtűkkel.
- Apolka tud - mond a jegyző, még mindig habozva, ha nem-e tréfál a szolgabíró.
- Hívassa, kérem, ide egy percre.
Maga a jegyző ment el érte, mert, azt mondja, fél az ilyen leány nagy urak elé jönni, annak sok bátorítás kell.
- Olyan ártatlan bárányka - gúnyolódék Sótony.
De csakhamar jött, bizonytalanul lépkedve, nagy fekete szemeit, melyekben démoni tűz villogott, lesütve; a hímzett fehér szakácskáját lekapcsolta útközben és a gömbölyű karjára csapta hanyagul, mint ahogy az úri dámák viszik a nagykendőjüket.
Hosszú szoknyát viselt, nem térdig érőt, mint a parasztok; a haja sem volt varkocsra leeresztve, hanem mesteremberesen koszorúnak fonva a feje körül. Délceg, vékony termete imbolygott járás közben, kényes magatartása illett neki, pávának se jobban.
- Valóságos fiók-zerge! - suttogták a népek, amerre átment.
Barnás arcbőrén keresztülverte magát a vér sötétpiros színe, s homloka márványán a szemöld fölött egy parancsoló ránc ült, ami férfias jelleget adott ez érdekes ovál arcnak, de mutatta azt is, hogy már túlhaladta az ezer hetet. (Ezer hét kell ahhoz, míg a lohinai hideg éghajlat alatt fölserdül a leány menyecskének valóra.)
Sótony élénken emelte rá fáradt tekintetét. - Ah! Elég csinos!
- Azért hívattam, fiacskám - mondá Tereskey gyöngéden -, hogy ki akarom a segítségét kérni valamiben. No, ne ijedjen meg tőlünk. Nem vagyunk mi rossz emberek. Azt mondja a jegyző úr, hogy jól tud kötni.
- Tudok - felelte kecses mozdulattal.
- Akkor hát hozza el, gyermekem, a kötőtűit. Itt vannak?
- Nem, otthon vannak.
- Majd elmegy értük a hajdú. Magának dolga van a főzés körül.
- Nem, nem - szólt egy elhárító mozdulattal -, magam szaladok el. A tűket nem találja meg más. Aztán nincs messze. A falu szélén lakunk.
- Maguk nem hurcolkodtak ki?
- Nekünk kőházunk van, abba nem ég be; cserepes.
Tereskey oda intette a hajdút:
- Maga elkíséri a leányasszonyt. - Aztán a fülébe súgta: »Útközben ne engedje beszélni senkivel a kötőtűk felől, titoknak kell maradnia.«
Hanem ezzel aztán a jelenlevő hivatalos perszónák kíváncsiságát csigázta fel oly magasra, hogy alig bírta kiállani az ostromot.
- Föl nem foghatom - dörmögte a bíró. »Eláll az eszem, hogy mit akar«, töprenkedék Hamar Gyuri. »Ugyan mondja meg nekünk is a tekintetes úr« - okvetlenkedik a jegyző - »több szem többet lát, hátha mi is hozzászólhatnánk?«
- Tudnak az urak várni? - kérdé mosolyogva Tereskey.
- Nem tudunk - toppantott Sótony türelmetlenül, ki szinte égett a kíváncsiságtól.
- No, én meg tudok, azért hát bevárom előbb a kötőtűket!
S mindezt olyan titokzatos, fontoskodó arccal tette, hogy még annál inkább fokozta bennök a tudnivágyat. De harapófogóval sem tudták volna kivenni a titkot, pedig ugyancsak felhasználtak minden eszközt. Sótony utoljára gúnyolódásra fogta:
- Hát azért vagy te olyan nagy rendőri talentum, mert fedezet mellett hozatod el a kötőtűket? Kacaghatnám, ha meggondolom. Valaki meg ne hallja útközben? Ha-ha-ha! Mit ne halljon meg? Azt a nagy titkot, hogy a Mikulik-leány a kötőtűit hozza. Délután mindjárt köttetek neked vele egy hálósapkát. Jó lesz?
- Az lesz jó, ha nem bolondozol. Hanem látom már, hogy nem nyughatom miattad, hát elmegyek, addig egy kis sétát teszek a sátorfaluban.
- Veled megyek biz én oda is.
- Jól van, de látok itt egy tülköt, parancsoljuk meg, hogy fújjanak bele, ha a leány jön.
Pernye borította az egész mezőt, ott feketéllet a füvek között; ha a szél megrázta a fákat, azokról is pernye szállott fel; a sátorok lepedői szintén kormosak valának. A veres kakas mindenüvé beírta a nevét, hogy itt járt, s ha valaki, ő ír még csak igazán fekete betűkkel…
A kunyhók előtt pajkos tót gyerkőcök játszadoztak. Ezeknek a kedélyén nem rontott semmit az, hogy a veres kakas ide tolta át a falut. Cinbabákat gyúrtak pépes sárból, s meglyukasztva odavagdosták a deszkákhoz, hozzákiáltván a varázsigét: »Nagyot szóljon, mint a besztercei harang, vagy még annál is nagyobbat.« A krumpliszárak zöld gombjait fölszúrták vesszőikre: »Szállj sebesen gombocska, mint az ólomgolyócska!« És az szállt is nekik sebesen. Jól tudtak vele bánni a betyárok!
A szilvásokban, hol fa fához közel esik, apró fehér csónakok himbálóznak a levegőben; nagyon messziről olyanok, mint röpülő fehér ludak. Ez még csak igazi tündérfalu! Két fának az izmos gallyaihoz egy-egy fehér abroszt kötöznek s abba rakják a csecsemőket. Míg az anyjuk kapál, a kis jószágok nagyon jól megvannak ott az árnyékban. A falevelek altató dalt susognak nekik, a szél pedig, mely a gallyakat megrázza, jó pesztonka, azokkal egyszerre az ő csepp fészküket is szelíden mozgatja.
…Ha úgy egyszer idelopózkodnék valaki s összevissza cserélgetné a picinyeket, akikre senki sem vigyáz, istenem, be nagy galyibát csinálhatna!
A kunyhók többnyire üresen állottak, csak egy-egy gyerek vigyázott a holmira.
- Hol vannak az emberek? - kérdé egy ilyen házőrző suhanctól Tereskey nagy bizalmasan. Ilyenekben volt ő mester.
- Bizony szétoszlottak. Az anyám a réteken gyűjt, az ángyom a malomban őröltet, az apám pedig a törvény elé ment, ahol a gyújtogatót keresik - felelte a fiú értelmesen.
- No, és mit hallottál, megtalálják?
- Dehogy találják. Hogy, azt mondják, nem tudnak azok az urak semmit. Addig nem is mennek semmire, míg az öreg Hrobáktól nem kérnek tanácsot.
- Ez aztán gyönyörű bók nekünk, kedves bátyámuram.
- Hüm! Nem tesz semmit!… Hát megállj csak, fickó, mondd meg nekem, ki az a Hrobák?
- Nem tudom én - mondá durcásan és elfutott előlük, egyet csettentve szájával a vesszőnek, amelyen ült.
A megyei urak pedig folytatták a sétát, míg újra találtak valakit, akivel szóba vegyülhettek.
Egy kövér paraszt feküdt bundában a kunyhója előtt.
- Mi baja van, földi?
- A harmadnapos hideg ráz, nagyságos urak - felelte fogvacogva.
- Biz az nem jó dolog! Mért nem vesz be valamit?
- Már rég elmúlt volna, kérem alássan, ha odabent laknánk a faluban, mert nincs annak biztosabb orvossága, mint ha kilenc síron kilencszer meghempereg az ember. De itt még sír sincs ezen a kutya vidéken.
- Mit gondol, meddig laknak még itt?
A beteg paraszt fölsóhajtott.
- Hiszen csak égne, ha akar. Mert eluntuk, kérem, a helyzetet. Alig várjuk már, hogy leégjünk, hogy addig kezdhetnénk az építkezésekhez, míg a meleg idők engedik.
Szó, ami szó, sok egészséges kedély lehetett a beteg atyafiban.
De az eléjük táruló tarka képek közül a legeredetibb volt egy nagy, kiszáradt cseresznyefa a szőlőaljban, melynek derekáról száraz borókaköteg lógott le egy zsinegen, ágain pedig gyaluforgács-máslik csörögtek eszeveszetten.
»Nini, ez meg itt alkalmasint a korcsma!«
Persze az volt. Az élelmes Kohn Mór ide is elhozta az üzletét. Az igaz, hogy nem kellett hozzá nagy apparátus. Egy pálinkás hordó meg a kréta.
Kohn Mór a hordó mellett állt, s mert valami nagy alkudozásba volt bonyolódva valakivel, akit teljesen elfedett egy mogyorófabokor, nem vette észre a közeledő urakat.
- Adja, vagy nem adja két forintért? - hangzott a Kohn Mór eltéveszthetlen hangja.
- Szemtelenség! - méltatlankodik a másik - hogy mer oly passzusért két forintot ígérni?
- Hogy merek? - rikácsolt a zsidó. - Mert kalkulust csináltam. Nyolc forintért hagyja, biztos hát, hogy hatért odaadja; ebből gondolom, hogy megér négy forintot, és azért ígérek érte kettőt.
(- Egészen zsidó logika! - mosolygott Tereskey, meglökve a főbírót. - Pszt! Csendesen legyünk.)
- Isten neki - szólt most újra a másik -, ám legyen hat, ha már azt gondolja, hogy hatért adom.
- Nem ettem belindeket - vágott közbe Mór úr -, de tudja mit, megadom érte a négyet, ha már kicsúszott a szájamon, hogy annyit ér.
- Egy fillért se engedek. Olcsóbban meg nem reparálhatom azt a lovat!
E pillanatban fölhangzott messziről a tülök hívó hangja.
- Ez nekünk szól, menjünk - mondá Sótony izgatottan.
- Nem, nem, engem kíváncsivá tesz ez a párbeszéd! Nem adnám sokért, ha a fenekére láthatnék. De hopp, észrevett a zsidó… Ni, milyen ijedten hadonász kezeivel! A másik atyafi pedig fölszedte az irháját! Látod, hogy szalad az imposztor! Ejnye, ejnye!
- Sose törődj vele, Marci bátyám - szólt fennhéjázó gúnnyal Sótony. - Nem kell neked mindent tudnod. Elég, ha én tudom.
- Mit tudsz te?
- Tudom, ki az a futó ember, s mi körül forgott a beszéd.
- Lehetetlen az, Miska fiam. Hát ki?
- Mikulik János.
- És a passzus és a lóreparálás?
- Azzal is tisztában vagyok - lihegte diadalmasan -, s mondhatom, nagy dolgot sütöttem ki. Meg lesz az egész vármegye lepetve!
- Ne tréfálj, Miskám! - szólt Tereskey egy fürkésző tekintettel, melyben volt valami az irigység- és kételkedésből.
- Majd meglátod annak idején.
- Most nem mondhatod meg?
- Nincs összefüggésben a gyújtogatással. Menjünk!
- Látom, bosszút akarsz rajtam állni, amiért ki nem fecsegtem a tervemet. Kell a csere?
- Nem kell már. Hisz úgyis látni fogom mindjárt.
- Mondhatom neked, gyönyörű dolog lesz. Oly egyszerű és mégis oly szubtilis.
ÁRULKODÓ FONALAK
A Mikulik-leány ott volt már a tűkkel.
- Küldje el a népet - rendelé Tereskey a bírónak -, nincs többé szükségünk rájuk, sőt éppen ellenkezőleg.
- Senkit sem kell már kihallgatni?
- De igen, majd elvégzi délután az írnok úr. Kihallgatandók még azok, akik legelőbb voltak jelen a tűzeseteknél, továbbá a Belinka Sámuel volt cselédjei, föl is jegyeztem a nevüket, Kiczka Magdaléna és Sztrelnyik Anna.
- Azok mind a ketten a hegyek között, a Bakula falujában vannak.
- Majd utánuk megyünk, ha szükség lesz rá. Most pedig lássunk a dologhoz. Távolítson el mindenkit a hivatalos helyiségtől.
A bíró egyetlen parancsszava elsöpörte onnan a szájtátó tömeget, nem maradt az asztalnál csak a három megyei személy a hajdúval, továbbá a bíró, jegyző és Blózik Mátyás, akit a konyha- és pincemesteri hivatallal bíztak meg. Az volt itt most a legszebb állás!
- Jöjjön közelebb, Apolka - enyelgett Tereskey ünnepélyes arccal. - Mit húzódozik? Maga a legfontosabb személy, üljön ide az asztalhoz.
Ezzel a kabátja belső zsebébe nyúlt. Minden szem rajta csüggött, még a lélegzetük is elállott a nézőknek. Kihúzta a paszkvillokat és gondosan kezdé legombolyítani róluk a cérnákat, melyekkel az egyes papírdarabkák csomókba voltak kötve.
- Ez pamut - szólt tompa, fojtott hangon -, megnéztem otthon nagyító üvegen, biztos vagyok benne, hogy pamut.
A csalódás érzete látszott az arcokon. Valami különösebbet vártak tőle.
- És az a gyanúm van - folytatá -, hogy e szálak valamely harisnyából vannak kifejtve.
- Az csakugyan meglehet - dünnyögte a nótárius.
- Mindjárt meglátjuk. Íme fogja, Apolka és kösse ismét vissza harisnyaalakba. Így aztán megkapjuk a harisnya színét és kinézését. Erre nem számított a gyújtogató, hehehe.
- Teringette! - kiáltott fel a jegyző. - Milyen ész, milyen fej!
Mikulik Apollónia kezébe vette a pamutszálakat, szép fehér ujjai közt sebesen kezdtek villogni a kötőtűk, de bizony váltig elejtette egyik szemet a másik után. Talán a keze reszketett.
- Ne olyan szelesen, Apolka - figyelmeztette a jegyző.
- Szerelmes a leányasszonyka - incselkedett vele Szekula -, mert ahány szemet elejt, annyi szívet feltűz.
Apolka elpirult, és még jobban reszketett a keze. No, most meg már éppen elszakította a fonalat.
- Ne nézzünk oda, ne zavarjuk - avatkozott közbe Sótony -, lehet is úgy kötni, ha a nézésükkel majd fölfalják?
De azért ő maga nem volt képes levenni szemeit a gyönyörű leányról.
Nagy nehezen elkészült a hivatalos kötés. (De olyan is volt az, mint a hivatalos munka szokott lenni.) Mindössze néhány szem, hét vagy nyolc sorban, s az is gyatrán, kezdetlegesen. Mindegy, elég volt. Amint megnézték, előttük állott világosan a fonál hajdani kinézése: sárgakék harisnyából egy féltenyérnyi darabka.
- Nyomon vagyunk! - rikkantott fel a bíró - szörnyen ismerős nekem az a harisnya.
- Elég nagy baj az, hogy ismerős. Minden kapualjban ilyeneket árulnak a városban a zsidó asszonyok. Csekély véleményem szerint nagyon is halvány nyom, de sokkal több a semminél. Különösen Lohinán, ahol alkalmasint kevesen viselnek harisnyát.
A bíró mindjárt számítgatni kezdte az ujjain:
- Visel a papné, az egy, a szűcsné, az kettő, a molnárné meg a leánya, három, a zsidó árendásné és az anyja, négy, no, meg az Apolka leányasszony is azt visel…
Apolka olyan lett erre, mint a fáklyaláng.
- Apolka, maga már elmehet a fazekaihoz - vágott közbe Tereskey -, köszönjük szépen a fáradtságát. No, folytassa most, bíró uram. Hát még ki visel harisnyát?
- Más már nincs a faluban, kivévén az én feleségemet.
- Kegyelmed, úgy látszik, alaposan ösmeri a falut tetőtől talpig.
- Úgy illik a bírónak.
- Igen, de a lábszárak már nem tartoznak a bírói hatáskör alá. Majd megkérdezem különben a bíróné asszonyomat. No, de elég az ingerkedésből. Siessenek melegiben a hajdúval, s tartsák meg a házmotozást a mondott helyeken.
- És mit csináljunk, ha megtaláljuk?
- Ha ilyen színű, foglalják le, ha pedig már ki is volna fejtve, fogják el a tulajdonosát.
- No, ez szép história - dörmögte a bíró indulóban -, hogy a saját feleségemet kell megmotoznom.
Tereskey kevélyen nézett utánuk.
- Most aztán kilőttem a legutolsó puskaporomat is. Nyugodt vagyok már.
S hogy bebizonyítsa, milyen nyugodt, megtömte a nagy tajtékpipáját s fidibusznak valót keresett a külső zsebben, az írások közt.
- Kár lesz rágyújtani, Marci bácsi. A szép Apolka, úgy nézem, terít már. Mindjárt eszünk.
- Drága az idő, Miska öcsém, addig is kiszíhatok egy fél pipával.
De amint kotorászni kezdett az elővett papírok között, melyik a haszontalan, elégetni való, egyszerre elhalványodék és fölordított:
- Meg vagyok becstelenítve! Szörnyűség!
Az erek kidagadtak nyakán, halántékai lüktettek, szemei vérbe borultak.
- Mi baj, az istenért?
- Olvasd - hörgé, átnyújtván egy a kezében összegyömöszölt papírdarabot.
Sótony kiegyengette egyenesre. A paszkvillok démoni betűi táncoltak előtte a fehér papíron, mint apró nevető ördögök. Ez állt ott szóról-szóra:
»Te rőtszakállú nyalánk kecskebak! (Hüm, ez egészen csinos kis titulus!) Ha nem hagyod abba a vizsgálatot rögtön, és az orrodat beleütöd a dolgainkba, a te épületeidet és kazlaidat is felpörköljük. És a feleséged is meg fogja tudni, milyen madár vagy, mert ösmerjük, vén bűnös, a csínjeidet, tudjuk, miért járnak annyit törvénybe a zelenói menyecskék.«
- Magas fokú szemtelenség! - vélte Sótony. - Hol találtad ezt?
- A saját zsebemben.
- Hallatlan eset!
- Hány nyaka lehet a gazembernek - rikácsolt Tereskey -, hogy így a pallos alá meri hozni szándékosan?
- Nevetségessé tettek, kedves öregem!
- Nem engem - prüszkölt az öreg -, de a törvényt, a vármegyét, sőt magát őfelségét a királyt.
- Ebből az tűnik ki, hogy a gyújtogató, vagy cinkosai, közvetlen környezetünkben vannak. De kik? Ez a kérdések kérdése.
- A XIX-ik század nem mutat ilyet. A Pitavalban sincs párja. Én azt mondom, kedves öcsém, hogy maga az ördög gyújtogatja ezt a falut.
- Azzal pedig nem bír a vármegye - hebegte Hamar Gyuri.
- Csak vagy az ördög lehet ilyen ügyes, vagy…
- Vagy egy asszony.
- No, azzal meg nem hogy a vármegye, de még az ördög sem bír.
Az Apolka lágyan csengő hangja hallatszott messziről:
- Tálalva van az étel, jegyző úr.
S maga a konyhamester is jött lustán, topogva, nagy reverenciával hajtogatván magát.
- Puha már a leves, instálom alássan.
Hát bizony itt az ideje. A juhász jó régen léphette már át az árnyékát, ami delet jelent Lohinán. Elkéstek egy kicsit. De úgy van az, ha a szakácsnét holmi haszontalanságokkal hátráltatják.
Különben kárpótolva lesznek a tekintetes urak, mert minden jól sikerült, csak a hal lett valamivel paprikásabb, mint kellene, de a juhpörkölt igazi remek. Hát még a csöregefánk! Valamivel több cimet ebbe sem ártott volna, de így is fölséges.
Az asztalnál rang szerint foglaltak helyet az urak. Blózik jutott a legalulra, »kunkapitánynak«. Ő már előre megkóstolt mindent, ő már tudta, mi jön, s ez bizonyos felsőbbségi érzetet kölcsönzött neki, ami szerfölött bőbeszédűvé tette.
Noha szíve mélyén átérezte talán a hiányokat, mégis mindent magasztalt teljes retorikai erővel, hogy ezáltal az étvágyat élesztgesse. Egyszer-kétszer megcsipkedte az Apolka arcát: »meg kellene azt a kis kezedet aranyoztatni«. A juhpörköltre lelkes verset komponált és nagy derültség közt elszavalta. Az italoknál könnybe lábadt a szeme az élvezettől: »Placeat domine spectabilis. Istud vinum habet colorem, odorem et saporem.« Pedig savanykás volt a bor egy kicsit és nagyon emlékeztetett a hordóra. Csak a halpaprikásnál jegyzé meg malíciával, mikor a paprika a nyelvét megcsípte. »Kutya teringette! Ilyen lehetett az a hal, amivel Krisztus urunk azt a sok embert megvendégelte.« (Hogy ugyanis a paprika miatt nem bírta megenni a bibliai vendégkoszorú.)
Ízlett az ebéd mindnyájuknak, csak Tereskey nézte idegesen a dűlőutat, jön-e már a hajdú a bíróval. Ez volt az utolsó reménye. Ha ez cserben hagyja, akkor igazán nem tud mozdulni, s megcsúfolva megy haza estére. Brr! Mennyi rossz élcet faragnak majd rá a kaszinóban a zsebébe lopott paszkvillusért. Összeszorította a fogait dühösen: »Oh, ha kezembe kerülhetne az alávaló!«
Maga Sótony Miska közömbösen várta, mit hoz a jövő, és inkább Apolka körül legyeskedett. (- Ej, ej, Miska öcsém, hát már megint? - pirongatta Tereskey.)
Oh, be soká tartott, oh, be nehéz volt kivárni, míg végre feltűntek túl a lóherés földön bíró uraimék. Nem jöttek sebesen, hanem csak tempós lépésben. Ez már maga is rossz jel.
- Találtak valamit? - kérdé tőlük tompán, majdnem félénken, mihelyt odaértek.
- Semmit! Nem vallott a harisnya, tekintetes uram.
- Akkor egye meg a kutya az egész ügyet - kiáltá, dühösen a földhöz paskolva az aktákat. Aztán Sótony felé fordult. - Csináld öcsém, ha tudod, nekem már nincs semmi eszmém!
- Az bizony nekem sincs - felelte ez szörnyű flegmával.
Mire vérszemet kapott Blózik azt indítványozni, hogy tekintve a viszonyokat, talán legjobb lenne rostát forgatni.
- Mond valamit, kántor úr - humorizált Sótony -, mert annyit csakugyan a rosta is tudhat, mint mi.
A bírónak is volt egy indítványa.
- Az öreg bölcstől kellene tanácsot kérni.
Tereskey olyan volt már, mint a fulladozó, utána kapott a szalmaszálnak is. - Ki az az öreg bölcs? - tudakolá szórakozottan.
- Egy aggastyán lakik a »lazokban«, egy valóságos próféta. Nehéz kérdésekben tanácsért járnak hozzá a falusiak. Hrobáknak hívják. Gyermekkoromban láttam egyszer.
Hrobáknak hívják? Eszébe jutott a fiú, aki szintén Hrobákot említette a séta alkalmával. Ez hát a néphit: Hrobák mutatja meg az igaz nyomot! Ki tudja? Hátha a nép szava mégis isten szava. A babona hazája ez. A fenséges bércek, melyek körülülik a tájékot, mintha valami mesélő óriások volnának. A hatalmas szürke köd, mely fölöttük gömörög, ránehezedik az észre. Az erdők zúgása titkos szózatokat hoz.
- Hogy lehet odajutni? - kérdé Tereskey.
- Kocsin nem, legfeljebb lóháton, mert néhol meredek az út.
- Menjünk, bíró uram, nyergeltessen.
- Ez annál is jobb lesz, mert visszajövet útba ejthetjük a »Bakula faluját«, ahol még dolga van a tekintetes uraknak.
- Miért hívják a Bakula falujának?
- A népnek az a része, mely a hegyek között a Skrinya nevű völgykatlanba hurcolkodott ki, az eddigi községi pénztárnokot, Bakula Istvánt választotta meg bírónak arra az időre, míg künn laknak. Így lett aztán az én falum a Szekula, az övé pedig a Bakula faluja megkülönböztetés okáért.
- Ahá! Hallottam már valamit erről. Maguk ugye ellenkezésben élnek?
Szekula uram elmosolyodott.
- Hóbortos ember egy kicsit őkelme. Hát már a tekintetes úr is hallotta azt az ostobaságot?
- Mi volt az? - kíváncsiskodék Sótony.
- Az volt, nagyságos uram, hogy mi mind a ketten katolikusok lévén, a zelenói filiáléba járunk misét hallgatni. Bakula uramat, aki gazdag, gőgös ember, váltig bosszantotta, hogy a tisztelendő úr mindig az én nevemet hozza be az isteni tiszteletbe, elment egyszer hozzá és tíz anyabirkát ígért neki, ha ezentúl »Szekula-szekulorum« helyett »Bakula-bakulorumot« énekel.
- Siessünk, siessünk - sürgeté Tereskey a bírót -, mert még a Bakula falujában két nőtanút kell kihallgatni. Jó volna, ha oda előremenne bíró uram, hogy ne az utolsó pillanatban kelljen őket előkeresgélni.
- Hány lovat rendeljek? - kérdé Szekula.
- Lássuk csak! Az írnok úr itthon marad és kihallgatja azokat, akik a tűznél először jelentek meg. Mert ha már nem sütünk is ki semmit, legalább meglegyen az akta a megyei levéltár számára, hogy a vizsgálat ki lett teljesen merítve. A jegyző úr velünk jön, továbbá a főbíró úr…
- Én bizony egy tapodtat sem mozdulok - jelenté ki Sótony. - Én itt várlak be.
S lefeküdt a szénából csinált nyugágyra, szivarozva nézegetvén majd a futó felhőket, majd az Apolka igéző arcát, szép termetét.
- Hát velem mi lesz? - kérdé Blózik úr előlépve.
- Önt ellenőrnek hagyjuk itt; ha valaki netalán csintalankodni akarna Apolkával, legyen, aki rendre inti.
- De hátha én magam kapnék kedvet?
- Maga egyházi személy, nem szabad föltenni sem.
- Oh, kérem - vigyorgott Blózik Mátyás. - Cantores amant humores. Én is csak közönséges ember vagyok. Sőt mint egyházi személy, kétszerte jobban vonzódom az angyalokhoz.
- Ugyan menjen! - ellenkezék vele Apolka - kinek kellene maga a csúf orrával?
(Veres volt egy kicsit a mester úr orra. Dehát mióta csúf a veres szín?)
- Ej, ej, Polka húgom - sóhajtott fel sértődve -, nem mindég voltál te olyan szigorú az egyházhoz!
Apolka zavarában egy porcelán tányért ejtett ki a kezéből, mely szerencsésen össze is tört, sötét szeme pedig haragos tűzben csillant meg. Bizonyosan valami csípős célzás volt a tudós Blózik szavaiban.
- Nem az, nem - szólt most a bíró -, nagyobb dolog azt most, hogy ki tudja az utat a Hrobák tanyájához, mert én ugyan nem.
- Én se tudom - mondá a jegyző. - No, ez szép dolog! Elindultunk volna bolondjába.
- Tudom én - vágott közbe Mikulik Apolka. - Bolyongtam én arra elégszer.
- Elvezeti a szolgabíró urat? - kérdé Szekula. - Csak nem tán?
- Miért ne? Rendeljen nekem is egy lovat, bíró uram.
- És rá mer ülni?
- No bizony! - kacagott fel üdén, bubogva, mint a gerle.
- Nyereg nélkül?
- Természetesen.
Sótony Mihály élénken ugrott fel.
- Akkor nekem is egy lovat!
A MINDENTUDÓ HROBÁK
Öt mokány hegyi lovacskát vezettek elő nemsokára. Apolka könnyedén termett a magáén, amelyiken nyereg nem volt, s úgy megülte, mintha oda lett volna nőve. Vékony fűzfavesszőt vágott, azzal csapdosta meg: »Gyi te Csinos!« Amire a Csinos megindult sebes trappban, s vitte az ő szép lovasnőjét, kinek a gyönyörű termete vállától a csípőjéig kecses hullámzásban kígyózott.
Az urak alig bírták utolérni. Nagy selyma az a Szekula! Csupa kedvezésből Apolkának szánta a legjobb lovat.
No, de nem mindenütt került szaladásra való út a lazokban.
A »laz« (legalább tudjuk meg már, hol vagyunk) az a felvidéki tótnak, ami a tanya az alföldi embernek. A hegyes-köves határokból olyan nagy, mértföldekre terjedő darab jut egy-egy községnek, hogy azt lehetetlen egy helyről megművelni. Egész napi járó föld lenne a falutól, míg a gazda a vetéshez jutna, meg ismét haza. A faluban csak a gazdag ember lakhatik, akinek sok a földje, mások megművelik, s ha lopnak belőle, marad még neki is - vagy a szegény ember, akinek kevés keresni valója van a mezőn. No, meg azok, akiknek a falu körül van a jószáguk. A határ távoleső részeiben ellenben, kopár dombokon, magas szürke sziklák közül kibukkan egy fehér viskó. Az a laz. A laz körül aztán engedelmességre van kényszerítve a sovány föld. Egész nemzedékek műve lehetett, míg egy jókora területről kiszedték a köveket.
De mi a kövek alatt megmaradt, az a sárgás agyag még azután is dacol a tótokkal, örökös szemrehányással van tele: »minek vettétek el a köveimet, azért sem növesztek nektek semmit.« Próbálgatják rozzsal, lednekkel, kukoricával - de a föld nem akarja, s amit visszaad helyette kedvetlenül, az csak a paródiája ezeknek a becsületes növényeknek.
De még ez a föld is tesz kivételt két növény és két állat iránt. Azokat szereti. A krumpli és a zab nagyobbra, szebbre nő itt, s a kecskének és birkának édesebb füvet hoz e zordon vidék, mint a síkság. De magát a tótot bizony sokszor még jobban is megbosszantja a szántóföldje. Azzal, hogy elszalad előle. Felhőszakadás jön, záporeső támad, nekigyürkőzik, lemossa az irtványt, az agyagot felülről, tönkreteszi sok évek keserves munkáját, s újra ki van kövezve, mint azelőtt, mert újra kövek vannak alul egészen a pokolig. A jámbor »hornyák« megint hozzáfoghat kiirtani az új réteget.
A széles árkon túl csak lassan, lépésben mehettek a lovasok a meredek gyalogutakon, melyek, mint a ködmönujja, körül vannak prémezve kecskerágó- és mogyorófabokrokkal. Szelíd nyírek és kevély bükkfák fölváltva maradoztak el mögöttük, itt-ott árvaleányhaj fehérlik… mintha szemölcs lenne a föld csupasz testén. Föntebb hegyi patak csörgött lefelé, csrop-csrop, apró színes kavicsokat gurítva.
Az út olyan keskeny volt néhol, hogy csak egymás után mehettek, mint a ludak. Apolka poroszkált hátul, míg a bíró ment elöl, de a zelenói Szűz Mária-képnél, ahol a keresztutak vannak (itt szaladgálnak Luca éjjelén a boszorkányok, óriási hordókat gurítva szélsebesen, amiken vigyorgó ördögfiak ülnek), Szekula elhagyta a társaságot, elhajolván a Bakula faluja felé, intézkedéseket tenni a nevezetes uraságok elfogadására; minélfogva Apolka került előre, s azontúl ő vezette az urakat. Szép haja beakadt egy kiálló ágba, kirántódott a hajtű, a tömött fonatok leestek és ott ugrándoztak ingerlően, a hófehér vállát csapdosva.
Sótony odaugratott melléje, de valóban csoda, hogy deres lova félre nem lépett vagy egyszer, valami omlatag szakadéknál.
- Hej, Apolka - sóhajtotta, amint a Szűz Mária-képet elhagyták -, kár neked elfonnyadni itt a farkasok és medvék között.
De Apolkával nehéz volt szóba keveredni, nagyon kurtán felelgetett, s olyan hideg, színtelen és éles volt néha a hangja, mint az olló éle, elvágta vele a beszéd fonalát. De bezzeg tudott aztán behízelgő, nyájas is lenni, ha akart.
- Többet érnek a farkasok és medvék az embereknél - felelte. - Engem ők még sohasem bántottak!
- Ha teneked eszed lenne, Apolka, selyem ruhában járhatnál, négylovas hintóban, inas nyitná, csukná előtted, mögötted az ajtókat.
A leány felsóhajtott, aztán nyersen mondá:
- Nem kell már énnekem semmi.
- Ejha! Talán bizony apácának készülsz?
Lehajtotta fejét a lova nyakához, s úgy a fél szemével nézett fel a saját könyöke alól Sótonyra. Jaj, be szép volt így.
- Talán még rosszabbnak - felelte halkan, szomorúan.
- Neked titkos bánatod van, Apolka. Téged emészt valami, leolvasom a homlokodról.
Álmodozón nézte az elmaradó fákat és füveket, de nem felelt. Meglassította válaszul a lova lépését, úgyhogy legott utolérték őket a többiek. Sótony bosszankodva harapdosta a szöszke bajuszát. Hisz ez annyit tesz, hogy »nincs vásár«. Nem volt hozzászokva, hogy így bánjanak vele a leányok!
Sokáig haladtak fölfelé a Hrebenkának, mindig egyforma úton. Mély csend honolt körös-körül, még beszélgetni sem igen lehetett, mert folyton vigyázni kellett a ló kantárjára; biz ez unalmas volt. Megörültek nagyon, amint váratlanul egy melankolikus tót dal hangzott fel balfelől:
Kevély az én szeretőm, de mire?
Se majorja, se akla, semmije;
Szíját rézcsatokkal öt lyukra gombolja,
De nincs benne egyéb, csak egy rongyos kova.
- Emberszagot érzek! - jegyzé meg Tereskey, a dúdolást hallgatva.
- Közel vagyunk, uram, a Hrobák viskójához - szólt Apolka. - Most már csak a hang után menjünk.
A dal megszűnt egy pillanat múlva, s ahelyett ugyanonnan hangos sírás verte föl a hegyhát csendjét. És a kakukk számolgatta ezalatt is a túlsó hegyről a lohinaiak életéveit. Jó bőven olvasta ki nekik…
A kővé vált oldalszalonna nevű sziklánál amint bekanyarodának, egyszerre előttük állott ennek a háta mögött egy tisztáson a Hrobák alacsony kunyhója, egyetlen piciny ablakkal és nádfedéllel, mely ezer helyen szelelt. Jó dolga volt itt a konyhafüstnek. Arra mehetett ki, amerre akart.
A kunyhó oldalánál, egy fatönkön, öreg, ráncosképű nő guggolt, keservesen zokogva.
- Itt vagyunk - szólott Apolka és lepattant fürgén a Csinosról. Arcát pirosra csípte a lovaglás s a hegyi levegő. Ellenállhatatlan volt. A jegyző és szolgabíró összenéztek: majd elnyelte Sótony a szemeivel.
Aztán a siránkozó nő felé fordult Tereskey:
- Miért sír, anyóka, olyan nagyon?
- Hogyne sírnék - tagolá ziháló mellel -, mikor az apám megvert!
- Kendnek még él az apja? - csodálkozott Tereskey. - Az lehetetlen!
- No, no, nyanyuska - csitítgatá nyájasan Apolka, mellé térdelve -, nem illik a mécsest mindjárt földhöz vágni. Ösmer-e, nyanyuska?
- Hogyne ösmernélek! Te vagy a lovak reparálójának a lánya!
A kunyhóból eközben egy hófehér hajú paraszt gurult ki, kíváncsian a külső zajra. Olyan egészséges, piros képe volt, mint a kapos. Egy ócska bocskort és árat tartott a kezében. Hihetőleg nem az árnak volt baja, de a bocskornak, azt foltozta.
- No, mi az, mi? - dörmögé mély hangon. - Mit kívánnak az urak?
Tereskey egyik ámulásból a másikba esett.
- Kend ennek a nőnek az apja?
- Én vagyok, fájdalom. Hogy inkább szült volna egy darab követ a megboldogult feleségem.
- Hát igaz, hogy megverte?
- Hogyne vertem volna meg - szólt félvállról -, mikor szófogadatlan.
Aztán megfenyegette dühösen a kezével, bornyúszájú inge lecsúszott, s láttatni hagyta karján az izmokat.
- Csitt, te fattyú! - mordult fel. - Nem szégyenled magad idegenek előtt bőgni! Majd kapsz még, ha nem volt elég!
- De hát mit vétett szegényke?
- Mit vétett? - tört ki nyersen. - Szerelmes nótákat dúdol és a macskákkal pajkoskodik, ahelyett, hogy az öregapját ringatná.
De már erre kiesett a tajtékpipa a Tereskey szájából.
- Mit! Magának apja van? - kiáltá kételkedőn.
- Már mért ne volna? Mindenki ösmeri az idősebb Hrobákot.
- Ne tréfáljon velem, csakugyan van apja?
- Ej no! Mi abban a megcsodálni való, hogy valakinek apja van!
Azután nagy mogorván hozzátette:
- Ha nem hiszi az úr, nézze meg, ott fekszik a színke alatt!
- Hány esztendős lehet?
- A magamét sem olvasom, hanem hát úgy a kenyere javát bizony már megette az én öregem.
- És a leánya?
Fitymálkodva felelte:
- Az Ancsurka? Hogy is csak? Biz az már hatvan lesz idestova. Eljár az idő, uram, a gyerekek fölött is.
- Beszélhetnénk az öreggel?
- Miért ne, ha nem alszik. De most egy idő óta sokat szundikál. Olyankor nehéz fölrázni. Nézzük meg, mit csinál!
- Te nem jössz, Miska? - kérdé Tereskey a főbírótól.
- Nem - felelte kurtán és leült Apolka mellé egy gerendára. - Én már úgyis rájöttem, ki a gyújtogató - suttogta.
- Ki? - kérdé Apolka fojtott hangon.
A főbíró közelebb csúszott hozzá:
- Te!
Apolka összerezzent és elhalványodott.
- Te gyújtottad meg a szívemet, pedig az olyan volt már, mint a nedves tapló. Szeretlek, Apolka!
A leány úgy tett, mint a fojtogatott madár, aki levegőt kap, összerázkódott, aztán lesütötte a fejét… azt a gyönyörű, formás fejecskéjét.
- Gyere velem, elviszlek magammal - folytatta hévvel, kigyúlt arccal -, neked élek, még a helyedet is megfúvom, úgy megbecsüllek.
- Nem, nem - sziszegte. - Hagyjon engem!
Fölugrott és a színke felé szaladt, mint a megriadt őznőstény.
Már akkor azok javában beszélgettek a mindentudó Hrobákkal. Mert éppen ébren találták. Egy nagy teknőben feküdt, alatta puha alom kenderszöszből. Koponyáján egyetlen hajszál sem volt már, a fejbőr összetepedt és úgy nézett ki, mint valami pamutsapka. Vastag, dagadt szemöldjei és fehér szempillái, melyekkel olyan szaporán pislogott, mint a nyúl, kísérteties hatást tettek. Arcszíne: akárcsak a sárga viaszk. Hogy ehhez a földi világhoz tartozik, csak a pipa mutatta, melyet a szájában tartott, és úgy szopta csamcsogva, mint a csecsemő az anyai emlőt.
- Hát abban a gyújtogatási dologban jöttetek? - szólt rekedtes vékony hangon, mintha a föld alól jött volna.
- Abban jöttünk a tanácsodat kérni - mondá Tereskey. - Tapasztalt ember vagy, sokat éltél, sokat láttál.
- Azért láttam sokat, mert mindig behunyva tartottam a szemeimet, de a fülemet nyitva hagytam. No, de mondd el hát, mit csináltatok eddig.
(A mindentudó Hrobák csak te-nek szólította a szolgabíró urat is.)
Tereskey elmondta, hogy az írások összehasonlításától vártak eleinte eredményt.
Az öreg a jegyzőnek csipogta: »Ringass, fiam, ringass, jobban esik akkor beszélnem.«
- Az írással? - hápogott idétlenül, egy legyet akarva elfogni a száraz, sovány kezével, amely a teknő fölött döngött. - Ostobaság! Ha száz fejletlen csecsemőgyereket idehoztok, mind egyforma lesz, de ha bevárjátok, míg megnő, mind másforma lesz. A parasztok betűi ilyen fejletlen csecsemők. Hát még mit csináltatok, édes fiam?
Most már a harisnya dolgot beszélte el a vizsgálóbíró. Ez aztán olyan finom griff volt, hogy bizonyosan meg fogja lepni a hegyek bölcsét. Végig is hallgatta nagy figyelmesen.
- Vakard meg, fiam, egy kicsit a talpamat!
A jegyző még azt is megcselekedte. (Ha az egy éven alóli gyerek olyan nagy úr, mint egy király, akkor a száz éven felüli aggastyán csak olyan szent lehet, mint egy pápa.)
Az apó arcán sajátságos kéjérzet tükröződött a vakargatás alatt: az ajkszélei olyanformán mozogtak, mintha mosolyogna, megszűnt pislogni, és az egyik kezét olyan édesdeden rázogatta, mint a bárány a lábát, mikor sót nyal.
- No, az szép dolog volt… azzal a harisnyával, no… Hanem tudd meg fiam, hogy a cérnának nincsen szája. A tűnek nincsen szeme. A harisnya pedig hamis jószág, no… Mert a harisnyának van kezdete, de nincsen vége!
- Igaz, apó! A végét nem lehet látni, mert visszaszaladnak a recéi kezdetnek.
- Hát még mit csináltatok, édes fiam?
- A papot hallgattuk ki.
- No, az okosan van. A pap tudhatja a legjobban. Mert akit meghajítanak, az tudhatja a legjobban, honnan esett a kő. Az már úgy van, no.
A nagy rendőri lumen, a hatalmas eszű Tereskey Márton, úgy állott az öreg fejénél összezsugorodva, mint egy tejfölösszájú diák. Érezte, hogy ez nevetséges, indokolatlan, de nem bírt kibontakozni alóla. Sajátságos tréma vett rajta erőt, mintha a leckéjét mondaná fel, mikor elsorolta az elővett jegyzőkönyvből apróra, mit kérdeztek, s megintelen mit felelt erre Belinka Sámuel uram.
- Bohó, tapasztalatlan gyermekek vagytok, no - duhogott a tót Matuzsálem -, semmit sem tudtok, he. Azt kérdezitek a paptól: nincs-e valakije, aki hevesen gyűlöli, vagy aki gyűlölte. Huh, huh! Mire való ez, no?
- Hát mit tegyünk, apó? - kérdé Tereskey szelíden megjuhászodva -, hogy kinyomozzuk a bűnöst?
- Menjetek haza, fiam - szólt prófétai hangon az öreg Hrobák -, és mondjátok meg a vármegyének, hogy…
- Mit mondjunk meg, atyus? - vágott közbe áhítatteljes hangon.
- Hogy küldjön ide helyettetek okosabb embereket!
A kevély Tereskey még csak az arcát sem fintorította el erre a gorombaságra.
- Miért mondod ezt, apóka? Miben hibáztuk el a vizsgálatot?
Hrobák behunyta a szemeit, aztán úgy szótagonként lökdöste ki a mondatokat, sziszegve, mert egy foga se volt, s a hang még a szájában folyt szét. Nehéz volt megérteni.
- Miben hibáztátok el? Ej, no! Azt kellett volna megkérdezni a paptól, éppen megfordítva: nem szereti-e valaki hevesen, vagy nem szerette-e valamikor?… Hagyjatok, no, most már aludni.
- Isten áldjon meg hát, apó! Friss jó egészséget kívánunk - köszönté a jegyző.
- Az csak megvan - motyogta. - Az egészség megvan, hanem egy kis dohányka nem ártana.
Tereskey az ölébe hajította neki a teli dohányzacskóját, s lehorgasztott fővel, gondolatokba mélyedve támolygott ki a színkéből.
»A vén Hrobáknak igaza van! Úgy van, úgy. Ott kell keresni a bonyodalmat.«
A hegyi próféta véleménye új látkört, új mezőt nyitott fel előtte. Újra érezte ereiben a vért pezsegni, tettvágya, szimatolási kedve föléledt, úgy, hogy a kunyhó elé érve, élénken kiáltott fel:
- Nosza, fel a lóra! Menjünk a Bakula falujába, a leányokat kihallgatni!
A TUDÁS FÜVE
A Bakula faluja majd mindenben hasonlított a Szekula falujához. Csakhogy Bakula uram nagyobb talentum volt, ki ideiglenes uralkodása alatt meg akarta mutatni tevékenységét s rátermettségét a bírói mogyorófabothoz, ennélfogva mihelyt a megyei urak közeledését Szekula uram elmondta, összecsődíté az egész falut, egy instáncia aláírása végett, melyben vízipuskát kérnek a megyétől a szerencsétlen helységnek.
Azaz mégis Szekula uram volt a nagyobb talentum, mert ő tudta, hogy nem kapnak.
A napközben történt események, melyeket Szekula uram jóízűen beszélt el, hirtelen szétterjedtek a nép között. Mindenki kapott azokon. Különösen a harisnyadolog volt tetszetős. Az asszonyok mosolyogtak rajta. A vén Koskár Andrásné fölkiáltott: »Mégiscsak a jó puha kapca az első dolog a világon!«
Szekula uramat majd szétszaggatták a hírekért. Hogy ment végbe az íráspróba? Sejtenek-e valamit az urak, vagy még mindig abban állunk, hogy kinek van tarka harisnyája?
Egyes-egyedül Bakula uram maradt közömbös, mert őt mélyen bosszantotta az, hogy mindez a Szekula falujában történt.
No, de ami ezután következik, az már mind itt fog megesni.
Érezte ő, mi dukál neki, s általa a falunak, de azt is tudta, mi illik.
Mikor az urakat megpillantotta az ereszkedőnél, ott várta már a felnyergelt ló, eleibök lovagolt, úgy tért aztán vissza velök, kevély, tekintélyes magatartással.
Ki volt előre készítve minden: a hivatalos asztal és a deres is. Meg a borosüvegek a dézsavízben, hogy hűljenek. A tapintatos Bakula tudja az ilyeneket: mi kell a nemes vármegyének. Kár, hogy a kalodát idő rövidsége miatt már el nem hozathatta Lohináról.
A népek úgy álltak két sorban kandi szemmel, ágaskodva, mintha egy fejedelem tartaná a bevonulását kíséretével. Bizony még a vivátot is elkiáltották néhányan. Bolond egy szó az is! Ki tudja, mit jelent? Úgy a revolucióból maradt az meg itt Lohinán valahogy.
Hát nem elég mindez meghizlalni a falusi szemeket! Egy öreg úr lóháton, de milyen egyenesen üli meg; hanem még sokkal szebben a fiatal szőke úr, akinek az a háromszáz ablakos kastélya van, ott, ahová nyáron aratni járnak. Soká fognak ők erről beszélni. Eleven nagy urak a Hrebenka alján. Ilyet se látott még itt a zöld palástú mező!
De nini, az bizony se nem íródiák amott hátul, se nem esküdt, hanem a Mikulik Apolka.
Általánossá vált a csodálkozás. Többen meg is szólították csúfolódó ízzel. Kivált asszonyfélék:
- Ej, ej, hát már te is megyei hivatalba jutottál, Apolka?
- No, ez aztán derék, hogy hol virít ki ez a leány.
- Bizonyosan libapásztorné lett - elméskedék Opicza Gregor (aki nagy imposztor) - azoknál a ludaknál, amiket a szolgabírónénak hordunk be, ha pörünk van.
Az urak talán nem is hallották, Apolka meg úgy tett, mintha nem is hallaná.
- Két leányt akarok itt kihallgatni - mondá Tereskey Bakulának. - Bizonyos Sztrelnyik Annát és Kiczka Magdalénát. Hol vannak a leányok?
- Mind a kettő be van rendelve, kérem alássan, az egyik azonban még a mezőn van, fűért ment a tehénnek. Utána küldtem. A másik itt van, kérem, alássan. Jöjj elő, Sztrelnyik Anna!
Sápadt, nyurga női alak közeledett az asztalhoz, mely cövekekre kötött istrángokkal volt elkerítve, nehogy a tolakodó közönség megzavarja a hivatalos eljárást.
Sztrelnyik Anna semmit sem tudott, mindenre fejrázással vagy alig hallhatóan kiejtett »nem«-mel felelt.
- Valóságos »nemtudomka« vagy, édes fiam - dorgálta a bíró némi bosszankodással -, hanem még egyet kérdezek tőled, egyre felelj. Nem tudnád megmondani, hogy a tiszteletes úrnak volt-e tudtodra valami viszonya?
- Nem tudom.
- Nem incselkedett néha valamelyitekkel? Nem vetted-e észre, hogy valamelyik vászonszemélyre talán szebben nézett, mint a többire?
- Nem lehet azt mondani, kérem alássan…
- Csak bátran, ne félj semmitől. A vármegye parancsolja, hát mért nem mondhatnád meg, édes fiam?
- Azért - dadogta Sztrelnyik Anna -, mert mindig pápaszem volt a szemén, hát nem láthattam a nézését.
- Bolond vagy, leányocskám. Hiszen az ilyet egyébről is tudhatja az ember. Ha megcsipkedi az arcot, ha átkarolja a derekat, s több efféle.
- No, azt én sohasem láttam a mi tiszteletes urunknál, hanem megcsókolni sokszor megcsókolta a Magdalénkát.
- Úgy? És a Magdalénka hagyta magát?
- Hiszen ő is visszacsókolta a tiszteletes urat akárhányszor.
Tereskey megelégedetten dörzsölte a kezeit.
- Elég, fiam. Most már hadd lássuk azt a Magdalénkát.
Kevélyen tekintett hátra Sótonyra. »Egy kis nyom már megint van« - szólt; Sótony helyeslést bólintott a fejével, de a szeme Apolkát kereste, ki reszketve, halaványan támaszkodott egy akácfához.
- Mi bajod van, Apolka? Rosszul vagy?
- Semmi, semmi… egy kis szívgörcsöm van, de már múlik.
- Mégse jön az a Kiczka Magdaléna? - kiáltá türelmetlenül Tereskey a tizedeseknek.
- Itt vagyok már - hangzott messziről bátran, erőteljesen.
Izmos, hatalmas testalkatú leány verte magát keresztül a tömegen. Utat nyitottak neki egészen a bírói asztalig. Sarló volt a kezében, s a hátán kosár, megrakva fűvel, vállán és a hóna alatt négy kóc-szalaggal áthúzva és megkötve elöl fityegőre. Széles, piros-pozsgás arca akár egy rózsa, mely frissen és tündöklőn kandikál ki a sok közönséges füvek közül; mert a zsálya, farkastej, a muhar (de volt ott tán ezerféle fű is) egészen körülövezte a fejét a kosár tetejéről.
- Itt vagyok - szólt, majd hirtelen körülnézett kék tiszta szemeivel, s amint Apolkát megpillantá a közelben, gyűlöletteljesen fordítá félre fejét.
- Itt vagyok - ismétlé -, tán csak nem akarnak felakasztani!
- Ne nyelvelj, fiam. Arra fogsz felelni, amit kérdezni fogok.
- Úgy? - kiáltá, kezét katonásan a csípőjére vágva. - Csúffá akarnak tenni? Vallatni a falu szemeláttára. Oh, nem! Én rajtam ne keressék a tarka harisnyát. Nem vagyok én gyújtogató. Az apám is becsületes ember volt. Ide merek én állani a törvény elé. No bizony, hogy a pap szeretője voltam, azért én becsületes leány vagyok.
Hangja folyton szenvedélyesebbé, rikácsolóbbá vált.
- Hanem ha éppen meg akarják tudni, megmondom én, hol van a tarka harisnya - kiáltá féktelen indulattal -…ott van, ott… Nézzék meg a Mikulik Apolka lábán!
Sótony idegesen ugrott fel.
- Hogy mersz ilyen vádat tenni?
- Mert ott van… látom - s megüvegesedett szemeit áthatóan mereszté Apolkára, ki mozdulatlanul állt az akácfánál, mint egy szobor. Ajkai össze voltak szorítva, szeme villámlott, mint a sasé.
- A ruhán által látod? - rivallt rá Sótony.
- A ruhán által.
A nép izgatott szitkok és zajos kiáltások közt kezdett tolongni a kötélkorlát felé.
»A fűben van az erő!« - kiálták. - »Igazságot kívánunk!« - visszhangoztatták más oldalról. Orkánszerű viharrá nőtt a zsivaj. Tereskey és Sótony nem bírtak többé uralkodni fölötte. Egy hang, élesebb a többinél, végigsüvített:
»A tudás füve van a kosárban!«
Többen Apolka felé csörtettek, hogy megfogják és megkötözzék. »Oda kell adni a hóhérnak!« - mennydörgé egy tagbaszakadt, félszemű ember, aki csigákat viselt a kalapja körül.
Apolka, mint a tigris, kit golyó ér, egy pillanatra elszédült, összeesett, de rögtön rá még ruganyosabb lett. Ott termett Magdalénka mellett, bőszülten, pihegve. Nem volt már sápadt, hanem vérpiros. Neki esett acél kezével és egy rántással leszakította a kosarat hátáról. Az lefordult, a földre csapódott, és a füvek mind kiszóródtak belőle…
A féket vesztett tömeg odarohant, s egymáson keresztül bukdácsolva, egymást eltaszigálva kapkodták, egymás kezéből kitépték a fonnyadt, legázolt növényeket, melyek között ott kell, hogy legyen a tudás füve. Csakhogy melyik az a sok száz közül?
- Eresszetek! - rivallt rájok Apolka, és ellökött útjából vagy hét férfit, aztán a korlátnál teremve, egy párduchoz méltó ugrással a bírósági asztalra pattant.
- Hazudott az a személy - kiáltá csengő hangján, mely keresztülhatolt a sokaságon, mint az üvegharang. - Lohinaiak! Nézzetek ide…
Olyan csönd lett nyomban, hogy egy holló szállt a levegőben az Apolka feje fölött, s hallani lehetett szárnya suhogását.
- Nézzetek ide! - ismétlé; keble sebesen hullámzott, lebomlott szénhaja leért egész az asztal aljáig, amint lehajolt, és a kékpettyes kartonszoknyácskáját fölemelte a bokáig… vagy hogy még bokán túl.
Ő maga behunyta a szemeit, legalább ő ne lássa, hogy nézik - de a többiek bizony kinyitották.
- Ártatlan a leány! - kiálták a népek lehangoltan, elhajigálva a növényeket.
…Fehér harisnya volt az Apolka lábán, fehér és vakító, mint a hó.
*
Izgató jelenet volt ez… a lohinai férfiak sohasem fogják elfelejteni azt a szemkápráztató formás bokát, se Bakula uram azt, hogy ez az ő falujában történt.
Apolka diadalmasan menekült meg, de a rágalmazó Magdalénkát legott utolérte a bűnhődés (mégis van isten, atyafiak!) elájult, összeesett és beteg lett az izgalmaktól. Amit bizony senki sem sajnált (mert úgy kell a gonosznak), hacsak a szolgabíró urak nem, amiért most nem lehetett a vallomását kivenni.
- Pedig ez tud valamit - mormogta Tereskey -, ez jó anyag. Ehhez még visszatérünk.
Meghagyta a bírónak: tartsa addig is szemmel, míg rendelet jön, s ezzel ahogy jöttek, azon módon elindultak, mert már napszállta lett. A naptányér még bukdácsolt egy darabig a vörnyeges égbolton, de aztán szép csendesen leguggolt a Hrebenka mögé.
A szél fázósan suhogtatta a falombokat, a békák elkezdték az esti konferenciáikat megtartani a rekettyés mocsarakban, s cuppogva ugráltak be a lovasok elől. Az erdő szárnyasai lázas sietséggel röpdöstek, a kicsinyek raja fent a fészkekben nyugtalanul csipogott. Minden mutatta, hogy a természet öltözködni készül: fölveszi a barna pihenő ruháját.
Tereskey, a jegyző és a bíró elöl mentek, Sótony visszamaradozott Apolkánál, aki halavány volt kissé, s kék patkók látszottak a szeme alatt, de neki még a patkó is jól illett. Nagy szemei bágyadtan világítottak üregeikben, mint két szentjánosbogár.
- Lásd - mondá Sótony -, milyen nagy bajban voltál. Szegény leány!
Nem felelt egy szót sem, csak vállat vont.
- Neked el kell innen menned. Nem maradhatsz itt tovább. Nincs semmi becsületed itt!
- Miért ne volna? - sziszegte. - Mi rosszat tudnak felőlem?
- Az apád miatt.
- Mit tudnak az én apámról? - kérdé kevélyen.
- Én mindent tudok. Tudom, hogy az apád hamis passzusokkal kereskedik.
Görcsösen megrándult arca az orrcimpák mellett.
- Az csak pletyka - hadarta rekedten.
- Én magam hallottam ma, mikor a zsidó árendással alkudozott. Vagy te jössz hát velem Apolka, vagy az apád.
- Verje meg az isten azt a zsidót! - tört ki szívszaggató hangon. - Elárulta!
Elsötétült előtte a világ, inogni kezdett, a kantárt elereszté, halántékához kapott, aztán lerogyott a lóról aléltan.
- Jaj, mi bajod történt! - ijedten ugrott le Sótony. (A lova elszaladt, nem bánta.) - Apolka, térj magadhoz, lelkem!
De az ott feküdt mozdulatlanul, behunyt szemmel, halvány arcával a harmatos gyepen, mint egy halott. Egy kiszáradt vadrózsabokor búsult az út mellett, szúrós tüskéivel, kiálló hegyes gallyacskáival. Abba zuhant bele az egyik lábával. Oh, be jó szerencse, hogy nem fejjel esett erre! Piros vér bugyogott lábából, szétfrecsegett, megfesté a füvet és a törpe fácska ágait… Hihette volna-e valaki, hogy ez a nyomorult bokor még rózsákat hozzon a halála után!
Sótony kétségbeesetten kurjantott a bíróékra, de ki tudja, hol jártak azok már! A tömérdek béka agyonkuruttyolta, milliárd cirpelő prücsök, sziszegő lósáska, dünnyögő darázs elfojtotta az ő kiáltását.
Nagy ijedelmében, roppant zavarában nem tudta, mit kezdjen? Vízért szaladjon-e a patakra, hogy fellocsolja? Vagy a mellénykéjét kapcsolja ki előbb, hogy lélegzethez jusson?
De bizony a mellényke volt az elsőbb. Oh, milyen érzés az!… Bizsergett a vére, egy lánglavina önté el testét.
- Apolka! Gyönyörűségem! Nyisd ki azt az okos, barna szemedet… hiszen élsz.
Letérdelt mellé, úgy esengett neki:
- Nézz rám csak még egyszer! Hisz piheg a kebled!
Mint az őrült futott vizet keresni. Ott csacsogott a patak ezüst vizével, a fűzfák alatt lent; által is ugrotta, de észre mégsem vette. Utoljára is a kenderáztatóból merített a kalapjába.
Jó volt az most, futott vele, mint a fösvény a kincsével; megfreccsentette arcát, végigsimítá vizes kezét tiszta ragyogó homlokán, s ím, a leány kebléből egy sóhaj tört fel, hörgésszerű, gyenge - de az már mégis ébredés.
A vér még mindig szivárgott. Hátha valami nagy seb az? Maradt még egy kis fölösleges víz, ami a kalap posztóján át nem csurgott, hátha kimosná vele azt a sebet? Pajkos démon integetett neki és hunyorgatott rá… hátulról meg talán Ámor is lökdöste a kezét és szurkálta hátgerincét a nyilával. Pedig illetlen dolog lesz! Mindegy; meg kell nézni. Hátha doktor volna az ember. Oh, szegény kis lábacskám! Juj, az egész harisnya csupa vér! Hadd húzzam le róla sebesen…
Megfogta az Apolka lábát és lefelé kezdte rángatni a harisnyát. Látta a gyönyörű lábidomot, orrcimpái kidagadtak, vére szilajan nyargalt ereiben… még egy rántás - s egyszerre zsibbadás fogta el minden tagját, megdermedt, mintha szélhűdés érte volna. A rémület felkiáltását hallatta.
A fehér harisnya alatt ott volt, amit a vizsgálat keresett, ott volt a lábán a sárgakék harisnya.
E pillanatban föleszmélt a leány, kinyitotta szemeit: »Hol vagyok?« - sóhajtá.
Sótony ott ült mellette a pázsiton, de nem felelt, elfordította arcát és a homályosodó égre bámult. Talán azt kérdezte a kigyúló csillagoktól: lehetséges-e az, hogy ez a szép angyal egy címeres ördög?… Isten! Hát miért csalod a szegény együgyű embereket az arcokkal?
Azok a csillagok semmit sem feleltek.
Hanem amint Apolka körülnézett, egyszerre megértett mindent, összeszedte erejét, közelebb kúszott Sótonyhoz és szomorúan kérdezte:
- Látta?
- Láttam - felelte az sötéten.
Mély csend következett, egyik sem törte meg. Végre Sótony hörgé:
- Igaz?
Csak ezt az egyetlen szót kérdezte.
- Igaz.
Ez is csak azt az egyetlen szót felelte. Majd kisvártatva hozzátoldá:
- Fogjon el, itt vagyok. Pallos illet engem.
Sótony ránézett hosszan, álmodozón, véghetetlen bánattal, azután odament a lovacskához. (Apolkát megvárta a lova, a Sótonyé ellenben tovament az üres nyergével.)
- Gyere fel, Apolka - szólt szelíden, méla rezgéssel hangján -, elférünk ezen a lovon.
Magához emelte, az ölébe vette, úgy mentek a sötét erdőben, a főbíró és a gonosztevő.
- Miért tetted azt, mondd meg nekem?
- Mert nagyon szerettem azt a papot, bosszút akartam állni rajta - lihegte fájón, szenvedéllyel -, megcsalt, elámított, megesküdött, hogy nőül vesz.
Megint szótlanul haladtak sokáig. Sótony érezte a leány forró, lázas leheletét az arcán, hallotta a pihegését. Elég mulatság volt az neki.
Az urasági fűrészmalom tájékán megint csak támadt valami tudakolni valója:
- Mondd meg nekem, Apolka, honnan tudta az a leány, hogy a harisnya rajtad van? Mert ez csodálatos, megfoghatatlan. Igazán a tudás füve volt a kosarában?
Kimondhatatlan gyűlölet reszketett az Apolka hangján:
- Igen, a tudás füve, ha-ha-ha! Ő megkóstolta azt a füvet. Szerette a papot Magdalénka is; az értem elhagyta. Mindig féltékeny volt rám, üldözött. Most is azt hiszi még, hogy a pap titokban hozzám jár. Nyilván ma reggel is ott leselkedett az ablakon, mikor a szolgabíró hazaküldött a kötőtűkért, amikor sejtettem már a dolgot, csak éppen annyi időm volt, a szemfüles hajdú miatt, hogy hirtelen fehér harisnyát rántsak a tarka fölé.
Többet azután nem kérdezett a főbíró, csak még azt:
- Hová vigyelek?
- Ahova akar - felelte a leány, szemérmesen lesütve a fejét.
- Hát tudod, hová viszlek, Apolka? - suttogta fokozódó szenvedéllyel. - Elviszlek az én kastélyomba. Ott boldog leszel, selyempárnákon hálsz, rózsavízzel mosakodol. Eljössz-e?
- Elmegyek, igen; igen… Selyempárnákon fogok ott aludni?
- Mért mondod ezt olyan hidegen, Apolka?
- Oh - szólt az arcát Sótony felé fordítva -, hiszen látja, már mosolygok is.
- Ott élünk ketten, mert sokat járok majd hozzád. Erről a csúf dologról soha senki sem fog megtudni semmit. Majd meglátod, milyen jó lesz… Csókolj meg, Apolka!
Elhárítólag emelte kezeit az arca fölé.
- Majd akkor… majd otthon!
És újra átfutott ajka körül az az előbbi bágyadt mosolygás. A sötétben is meglátta azt Sótony. Az egész erdő nevetett tőle.
Most értek a zelenói hegyszakadékhoz.
- Vigyázzon itt nagyon - figyelmezteté Apolka halkan, suttogva, mint a szerelmesek, és közelebb simult hozzá -, mert ez veszedelmes hely.
Sótony két kézre fogta a kantárt, kurtára és fürkészőn nézett körül a keskeny úton, mely mellett óriási mélység sötétlett.
Apolka e pillanatban kisiklott hóna alól, mint a fürge gyík, egyet rántott ruganyos karcsú testén, s odahajította magát a sötét üreg fölé… szállt, szállt, lefelé a mélységbe.
Mintha egy denevér ereszkedne a poklokra.
A mélység elnyelte hallgatagon, mintha már várta volna.
*
Üres nyereggel érkezett haza az egyik ló.
Volt nagy ijedelem, Istenem, mi történt a főbíróval?
Azután visszajött a másik ló szomorú lovasával. Még bonyodalmasabb az egész dolog! A főbíró az Apolka lován ült. Hogyan került erre a magáé helyett? S mi történt vajon Apolkával?
Mind elbeszélte azt Sótony, a könnye is kicsordult vagy kétszer; elmondta, miképp esett le Apolka a lóról és elájult, s hogy fedezte fel aztán a fehér harisnya alatt a tarkát - és a többi, meg a többi.
- Igaza volt a vén Hrobáknak! - kiáltott fel Tereskey megrendülve.
Sótony kezébe temette az arcát:
- Soha én többé asszonyra rá nem nézek. A közügynek élek ezentúl.
Gyorsan terjedt el az eset híre Lohina mindkét falvában, s másnap már hurcolkodni kezdtek az emberek hazafelé. »Nem lesz már tűz ezentúl!«
…Noha vagy húsz éve múlt ennek, de még mindig keresik a lányok és menyecskék azt a csodafüvet a határban, ami azon a délután a Magdalénka kosarában lehetett, s amitől mindent lát, mindent tud, aki megtalálja.
Ha a lányok keresik, még értem - de mit akarnak a menyecskék?

FÜGGELÉK
A LOVAK REPARÁLÓJA
1885
A LOHINAI FŰ
egyik részletének vázlata

Ilyen hivatal is csak Magyarországon van.
Egyszer valami nagyobb kihágási ügyben mint tanú voltam beidézve a bíróság elé. Voltunk vagy húszan tanúk, falusiak, városiak a társadalom legkülönbözőbb rétegeiből.
Legjobban feltűnt nekem egy tömzsi ember simára borotvált képpel, ravasz apró szemekkel, hegyes állal, félig paraszti, félig úri viseletben. Kántoros tubákszínű gérok volt rajta, s alul szűrposztós magyar nadrág.
- Mi a neve? - kérdé tőle a bíró.
- Mikulik János.
- Hány éves?
- Ötvenegy.
- Mi a foglalkozása?
Tétovázni látszott egy darabig, majd hirtelen hadarta:
- Kereskedni szoktam.
Amire csöndes derültség látszott a falusiak arcán.
Zordonan nézett körül, majd alázatos nyájassággal jegyzé meg:
- Csak tessék kérem odaírni, hogy »kereskedő«.
A bíró fel is írta, amit bediktált, s miután kikérdezte, elbocsátotta:
- Jöjjön a következő tanú.
Hanem engem érdekelt az originális alak, s amint kimentünk a megyeház udvarára, megszólítottam a falusiakat:
- Miféle ember ez a Mikulik János?
- Hja, nagyon furcsa mestersége van annak.
Hát nem kereskedő?
- Azt nem mondhatnám, hogy nem…
- És mivel kereskedik?
- Lovak erkölcseit reparálja, kérem alásan.
- No, még ilyet sem hallottam.
- Elhiszem, kérem, mert ilyen csak egy van Magyarországon.
- Aztán, hogy reparálja a lovakat?
- Eljár a lóvásárokra. Ott van ez minden lóvásáron, ami Dunán innen esik.
- Tehát amolyan lócsiszár féle?
- Dehogy az, dehogy. Sohasem vett egyetlen egy lovat sem.
- Mi az ördögöt csinál akkor ott.
- Hogy mit csinál? Lődörög a lovak közt, ismerkedik a vásárosokkal, megnézeget minden lovat, beleüti az orrát minden alkudozásba, s ha csak teheti, megrontja a felek közt azt alkut, hibákat talál a lovon, vagy lebeszéli a vevőt.
- De mi haszna van ebből? - kérdeztem csodálkozva. 
Hárman is siettek felelni:
- Az, hogy minél több lópakszust szedhet össze.
- Nem értem.
- Hát az úgy van kérem - szólt most bele a galiba nótárius -, hogy minden egyes eladó, amikor a lovat a vásárra viszi, vált otthon a lovának egy bizonyítványt a jegyzői hivataltól arra nézve, hogy a ló igaz jószág, amiben aztán benne van a ló »személyleírása« is, hogy pej vagy szürke, mén vagy kanca, így néz ki, ennyi éves, ez a gazdája s a többi.
- Értem.
- Ha aztán az eladás nem sikerült, hiábavaló volna lóbizonyítvány, mikor a következő vásárra viszi a gazda a lovat, ismét új pakszust vált.
- Természetesen.
- No mármost! Ezeket az ócska pakszusokat a vásár után összeszedi a »lovak reparálója« olcsó áron. Gondolom négy krajcárt fizet egyért-egyért. Az el nem adott lovak gazdái szívesen adják oda, mert nincs többé szükségük rá. Mikulik uram felüti a pakszusbeváltó intézetét valamelyik Laci-konyhában. A népek csak úgy özönlenek hozzá, mint a zápor.
- Bolond ember! Minek neki az a sok ócska pakszus.
- Minek? Hiszen éppen ezen alapszik a keresete. A négy krajcáros pakszusokat eladja öt forintjával. Három-négy ládája van otthon Nyírjesen, telidesteli lóbizonyítványokkal. Nagy pénzt reprezentálnak azok!
- Pszt! erre megy.
Éppen e pillanatban ment el mellettünk Mikulik János uram félrecsapott kalappal, nagy gúnyosan. Panaszkodik fűnek-fának tele szájjal:
- Minden haszontalanság miatt befárasztja a becsületes embert a vármegye! Most is az egész napom itt veszett! Pedig hát munkából él a becsületes ember.
- A farizeus gazember! - sziszegte a jegyző.
- De én még mindig nem fogtam fel a munkáját - mondám halkan.
- Mindjárt megmagyarázom egészen. A környék tele van lókötőkkel, akik egész az alföldre, le Szegedig, Kikindáig elmennek, s hozzák a szebbnél-szebb csikókat. Erre a szenvedélyre alapította Mikulik János uram az ő üzletét, mert úgy tessék venni, hogy a lopott lovat jóravaló ember nem veszi meg pakszus nélkül, de ha megveszi is valaki, csak potom árt vet érte a tolvajoknak, de ha bizonyság van hozzá, a ló hitele meg van reparálva, s hatszorosan nyer árban. Ha meggondoljuk a dolgot, Mikulik jutányos árban dolgozik.
- Ahá, kezdem sejteni.
- No ugye? A lótolvajoknak feladata eszerint két részből áll. Nem elég megszerezni a lovat, hanem még fel is kell vele elébb keresni Mikulik János uramat a nyírjesi kőházban. Az bizonyosan otthon pipázik az ámbituson, hivatalos komolysággal fogadja a lócsiszárokat. Műértő szemmel végignézi a lopott lovat, megvizsgálja a fogait, megveregeti szeretettel a lapockáit. »Derék állatka vagy, ne kapálódz, ne félj, no, mindjárt becsületes lovat faragok belőled.«
Bemegy a kancelláriába, kiveszi a ládákból az egész készletet, hol hivatalos rendben szortirozva vannak pej, szürke, fehér, fekete, sárga lovakra okmányok; amilyen kell, olyant keres ki, mert van ott mindenféle.
»Húsz ménesre való« - mint ahogy szokta mondani.
- S minden pakszus öt forint?
- Van azok közt értékesebb, becsesebb is. Azok, amelyek a »különös ismertető jelek«-re ráillenek. Ezekért tíz-húsz forintot is elkér Mikulik uram.
- Hallatlan dolog ez! De hát nem szól ebbe bele a vármegye?
- Bánja is az, uram. Hisz ő maga is már hamis lovon jár.

A KÉT KOLDUSDIÁK
1885
I. FEJEZET
DOBOS NÉNI ÉS DIÁKJAI
Ezelőtt valami kétszáz vagy háromszáz esztendővel - mert ha nagyon messze hagyjuk az időt magunk mögött, ide-oda benne száz esztendő - a debreceni tornyos kollégiumban éppen olyan zajos volt az élet, mint most.
Hiszen a diákélet nem változik, magok a diákok sem. Jól mondta a hajdúszoboszlói ember, aki az anyjukkal berándult Debrecenbe tizenöt esztendő után másodszor, hogy: »Ejnye, nézze csak kend, ezek a diákok egy csöppet sem nőttek azóta.«
Nem ám, mindig egyformák, mindig ugyanolyanok, habár mások is. A professzor urak is majdnem ezek voltak, csakhogy háromszögletű kalapot s másféle szabású ruhát és alakút viseltek (a híres Hatvani professzor csak később jött).
A kosztadó asszonyok és gazdák szinte ugyanolyan potrohos, jókedvű alakok, mint mostanában. Csakhogy most Nagy János úrnak, Kispéter Istvánné asszonyomnak nevezik, akkoriban pedig Bujdosó Jánosnak, Dobosné asszonyomnak hítták a legjobb kosztoló helyeket.
Dobosné asszonyom a Csapó utcán lakott, egy alacsony földszintes házban, nem messze a híres iskolától. Elöl bolt volt egy szépen festett néhai sertéssel, melynek belső részei messzire piroslottak (egy hajdani diák festette, azóta híres piktor lett belőle valahol külső országokban), bent az udvarban a Dobos néni lakása, s távolabb a diákszobák. Ágy hátán ágy a szobákban, az ágyakban kettesével háltak a »nebulók«. A bagoly-diákból kettő számít egy »filozófust« vagy »poétát«. Mert a rétortól kezdve fölfelé már külön ágy dukált Dobos néninél, s »Domine« titulus a professzor uraknál.
A »Dobos néni férje«, mert bizony csak (s amint kitudódik alább, teljes joggal) a felesége után nevezték őkegyelmét, polgári foglalatosságára nézve hentes volt. Nem értett ugyan sokat a mesterséghez, de mivelhogy apjától, aki szintén kosztos diákokat tartott, azt a festett sertést örökölte, a boltcégér kedvéért meg kellett maradnia hentesnek, pedig már Debrecenben akkoriban is annyi volt a hentes, mint amennyi Bécsben most a doktor.
Aztán azért is jó volt, mert Dobos néninek nagy örömet okozott a hizlalás. Minden szenvedélye az volt, hogy ami a keze alá jut, legyen akár malac, akár diák, az ott színt és húst kapjon.
Negyven, ötven sertést hizlalt, s tíz fizetéses kosztos diákot tartott, azonfelül kettőt, akiket ő maga szemelt ki, ingyen.
A fizetésesek nyolc pengőt fizettek havonkint, s ezért mindent kaptak tőle, még anyai tanácsokat és hátbaütéseket is.
Elhíresült hely volt a városban, s igen gyakran lehetett hallani:
»Dobosné bolond, Dobosné még ráfizet a diákjaira!« Néha szemébe is megmondták, különösen a szomszédból a rossz lelkű Perecz István:
- Ej, ej, komámasszony, nem jó rendszer ez, nem jó! Adjon a diákoknak kevesebb húst és több hátbaütést! Majd meglássa, hogy jobban kijön velök.
De szerencsére Perecz uramnak nem sok befolyása volt az asszonynénire, s a diákoknak bőven kijárt a kolláció, de a pirongatás is. Mert ha a szíve jó volt is, a nyelve keresztül-kasul járt minden halandó lelken, aki a tekintete elé került. Azt lehetett volna hinni felőle, aki felületesen ösmerte, hogy egy kiállhatatlan sárkány.
Már korán reggel elkezdődött a háznál a rettenetes patália; legelsőbb Dobos bácsit szidta össze, kivel szörnyen rosszul bánt, sokszor megfogta, és kigurította az ajtón, egyszer ott esett össze a küszöb előtt, de ő ezt mind eltűrte, felkelt nagy nyugalommal, leverte a port ruháiról, s besompolygott a boltba nagy dörmögéssel.
- No, megállj, asszony!… mert végre is én vagyok a te urad; kezemben vagy, megállj! Ezer szerencséd, hogy bennmaradtál!
Úgy tett Dobos bácsi, mint Scipio, ki midőn átevezett a tengeren Afrikába, s a parton megbotolván elesett, mégis úgy kiáltott fel kevélyen: »Afrika földje, erősen tartalak!«
Mikor a férjével végzett, a szolgálókkal kezdett zenebonát csinálni, valamennyit megverte, vagy legalább sírásra fakasztotta. Azután nagyharagosan berúgta lábával a diákcellákat, és besüvített: »Válóra, gyerekek!«
Jó szíve volt, de már a stílusából nem engedett. Ezt a mai debreceni kosztoló asszonyok már így fejezik ki: »Tessék reggelizni jönni.« (A szép szó olcsóbb lett azóta, de a hús drágább.)
Hanem ha a nap fele részében azzal foglalkozott a nemzetes asszony, hogy mindenkinek keserűséget okozzon, a nap másik részét meg éppen abban töltötte, hogy mindenkit kiengeszteljen. Így volt neki egész napra való dolga, hogy soha el ne unhassa magát. Jó falatokkal állította meg a szolgálók könnyeit, megsimogatta a diákok fejét, megbecézgette azokat, akik aznap jól viselték magokat, kikérdezte leckéjöket a gyengébbeknek, mert tudott ám diákul is csak úgy, mint maguk a nagytiszteletű professzor urak, s amelyiknek nagyon nehéz feje volt a tanulásra, még azt is meg tudta vigasztalni jóságos szavaival: »Ne félj, édes fiam, hiszen a bátyád is nálam volt kosztban, az is nagy szamár volt, mégis királybíró lett belőle Erdélyországban.«
De minek számoljuk elő minden diákját, különösen a fizető úrfiakról kevés a mondanivalónk. Hisz mi történetük van azoknak! Többnyire gazdag, befolyásos uraknak a fiai (mert nehezebb volt akkoriban bejutni Dobos nénihez kosztosnak, mint mostanában a minisztériumhoz fogalmazónak), tehát rendre gazdag, befolyásos urakká lesznek, és mégis azt hiszik, hogy semmi különös sem történt velök, hanem a két ingyenes diák sorsát fogjuk kísérni.
II. FEJEZET
HOL VETTE A NÉNI A KÉT KOLDUSDIÁKOT?
Azt sem tudják még, kicsodák, pedig ezt kell legelőbb elmondani.
A néninek magának is két fia volt valamikor, Pista volt az egyik, s Lacinak hítták a fiatalabbikat. Az úristen azonban megszerette, magához szólította egymásután mind a kettőt. Pedig iszen eleget szerette azokat Dobosné asszonyom is, s amint kivitték a másiknak a koporsóját is az udvarból, a derék asszony maga is beteg lett, hagymázba esett, s ha nincs ott kéznél a felcser, tudós Sopronius Gábor uram, bizony-bizony utánament volna azoknak a szegény fiúknak.
De így is, mikor felgyógyult, szörnyen fájt a szíve miattok; mikor a sok idegen diákon végigtekintett, mindig kiestek a könnyűk szúrós, hamuszín szemeiből: »Istenem, istenem, egyik sem az enyim.« Annyian valának, és mégis üres volt az udvar, hiába szaporította meg a számukat hétről tízre, mégiscsak ki volt halva az udvar, és megdöbbentette a csendje, elszorította a szívét, mégiscsak hiányzott mindenünnen az a kettő.
Hej, mikor még a »Pista«, »Laci« nevek hangzottak az udvaron!…
Egy jó gondolata támadt erre a néninek, hogy hát ha két olyan szegény diákot vennének magokhoz, akiért nem fizetnek kosztdíjt, aztán ő azt hihetné róluk, egy kis fantáziával, hogy ezek az ő fiai, »mert látod fiam - mondta Dobos bácsinak -, az a fizetés rontja a dolgot«. Legalább az illúziót bizonyosan az tette tönkre.
Lakott ebben az időben a Nyírben egy Krucsay nevű hatalmas, gazdag úr, akinek pallosjoga is volt, s arról lett nevezetes, hogy a tulajdon feleségét lenyakaztatta, mert kegyetlen szívű, gonosz indulatú ember vala.
Dobos néni Krucsaytól szokta vásárolni a portékát. Annak nagy erdei voltak Ungban, Beregben, ezerszámra makkolt ott a sertés.
Egyszer, éppen abban az időben, mikor Dobosné is nála volt, úgy megverte egyik jobbágyát, hogy másnap belehalt a kegyetlen botütésekbe.
Nem valami nagy és szokatlan dolog volt az akkor! A vármegye nem hogy szemet hunyt rá, de ki sem merte soha nyitni, s újságlapok ki nem kürtölték világgá, mert nem is voltak. Kár is lenne piszkálni, hiszen hálistennek, ingyen terem a paraszt Magyarországon, épp úgy, mint a mogyorófapálca. - Egészen rendén van, hogy egyik a másikat pusztítja, a paraszt lenyesi a mogyorófapálcát, a mogyorófapálca lenyesi a parasztot.
Említeni méltó is csak azért, mert a halálra botozott jobbágynak, névszerint Veres Jánosnak, két suhanc fia volt, akik a halottat nagyon megsiratták, s a temetés után bekéredzkedtek a kastélyba.
Dobos néni bent alkudozott a sertésekre Krucsayval, mikor a huszár jelenteni jött, hogy két parasztfiú, amolyan tizenkét-tizenhárom éves forma, kíván bejönni az úr elé minden áron.
- Akkora tacskók? Nincsen most karácsony, hogy a Betlehemet hoznák. No, mindegy, ereszd be!
Két hirtelenszőke fiúcska lépett be, az egyiknek, a nagyobbiknak, veres volt a szeme a sírástól, a másiké tisztán, nyugodtan kéklett.
- Kik vagytok, kis emberkék? - kérdé Krucsay.
- Mi a Veres-fiúk vagyunk - felelte a nagyobbik.
- Látom a hajatokról. No, mit akartok?
Ekkor a kisebbik fiú egészen közel lépett a rettenetes, zord külsejű Krucsayhoz és azt mondta:
- Eljöttünk hozzád, nagy úr, mert te botoztattad halálra az apánkat.
- Nos? - szólt Krucsay félvállról, nevetve. - Azt akarjátok, hogy feltámasszam?
Most a nagyobbik fiú szólalt fel:
- Azt akarjuk neked mondani, hogy vigyázz magadra! Vigyázz magadra!
A gyermek fölemelte a mutató ujját, és megfenyegette a »Nyírség királyát«.
A gyermek hangja úgy csilingelt, mint a temetésen a csengettyű, s fenyegető ujjának árnyéka egy reszkető késpengét ábrázolt a falon.
A kegyetlen Krucsay, aki nem félt ujjat húzni a vármegyével, aki szemébe nézett nemegyszer a halálnak (ösmerte jól, maga is hítta sokszor), aki a palatinussal is akárhányszor kikötött, az a hatalmas Krucsay összerezzent a gyermek fenyegető ujjától.
- Ejnye, akasztófára való kölykei! Átkozott medvebocsok - kiáltá s megdidergett tagjaiban -, még ti fenyegetni mertek, nézze meg az ember! Ím lássa kegyelmed, Dobosné asszonyom, milyenek a parasztnak a palántái is! Hej, Mátyás, Mátyás - rivallt rá a huszárra -, kergesse ki ezt a két porontyot innen! Ki a faluból, a határból, az összes területemről, pusztuljon a magja is az ilyennek! Most pedig mondja meg kegyelmed a legutolsó árát, amit az ártányokért adhat, mert nagyon fel vagyok indulva.
Dobos néni maga is meg volt indulva, bizisten még könnyek is fénylettek a szemeiben, nem sokat alkudozott hát a nagy úrral, megadta a kívánt árt, s még aznap hazautazott a debreceni fuvarossal, Bujdosó Dániellel, aki Nyíregyházán innen minden egyes kastélyról és kúriáról, minden egyes majorságról tudta, hogy kié, milyen a gazdája, s milyen a gazdának a felesége; hány gyerek van a háznál, s kinek mennyi jussa lesz a jövendőben.
De akárhogy szórakoztatta is útközben, a derék asszonyság fejéből ki nem ment a két parasztfiúcska sorsa. Mi lesz azokból? Kikergették őket a rideg világba. Most valahol az országúton bolyongnak sírva. Ki bont nekik ágyat éjszakára?
Amerre ment a falvakban, mindenütt füstölögtek a házak. Az emberek sütnek, főznek ott bent. De vajon főznek-e valahol annak a két szegény gyereknek?
S addig-addig rajzolta őket maga elé a képzelete, amint fáradtan, tikkadtan, lecsüggesztett fejjel az országúton mendegélnek, hogy egyszer csak, midőn Hadházról kigurult a nehéz furmányos szekér, ott látta őket a valóságban a garád szélén ülve.
A nagyobbik testvér ölébe vette a kisebbik szöszke fejét, s szeretettel simogatta:
- No, ne okoskodj. Kelj fel, és gyerünk még egy darabot. Ejnye, hogy tudtál te szaladozni odahaza! Hopsza, ugorj fel, kis öcsécském! Játsszunk lovasdit! Én leszek a nyerges, te leszel a rudas!
A kis fiú azonban bágyadtan eresztette le a fejét:
- Éhes vagyok, nem bírok - nyöszörgé. - Adj ennem!
- Itt nem lehet az útszélen. Hanem tápászkodj fel, menjünk odább, majd megsegít az istenke.
A kisfiú tágra nyitotta szürke szemeit.
- Messze lakik innen az istenke?
- Az isten mindenütt lakik.
- Hát akkor hova menjünk hozzá? Miért nem ad nekünk enni itt mindjárt?
- Oh, te kis csacsi… nem úgy van az!
E pillanatban zördültek meg a furmányos szekér kerekei mögöttük. Dobosné kihajlott a gyékényernyő alól, és megösmerte a Veres-gyerekeket.
- Hopphó! Álljon meg kend! Nini ni, a jobbágy gyerekek! Hát csakugyan kikergettek benneteket? Égrekiáltó istentelenség! Nem tudom, elnézi-e az isten, mert őneki sok a gondja, de én ugyan el nem nézem. Nosza, ugorjatok fel szaporán a szekérre!
Maga mellé szedte a szegény árvákat, enni adott nekik a szeredásból (hideg fokhagymás borjúpecsenye volt benne és pogácsa), a két gyerek jóllakott a szuszogásig, s azon módon elaludtak a rázós járművön, kezeiket egymás nyaka körül fűzve.
A derék asszonyság pedig, akinek a szíve megesett rajtuk, a plánumokat szőtte magában, mialatt a szekér csendesen beérte Debrecen ismerős házait, hogy ő bizony fölneveli ezeket isten nevében. A saját fiait elvette tőle az isten, s ezeket adta helyettök. Legyen meg az Úrnak az ő szent akarata.
Az öreg toronyban megkondult a szépen szóló debreceni harang, mintha »ámen«-t mondana rá, a szekér pedig begurult a Dobos-portára.
- Itthon vagyunk - szólt az asszonynéni, s felrázta a fiúkat. - Hogy hínak téged, fiacskám? - kérdé a kisebbiktől.
- Palinak.
- A te neved ezentúl László, el ne felejtsd. És a tied?
- Én Feri vagyok - válaszolta a nagyobbik.
- Ezentúl István leszel. Hej, Dobos! Hol vagy, Dobos? Micsoda rendetlenség az, hogy ki sem jössz elémbe.
A szegény Dobos bácsi előcsoszogott nagy lustán, mint a medve.
- No, mit bámulsz ide? Hát nem látja kegyelmed, hogy gyerekeket hoztam?
- Miféle gyerekeket? - kockáztatá félénken. - Ingyenes diákokat?
- Még annál is többet. Se apjuk, se anyjuk! Lacinak fogjuk hívni az egyiket, Pistának a másikat.
- No, már az valami! - kiáltá hivatalos örvendezéssel Dobos bácsi, s odalépvén, a két bámészkodó fiú mindenikének egy-egy barackot nyomott a fejére. - Jó kemény koponyájuk van, okos emberek lesznek!
Így jutott a két koldusdiák Dobos nénihez, s így lett, hogy a Dobos-portán újra az a két felejthetetlen kedves név hangzott: »Hej, Laci, Pista, hol vagytok? Laci, Pista, idejertek!«
A két gyereket a nemzetes asszony ruházta, vasárnaponkint ő maga fésülte, a fizetéses diákoktól a jobb falatokat titkon nekik adogatta, és mindezt csak azért, hogy mikor a napi dolga mellett a nagy bánata elalszik, azt a dévajkodó gyerekek lármája, meg a Laci, Pista név még jobban elringassa.
III. FEJEZET
CSATA A NAGYERDŐN
A két fiú is nagy vonzalmat tanúsított Dobos néni iránt. Jók, szófogadók, nyájasak voltak, de valami méla bánat mindig ott ült az arcukon, a szemeikben, amit nem lehetett eloszlatni semmivel. Kivált az idősebbik, a Pista volt szomorú fiú. Ha elvonulhatott valami félreeső szögletbe, mindjárt eltört a mécses, sírni kezdett.
Az iskolában is ilyennek ismerték, azzal a különbséggel, hogy Pista legalább jól tanult a szomorúsága mellett, de a Laci fejébe a nagy búbánatnak miatta bele nem fért a tudomány. Ott kuporgott rendesen az utolsó padban. De bezzeg az első volt, ahol a kampát verték, meg ahol verekedésre került a sor a csizmadialegényekkel.
A debreceni kollégiumban a gerundium akkor volt a legnagyobb divatban. Többet ért verekedni tudni, mintha valaki fel tudta mondani az egész Ovidiust könyv nélkül.
A verekedő diák nagy tekintélyben állott a cívis előtt is. Sőt a nagytiszteletű professzor uraknál is tekintet volt a jó izmos ökölre. Mert a török ugyan el nem szalad innen, akármilyen szépen szavalják el neki a Horatius ódáit, de ha jól hátbaütögetik a buzogánnyal, tudom, felszedi az irháját.
Még nagytiszteletű Piskárkosi Szilágyi Márton uram, a híres matematikai professzor, aki azt szokta mondogatni: »minden tudomány csak a sírig tart, domini, de a mathézis azon túl is, mert ha van túlvilági élet, akkor a kétszer kettő ott is négy«, - mondom, maga Szilágyi uram is minden esztendőben prémiumot hímeztetett a serdülő hajadon leányaival, hol Magduskával, hol Esztikével avégből, hogy mikor a nagyerdőn pünkösd másodnapján engedélyezett verekedés vagyon a diákok közt, azt a legvitézebb kapja jutalmul.
Félig sem tréfadolog az! Ott van akkor Debrecen apraja-nagyja. Maga a főbíró, Domokos Gergely uram sem átall kijönni ez alkalomra a város híres négylovas kocsiján; a szürke gyeplős ló kantárján fekete, zöld, fehér szalagok röpködnek. (Ezek a kollégiumi színek.) A szenátorok számára emelvényt tákolnak össze előtte való nap az ácsok, balról a nagytiszteletű urak gyönyörködnek, mellettük, még mindig a porhanyós körön belül, a város előkelő hölgyei és hajadonai foglalnak helyet.
A diákok közül persze csak az marad el, aki halálra készülő beteg. Nagy szégyen itt az »absentia«.
Hanem igazán szépen is veszik ki magukat ezek a gonosz nebulók abban az egyforma ruhában.
Annyiban egyforma ugyanis, hogy 1624 óta egy taláros fekete dolmányból áll, mely fehér ércből vert kapcsokkal s egy széles övvel van a testhez szorítva, a zöld posztó palást és az alacsony prémes föveg még fantasztikusabbá teszi - hanem annyiban mégsem egyforma, mert a ruhát úgyszólván a posztója meg a »kecskéje« teszik. Már csak másképp áll az a ruha, amit a híres Kartos Gáspár varr, mint amit Kozsehuba János uram csirizel össze gyatrán.
Ez a két »kecske« ruházta akkor egész Debrecen városát, ami nyilvánvaló tanúság, hogy a ruha is erősebb volt a régi jó világban.
Egy kis asztalkán, mely a nagytiszteletű urak előtt áll, van a jutalomdíj: az Esztike vagy a Magduska kézimunkája. Többnyire valami csekélység, horgolt selyemerszény apró acélkarikákkal vagy olvasójegy színes gyöngyökkel, aranyszállal kivarrva, de a nagy becsét az adja meg, hogy éppen a leghíresebb professzor leánykája adja. A fiúk legragyogóbb álomlátása sem tudott messzebbre nyújtózkodni ennél. Nagyobb dicsőség eleven diákot nem érhet.
Nagy pezsgés, zsibongás eleveníti meg a roppant tért. A kosztoló asszonyok szintén kijönnek ilyenkor, s földbe vájt tűzhelyen, üstökben főzik a csata utáni áldomás-lakomát. A rotyogás fülbe mászó zenévé izmosodik a hevenyészett kemencék tájékán. A szél széles kék szalagokra szaggatva hurcolja a füstöt, áthúzogatva azt dévajul a fák lombos koronái közt, s a füsttel együtt viszi az ételszagot is, hogy összekeverje az erdei virágok illatával. Nagy konfúzió lehet ez az erre csavargó méheknek.
Az edények között apró hordókban ott a vidámító kerti karcos is, mert a bortól válik az ember talpa csiklandóssá, márpedig a nagyerdei csatáknak mindig tánc a vége.
Maga a viadal akképp történik, hogy a két legöregebb diák tábort választ az összes diákok közül. Az egyik tábor a »magyar«, a másik a »török«. (Van olyan esztendő is, mégpedig gyakorta, hogy a törököt németnek hívják.) Fölvetnek egy ércpénzt a levegőbe, s ha a Szűz-Máriás oldala fordul alulra, akkor a török választ legelőbb egy legényt, s csak azután a magyar, megint fölvetik a pénzt, s a kocka fordulása szerinti elsőséggel asszentálják össze a két tábort mindaddig, míg a diákokból telik; természetesen a legkapósabbak az erősek, a híres verekedők, és csak legvégén kerül sor a nyápic, vézna bagoly-diákokra. Hiszen ezek is jók legalább arra, hogy ott ténferegvén a verekedők lába alatt, a hősök néha megbotlanak bennök, és elesnek.
Mikor a két tábor már készen áll türelmetlenül, harci hevülettől szilajan, a főbíró uram, aki nagy kedvelője e nemes dulakodásnak, háromszor int a csontgombos pálcájával, s erre - nosza, hajrá! - éktelen lármával és szörnyű csörtetéssel egymásnak rohan a két tábor (a gerundiumoknak persze békesség adassék, itt csak puszta ökölre megy a mulatság).
Gyönyörűség elnézni, hogy gabalyodik össze a két tábor, mihelyt összecsap, birokra szállva, összeölelkezve, egymást föltaszítva vagy földre gyűrve, hogy hömpölyögnek, száz meg száz tarka képét nyújtva egy őskori csatának - míg végre az öregek nagy hahotája között megfutamodik vagy a magyar, vagy a török, s most már a győztes fél emberei között kezdődik a vitézi torna, mely minden évben olyanformán ment eddig is, mint történetünk idejében.
A főbíró uram az összesereglett győzőknek azt mondta:
- Derék gyerekek vagytok, jól viseltétek magatokat, de most már lássuk, ki köztetek a legerősebb. Lépjen elő!
Ha a győzők között van a tavalyi »fortissimus«, akkor az lép ki a porondra, ha nincs köztük, akkor az, aki legerősebbnek érzi magát.
De az idén köztük volt a fortissimus, a Beke Miklós, és előállott.
Nagy, hórihorgas fickó volt, felgyűrt öklein pipaszárnyi vastagságban tündököltek az erek. Az inge szét volt szakítva a mellén a mai viaskodás folytán, s olyan nyakat láttatott, mint a bikáé, olyant, ami még Debrecenben is túlságig vastag.
- Hová való, amice? - kérdé őkegyelme, a főbíró uram.
- Kabára.
(Hüm - súgta a főbíró Lázár Kristóf tanácsbelinek -, alighanem az a bizonyos kabai asszony az anyja.)
Ez célzás volt a Beke Miklós veres orrára.
Azután hangosan mondá az előkelő úr:
- Sok eső eshetett arrafelé, ahol ilyen kemény fiúk teremnek, de lássuk, nem nőtt-e egy esztendő óta még különb egyebütt?
- Állok elébe - jegyzé meg Beke hetykén, s azután kihívó arccal nézett szét táborán. - Nos, van-e valamelyiteknek kedve megverekedni velem?
Mély csönd támadt. A sok dicsszomjas diák mind egymásra nézett, de bizony minden arcra az volt odaírva: »Non sum paratus«. Ki akarna az óriással kikötni!
- Hát senki sincs? - kérdé a főbíró biztató tekintettel.
Erre, mintha valami sün gurulna elő egyszerre, kivált a többiek közül egy köpcös fiú.
- Én megpróbálom.
A meglepetés fölszisszenése hangzott, melyet nyomban gúnyos vihogás követett.
Domine Beke megvetőleg hunyta be az egyik szemét, és kitátotta a száját.
- Hm… megeszlek, te vakarcs!
- A Dobosék diákja! A Doboséké! - hirdették az elöl állók a távolabbiaknak, akik a nagy jelenetet nem láthatták.
- A koldusdiák!… Az öregebbik! - ismétlék mások, és hozzátették: - No, ez hallatlan dolog!
- Nézze meg az ember, hogy fölvette magát a jó koszton! - kiabálta Garas András uram, a gombkötő, aki nagy ellensége volt Bujdosó János uramnak.
IV. FEJEZET
SOHASEM KÖTHETSZ KARDOT!
A Bujdosó-família tagjai egyszerre összeröffentek mindenünnen, és elkezdtek háborogni és méltatlankodni:
- A szemtelen prücsök! El kellene onnan seprűzni. Ez akarja a mi diákunkat legyőzni?
Maga Piskárkosi Szilágyi Márton uram is így szólt:
- Nini, a »rana rupta« a Phaedrus meséiből!
Még akkor közönségesen »ránának« nevezték diákosan a békát, és azt akkor mindenki megértette; most már magyarul nevezik az egyes állatokat, de valljuk meg, senki sem érti. Mert vajon ki tudhatná, hogy a »sárhencser« = vadkan, a »nyakorján« = zsiráf, a »berki futár« = szarvas, és hogy a béka »másznok«?
A birkózó valóban a Dobosék ingyenes diákja, Veres Pista volt, aki csak a nyakáig ért az óriás Bekének. Hogy mi lesz már a világból, ha a veréb támadja meg a sólymot?
A »cantus praeses«, aki különben torokbeli kincsekkel lévén megáldva, lenézte a testi erőt, egy sípot vett most elő és belefújt… Ez volt a jel az összecsapásra. Épp úgy, mint hajdanta Budán a tornákon, mikor még idehaza laktak a magyar királyok.
Beke a csípőjére vágta az egyik kezét, mintha az fölösleges lenne, s csak úgy fél kézzel kapta vállán Veres Pistát, hogy megropogtatván a vállperecét, a levegőbe emelje, s onnan a magasból egy ügyes csavarintással a földhöz csapja. Kulimásszá válik a szegény gyerek, úgy foly szét a földön. Bizisten, kanállal szedi majd fel Dobos néni!
De a Pista gyerek sem rest… hopp, nekiugrott Bekének, s kápráztató gyorsasággal körültekergőzött annak a hosszú testén, mint egy kígyó, lábával átfonta lábát, két kezével a nyakát, míg Beke egy rettenetes csapást mért öklével a mellére, amitől az egyszerre szédülni kezdett, s szemének a kék karikája befelé fordult. De azért meg se szisszent, csak a karjai eresztették el lankadtan az óriás nyakát egy percre.
Beke felhasználta ezt a percet, egyet lódított rajta, megingott tőle, felesett volna, ha nincs ott egy fa, amelybe belebotlott, de amely egyszersmind leesni nem engedte. Nagyot koppant a feje a fa derekán, de mint a labda, visszaugrott egy jaguár ügyességével, s megragadta újra Bekét. Összefonódva kezdtek birkózni. Fejedelmi látványosság volt ez a debrecenieknek. Mintha csak egyetlenegy alaktalan test lett volna, négy kézzel, mely eszeveszetten kering, dübörög, mint az ördögmotolla.
A nézők még a lélegzetüket is elfojtották.
- Terringette! - kiáltá a főbíró a kínos, ünnepélyes csöndben, és az izzadság csurgott le a homlokán a nagy érdeklődéstől.
- Rajta, rajta!
Hol az egyik vetett lábával gáncsot, hol a másik; a ravasz fogások, melyek a verekedés művészetét képezik, mind nem használtak semmit. Egyformán tudott velök bánni mind a kettő. Olyan volt a koldusdiák karja, mint a vaspánt.
- Szorítsd, szorítsd, Pista fiam! - süvített egy mennydörgős hang a magasból.
Mindenki odanézett, hát Dobos bácsi ült ott fejük fölött a fán, két elálló ágba kapaszkodva.
Beke megrezzent, az a hang megzavarta, azt hitte, az égből hangzik alá… s önkéntelenül föltekintett, s eleresztette ellenfelét.
Ez volt a veszedelme, Pista keresztülhajította magát az óriáson könnyedén, s egyet döfött rajta hátulról a két térdkalácsával; egyike ez a legraffinírozottabb csellökéseknek (debreceni műnyelven »kecsketúró«), úgyhogy az erős ember elbődült, s nagy zuhanással terült el a porban.
- Vivát! Vivát! - harsogott száz meg száz torokból. - Éljen a koldusdiák!
Pista odaugrott Bekéhez, és rátérdelt, kezeivel pedig leszorította, hogy föl ne bírjon tápászkodni.
A tömeg átszakította a sorompókat, és nagy riadalommal csörtetett be a küzdelem színhelyére.
Dobos bácsi leugrott nagy örömében a fáról, de olyan szerencsétlenül esett hanyatt, hogy majd eltörte a bal bordáját. De fájdalmas jajgatásai közben is eszébe jutott odakiáltani Pistának:
- Dömöcköld, fiam, ne ereszd el! Hadd egyék egy kis homokot! Nem sokkal rosszabb az a Bujdosóék kosztjánál.
- Eressz el! - hörgé Beke. - Az ördög verekszik veled többet!
- Satis! Elég! - mondá az odaérkezett főbíró. - A tavalyi fortissimus elmehet zabot hegyezni.
Erre újra fölhangzott az éljenzés. A híres iskolai kántus rázendíté a »Gerundiumdalt«, melynek mindig az volt a visszatérő sora:
Különb legény Dávid, mint Góliát,
Vivát, vivát, vivát!
A főbíró ünnepélyesen kezet szorított a győzővel, Dobos néni elérzékenyülten könnyezett, s hol a fiúhoz, hol megint vissza a katlanokhoz szaladt a gulyáslevest megkavarni.
De a java még csak ezután jött. Előlépett a szépséges leányzó, Szilágyi Magda, talpig ünnepi ruhába öltözve, s szemlesütve hozta a győzőnek szánt jutalomdíjat. Egy kardkötő volt az idei prémium, gyönyörű kézimunka, finom aranyszállal szattyánra hímzett apró oroszlánok.
Magda leányasszony arca olyan lett, mint a vérbe mártott liliom, mikor ezt a néhány szót elrebegte, amire nyilván az apja tanította be otthon, mert nagyon professzorosan hangzott:
- Tisztelet adassék a testi erőnek, mert az erős lélek is az erős testet keresi lakóhelyéül. Dicsőséggel lógjon a kegyelmed kardja mindig, mindenkor e kötőn. Ok nélkül ki ne rántsa a hüvelyéből, s tisztesség nélkül vissza ne tegye a hüvelyébe.
Az ifjú megdicsőült arccal állott ott, úgy tetszett neki a leány hangja, míg a mondóka tartott, mintha a szférák zenéje lenne: előtte a közönség zsivaja harmonikus, kellemes zsongássá olvadt össze, mely melegen csiklandozta és dagasztotta szívét. Az ég - noha fent egy pár foszlányos felhő futkározott - teljes pompájában nevetni látszott rá, és a Nagyerdő minden lombja csak neki integetett mosolyogva. A dicsőségből is legédesebb az első csöpp. A koldusdiák lelke csordultig megtelt azzal az egy csöppel.
Dobos bácsi olyan vidám lett, hogy a süvegét hajigálta fel a levegőbe.
Nyakába borult az ismerőseinek, s váltig bizonykodott, noha senki sem cáfolgatta:
- Akárki mit mondjon, a testi táplálék a fődolog! A táplálék csinálja a legnagyobb csodákat. Mit nem tesz a jó koszt! Hej no, hova lettek egyszerre azok a Bujdosóék?
Hát biz azok szép csendesen elpárologtak onnan.
A nagytiszteletű urak ellenben mind odajárultak Veres Pistához (de milyen szép fiú lett abból egy fél óra alatt!), és kezet szorítottak vele, kinek még mindig reszketett a másik keze, amelyben a hímes kardkötőt tartotta.
A nagytiszteletű urak sorba nézegették a szép emlékjelt, s ott szemtől-szembe megdicsérték Szilágyi Márton uramat, hogy olyan kedves hajadonleánya van, aki a varrásban annyira tökéletes.
- Ez bizony gyönyörű egy munka. Még öreg korában is örömmel fogja nézegethetni a domine.
- Nagy kár - jegyzé meg nagytiszteletű Boglányi József uram (s nagy kár, hogy megjegyzé) -, valóban nagy kár, hogy sohasem viselheti.
- Nem viselheti? - kérdé csodálkozva a főbíró. - Miért ne viselhetné?
- Mert a nem nemesember nem köthet kardot. Tehát a kardkötőre sincs szüksége.
A Pista fiú elhalványodott. Mintha egy hideg lehelettel egyszerre elfújták volna a tündérvárat, amit az ő lelke csak az imént épített.
Abba az első édes csöppbe mindjárt beleesett az első méregmorzsa. Együtt jár az azzal.
Úgy érezte, mintha e percben őrá, az irigyelt diadalmasra, szánalommal vagy gúnnyal nézne mindenki.
Hiszen nem is nemesember fia, hiszen csak a koldusdiák!
Maga a szép Szilágyi Magda is olyan szelíd részvéttel függeszté rá szemeit, mintha a nagytiszteletű Boglányi professzor uram szavai volnának azokba a sötét szemekbe befestve: »Be kár, hogy sohasem viselheti a kardkötőt.«
A zene felharsant (a híres Csomornyó banda húzta szíve fenekéről), a nagy tér kitisztult a verekedőktől, átvették az ölelkezők; ifjak, leányok deli táncra perdültek, előkullogván apródonkint a megvert tábor legénysége is.
Mindenki örült, vigadott, csak a győző nem. Olyan nagyon megszúrta az a tövis…
Elvonult búsan az erdő olyan részébe, ahol senki sem látta, ahol csak a természet volt, ahol a madarak vígan ugráltak ágról-ágra, és csicseregtek kedvök szerint.
Volt azok közt mindenféle madár, szarka, rigó, karvaly és pintyőke. Szebb tollban járt az egyik, mint a másik - de azért nem lehetett észrevenni, hogy egyik lenézné a másikat.
»Nem vagyok nemesember« - sóhajtá megsemmisülten. - »De hát mért nem vagyok az?« - kérdé töprengve.
A füvek, fák komoran bámultak rá - de meg nem magyarázták neki.
V. FEJEZET
KIRE MARAD A BOLT?
Pistát nem hagyta többé nyugodni a gondolat, hogy ő nemesemberré lehessen. Erről elmélkedett nappal, erről álmodozott éjszaka. Mióta úgy rápörköltek a Nagyerdőn, valami felsőbb lénynek látszott előtte az, aki nemes.
Minden gyermeknek és ifjúnak megvannak a maga ragyogó vágyai, de azok rendesen vagy alantabb járnak, vagy magasabban; vagy király akarna lenni valami tündérországban, ahol az erdő aranyból van és muzsikál, ahol a patakban olvasztott ezüst csergedezik víz helyett, vagy ha nem ilyesforma királyság jár az eszében, akkor bizonyosan kielégítené egy új sarkantyú, vagy egy puzdra.
De ki gondolna nemességre ilyen korban? Hisz az csak a meggazdagodott bőrkereskedőnek és tábori liferánsoknak furdalja begyét, hogy »ni, hiszen én is úr is lehetnék, ha a király akarná«. Más emberfia ellenben abban az istenes békés tudatban nő fel, hogy minden úgy van jól, amint van, a hatalom és rang istentől való.
A nagyobbik testvértől a kisebbikre is ráragadt az a mérhetetlen nagyravágyás, az a szörnyű szomjúság a rang után.
- Látod, az apánkat sem verették volna halálra, ha nemesember lett volna. Nekünk is másképp menne a sorunk. Nézd csak a Gencsy Miskát vagy a Szentpályi Gabit, az iskolatársainkat, mennyivel különb öklöket adott nekem meg neked az Isten, de azért mégis ők a hatalmasabbak.
Az elnyert kardkötő mindig ott függött a Pista ágya fölött. Veszedelmes diadaljel volt. Az súgta neki ezeket a hóbortokat, melyek lassankint a Laci fejét is megcsavargatták.
- Íme, itt van, és nem viselhetem sohasem. Más oda nem adná a világ minden kincséért, nekem nem ér semmit. A könyvekhez nyúljak vigasztalásul, azokban búvárkodjam? Minek? A tudomány is csak a nemesembernek dísz, nekünk csupán kenyér.
A derék Dobos bácsinak abba kellett hagynia az eddigi esteli mesélgetéseit.
Nem elég érdekes téma volt már a fiúknak, miképpen sétált a pataki diák a szűk cellájában (fogadni mernék, hogy Patakon meg debreceni diákot mondanak), mi módon szólnak a különböző felekezetbeli harangok. A lutheránus harang nyelve ezt ketyegi: »Se ide, se oda«, a pápista harangé: »Jézus, Mária - Jézus, Mária«, míg a kálvinista ekképp mordul közbe: »Forgós adta teremtette!«
Felséges zamattal tudta ezt produkálni Dobos bácsi, hát még a »fogy a diák«-féle históriát; a pukkadásig nevetett volna annak még a holt ember is, csak ezek a holdkóros fiúk nem. Úgy hallgatták, mintha az orruk vére folyna.
Hanem bezzeg csillogott a szemük, mikor a molnárlegényből vezérré lett Kinizsi Palkó történetét beszélte, vagy a kályhafűtőből királyfi tútorává emelkedett Gyurka barátét. Egyikhez sem hazudott hozzá Dobos bácsi valami nagyon sokat.
Laci könnyűvérű fickó lévén, ha a bátyját nem látta, szívesen engedett a nagy dicsszomjból. Némelykor átadta magát a játéknak, mulatságnak, s tudott lenni boldog is. Igaz, hogy a szíve olyan lágy volt, mint a viaszk, menten összeszorult, ha a bátyját látta búslakodni, s ha az megsarkantyúzta a saját fantáziáját, versenyt szalajtotta vele ez a magáét, mint a lustább lovat a szilaj csikó mellett.
Az évek jöttek-mentek, s a két árva fiú ajka fölött pelyhesedni kezdett immár a bajusz.
- Maholnap emberszámba léptek, gyerekek - hajtotta Dobos néni, kinek nagy kedve telt a fiaiban.
S a jó asszony komolyan gondolkozni kezdett sorsukról, kivált a Pistáéról. Egy év még, s mind a fejében lesz, amit Debrecenben bele lehet tölteni. Hát mármost csinálni kell a fejével valamit. Okos, tanult fiú, a professzorok nem győzik dicsérettel, s olyan írása van, hogy a szép gömbölyű betűit megcsodálják. Múltkor is vele másoltatták le a gratuláló iratot, amit a palatinus nevenapjára küldött a kollégium.
Sok fejtörés után abban állapodott meg az asszonyság, hogy Pista legjobb lenne valami jó helységbe kántornak. Egy az, hogy az ügyes betűvetést átplántálná a falusi gyerekekbe, akiket tanítana, más az, hogy a hangja is kellemetes, nemcsak az orgonaszót emelné, de a halotti búcsúztatók eléneklésében is ritkítaná párját. Igazi gyönyörűség lenne falujában meghalni.
Ami pedig Lacit illeti, az úgysem való tudósnak; ha az iskolákat kijárja, hadd legyen belőle hentes. Legalább lesz valaki, akire a bolt rámaradhat.
Laci nem is bánta, de Pista búsan rázta a fejét. Tán most is a híres Brunszvik vitéz járt eszében, aki elindult a világba, a rettenetes kardjával új címert keresni: eddig griffmadár volt, oroszlánt akart ezentúl. Ő tökéletesen értette Brunszvik vitézt.
- Ne rázd a fejedet - kapacitálta Dobos bácsi. - Aranyélet a kántor-élet. Cantores amant humores. A kántorok szeretik a bort. A kántorokat pedig szeretik az emberek. Lám, Mátyás király milyen jó barátságban állt a cinkotai mesterrel!
A cinkotai icce azonban egy csöppet sem csiklandozta a Pista becsvágyát. Azzal fenyegette Dobosékat, hogy inkább a vízbe öli magát, vagy leugrik a toronyból.
- De hát mi akarsz lenni, édes fiam? - kérdé szeretettel Dobosné. - Hiszen én nem erőszakollak semmire. Ne tagadd el, mi voltaképpen a szíved kívánsága, s én rajta leszek, hogy azzá légy.
Pista elpirult, s szemei lázasan csillogtak.
- Legelőbb is nemesember akarok lenni, akkor aztán majd megmondom a többit.
Dobosné összecsapta a kezeit ijedten:
- Jaj, fiam, azzá csak a király tehet meg!
- No, hát el fogok menni a királyhoz!
- Oh, oh, te szerencsétlen! Hol szedted magadba ezt a szertelen nagyravágyást? Ki tanított téged az ilyen hivalkodásra? Elmégysz a királyhoz? Verd ki a fejedből ezt a gondolatot. Azt gondolod te, hogy az csak egy ugrás ide, hogy fel kell húzni a mesebeli bocskort, és azt mondani: »hipp, hopp, ott legyek, ahol a király van?« Először azon kezdem, hogy nem is hiszek a király létezésében, mert én sohasem láttam. Azt mondják, Bécsben lakik. Azt mondom én erre, hogy nincs is Bécs nevű város Magyarországon.
Akármennyire lohasztotta az ilyen beszéd, de a külső életben minden csak szította ezt a nagy vágyát. Pokol volt akkor az iskola a nem nemesnek. Pokol volt megtanulni, hogy az isten mind a maga képére, egyformáknak teremtette az embereket, egyformán adott nekik lelket, hallást, látást, érzést, s az emberek eldönthetetlen válaszfalakat építettek: kiskirály az egyik, pária a másik.
Minden lépten-nyomon érezte ezt. S azonfelül gyakran kellett látnia Doboséknál apja gyilkosát, Krucsayt, ki iránt évei számával növekedett a gyűlölete.
Valahányszor Krucsay jött, az a nap mindig a szomorúság napja volt nemcsak őrá, de Dobosékra is. Csüggedten, lehorgasztott fővel jártak-keltek, s a néni bezárkózott a szobájába és sírt.
Pista ökleit szorította össze ilyenkor. Hej, ha ő valaha mint férfi a férfival szembenállva, kérhetne számot tőle!
Vajon miért jár ide, mit akarhat, s miért szomorítja ezeket a jó embereket?
Nem sokáig maradt titokban.
Dobosék tartoztak neki. Régi időktől fogva hitelbe szedte a néni a sertéseket. Az adósság felgyűlt nagy összegre, úgyhogy többé nem bírtak vele.
Egy szomorú napon megperdült a dob az udvaron, s Doboséknak nem kellett többé a fejüket törni, kire marad a hentesbolt.
Most már csak azon siránkoztak, hogy kire maradnak a diákok.
Mindenük odaveszett, házuk, boltjuk, az összes házi bútoraik és a harmincláncos földjük künn a határban, úgy maradtak szegények, mint a kisujjam.
És még most sem magukra gondoltak, hanem a két koldusdiákra, akikből most már nem lesz semmi.
Dobosnénak Szegeden lakott a Márta öccse, férjezett Vőneki Jánosné. A sógornak számos bárkája és tutaja járt a Tisza vizén, egyike volt a legmódosabb fakereskedőknek; az megígérte, hogy alkalmazni fogja Dobost, a néni meg majd csak eltengődik a Márta mellett kegyelemkenyéren. Bizony, keserű annak az íze - de ha az Isten így rendelte, legyen meg az ő szent akarata!
Volt nagy könnyhullatás, mikor válniok kellett!
- Magammal vinnélek - zokogta Dobosné, a karjaiba szorítván a két fiút görcsösen -, de magam is idegenbe megyek. Én sem tudom, mi lesz a sorsom.
A szekér már ott állott a kapunál. Dobos bácsi maga vitte ki a könnyű málhát és a saraglyába tette. Elfért oda könnyen, pedig benne volt abban a batyuban mindenök. Azután visszament, s ő is rendre ölelgette a fiúkat, mialatt deres szakálla átnedvesedett.
- Jó az isten, jót ád - mondá elérzékenyülve. - Még megengedheti, hogy találkozzunk is valamikor. Legyetek jók és becsületesek. Voltam az igazgató professzornál, s az kieszközölte, hogy ételt kaptok a szegények konyhájáról, s lakástok lészen a kollégiumban.
- Nekem pedig azt is megígérte - vágott közbe Dobosné -, hogy a nyáron legációba küldi Pistát, s ez ott pénzt szerezhet magának. No, gyertek ide, hadd csókoljalak össze még egyszer!
És még azután is egyszer. Megsimogatta a hajukat, letörülgette a keszkenőjével a zápor módra ömlő könnyeiket.
- Ó, de jó az isten - kiáltá fájdalmasan -, hogy a magam gyermekeit elvette!
A fiúk egy szót sem voltak képesek kiejteni a nagy szívfájdalomtól. Némán lesújtva hagytak tenni magukkal mindent, amint hol a bácsi, hol a néni kapta őket kézre, s beszélt hozzájuk majd szomorítón, majd vigasztalón. Nem hallottak ők abból semmit. Egy nagy káosszá olvadt össze nekik az egész világ.
VI. FEJEZET
A FEHÉR ÉS A FEKETE KUTYA
Egy vézna, himlőhelyes alak dugta be fejét a szobába:
- Gyerünk, ifiasszonyka, mert nagy út áll előttünk.
- Mindjárt, mindjárt, Pizsera uram.
Ez volt a híres »szegények fuvarosa«, Pizsera apó, aki bizonyos fogadás folytán jótékonyságból, ingyen fuvaroztatta az embereket - amikor kedve volt hozzá.
Két rossz macska lova volt, Beta és Fecske, a gubó diákok és a »botos diákok« rendesen ezen a két gebén tették az első kirándulást a Helikon felé, azzal t. i., hogy régi időktől fogva szokásban volt a versfaragási mesterségben a két jámbor állaton kezdeni az elmeköszörülést.
Egy pár ilyen versezet a mai napig is fennmaradt:
Pizsera bácsi
Büszke Betája
S a deli Fecske
Harminc szem zabot
Evett egy este.
Pizsera apó magánkívül lett dühében, ha egy ilyen verset elkiáltottak a háza előtt a »tizenhárom városban«: »Ejnye, mordizom adta - kiabálta a »clamantesek« után -, no, hogy kilenc kopókölyök marja a torkotokat!«
Pizsera apó szállította Dobosékat Szegedre, s most is arra játszotta magát, hogy a lovak türelmetlenkednek odakünn. Pedig azoknak eszökbe sem jött a türelmetlenség, nem ösmerték azok ezt az érzést, örültek szegények, hogy élnek. De Pizsera apó mindenféle nemes gerjedelmet látott szerető szemeivel a lovaiban, amelyekre büszke volt, mert - mint dicsekedni szokott - több jót tettek már ezek, mint egy püspök.
A Pizsera sürgetésére csakugyan kifejtőzött a fiúk karjaiból Dobosné.
- El ne felejtsetek. Gondoljatok rám - mondá fuldokló hangon, s keresztülszaladt az udvaron a kocsihoz.
A fiúk utána futottak.
- Ó, anyánk! - kiáltá Pista szívfacsaró hangon. - Ne hagyj el minket!
- No, no, no - csillapítá őket színlelt vidám hangon Dobos. - Teringette, gondoljátok meg, hogy maholnap férfiak leszünk… mind a hárman. (Magát is a gyerekek közé vette a szegény bácsi - pedig már őbelőle nehezen lesz férfi valamikor.)
A kocsinál már mind ott voltak összegyülekezve a Dobosék jó emberei, akik még egy istenhozzádot akartak nekik mondani.
Pereczék a szomszédból, Majorosék, Birliné asszonyom a Csapó utcából, a sok diák, akik valamikor náluk kosztoltak, sőt még az ellenségek: Bujdosóék is eljöttek, s maga Bujdosóné asszonyom pityeregve ösmerte be a búcsúzásnál: »Kegyelmed volt köztünk a királyné, kegyelmed mindnyájunkat fölülmúlt a főzőkanalával.«
Mit nem adott volna azelőtt Dobosné ezért a meghódolásért - de most csak sírni tudott.
- Isten áldja meg, néni! Isten áldja meg, kom’asszony! - köszöntötték minden oldalról. - Legyen szerencsés, legyen boldog!
Pizsera apó maga is ellágyult, s szemére húzván a kalapját, kibontá az ostort, s meglegyintette a deli Fecskét és a büszke Betát, mire a két jámbor ló nagy ímmel-ámmal megmozdult.
Dobosné még egy pillantást vetett a körülállókra és a házra, mely az övé volt. Az eperfa lombja búsan integetett az udvaron, s annak a pirosbélű sertésnek a boltajtón mintha könnyek szivárognának a behunyt szeméből. A becsukott zsaluk, a fehér kémény a tetőn még egyszer elfutottak a szeme előtt, s aztán nem látott többé semmit, odaroskadt a Dobos bácsi nyakára aléltan.
Csak mikor elhagyták a várost, a szabad mezőn, a hűs szellő amint megcsapta arcát, pillantott még egyszer szülővárosára.
S íme látja, hogy az úton ott szalad utánuk a két Veres-fiú.
- Megálljon, Pizsera uram, megálljon! Azaz, hová beszélek… Jaj, már az eszemet sem tudom! Menjünk, menjünk sebesebben, mert ha utolérnek a gyermekeim, mindjárt megszakad a szívem…
- Csak ne sajnálja kegyelmed azt az ostort, ha istent ösmer - rimánkodék Dobosné.
- Ostort? ezeknek? - duzzogott sértődve. - Csak senki sem bikkmag, hogy a sárkányra hólyagot kössön.
Hanem azért mégis közibe vágott a két griffnek, úgyhogy azok igazán neki lódultak, a felporzott debreceni homok csakhamar a folyton távolodó diákokat is eltakarta előlük, s a diákok elől is a szekeret.
Laci fáradt el előbb.
- Hova loholjunk tovább? Már úgysem érjük utól a szekeret. Forduljunk vissza.
Pista megállott erre gondolkozva, miután előbb kifújta magát:
- Visszaforduljunk? Minek? Menjünk inkább, amerre a két szemünk visz. Valami titkos érzés azt súgja nekem, hogy megtaláljuk a szerencsét.
- Amit úgy értesz, hogy mint nemesemberek térünk majd egykor vissza Debrecenbe?
- Nem ide, Szegedre kell előbb mennünk - sóhajtott fel Pista. - Ha valami lenne belőlem, nénit felkeresni volna a legsürgősebb dolgom, hogy az ő sorsán segítsek, azután Krucsayt venném számolóra, és csak akkor jönnék végre ide.
Mialatt a nénit említette, bánatos gyöngédség tükröződött arcán, majd a bosszúérzet csillant meg szemeiben Krucsay nevénél, s végre pír önté el arcát, amint arra gondolt, hogy akkor aztán idejönne Debrecenbe.
Az aranyos kardkötő ott volt most is szépen becsomagolva a tógája zsebében, azt magával viszi, s jövet a derekára köti majd, hogy meglássa az, aki adta, csakhogy már kard fog azon akkor lógni…
- Hát nem bánom - felelte az öcs -, menjünk a szerencse után.
Elindultak csak úgy vaktában, az első cél az első torony volt. Sokáig mentek egymás mellett hallgatag, míg megszólalt Pista:
- Nagy dolog az, öcsém, bolondságnak, amibe mi fogtunk. Két koldus útra kél gyámol nélkül és mégis reménnyel. Fájdalom! csakis ezzel van tele útitáskánk!
- De még ez is elfogyhat.
- Az enyém nem, de miattad aggódom. Félek, nem lesz elég kitartásod. És mégis megeshetik, te érsz előbb célt. Én elveszhetek, te megmaradsz. Ígérd meg erre az esetre, hogy megsegíted nevelő szüleinket, és bosszút állasz apánkért.
- Ígérem - mondá ünnepélyesen a kisebbik diák.
- Hallja a nyílt ég fölöttünk!
Éppen kezdett az esti szürkület leszállni a harmattól nedves füvekre, s két apró csillag gyulladozott a mennybolton.
A két testvér oda nézett fel, s az apró csillagok nyájasan pislogtak le, mintha mondanák: »Hallottuk bizony, hogyne hallottuk volna.«
Éjfélre értek falut, s csak egy ablakban égett mécsvilág. Fáradtan, tikkadtan kopogtattak be.
Nemsokára megnyílt a kis ablak, széthúzódott a tarka függöny.
- Ki az? - kérdé egy nyers hang belülről.
- Szegény, éhes diákok vagyunk. Éji szállást és egy falat kenyeret kérünk a jó emberektől. Itt világosság derengett az ablakban, hát ide fordultunk kegyelmetekhez.
- Ez nem jó hely az utasoknak. Ide a halált várjuk vendégnek - felelt az előbbi hang.
- Úgy? Haldokló van a háznál? Engedelmet kérünk, de mi nem a halál vagyunk!
- Akkor hát vigyen el benneteket az ördög!
Mérgesen becsapta az ablakot, de alig voltak tíz lépésnyire, amint nagy csattanással kinyitotta újra.
- Hej, diákok, diákok! Jertek csak vissza; tudtok-e írni?
- Azért vagyunk diákok, hogy tudjunk - felelte Laci.
- No, akkor forduljatok be! Éppen jó órában találtatok ide.
A házajtó retesze nem sok vártatvást megcsikordult, s a diákokat beeresztették a szűk pitvaron át a szobába, hol egy tarka ágyon összetöpörödött anyóka haldokolt.
Ősz volt a haja és szemöldöke, melle kínosan hörgött, míg a kezében megszentelt barkát tartott. A rokonok minden felindulás nélkül állották körül. - Anyó - mondá most egy magas, szálas férfi, megrántván a haldokló kendőjét, mely a nyakán volt -, diákok vannak itt, akik meg tudják írni a testamentumot: mondja nekik kegyelmed, mit írjanak.
Az öregasszony fuldokló köhögésbe tört ki, mialatt halántékai megkékültek:
- Jaj, jaj, ti a garabonciás diákok vagytok!
- Nem vagyunk garabonciás diákok. A debreceni kollégiumból valók vagyunk.
- Jó, jó - nyögte a beteg, miközben összevacogott a fekete kiálló foga -, mutassátok a talpatokat, hadd lássam. Ágnes, hozd ide közelebb a mécsest. No, nem bánom, írjátok, amit kívánok. Azt hittem, lólábatok van, és a pokolba akartok vinni.
Egy öregember, aki testvére lehetett a haldoklónak, valami attramentum-félét hozott elő és gyűrött papirost, melynek az egyik oldala már tele volt írva.
Pista vette kezébe a tollat, és írni kezdte, amit az öreg diktált:
- A lelkemet hagyom a mennybeli istennek.
A szálas férfi helyeslőleg bólintott rá.
- Írjad tovább, diák. A testemet hagyom az anyaföldnek.
Ezt is nyugodtan vették a jelenlevők. Ez még mind csak az értéktelen holmi.
- A földjeimet hagyom a Kertész János unokámnak.
Most mindnyájan dühösen néztek egy fiatal legényre, aki az asztalon keresztbe tett lábakkal ült, és késsel faragcsált valamit.
- A lábas jószágot testálom a testvérem fiának, Rácz Istóknak.
A szálas férfiú elégületlenül pislogott.
- Írjad diák, írjad - nyöszörögte a haldokló, minden erejét összeszedve.
- A ház és a benne levő holmi legyen az Ágnes unokahúgomé.
Mialatt a diák ezt is papírra tette, megindult a szóvita egy szögletben Ágnes és Rácz Istók közt. Istók úgy értette, hogy most minden lábasjószág neki van testálva, az asztal, a székek, az üst, a lócák, egyszóval minden az övé a bútorokból is, aminek lába vagyon. Ágnes ellenben csak a háziállatokat értette a »lábas jószág« alatt: »Nem én, Istók bácsi, még egy lábas serpenyőt sem engedek innen elvinni kegyelmednek.«
A beteget éppen nem konfundálta ez a vita, talán nem is hallotta, s imigyen intézkedett a továbbiakra nézve:
- Összes készpénzemet, ezer talléromat pedig hagyom a legfiatalabb unokámnak, Mohorai Ferencnek, de csak huszonnégy éves korában vehesse fel.
Abban a pillanatban leugrott a kemence tetejéről a nevezett Mohorai Ferenc, tizenhárom éves fiú.
- Hol az az ezer tallér, nagyanyó? Add ide hamar és halj meg!
- Csitt, te prücsök! Hogy mersz ilyeneket beszélni a nagyanyádnak, te hálátlan?
A haldokló sárga arcán bágyadt mosoly jelent meg, jeléül annak, hogy a szeretet nem engedi magát kapacitáltatni, megfogta a fiú kezét gyöngéden.
- Jaj, de hideg a kezed, nagyanyó! Ereszd el az enyimet!
- Jó, jó, eredj hát lefeküdni. De fordulj ide még egyszer a lámpa felé, hadd lássalak, miképpen nézel ki.
- Várj hát, hadd fésülködjem meg előbb.
A beteg anyóka arca úgyszólván derült lett, míg kedves unokájával enyelgett.
Ezalatt Ágnes egy köcsög aludttejet hozott be Laci számára és egy nagy karaj kenyeret; Pista türelmetlenül szólt a beteghez:
- Következik még valami?
- Lássuk csak… a földek, a pénz, a holmi, a lábas jószág… nincs egyéb! De igen, igen… a két kedves kutyám. Nos, kinek hagyjam a kutyáimat?
Töprengve hunyta be szemeit egy percre, aztán nyöszörgő hangon mormogta:
- A kutyákat? Igaz, a kutyákat! Uccu diákok - kiáltott fel majdnem vígan - …a kutyákat nektek hagyom, diákok!
Rémletes volt, amint e szavaknál a fogait kivicsorította. A virrasztó rokonok összemosolyogtak, Pista ellenben tisztességtudón felelte:
- Köszönjük alásan a jóakaratját, de mire valók nekünk a kutyák, mikor magunknak sincs mit enni.
- Hát miféle szerzet vagytok? Hol kóborogtok itt, hová és miért mentek?
- Árvák vagyunk, nincs hova mennünk, nincs kihez fordulnunk, hát a szerencsét keressük.
- A szerencsét? - szisszent fel, s kezeivel izgatottan kezdett dobolni a tarka dunyha kockáin. - Hátha én vagyok az a szerencse. Haldokló vénasszony képében is járhat az. Mit tudjátok ti azt, tacskók! No, no, csak vigyétek magatokkal azt a két kutyácskámat; bizony hasznát vehetitek még, fiacskáim. Ki tudja, mire lesznek jók? Aztán hogy nem tudjátok mivel tartani? Ej, ej! Bodri! Dráva!
Erre a hívásra két apró közönséges juhászkutya mászott elő az ágy alól: hosszú-szőrű, lompos farkú mindkettő, az egyik tiszta fehér volt, a másik tiszta fekete.
- No, ugye, szép állatok az én kutyáim? Gyere te fekete, te Bodri, úgy-úgy, nyald meg a csontos kezemet, milyen jó meleg nyelved van… hagyok neked három kemény tallért, ne mondd, hogy rossz gazdád volt, teneked pedig Dráva, elég lesz egy tallér is, ösmerlek, azért hát neked csak egy tallért hagyok.
Benyúlt a vánkosa alá, s kihúzott onnan egy zacskót, s kiolvasta az előtte álló asztalka egyik szögletére a három tallért, a másik szögletére pedig egy tallért tett le.
- No diákok, válasszatok most már a kutyák közül, hi, hi, hi. Te válassz először, aki a testamentumot írtad!
- Én az öcsémre bízom - mondá Pista -, ő válasszon.
- Én az egytalléros kutyát választom, a fehéret! - felelt Laci habozás nélkül.
Az öregasszony úgy vigyorgott, mint egy sátán.
- Derék gyerekek vagytok, derék gyerekek! Ti bizonyosan megtaláljátok a szerencsét. No lám, no lám, mindenik a másiknak akarta a pénzesebb kutyát.
A beteg fejét csóválta efölötti bámulásában, s ebben a fejcsóválásban aludt el olyan csendesen, mint akármilyen más egészséges halandó.
- Nem is fog az meghalni - sugdosták a rokonok -, csak komédiát csinál, hogy minket összehívatott.
Reggelre azonban már halott volt, mire a diákok, akik kialudták magukat az éjjel a szénapadláson, elindultak a két kutyával…
A kutyák, mintha tudnák melyik kié: a fehér kutya a Laci mellett, a fekete kutya a Pista mellett poroszkált engedelmesen.
Úttalan utakon estig bandukoltak, de a két kutya és a végtelen alföldi sík csak nem akart tőlük elmaradni. Pedig az akkor még nem volt a mostani aranykalászú tenger, ahelyett förtelmes mocsarak lövellték messze bűzüket; nádasok, ingoványok lepték el az óriási pusztát, úgyhogy néha egy félmértföldnyire kellett visszafordulni, hogy a süppedékes helyeket elkerülhessék. Hívogató tanyák nem fehérlettek sehol az út mentén, még a bolondos szélmalmok sem forgatták a karjaikat integetve, hogy: »erre, erre.«
Végre későn este egy erdőt értek.
A fehér kutya hajtani kezdett az erdőben, és csakhamar egy jókora nyulat hozott a fogai között.
- No, ez derék kutya - mondá Pista -, most már nem halunk meg éhen. Megsütjük a nyulat, és megesszük.
Letelepedtek egy fa alatt, tüzet raktak, nyársat csináltak, és a lenyúzott tapsifüles piros húsa kis vártatvást vígan sercegett a nyárson.
Szemök mohó epedéssel kísérte a sütés processzusát, míg a kezök össze volt kulcsolva, mintha rimánkodnának: »Tüzecske, tüzecske, süsd hamar a nyulacskát!« - amint hátulról rájuk köszönt egy erős bariton hang:
- Adjon isten jó estét, legénykék!
A diákok hátranéztek; egy pórruhába öltözött deli férfi állott előttük.
- Fogadj isten! - felelte nyájasan Pista.
- Mit kerestek itt, gyerekek?
- A vacsoránkat sütjük.
- Aha, nyúlpecsenye! Hol vettétek?
- A kutya fogta.
- De csak remélem, nem magatok akarjátok megenni.
Laci elmosolyodott.
- Bizony, az volt a mi szándékunk, mert ma egész nap nem ettünk.
- Eszerint még egy napotok van hátra, mert én meg már két egész napja nem ettem.
- Isten neki, akkor hát a harmadrész a kegyelmedé.
- Nem úgy, fiaim, nem úgy! Hány évesek vagytok együttvéve?
- A bátyám másfél évvel idősebb nálamnál, én pedig a tizenkilencedikben járok.
- Gyerekség! Én éppen kétszer annyi idős vagyok, tehát éppen kétszer annyi húst kellene kapnom, mint nektek.
- Igen, csakhogy a kutyák is itt vannak. Azoknak is enni kell.
- Kutyának jó a csont is - ha az igazat vesszük.
- Ha az igazat vesszük - jegyzé meg Pista -, akkor a kutyáé az egész nyúl, mert ő fogta.
- Akkor ne vegyük az igazat - felelte emez incselkedve -, hanem alkudjunk meg barátságosan. Nekem nem kell a nyúlból osztályrész, hanem mindenitek ideadja a maga részének a felét.
A fiúk beleegyeztek. Az idegen letelepedett velök a tűzhöz, s jóízűen falatozták fel a nyúl földi maradványait. Miközben kérdezte: mi járatban vannak?
- Mi bizony a szerencsét keressük.
- Hja, azt mindenki keresi, de kevesen találják meg! A szerencse mindenütt ott van, tehát sehol sincs állandóan. Az egy gazfickó, gyermekeim, nem érdemes utána mászkálni, mert helyetekbe is eljön, ha neki úgy tetszik, s ha utána mentek, sem találjátok meg, ha neki úgy tetszik. Hanem azt látom, hogy jószívűek vagytok, azért hát engedjétek meg, hogy én is veletek utazzam. Az én nevem Rozsomák János. Majd meglássátok, hogy még nagy segítségetekre lehetek.
- Hová igyekszik, bátya?
- Bécsbe.
- Csak nem a királyhoz? - szólt közbe Pista.
- Hm! Meglehet, hogy éppen a királyhoz.
- Mi hát akkor kegyelmeddel megyünk nagy örömmel. Mert mi is a király közelébe iparkodnánk isten segítségével.
- Kerüljétek a királyokat, gyerekek - és a szemöldeit összeráncolta. - Mit akartok ti a királytól? A királyok többet vesznek el az emberektől, mint amennyit adnak nekik.
- Nemesemberek akarunk lenni. Úgy hallottuk, hogy azzá csak a király tehet meg bennünket.
Rozsomák János fölnevetett:
- Hát azt hiszitek ti, hogy azt csak úgy osztogatják ott, mint Debrecenben a hurkát? Nagy dolgokat kell azért véghezvinni.
- Hát iszen mi véghez is visszük! - kiáltá Pista lelkesedéssel.
Az öreg úgy hahotázott, hogy a hasát is fognia kellett.
- Bolond vagy, kis öcsém! Hiszen mind jó volna az, ha a szegény embert odaeresztenék, ahol a nagy dolgokat csinálják.
Ilyen beszélgetés közt telepedtek le egy fa tövében, s aludtak hajnalig. Reggelre útra indulának mind a hárman.
Útközben azt mondja Rozsomák János:
- Adok én nektek egy jó tanácsot. Osszátok fel magatok között kétfelé a világot.
- Hogy érti ezt, bátya?
- Az első keresztútnál váljatok kétfelé: az egyik menjen balra, a másik jobbra. Két tarlón több böngészni való kalász van, mint egy tarlón. Itt egy kalászra vagytok ketten, két úton mindenik megtalálhatja a maga külön kalászát.
Gondolkoztak ezen, és helybenhagyták. Okos szavú ember ez a Rozsomák, hátha érdemes rá hallgatni.
Mikor a legelső keresztúthoz értek, a két testvér megölelte, megcsókolta egymást, azután kockát vetettek: ki megy Rozsomákkal Bécs felé? és ki megy balra Erdély felé? A fölvetett tallérnak ha a Máriás fele van kívül, akkor Laci választ, ha az kerül belülre, Pistáé az elhatározás joga.
Jó volt a Máriához szegődni, Mária lett felül.
Laci gondolkodott kissé, hogy talán mégis jobb volna a vidám Rozsomákkal utazni, mint egyedül, de a kutya, az ő fehér kutyája, előrefutott az erdélyi úton, s mikor már messze volt, a hátulsó két lábára állott, és a két felemelt első lábával mintha integetne a gazdájának, hogy jöjjön utána.
- No hát isten neki! Megyek a kutyám után. Isten veled, kedves testvérem!
- Áldás legyen rajtad!
- Akit az isten előbb megsegít, fölkeresi a másikat.
- A többi fogadalmaink is szentek legyenek mindenkor.
Sűrű könnyhullatással még egyszer összecsókolództak, Rozsomák megsajnálta őket, s maga is elkezdett könnyezni.
- Ugyan ne okoskodjatok, ne érzékenyítsetek el. Menjünk együtt inkább mind a hárman. Hátha tudni fogok dolgot adni mind a kettőtöknek.
- Nem, nem - végzé Pista. - Teljesen igaza volt kegyelmednek. Külön kell a szerencsét keresni.
- Jól van, fiú - mondá Rozsomák, melegen megrázva a Pista kezét -, benned sok szív van: megosztottad velem a nyulat, s azt mondád, nagy dolgokat szeretnél elkövetni. Jól jártál, öcsém, hogy itt maradtál, mert ha az Isten is úgy akarja, olyan helyre viszlek, ahol nagy dolgokat csinálnak.
Melyik volt az a hely, majd meglátjuk.
VII. FEJEZET
A FEJEDELEM DÉLUTÁN
Erdély trónusán Apafi Mihály uram őnagysága ült, aki igen jámbor fejedelem vala, de mégis sok rosszat cselekedett, kivált délutánonként.
Ezeket a »délutánjait« az erdélyi rendek is észrevették, és azt a törvényt hozták érett ésszel, hogy amit pedig őnagysága délután rendel vagy ír alá, az semmisnek vétessék, amiből ismét új bonyodalom keletkezett, mert őnagysága olyan hosszúra nyújtá ki a délutánokat (persze, ahonnan telt: az éjszakákból), hogy a délelőttöket rendesen átaludta. Mármost hát mikor uralkodjék, ha délután nem szabad, délelőtt pedig nem lehet?
Hanem iszen nemhiába hevert a fejedelmi jogar uratlanul a sutban, sokszor vette azt kezébe, akit nem is illetett, mint például Teleki Mihály uram vagy őnagysága a katonás természetű fejedelemasszony: Bornemisza Anna. Sőt valljuk meg az igazat, némelykor még a szerény Naláczi uram is majdnem fejedelemnek játszotta magát.
Maga a fejedelem mulatozásban tölté idejét víg és könnyelmű főurak társaságában. A komoly tanácsuraktól irtózott, mint a tömjénfüsttől az ördög. Az összes udvari méltóságok közül a legtöbb dolga a főinnyaadónak volt. Valóban, a főpohárnokmester híven eljárt a maga tisztében, a fejedelmi pince Gyulafehérvárott el volt látva a legjobb magyar és külföldi borokkal. Igazi gyönyörűség volt megnézni.
Apafi a mostanság szokásos hadiszemlék helyett gyakran tartott a pincében hordó-szemléket, s az egyes hordókat sajátkezűleg ékesítette fel nevekkel és elmés feliratokkal. Tizenkét egyforma nagy hordó, mely tele volt vörös borokkal, a tizenkét apostol nevét viselte: »Judas Iskariotes de Eger«, »Simeon Zélotes de Neszmély« stb. Két tokaji aszúval megtöltött hordócska Macedóniai Fülöp és Julius Caesar neveivel büszkélkedett.
Így tudta őnagysága összekötni a hasznos tudnivalót a mulatságossal.
Egy délután, de még a délutánok elleni törvény előtt, rózsás kedélyhangulatba jutván az urak, asztalbontás előtt nagy disputába keveredék Apor István Boér Kristóffal afölött, hogy milyen a túlvilág. Divatos témája volt ez őseinknek. Mindig elöl kezdték, soha be nem végezték.
Az egyre hevesebbnek növekedő vita, gondolom, onnan támadt, hogy Salitius Márton, a fejedelemasszony orvosa, figyelmeztette a fejedelem őnagyságát, hogy immár elég volt, többé ne nyúljon a kupához, mert árt neki az ital. A bor, úgymond, sok embert visz a másvilágra.
- Aki úr, az a másvilágon is úr - jegyzé meg Bánffy Dénes.
- Meglehet - mondá Salitius -, csakhogy a másvilágon nincs egy másik Erdély.
- Nem hiszem, doktor - szólalt fel a tréfás kedélyű Thoroczkay Mózes -, hogy a borital is szaporítaná a halandóságot. Kegyelmed mondta nemrégiben, hogy a legnagyobb halandóság van a gyermekek közt, az egynapostól kezdve a négyévesekig, egyszóval éppen azok között, akik nem élnek borral.
Erre aztán kitört a hahota, és újra összecsengtek a poharak, de mint mondottuk, Apor és Boér uraimék fölkapták a témát, hevesen összeszólalkozván a másvilág titkai fölött. Mindenik jobban akarta tudni, mi lesz ott. Az egyik tagadta az alágyújtott katlanokat a pokolban és a lelkeket, amik bent főnek, ellenben a Mohamed paradicsomából ismert el némelyeket, alkalmasint a tubafa-árnyékot, mert a nagy rikácsolásoktól tulajdonképpen nem is lehetett hallani, ki mit állít.
A vita nem maradhatott sokáig szűk medrében, többen hozzászóltak, lassankint általános lett, sőt még a fejedelem is részt vett benne, körülnézvén félénken, hogy nincs-e itt valahol Teleki Mihály uram, aki vagy rosszalló, vagy helyeslő szemöldrángatásaival szokta kísérni mindannyiszor, ha a száját kinyitja, ami utoljára is nagyon kellemetlen állapot.
De szerencsére Teleki Mihály uram nem volt ott, úgyhogy őnagysága egész bátran odaállhatott egyszerű embernek az eszével mérkőzni, mert a Bibliában és a teológiai dolgokban nem volt híjával az ismereteknek.
De két bőszült bikát könnyebb megállítani, mint két szenvedélyes vitatkozót. Apafinak nem volt ahhoz elegendő hangja sem, s az, hogy a szava fejedelmi szó, ez egyszer nem jött számításba.
- Lassabban, urak! - szólt a fejedelem, és odacsapott tenyerével az asztalra. - El fogjuk dönteni, kinek van igaza kegyelmetek közt. Éppen ma érkezett hozzám Thököly Imre uram képében egy híres tudós Eperjesről. A neve Schmidt István, bejárta a külsőországi univerzitásokat, a világ legnagyobb tudósaival áll levelezésben. Ha engem nem akarnak hallgatni kegyelmetek, hát jól van, azért mi mégis mindjárt módját ejtjük eldönthetni, melyik a különb teológus, Boér‑e vagy Apor. Eredj, fiam, Kornis Pál, szólítsd ide a Thököly Imre követét.
A kupákat töltögető apródok közül egy eleven, csinos fiú, aki kék dolmányt viselt ezüst csatokkal, futott el a parancsot teljesíteni, s nemsokára visszajött jelenteni:
- Schmidt uram rögtön itt lesz a nagyságod színe előtt.
- No, most hát megtudjuk végre, miképp állnak a dolgok a másvilágon. Hadd lássuk addig is, szedjük kévékbe, mit állított Apor és mit állított Boér. Akinek igaza lesz, annak ajándékozom a legszebb kardomat, az opálköveset. Úgy kössék egy rakásba az eszüket kegyelmetek.
E pillanatban lépett be Schmidt István, magas, nagyszakállú úriember, egyszerű fekete magyar ruhába öltözve. Nyugodt, halvány arcán élénken rajzolódott a megütközés: miért hívathatta a fejedelem a folyó ügyek ilyen előhaladott stádiumában? Mert biz ott az arcok mind ki voltak már derekasan pirosodva a borbeli nedvektől, s a szemek lázas fényben égtek.
- Kérettük kegyelmedet - kezdé a fejedelem kegyes fejbólintással -, minekutána néminemű disputa keletkezék két hívünk Boér és Apor uraimék között a túlvilág felől. Hallottuk kegyelmed ritka jártasságát a világi és egyházi tudományokban, ismeretes előttünk bölcs judiciuma; Imre öcsénk leveléből is sok szépeket olvastunk kegyelmed felől.
A szepességi úr meghajtotta magát:
- Parancsoljon velem Nagyságod.
- Kegyelmednek kell eldönteni, kinek van kettőjük közül igaza. Adják elő az urak véleményeiket, de - tette hozzá Apafi nevetve - egymásután, ne egyszerre.
Hanem ez a figyelmeztetés sem használt, mert a két úr nagy szenvedélyességgel egymás szavába belekotyogva, rikácsoló, türelmetlen hangon adta elő az álláspontját. Az opálköves kard volt-e az oka vagy hitük szilárdsága, nem tudni.
- Nos, mit mond hozzá kegyelmed? - kérdé a fejedelem Schmidttől, miután az figyelmesen meghallgatta a vitázókat. - Melyiknek a részén van az igazság?
- Igen, halljuk végre, milyen valójában a másvilág? - kiálták a főurak.
Csak Béldi György kurjantott fel vidáman: - Ugyan, mire való az? Hiszen sohasem halunk meg! Bort töltsetek, fiúk, a poharakba!
- Pszt! Csend! Beszéljen kegyelmed - intett Apafi a kezével. - Apród, hozd ide a fegyvertárból a prémiumot, az opálos kardomat!
- Nagyságos uram! - kezdé Schmidt, s ünnepélyes csend állt be a teremben. - Meghallgattam az érdemes főurak őkegyelmeiknek opinióját a túlvilágról figyelmesen. Egyik is, másik is szépen kiszínezte a saját hite szerint. Én erre csak azt mondom…
- Halljuk, halljuk! - hangzott fel minden oldalról.
- …azt mondom, hogy az isten a mindenség titkai közül sokat árult el az embereknek.
- Igaz, igaz!
- A többi teremtményei sokkal kevesebbet tudnak, mint mi, meg lehetünk tehát elégedve, de az isten, mikor a mindenség titkait közprédának bocsátotta, nem adott oda mindent; némelyeket megtartott magának.
- A dologra, tudós uram, a dologra! - szólt bele Bánffy türelmetlenül.
- Hiszen a dolognál vagyok, uraim. Mert amiről a két főúr vitázott, az éppen a mindenség ama titkai közé tartozik, amiket az isten magánál tartott. Dixi.
Bölcs volt a Schmidt uram válasza, de az urak elégedetlenül morogtak, csak egyetlen hang kiáltá valahonnan a terem szögletéből: »Úgy van!« Megbotránkozva néztek oda, hát az udvari bolond volt.
Maga a fejedelem bosszankodva szólt oda az apródoknak, de úgy, hogy mindenki hallja:
- Ha a tudós nem bírta eldönteni, szaladjatok le a palota elé, s hozzátok fel az első arra menő embert. Amit a tudós el nem döntött, döntse el az első tudatlan.
Nosza, az apródok engedelmesen iramodtak le tudatlan embert fogni az utcáról. No, az bizony nem lesz nehéz! Nemcsak Gyulafehérvár utcáin akad az, de a fejedelmi tanácsban is.
Kicsinyég vártatva nagy dulakodás zaja hallatszott be az előcsarnokból.
- Eredj csak megnézni, Baló Mihály, mi az.
Az udvari hadnagy elment meg visszajött:
- Egy fiatal csavargót tuszkolnak be az apródok, nagyságos fejedelem, de sehogy sem akar bejönni a kutyája nélkül, rúg, kapál, küszködik.
- Hát jöjjön be kutyástól.
Baló Mihály újra kifordult eligazítani a lármás csatázót. Az apródok nemsokára betaszítottak egy vedlett ruhájú fiatalembert az ajtón. Szakadozott diáktóga volt rajta, s a poros saruiból kilátszott itt-ott a lábhús, pedig az egyik talp madzaggal volt a fejhez kötve. Hiába no, a csizmadiák sem tudnak maradandót alkotni.
- Hol vettétek a fickót? - kérdé Lázár Gábor uram vörösen, mint a rák, mert körülbelül ő volt a legjobban becsípve.
- Éppen ő ment el a kapu előtt, amikor leértünk, s a parancs úgy szólott, hogy az »első arra menő«.
Apafi helyeslőleg bólintott nehezedő fejével, mialatt apró szemei álmosan pislogtak.
- Hogy hívnak? - kérdé, és nagyot fújt.
- Veres Lászlónak.
- Mi vagy?
- Vándor vagyok.
- Sovány mesterség - vélte Béldi.
- Mit akarnak velem az urak? Én semmit sem vétettem. Én bepanaszolom az urakat. Eresszenek el!
S felemelte ökleit, dühösen jártatva végig szemét a három apródon, akik felkényszerítették.
- Szerencsétlen! - súgta neki az egyik apród, a kis Kornis Pál -, nem tudod ki előtt állasz?
- Hát aztán, mit bánom én, ha Pontius Pilátus előtt állok is!
- Hiszen ha csak ott állanál, de ez őnagysága Apafi Mihály, Erdély fejedelme.
A koldusdiák elsápadt, és lassú reszketegség fogta el a lábait. Egy fejedelem előtt áll! Szétnézett a nagy boltíves teremben, szeme átfutotta az ezüstbilikomokat az asztalon, az aranyzsinóros, bársonyruhás apródokat, majd a falra tévedt, hol az asztalfőn ülő sovány embernek az ábrázata volt lefestve… szakasztott az az arc, csakhogy zöld bársony mente van rajta s aranyos drágaköves jogar a kezében.
A koldusdiák térdre roskadt.
- Kelj fel, fiam - szólt a fejedelem. - Ne félj semmit, egy hajad szála sem fog meggörbülni. Adjatok neki egy pohár bort, hadd térjen magához.
A nyájas szó és a bor csakugyan visszaadta bátorságát.
- Nincs itt ellened semmi kifogás - kezdé azután Salitius, a doktor. - Sőt ellenkezőleg, a fejedelem bírónak hozatott fel, édes fiam. Te fogod eldönteni, két úr közül kinek van igaza.
- Én? - hebegé zavartan. - Hogyan merészelném?
- Ha a fejedelem parancsol valamit, annak engedelmeskedni kell.
Veres László meghajtotta a fejét. A fehér kutya nyugodtan lefeküdt eleibe a négy lábára, és biztatóan pislogott rá a sárga karikás, okos szemeivel.
- Adják elő neki kegyelmetek - vette fel a fonalat Apafi - a disputa tárgyát.
Ezúttal Salitius magyarázta meg szögrül-végről a két főúr vélekedését, miközben Béldi uram gúnyosan súgta a mellette ülő Inczédinek:
- Bizony, valami okosabbal tölthetnénk az időt, mint az efféle hóbortokkal.
- Nem adom száz forintért - viszonzá mosolyogva Inczédi -, hogy nem vagyunk nagyobb státus; mert ha nagyobb státus volnánk, most itt ebédelnének a külországok követei is és kinevetnének bennünket.
- Igaza lehet kegyelmednek - vélte a tudós Bethlen -, de én nem találom a dolgot nevetségesnek. Őnagysága inkább felette finom elmeélt tanúsít, midőn egy tudós után egy tudatlantól kérdezősködik. Higgyék meg, uraim, ebben van filozófia és inger.
Béldi gúnyosan húzta szét az ajkszögleteit: - Nem annyira filozófia, mint bolondéria, nászuram.
- Márpedig én mégis azt mondom. Ha ösmernék az igazságos Harun al-Rasíd történetét és kalandjait, azok közt sok ilyforma van, pedig az nagy uralkodó volt.
- Régen volt az, sógor - jegyzé meg Béldi -, ha ugyan valamikor igaz volt.
- Csendesség, uraim - hangzott most az Apafi szava -, halljuk hát a fiatalember nézetét: hogy van a másvilágon?
VIII. FEJEZET
HÍRNÖK A MÁSVILÁGRÓL
A diák habozva állt a sok fényes nagyúr előtt.
- Talán nem értetted meg? - kérdé Apafi.
- Megértettem, kegyelmes fejedelem.
- Nos, akkor bátran, rajta! Kornis, adj még neki egy kis elmeerősítőt.
Bársonyruhás apród töltött a rongyos koldusnak. Csak egy percig habozott, a másik percben eszébe jutott, hogy mesélt őnekik valamikor a másvilágról Dobos bácsi. Mese, mese, mess kenyeret, hátha ez a mese még kenyérré válnék.
- Felséges fejedelem - így szólt felbátorodva, miközben a kutyája vígan veregette a farkával -, élt egyszer két szomszéd magyarországi faluban két pap, az egyik katolikus, a másik protestáns, mégis mind a ketten igen jó barátok voltak, mert mind a ketten szerettek vadászni, s ha elválasztotta a külön dogma, összehozta őket a közös vadászterület.
Az ő barátságuk különben nem állott egyébből, mint veszekedésből, s nekik is éppen az volt a kedves témájuk, amiről az urak vitatkoztak a felséged mai ebédjénél. Örökkön-örökké azt feszegették, mi van a másvilágon. A kálvinista pap is mást állított, a katolikus is. Mind a kettőnek nagy fantáziája volt, s a saját hite szerint bútorozta be a túlvilágot. A kálvinista pap majdnem ugyanazt állította, amit az öregebbik uraság (Boér uram az öregebbik), a plébános körülbelül úgy beszélt, mint itt a fiatalabbik főúr.
Néha egészen belemérgesültek, s a két szent ember öklével verdeste az asztalt, hogy meggyőzze egyik a másikát az ő hitének valóságáról.
Tizenöt évig folyt nagy hévvel, tűzzel ez a szellemi erőlködés, de természetesen nem lett semmi eredménye.
Egyszer a plébánosnál disznótor volt, a vendégek közt ott volt a kálvinista pap, s mint egyébkor, ma is a másvilágról disputáltak, de a vendégek, kik már könyv nélkül tudták a két pap minden körömnyi állítását, argumentumát, meglehetősen unták a dolgot, mit észrevett a házigazda:
- Canis mater, hagyjuk el most az egészet, majd megtudom, ha magam is ott leszek a másvilágon.
- Esküdj meg - kiáltá izgatottan a kálvinista pap -, hogy ha hamarabb találsz meghalni, eljössz nekem megmondani, melyikünknek volt igaza!
- Ha te is megígéred, Miska. (Mert Miskának hívták a kálvinista lelkészt.)
- Esküszöm, hogy eljövök hozzád a halálom után. Papi hitemre fogadom.
- Én is esküszöm. Itt a kezem rá. Elmegyek hozzád, és megmondom az igazat.
A vendégek mosolyogtak, hogy milyen ünnepélyesen fogadkozik a két disputáns. Ej, tiszteletes uraim, a halál még messze van - vegyük még előbb hasznát ennek a világnak is, koccintsunk, mulassunk!
Mulattak, vígan voltak egész tíz óráig éjjel, akkor is vidám zsibajjal, pajkos nevetéssel oszlottak szét, ki gyalog, ki kocsin, ki szánon, aszerint, ahol lakott.
A kálvinista tiszteletes utolsónak ült fel a szánjára, s még lekiáltott onnan tréfásan:
- Áll hát a fogadás?
- Áll!
A plébános az utolsó vendéget is látván kihajtani a kapuból, befordult az ambitusról, elimádkozta ott bent az esti imáját, és lefeküdt.
Alig aludott egy órát, midőn egyszerre arra riadt fel álmából, hogy valaki megzörgeti a külső ablakot.
Hideg borzongás futotta át tagjait, pedig hozzá volt szokva az éjjeli felköltésekhez.
Az ajtó fölött egy szegen lógtak a temetőkert kulcsai. A szög e pillanatban magától esett ki a falból, s a kulcsok kísértetiesen csörömpölve gurultak az ablak-közbe.
- Ki az? - kérdé a plébános, felugorva és papucsaiba bújva.
- Én vagyok, Miska - felelte odakünn az ismert hang.
A plébános az ablakhoz lépett és félrevonta a függönyt.
A kálvinista pap állt odakünn.
- Visszajöttél? Mi bajod történt?
- Meghaltam - felelte a kálvinista pap tompa, nyöszörgő hangon -, és eljöttem neked megmondani, hogy a másvilágon se úgy nincs, ahogy én mondtam, se úgy nincs, ahogy te mondtad. Ámen!
A plébános ajkain ott lebegett a felelet: »Ugyan ne beszélj bolondokat, Miska« - de a szót megfagyasztotta az a körülmény, hogy az alak egyszerre eltűnt az ablak alól, mint a szellem, sem a hó nem ropogott a lába alatt, sem a lábnyomai nem látszottak benne, pedig a holdvilág szépen odasütött.
A kakasok éjfélt kukorékoltak.
A plébános vacogó fogakkal bújt a dunyha alá, s reggelig kitörte a forróláz.
De még jobban reggel, mikor a gazdasszonya jelenti:
- Főtisztelendő uram, nagy szerencsétlenség esett.
- Mi történt?
- A kálvinista tiszteletes úr szánja, amint az este innen elment, olyan szerencsétlenül borult fel a hegyszakadéknál, hogy úr is, kocsis is lezuhantak a mélybe, és szörnyethaltak.
*
- Hát én azt gondolom, fölséges fejedelem - végzé a koldusdiák meséjét -, hogy ha igaz az, amit a másvilágról jött hírnök mondott, a két vitatkozó főúr közül egyiknek sincsen igaza.
- Igazad van! - kiáltá Apafi. - A történet igen szép és tanulságos. Meg vagyok vele elégedve.
A főuraknak is tetszett.
- Okos fiú - jegyzé meg Boér Kristóf nevetve. - Legyőzött bennünket. Én megadom magamat.
- Egyszóval nem kapnak kegyelmetek kardot.
- Igaz, ki kapja most már a kardot, a fejedelem ajándékát?
- Istenemre, ki más, mint e fiú - mondá a fejedelem.
- Úgy látszik, nem a mese tetszett meg Apafinak - gúnyolódott halkan Béldi -, hanem a »fölséges« cím, amivel a fiú csiklandozta.
- De iszen szép volt és találó a mese is - felelte a szomszédja, Inczédy.
- Ugyan, ugyan! - vágott közbe az udvari bolond - hiszen éppen azt mondta, amit a tudós. A tudóst kinevették vele, a tudatlantól akceptálják. Ilyen a világ!
- Tanúk, uraim - szólalt fel Apafi -, a kardot annak ígértem, akinek igaza lesz a két úr közül. Egyiknek sincs igaza; úgy dönté el a fiú. Legyen hát övé a kard, mert neki van igaza. Íme, vedd a kardot.
- Felséges uram, hogy kössem én azt - mondá a koldusdiák szerényen - e rongyokhoz?
Apafi elnevette magát, valóban szánalomra méltó volt a fickó kinézése; nyomban intett a szekretáriusának:
- Vigye ki, és öltöztesse fel előbb csinosan.
Alig lehetett ráösmerni, midőn visszatért ismét; takaros szürke dolmány, zöld nadrág volt rajta, a lábán szattyáncsizma, kezében szürke báránybőr kalpag kék nyelvvel. A hajdani és a mostani csatlósok viseletéből válogatta össze ott künn a várnagy. Igazán jól festett a legényke.
- No, most már nesze a kardod! - mondá neki Kornis apród.
- Még most sem köthetem fel, felséges fejedelem.
- És miért nem? - kérdé Apafi majdnem bosszankodva.
- Mert kardot csak nemesember viselhet, én pedig nem vagyok az.
Általános hahota támadt, maga a fejedelem úgy nevetett, hogy könnyei is potyogtak.
- Istenemre, ily agyafúrt fickóval még nem volt dolgom! Ugye, örmény vagy, he-he-he? Ne is mondd, hogy nem örmény vagy, ha nem az vagy, mert abban a hitben akarok meghalni, hogy az voltál. No, ez jól adja, urak! Hol van Naláczi uram? Menjen be kegyelmed a kancelláriába, és isten neki, állítson ki egy nemeslevelet. A piktor odaát van a másik szárnyban, a fejedelemasszonynak fest valami almáriumot. Elő kell hívatni, hadd diktáljak neki egy nemesi címert.
A piktort csakugyan legott előkerítették. Gabcsa Gábornak hívták, hosszú, nyurga legény, olyan sunyi arccal, hogy bizonyosan bankócsináló lett volna, ha lett volna már akkor bankó.
- Hívatni kegyeskedett, nagyságos uram.
- Mit dolgozol?
- Amaranthus-virágokat festek a nagyságos fejedelemasszonynak!
- Hagyd abba most azt!
- De nem merem ám, instálom, mert a fejedelemasszony…
- Asszony, nem asszony… Az ország dolga előbbre való. Egy címert festesz rögtön.
- Mit fessek belé?
- Egy nagyon fáradt utast, egy fickót zöld mezőben.
- Nagyságos uram, nem lehet a fáradtságot lefesteni.
- Nem lehet lefesteni? Hüm! Persze, hogy nem lehet. Persze, persze - mondá elszomorodva -, embert lehet, de hogy el legyen fáradva, az a nehéz, az a lehetetlen… Akkor hát hagyjuk ezt prédikátumnak, hogy is hívnak csak, fiú?
- Veres László.
- Tehát legyen Fáradi Veres László, s eredj, fesd le ahelyett a fehér kutyáját, zöld mezőben.
Egy jó óra múlva behozták készen a nemeslevelet is, a címert is.
A fejedelem alákanyarintotta nevét az egyiknek, s figyelmesen megnézte a másikat.
- Ez a kutya, szavamra mondom, úgy néz ki, mintha kecske lenne. Az embernek szinte kedve támad megfejni. Miféle kutyát festettél ide, te bolond?… De már mindegy, a kecske is jó állat; adjátok oda a suhancnak, aztán ki kell kergetni a palotából, mert még saját fejemet is elkéri.
- Hisz nem bolond - tört ki önkéntelenül Béldi Györgyből.
- Hogy érti ezt kegyelmed? - fordult hátra a híres árulkodó Kendefi János.
- Úgy, hogy egy ilyen ügyefogyott utasnak - felelte Béldi bátran - nehéz lenne cipelni útközben.
Azután hozzátevé, Inczédihez hajolva:
- Hogyne, mikor egész Erdélyországnak is túlságos teher.
IX. FEJEZET
A KINCS
Most már úr lett volna Veres László, csinos ruháját utcahosszat megbámulták a gyulafehérvári lányok, hát még a kardja, hogy csörömpölt; hanem mit ért mindez, ha a zsebben nem csörgött semmi? A kutya örökségéből már a legutolsó dénár is elfogyott. Hát bizony csak megint le kell szállani az uraságból, a jó emberektől kéregetni. S az ebben a ruhában százszorta nehezebb, mint előbb volt! Aztán végre is: nemesember inkább meghal, de nem koldulhat.
Meg-megállt az utcákon, és a homlokát törülgette: tűnődött, ne forduljon-e vissza a fejedelmi várba, hogy ott Apafi elé jutva, térdre vesse magát: vegye be valami udvari szolgálatba. Hiszen olyan jó szívvel volt iránta.
Csakugyan visszament a fejedelmi lakhoz, de az őrök nem akarták beereszteni a kapun.
- Mit akar?
- Bemenni a fejedelemhez.
- Megbolondult? Hogy jut ilyesmi eszébe?
- Hiszen ott voltam ezelőtt egy fél órával.
Egy ragyás arcú őr csúfondárosan megpirongatta:
- Még hagyján, hogy nem azt kívánja: hívjuk le a fejedelmet ide a kapu alá, mert beszélni akar vele. Hátrább az agarakkal, nagy jó uram! A fejedelem nem a bécsi császár ám, akinek a háza keresztüljáró az egyik utcáról a másikra. Tanulja meg, kiről beszél!
Egy fiatal fickó, aki a kapu előtti gömbölyű kövön ült, kíváncsian fordult a beszélő felé:
- Aztán volt kend Bécsben, Istók bácsi?
- Már hogyne lettem volna, ha voltam.
- Hogy, azt mondják, ott vannak még csak nagy házak.
- A házak nagyobbak, de már a kertek kisebbek. Egyszóval, a többi aztán minden kisebb.
- Az emberek is?
- Azok is.
- De a veréb csak nem kisebb?
- Az is kisebb.
- Hát a méh, Istók bácsi?
Az öreg katona (a vén katonák már két század előtt is hazudtak) dühösen rivallt rá:
- Kisebb, ha mondom! Azonfelül ott a méheket pányván legeltetik. Olyan kicsinyek a kertek, mint a kalickák, s hogy a méhek át ne menjenek a szomszéd kertbe, vékony cérnákra vannak a köpűhöz kötve.
- Ej, no! - csodálkozott a suhanc elgondolkozva, hogy milyen ostoba a világ Gyulafehérváron túl.
Veres László még mindig ott állott a kapunál.
- Mit vár még?
- Várom, míg nyájasabb lesz.
Erre aztán egyszerre csupa nyájasság lett Istók bácsi.
- Mi a kívánsága, édes fiam?
- Hogy legalább azt mondja meg kegyelmed, mi módon lehetne a fejedelemhez jutni.
- Csak egy módja van. Teleki Mihály uramnál kell feliratkozni audienciára.
- Merre lakik Teleki uram?
- Az is itt a palotában.
- Akkor hát eresszenek Teleki uramhoz.
- Az lehetetlen, mert Teleki uramhoz meg sehogy sem lehet bejutni.
Elszomorodva fordult meg, s amilyen feszesen, kevélyen lépkedett innen jövet egy óra előtt, éppoly csüggedten, lehorgasztott fejjel bandukolt most. A nap már lement volt, szürke szoknyát váltott a világ, hogy csakhamar feketét öltsön fölébe. Vándorlegények bús figyelmeztető jele: »Hol alszol az éjjel?«
A piacon a kofák kezdték összeszedni a sátorfájukat, s az el nem fogyott tordai pecsenyét és a gyümölcsöt nagy kosarakba gyömöszölték.
Az illat megcsiklandozta csábítón az új nemes orrát, kedve lett volna odamarkolni és elfutni. De hogyan tehesse azt ezzel a karddal?
Erőt vett magán, és tovább vánszorgott. A traktérről kacéran integetett feléje a himbálózó borókacsomó. Két cigánygyerek elibe szaladt, a hegedűjét cincogtatva.
- Parancsoljon valami szép nótácskát, nemzsetes vitézs lovag úr.
- Szaladjatok el innen, purdék, mert ha kihúzom a kardomat, a fejetek szalad el a nyakatokról!
Sietve lépdelt odább egy szűk sikátoron át a város alsó részébe fordulva, hol nagy tűz lehetett nemrégen, mert kormosan, csonkán meredeztek hosszú darabon a házfalak. Egy fekete mező volt ez, szénné vált gerendák és szarufák hevertek szanaszét, imitt-amott egy-egy üszöghalom, melyet az eső megcsapdosott és összevert, rongyot, üvegdarabot, hamut, földet, cserepet, megolvadt vasat együvé. A szél megszedte magát pernyével, s röpködött vele a város fölött…
A fehér kutyának, mely Laci mellett poroszkált, a leeresztett lompos farka olyan fekete lett, mintha befestették volna. Néhol odadörzsölődött a gerendákhoz, s tarka foltokat kapott. Az bizony komolyan kecskének készül, hogy a címerbeli portréjához hasonlítson.
Nincs szomorúbb, mint az ilyen elpusztult utca. Száz jel mutatja még, hogy itt kevéssel azelőtt nyájas otthonok voltak. Itt egy szakajtó, amott megégett bölcsőnek darabja. A kis kertben, melynek a füve leperzselődött, öreg fák között áll egy puha gyeppadka. Be kedves kis fészek lehetett! A fekete mező egyik falánál törpe szilvafa maradt meg épnek, még a gyümölcs is ott van rajta megpörkölve, összezsugorodva.
Laci legott észrevette a szilvafát. Hiszen ez valóságos kincs, gondolá, s mohón hozzálátott a szilvaevéshez. Biz az nemigen lehetett ízletes, mert hol van még a szilvaérés ideje, de az éhes gyomor nem okoskodik, Laci annyiba vette, mintha aszalt szilvával csillapítaná éhségét.
A kutya ezalatt úgy tett, mintha csontokat keresne, szaglált, turkált és kapart. Egyszerre fölnyihogott, majd üvölteni kezdett, Lacihoz szaladt meg vissza, ugyanarra a helyre.
- Hívsz, kedves kutyácskám? Ugye, oda hívsz? Mit találtál? Csontot találtál? No, majd mindjárt odamegyek, hanem még hadd egyem előbb. Megyek, megyek, no, ne voníts hát! Majd ketten keresünk aztán itt magunknak éji szállást.
Hát amint odament, káprázat-e, álom-e, az ott ült a két hátsó lábán, mint egy guggoló ember, s az első két lábával egy, a pernyés földből előkapart üstöt fogott át, mintha féltékenyen őrizné.
Az Ezeregyéjszaka minden regéje igaz már, ha az igaz, amit a két szeme látott, pedig kétszer is megtörülgette.
Az üst telided-tele volt aranypénzekkel, drágaságokkal; csattok, gyűrűk, násfák, gyémántok, gyöngyök és smaragdok csillogtak bent vakító pompában. Soha ennyi kincset egy rakáson.
Fölsikoltott örömében, azután remegve nézett körül, ha nem látja-e valaki.
Egyetlen lélek sem járt a leégett városrészben a romok között. Az est leszállt, minden egyforma színű lett, házak, fák összeolvadtak, csak a réten fehérlett egy ezüstcsík, a Maros vize folyt ott csendesen. Fent pedig az égbolton kibújt a felhőrongyok közül a fényes lámpa, most az egyszer olyan, mint az Aladdin lámpája.
Laci lehajolt az üsthöz, fel akarta szedni tartalmát, de nem lehetett, mert mozdulni sem bírt a teher alatt, és helye sem volt, ahova elrakhassa; amint ott turkált közte, halálos verejték csurgott a képéről, jobban szerette volna, ha nem annyi. Megrettent a saját szerencséjétől. Mit csináljon ő most, mihez kezdjen? Hideg borzongás futott keresztül tagjain, s úgy érezte, nem fog tudni megmozdulni helyéről, itt roskad össze, itt hal meg.
A felét visszaöntötte a kincseknek, de megint visszavett abból egy marékkal, no, még egy marékkal és még eggyel. Nem, ezt a nagy aranykösöntyűt itt nem hagyhatom, de ezt a topázt sem.
Ismét azon vette magát észre, hogy a katlan kiürült. Újra vissza kellett raknia a fölösleget. Nehezen vált meg tőle. Még csak néhány perc óta lett nábob, és máris kapzsi. A pénzzel együtt kapja az ember a pénznek betegségeit.
Milyen könnyedén osztotta meg eddig útszéli koldusokkal filléreit, s most milyen nehezen válik meg egy nagy vagyonnal annak másik felétől.
De mégis engednie kellett az ésszerűségnek, mert kalapjában csak nem vihette a kincseket, hiszen azok végre is nem az övéi, ő csak egyszerűen a megtaláló.
Meglehet, nem él már, elpusztult az, aki azokat ide elásta, aki igényt tarthatna rájok, de az ellenkező sem lehetetlen. Laci megnézte holdfénynél az aranyakat, mind Lipót idejebeli verés, még nem is lehetnek régen a föld alatt!
Azért hát ott maradt a kincs fele az üstben, visszatette helyére úgy, ahogy volt, aztán behányta földdel, megtaposta, és pernyét szórt rá, melléje pedig karót szúrt, hogy visszajöhessen érte.
Izgatottan fordult vissza, azt hitte, lázas nyugtalansága rögtön elmúlik, mihelyt a romokat elhagyja, de a nyugtalanság vele ment azontúl is. Ott ült a penészes aranyokon.
Az izgatottság annyira kimerítette, hogy alig bírt vánszorogni a fáradtságtól. Leült egy kőre egy alacsony ház előtt, s bágyadt fejét a kutyája hátára támasztotta.
- Kedves kutyácskám, te most úrrá tettél! Te vagy az én gondviselésem!
Simogatta, veregette szeretettel, s az olyan okosan, szomorúan nézett rá, mintha sajnálná.
- Fogjátok el, fogjátok! - hangzott föl e pillanatban a csöndes utcán, s szaladó emberek robaja hallatszott közeledőben.
A Laci szíve megdobbant, felugrott ijedten, azt gondolta, őt kergetik, s lélekszakadva kezdett futni a város felé.
Hanem egyszerre csak megállította a leghatalmasabb ösztön, az utca olyan részébe jutott, ahol a levegőnek pecsenyeillata volt. A kocsma mellett volt ez, melynek nyitott ajtaján át illant ki a konyha csábító gőze.
Oda rontott be Laci pihegve.
Ijedtében észre sem vette, hogy az utcai fenyegető zaj vidám kurjongatásokba csap át. Nem akartak senkit elfogni, csak a fejedelem pajkos apródjai kergetőztek.
Az »Arany medvé«-ben, mert így hítták a híres gyulafehérvári kocsmát, lévén a kocsmárosok ősapjainak nagy szimpátiája a ragadozó állatokhoz, többnyire ezek nevére keresztelték vendéglőiket; később azután a kocsmárosok is megszelídültek, de roppant lassan: a »medvé«-ből vagy »tigris«-ből századok folyása után »farkas« lett, még később megelégedtek a »biká«-val is, ma már a »griff« és a »sas« is jó nekik (ámbár iszen nálunk tulajdonképpen a sas az igazi ragadozó állat), hát, mondom, az »Aranymedvé«-ben nagy feltűnést keltett az új vendég, aki úgy rontott be, mintha kergetnék.
A vendégek, nehány nemesúr, akik egy asztal körül ültek és vacsoráztak vidám beszélgetésbe eredve, abbahagyták a diskurzust, a kocsmáros, Nagy Gergely uram pedig hirtelen fölvágta a báránybőrsipkát a fejére, ami azt jelentette nála, hogy ő most úr akar lenni.
- No, mi az? - szólt oda mogorván.
- Enni akarok - lihegte a vendég.
- Azt hittem, neki akar az úr szaladni a falnak. Aztán a jó járatban levő ember, hallja kegyelmed, meg szokta billenteni a süvegét, ha valahova belép.
Az egyik a játékosok közül közömbösen jegyzé meg:
- Kilyukadt a zsebe, nagy jó uram, ha jól nézem, valami csecsebecséket hullajtgat el.
Laci ijedt mozdulattal hajolt le a földre, amint látta, hogy a smaragdok és gyémántok kipotyognak s végiggurulnak a földön.
Nyilván úgy kellett történnie, hogy a futásban kilyukadt a mentezseb a nagy tehertől.
Bátran felszedhette különben, mert senki sem ügyelt rá, még Nagy Gergely sem, kitől négyszer is meg kellett kérdeznie félénken: lesz-e valami ennivaló?
- Az, amit magával hozott - viszonzá végre Nagy Gergely kegyetlen flegmával.
- Hiszen ha hoztam volna, hát nem kérnék.
- No, már én pedig nem adhatok semmit.
- Pedig édes örömest fizetném.
Kihúzott a zsebéből egy aranyat, s fölhajigálta a tenyerén.
- Hiába ingerkedik ked azzal a sárga csikóval - mordult fel Gergely gazda. - Ételt a Herkópáter sem kap ma, mert itt csak a vadász uraknak főztünk, azt, amit ők lőttek. Különben miféle szerzet, hékám?
- Nemes Fáradi Veres László vagyok.
- Aha - rikkantott fel Gergely -, ked hát az atyámfia, akit ma tett meg a fejedelem koldusból nemesnek! Látom, aranyat is adott őnagysága. Persze, van neki bőven - tette hozzá keserű gúnnyal -, ha elfogy, ad az ország.
A vadász urak is mind hallották már, ami a várpalotában történt; minden pletyka gyors lábon jár, de hát még az udvari pletyka! Nosza, egy pár perc műve volt fölugrálni s parolát váltani a jövevénnyel.
- Hát mért nem szólasz, komám, hogy te is vérbeli vagy? Mert az nem tesz semmit, hogy még nagyon is nedves a kutyabőröd.
- És borszagú - vágott közbe a másik úr.
- Az csak annyit jelent, hogy te ős vagy, mi pedig pusztán ivadékok. Azért ha úgy tetszik, ülj le az asztalunkhoz, cimbora, egyél-igyál velünk.
Azzal leültették az asztalfőre, elébe tolták az ételt-italt, vetélkedve, mint ahogy szokás, mikor valakinek a jelenléte által nagyon meg vannak tisztelve.
- Én Naláczi Farkas vagyok - mutatta be magát egy barna, pörge bajuszú -, ez itt Veér István, amaz Petki Gábor, Kovasóczi Miklós. Most már ösmersz bennünket. Egytől-egyig víg fickók vagyunk. Vadásztunk egy kicsit, és az elejtett zsákmányt megfőzettük, megsüttettük Gergely gazdánál. Az hát ingyen megy, a bort azonban az fizeti, akinek valamennyink között a legkevesebb pénze van, mert már mi ezt így szoktuk. Remélem, nincs semmi kifogásod ellene?
Laci mosolyogva rázta meg fejét, hogy nincs semmi ellenvetése.
- Szemtelen a fickó - mondá halkan Petki Kovasóczinak -, mert ha nem az lenne, nem fogadta volna el.
- No, én még teszek vele egy próbát - súgta vissza Kovasóczi.
Míg ő mohón evett-ivott, ezalatt a fiatal urak ott folytatták, ahol elhagyták; vadászkalandokat mondtak el, tücsköt, bogarat összehordva, hazudtak retteneteseket. Szerencséje báró De Manxnak, hogy még akkor nem exisztált, mert elbújhatott volna előttük. Veér Istvánnal az történt, hogy egyszer a Retyezáton egy veszekedett nagy sasmadár ráült a puskacsövére, le kellett rázni előbb, hogy aztán kényelmesen lelőhesse. Még csodálatosabb eset a Kovasóczi Miklósé, aki elé egy nyúl csörtetett a minap Rózsamál felül, aztán mikor éppen rácélzott, nemhogy elszaladt volna a bolond, hanem megállt vakmerően a két hátulsó lábára, fölemelte karcsú testét egyenesre, mint a majom, és a bal lábával megfenyegette. Mire megborzongott Kovasóczi s ijedten ejté ki kezéből a gyilkos fegyvert.
Laci elnevette magát a fenyegető nyúl históriáján.
- Kikérem magamnak a gúnyos nevetgélést! - kiáltá Kovasóczi dühösen, s úgy vágott a falhoz egy cserépkancsót, hogy annak ezerfelé frecsegtek szét a porcikái. - Nekem elégtétel kell!
A cimborák mind felugráltak, csillapítani a dühöngőt.
- Ugyan, ugyan! egészen kidagadt a nyakad, vörös vagy. Hiszen nem sértett meg senki.
- Dehogy nem! Látom az arcán, a szemein Veres uramnak, hogy nem hiszi, amit mondtam. Aki pedig nekem nem hisz, az, követelem, mérje össze velem a kardját!
Laci csodálkozva dadogta:
- Énrólam van szó?
- Igenis, rólad - felelte Naláczi -, hát mármost neked kell nyilatkoznod, de nemesi szavadra, hiszed-e a nyúl históriáját vagy sem, mert ezen fordul meg a kérdés.
Most már észrevette, hogy ugratni akarják, bolonddá teszik, azért kitérőleg válaszolt:
- Ha ti hiszitek, hát mért ne hinném én is?
- Gyáva is - súgta most Petkinek Kovasóczi, ki alkalmasint csak azért kísérlette meg az összezörrenési játékot, hogy új oldaláról ösmerje ki az új nemest.
- Alkalmasint még ostoba is - jegyzé meg Petki Gábor -, majd erre nézve én próbálom ki.
Aztán fennhangon így szólt:
- No, hát akkor szent a béke, azt mondja Veres László, hogy hiszi a nyúl-dolgot, adjatok kezet egymásnak. Hanem most aztán te is mondj el egy vadászkalandot, új cimbora!
- Úgy van! Halljuk! Mi már mindnyájan elbeszéltünk egyet-egyet.
- Nem vadásztam én sohasem.
- Tesz is az valamit olyan embernél, mint te! Hisz a másvilágon sem voltál, mégis el tudtad mondani a fejedelemnek, hogy ott mi lesz, mi nem lesz.
- Aztán, ha vadászkalandod nem esett még, tudom, esett egyéb. Valami csak történik mindenkivel.
- Isten neki - mondá Veres László -, akkor hát elbeszélem a dolgomat a medvével.
- Halljuk, halljuk, de igyunk előbb!
Koccintottak, s Laci elkezdte nagy figyelem közt:
- Mikor Erdélybe átjöttem a Királyhágónál, majdnem egy évig tartózkodtam ott az erdőben a szénégetők közt. Egyszer bolyongva csörtetést hallok, s a bokrok sűrű gallyain át két fényes villogó szemet pillantok meg. Összeborzadtam, medve volt. A halálos rettegés fogott el, mert nemhogy fegyver lett volna nálam, de csak egy bicska sem. Egy tisztás közepén állottam, s a mackó, mihelyt kilépett a bozót közül, megpillantott és felém lépdelt. Első dermedtségemben semmi sem jutott eszembe, önkénytelenül futni kezdék. Szerencsére széles szakadék szelte keresztül a tisztást, s egy, a vihar által valamikor kitépett fa keresztül volt dőlve az óriási mélység fölött. - Meg vagyok mentve! - kiálték fel. Hiszen csak a túlsó partra kellett átfutni, s alátaszítani a fát, a medve nem jöhet oda. Így is lett, a mackó utánam rohant, fogvicsorgatva bár, tehetetlenül kellett megállnia a parton. Én a recsegő faderekon lépkedve, már mentve hittem magamat, midőn borzadva látom, hogy a túlsó parton is egy medve vár. Képzeljék, uraim, a helyzetet!…
- No, és mi történt aztán? - kérdék és lélegzetelfojtva hallgatták.
- Istennek ajánlottam a lelkemet…
- De hát a medvék mit csináltak?
- Hát mit csináltak volna? Megfogtak és megettek!
Ah? Oh! Ilyen feleletre nem számítottak!
Petki Gábor volt az első, aki kirúgta maga alól a széket.
- Ejnye - kiáltá Laci nyakába esve -, hiszen te pompás fiú vagy, aki hatalmasan kigúnyoltál minket! Úgy kellett nekünk, minek kötekedtünk veled! Lefőztél, cimbora, beismerjük. Kovasóczi a bátorságodat akarta próbára tenni, én meg az eszedet. No, tehát te bebizonyítottad egy füstre mind a kettőt. Volt bátorságod nevetségessé tenni bennünket és az eszedet is megcsillogtatni ugyanekkor.
Sorban kezet fogtak Lacival, s ezentúl egészen más hangon ment a társalgás. Laci érezte, hogy respektusa lett, s hogy ennek a nagy barátságnak most már csak a fele tréfa.
Késő éjfélutánig mulattak együtt, míg végre azt indítványozta Veér István: »Megöregedett az idő; fizessünk, és igyuk meg a Szent János áldását.«
Kovasóczi Petkivel éppen sugdosni kezdett, hogy nem lenne-e méltányos nem hozni többé zavarba a szegény Verest, hanem abbahagyni a tréfát és kifizetni a mulatság költségeit, midőn maga Veres hozta elő:
- Bizony már magam is elálmosodtam, alig várom, hogy lefekhessem. Hadd lássuk, ki fizet, aztán oszoljunk.
Hadd lássuk, ki fizet?… Megszúrta ez a megjegyzés Kovasóczit. Hát ő még nem is bizonyos abban, hogy kinek kell itt fizetni? No, hát próbáljuk meg.
- Nagy Gergely uram, fizetünk! Hej, fiúk, mennyi pénz van nálatok? Kié a legkevesebb?
Ő maga kivett negédesen a zsebéből egy zacskót, s odatartotta csörgetve:
- Ebben százhúsz arany van.
- Nálam is van vagy száz - mondá Petki, és kiszórta az asztalra a zsebei tartalmát.
Veres Laci mosolyogva jegyzé meg:
- No, már akkor látom, hogy nem én fizetek.
- Hogy-hogy? - kiálták csodálkozva. - Miből látod?
- Miből? Hát, mert nálam sokkal több pénz van!
S kiönté a dolmánya egyik zsebéből az aranyakat és drágaságokat, úgyhogy mindnyájoknak a szemei kápráztak ennyi kincs láttára.
- Hiszen ez rengeteg pénz! - szörnyülködék Veér István.
- Van annak, aki meg nem issza! - felelte Laci tréfálózva.
Majd sóbálvánnyá váltak a cimborák, míg végre így szólt Naláczi Farkas:
- Valld be, hogy bolonddá tetted ma a fejedelmet.
- Mivel?
- Azzal a kopott ruhával.
Laci nevetett, de nem felelt semmit.
Mikor kimentek a kocsmaajtón, odafordult a fiúkhoz:
- Ki ad nekem közületek éji szállást?
Mindnyájan készen voltak rá, de Laci a Petki ajánlatát fogadta el.
- Hány órakor kelsz? - kérdé Petki.
- Korán, mert tovább megyek innen.
- Hova mégy?
- A testvérbátyámat keresni.
- Hol van a testvérbátyád?
- Nem tudom, de fel kell őt találnom.
Reggel érdekes mendemondákra ébredtek a gyulafehérváriak, amiknek a fele igaz volt.
Az a fele tudniillik, hogy többen, akik korán keltek, egy-egy aranyat leltek az utcán, amerre Veres László a múlt este futott a kilyukadt zsebbel. A gyerekek apró, tündöklő kövecskéket találtak, amikről egyszerre elterjedt a hír, hogy azok keleti gyöngyök és drágakövek volnának. Egész a fejedelemnő füléig jutott a híresztelés, úgyhogy őnagysága maga is kíváncsi lőn, s felkéretett a várba néhány ilyen talált kövecskét; a legszebb smaragdok és gyöngyök voltak. Aranyokat is kéretett fel a fejedelemnő, de azoknak igazán csak a híre volt meg már, mert aki talált, eltitkolta. Szana Albert uram, a gyulafehérvári ötvös beszaladgálta az utcákat, mint az őrült, felhajszolta az egész város gyerekeit: hol találták, merre találták a kincseket? Fent az udvarnál és Teleki Mihály uramnál egész nap nem beszéltek egyébről, mint a csodálatos esetről, amelynek nyitját senki nem bírta kiszimatolni, míg végre déltájban, amint az »Arany medve« ivószobáját söpörték, megcsillant a seprű alatt egy szem igazgyöngy, amivel Nagy Gergelyné asszonyom nyomban a fejedelmi palotába futott, hogy ő azt is tudja, kinek a zsebéből esett ki. Egy fiatalember mulatott náluk a többi urakkal, egy fehér kutyával jött, a zsebe kilyukadt, s abból ilyenek hulltak a földre. De biz az nem nagyon törődött velök, csak úgy ímmel-ámmal szedegette fel.
No, most már csak azt kellene kitudni: ki volt az a fiatalember.
Olyan kis városban, mint Gyulafehérvár, nem maradhatott sokáig titokban. Az éji cimborák telebeszélték az egész várost a tegnapi idegen esetével, aki Petkinél hált, korán reggel egy paripát vett tőle, s azon elvágtatott valahova Kolozsvár felé. Rémítő kincs volt nála. Csak úgy dűltek zsebéből az ökölnyi nagyságú gyémántok. Ez pedig nem volt más, mint Veres László, az a kóbor, piszkos diák, akit a fejedelem tegnap délután tett meg nemesembernek.
Hát ebből aztán nem volt nehéz megszőni a többit.
Nem lehetett az kóbor diák. Képtelenség! Hol venne a diák annyi kincset? Lopta tán valahol? De ugyan kitől lopta volna? Hát kinek hiányzanak tegnap óta a kincsei? Aztán volt is itt annyi valakinek! A fél zsebéből kifizethette volna a leggazdagabb erdélyi urat!
Mind jobban-jobban nagyítva szállongott a hír, míg végre abba lyukadtak ki, hogy az nem lehetett más, mint egy átöltöztetett királyfi.
De akkor mit keresett itt?
Ej, hát mit szoktak keresni az átöltöztetett királyfiak?
Feleséget.
S ha már feleséget keresett, kire vethette volna vajon a szemét másra, ha nem a hatalmas Teleki Mihály uram szép hajadon leányára?
Telekiék valóságos nyomozást indítottak meg, amelyből ki is sült, hogy a fenséges királyfi csakugyan be akart tegnap jutni Telekihez, de az őrök nem eresztették.
Bezzeg meggyűlt a baja Istók bácsinak, nyomban vasra verték, s kémek indultak mindenfelé, a királyfi hollétét kipuhatolni.
X. FEJEZET
NESSELROTH ÁGNES
Laci Bécsnek vette útját, ott fogja ő Pistát föllelni valahol a császári udvarban. Mert ha őt a szerencse kísérte, egész természetesnek találta, hogy Pista is elérte, amit akart.
Könnyen utazhatott, sok pénze volt, jutott váltott lovakra, szekerekre. Mindenütt főúrnak gondolhatták útközben.
Kolozsvárra jutva, arról értesült, hogy Leopold császár most nemsokára Budára jön. Már el is indult Bécsből. No, az nagy ritkaság Magyarországnak. Amióta a szegény II. Lajosnak a Csele-patakban vetett fekvőágyat a halál, azóta üres lett a budai vár, s élettelen, csöndes a két város a Duna jobb és bal partján. A nemzet is elárvult. Azazhogy még rosszabb történt vele: mindig volt egy mostohaapja Bécsben.
Laci tehát egyenesen Pestnek tartott. Éppen akkor várták a császári udvart, s mindenféle pompával készültek azt fogadni. Diadalkapuk voltak felállítva szerte, s lobogók lengtek a házakról és kolostorokról.
Ami magát Pestet, a mi mostani gyönyörű fővárosunkat illeti, melynek láttára ma sebesen dobog minden magyar szív, biz azon nem sok néznivaló volt.
Leopold uralkodása idejében az egész akkori város nem állt egyébből, mint a belvárosból. Falak- és bástyákkal övezve csak három kapuja volt: a váci kapu, a mai Váci utca végén, a hatvani kapu, a mai Hatvani utca végén, s a kecskeméti kapu, a mai Kálvin tér táján.
Az emeletes ház ritkaság: a piaristák épülete volt a legszebb, legnagyobb háza Pestnek; a többi számos kolostor alig jöhetett figyelembe. A mai megyeháznak még semmi nyoma, a Károly-kaszárnya helyén üres tér volt, ahol tavaszkor pocsolya állott, melyben kedvükre kuruttyolhattak a békák. A plébánia-templom már akkor is megvolt, és a fennhéjázó »Kathedrále« nevet viselte. A jámbor nyárspolgárok abban a hitben éltek, hogy ez a legszebb épület a világon.
Lipótot nem szerették a magyarok, s ha Pest mégis ilyen nagy pompával fogadta, annak bizony nem volt más oka, mint a polgármester, Nesselroth Tamás uram, aki minden áron ki akart magáért tenni.
Dicsvágyó, gonosz ember, akit gyűlöltek a polgárok, s mikor a tanácskozások folytak a városházán (mely éppen azon helyen állt, ahol a mostani városház), hogy miként kellene fogadni a császárt, úgy, hogy meg legyen lepetve, a népnek is öröme legyen, és sok pénzbe se kerüljön (mert bizony a város egész jövedelme nem volt több ezen időben, mint 13 430 rhénusi forint), fölszólalt az egyik bátor magyar polgár:
- Ezen plánumhoz képest, uraim, a legcélravezetőbb lenne, ha polgármester uram őkegyelmét fölakasztanák a váci-kapura, ahonnan őfelsége jönni fog; elérnénk mindent, mert őfelsége nagyon meg lenne lepetve, a nép roppant örülne neki, és nem is kerülne sok pénzbe.
Nagy hahota támadt. Nesselroth uram elvörösödött, s dühösen kirohant a tanácsteremből. De mi annak a polgártársak gúnyja és megvetése, aki szemét a hatalom felé vetette? Az nem érez mást, nem hall mást, annak örökké az a képzeletbeli napfény csiklandozza az idegeit, s így aztán Nesselroth uram olyan fogadtatást csinált őfelségének, hogy Mátyás király budai bevonulása óta nem látott olyat a két város. Ha ebből sem háramlik majd kitüntetés, rendjel, akkor nem érdemes élni a világon.
Bizony háromlott volna, őfelsége már bizonyosan bele is jegyezte a Nesselroth nevét a kis jegyzőkönyvébe, mert mindennel kegyesen meg volt elégedve - de az ádáz végzet (az is a forradalom javára dolgozott már) nem engedte, hogy a Nesselroth hő óhaja teljesedjék, a legszebb lojalitást átváltoztatta a legnagyobb gorombasággá.
Lehetséges-e ez? Igen, mégpedig maga Nesselroth uram volt a sors kezében az eszköz. Ővele esett meg, hogy amint a fölségnek átnyújtandó instanciák beszedésével volt megbízva (özönnel nyújtogatták az érkező király felé), ugyanakkor a díszítőmester is átnyújtotta a számláját a diadalkapukért és mindennemű dekorációkért (kétezer rhénusi forint), őkegyelme azt sem tudván, hol áll a feje, ezt a szerencsétlen iratot is az instanciák közé vágta. Természetesen tudtán kívül, mert ő maga csak akkor jött rá e szörnyű dologra, amint nehány hét múlva (mikor már éppen a rendjelt várta) kétezer forint érkezett az udvarmesteri hivataltól azzal a megjegyzéssel, hogy ezúttal hajlandó volt őfelsége a benyújtott kontót kegyesen kifizetni, de figyelmezteti a hatóságot, hogy ha jövőre Pestre jön, ne legyen semmi ceremónia.
De ez mind mellékes dolog a mi történetünkben, hanem van egy, ami előtt sehogy sem hunyhatunk szemet, s ez Nesselroth kisasszony, a polgármester leánya, aki többet ért minden rendjelnél a világon.
Nesselroth Ágnes a legkülönb hajadona volt akkor Pestnek; termetben, arcban és erkölcsökben. Kék szemeiben a szelídség tükröződött, minden mozdulatán báj és kellem ömlött el. De ha még tízszerte szebb és jobb lett volna, ez a krónika most hallgatna felőle, ha a császár bejövetele napján nem véletlenül arra a tribünre ül a fényes menetet nézni, amely a nagy tömeg alatt leszakadt, s a rajta ülők, ki fejjel, ki háttal, a hegyes kövezetre zuhantak.
Ágnest szintén ez a sors éri, ha nincs ott kapóra egy szép fiatal nemes úrfi, aki a végzetes pillanatban, úgyszólván esés közben, derékon kapta a halálra ijedt leányt. Ágnes még hallotta a deszkák recsegését, látta dűlni, összeomlani az egész hitvány alkotmányt, sikoltott és eszméletét veszté. Nem tudta többé, mi történt vele.
Aléltan maradt karjai közt, és fel nem nyitotta szép szemeit, hiába hömpölygött végig a tömegen, mint az áradat, a kiáltás: »Jön, jön!« Majd amerre jött, felzúgott a földrengető »vivát«. Négyszáz bandérista lovának patkói dübörögtek a kövezeten, de a leányka szeme csukva maradt.
A lovag lekapcsolta fekete mentéjét, és a földre terítette, hogy reá fektesse. A zűrzavarban és tolongásban azonban majd agyontaposták a szép beteget, úgyhogy ismét karjára kellett vennie, s elvinni a szomszéd házig, hol egy szegény szabó lakott a négy leányával.
Babó János uram mint nagy népszónok volt ismeretes, torzsalkodó ellensége mindannak, ami hatalom. Beillett volna biz az ezzel a lelkülettel a nemes csizmadia céhbe is. Szerencsére verseket komponált otthon, ahelyett, hogy a császár-bevonulást ment volna nézni. Látott már ő annál különb urat is: Thököly Imre uram őnagyságát. Még a leányait sem eresztette ki.
Jó is volt, legalább rögtön ápolásba vették Ágnest, fellocsolták, melegített zabzacskókkal életre kényszerítették, kinyitotta a szép beszédes szemeit.
- Hol vagyok? - kérdé bágyadtan.
- Itt van, jó emberek közt - felelte az ifjú, aki elfáradva, izgatottan várta eszmélését -, ne ijedjen meg, nincs semmi baja.
- Hogy jutok én ide? - hebegte zavartan, nyugtalanul körülhordozván tekintetét az idegen helyen.
- Leszakadt az ülőke, kisasszony, én éppen ott álltam, s fölfogtam a kezembe. Ennyi az egész.
- Jaj, istenem, a néném! - kiáltott fel ijedten. - A Francka néni! Jaj, istenem, emlékszem már! Mi lett a nénikéből?
- Nem tudom - felelte a lovag kedélyesen -, csak gondolom, hogy ha a bordáit nem is, de legalább az orrát mindenesetre betörte, mert nagyon magasan ültek.
A gyermekleányka (mert valóságos feslő bimbó volt még) zokogásba fakadt, s keservesen siratta: »Jaj, édes kedves Francka néni!«
- Örüljön, kisasszony - mondá az egyik szabóleány, aki Ágnes körül sürgött -, hogy maga megmenekült.
Mire Ágnes, mintha akár éppen Francka néni figyelmeztetné valamely elkövetett helytelenségre, egyszerre összeszedte magát, s kellemmel nyújtott kezet a megmentőjének.
- Bocsássa meg, hogy aggodalmaim közt, melyeket jó néném bizonytalan sorsa okoz, feledékeny vagyok. Köszönöm kegyelmednek, amit értem tett, sohasem fogom elfelejteni, valamint atyám sem, ki hálásan lesz lekötelezve ezért. Oh, bárcsak a nénémet is megmentette volna!
- Én csak önt láttam, kisasszony!
- Pedig mellettem ült szegényke - felelte Ágnes naivul.
- Hiszen ültek ott elegen, de megvallom, úgy jártam, mint utas a mezőn, ki millió fű között ha egy tulipánt lát, csupán a tulipán után nyúl.
Ágnes csak most nézett először végig a beszélőn, s elpirult egész fülig, szemeit szendén lesütve. Csalhatatlan jel ez, hogy túlcsinosnak találta az ifjút ehhez a mondáshoz. Öregebb embertől lovagi bókszámba siklik el az ilyen; fiatal úrtól, csinostól, csintalan udvarlás. Egy Nesselroth Ágnesnek nem szabad ilyen vakmerőségeket mondani - így egyszerre!
Rideg pillantást vetett lovagunk felé.
- Rosszabbul van? - kérdé az természetes aggodalommal.
- Köszönöm, sőt inkább magamhoz jöttem egészen, úgyhogy képes vagyok hazamenni.
- Elkísérem, kisasszony.
- Nem szükséges - szólt hidegen, elutasítón, de csakhamar megbánta, mert rögtön hozzátette szelíden: - megszólnának, uram.
Azzal fölkelt, s megköszönve nyájasan a háziak szívességét, könnyedén, fürgén távozott az ifjúval együtt, ki egy aranyat tett le ajándékba az ápolásért a szabó asztalára.
- Istenem! Ezt értem teszi! - sopánkodott a leány. - Mármost hogy adom én azt meg kegyelmednek? Nekem nincs pénzem, uram.
- No bizony! - nevetett fel a kedélyes úrfi. - Hát egy kontraktust ad róla. Jó lesz?
- Igen, igen, atyám vissza fogja fizetni, de ő most nincs otthon, s én nagy zavarban vagyok… Megálljunk csak!…
Mosolyogva futott vissza a küszöbről a szabóék szobájába.
- Valamit ott felejtett talán? - kérdé az ifjú, aki az udvaron várta meg, hogy ott búcsút vegyen tőle.
- Én Nesselroth Ágnes vagyok, a polgármester leánya; följegyeztem kegyelmednek a nevemet erre a fehér lapra. Ha úgy tetszik, írja fölé azt is, amivel tartozom, és küldje el hozzánk, hogy beválthassam. Kontraktus lesz az reám nézve!
- Jól van, kisasszony. Elfogadom ezt a papirost emlékül. Ámbár úgyis emlékezném én erre a félórára örökké.
- Nem, nem, vissza kell azt küldenie. Hát kegyelmednek mi a neve, hogy én is megőrizzem? - kérdé aztán kissé szégyenlősen.
- Fáradi Veres László.
A kapunál elváltak, balra ment Ágnes a Dunaparton hazafelé, mert Nesselrothék ott laktak valahol a török császár leányának a háza mellett, Laci pedig a hullámzó néptömeg közé keveredett, hisz itt van most boldog-boldogtalan, az egész ország, hátha megtudhatna valamit a testvéréről, vagy ha talán össze is jöhetne vele.
Oh, be ragyogóra színezte ki lelke ezt a találkozást! Gyulafehérvártól egész idáig ez volt egyedüli álma ébren, alva, azaz, hogy alva minden éjjel összetalálkozott Pistával, mindenféle tarka viszonyok közt. Egyszer mint koldust találta útfélen fekve, líceum-kerítés alatt, máskor ragyogó ruhában, fényes hintón ülve robogott el mellette, utána kiáltott: »Pista, Pista!« - s felébredt. Látta sebektől véresen a csatatéren, haldokolva, egy éjjel temetőben sétált, s egy nagy márványkövön ez volt felírva: »Itt nyugszik Veres István«, máskor a debreceni katedrán ült és Cicerót magyarázta. Egyszóval annyit gondolkozott róla nappal, hogy aztán az éji tündérek rendesen eleibe hozták vagy szomorú, vagy jó helyzetben, a saját szeszélyeik szerint.
De a nappali tündérek lassú népség. Nehéz csizmában járnak! Nemcsak elő nem hozták, de csak meg sem súgták a Pista hollétét. Pedig mennyire vágyott már utána: milyen boldogság lesz, mikor azt mondhatja neki: »Nemesember vagyok, s azonfelül gazdag, úrrá teszlek téged is. Van pénzünk, hála istennek, busásan, ha nem lenne elég, majd visszamegyek a másik feléért. Megveszünk egy kastélyt, szép birtokot hozzá, erdőt, szántóföldet, gazdag réteket, négy prüszkölő lovat szerzünk a debreceni vásáron, befogjuk őket festett hintóba, úgy megyünk el Szegedre, s hintón hozzuk el a kastélyba Dobos nénit a férjével. Ez lesz az első utunk.
Oh, be szép lesz, be gyönyörűség lesz, mikor az öregek ott fognak tipegni a márványos ambitusokon, s el fogják mondani egymásnak: »Bizony derék fiúk ezek a mi diákjaink!« Hanem a második utunk se lesz ám unalmasabb. Találd ki no, Pista, hova megyünk a hintón aztán? Oh, be nehéz fejed van! Hát hova mennénk egyebüvé, te golyhó, mint hogy beállítunk csengősen, bongósan Debrecenbe, a Szilágyi professzor uram udvarára… ha még ott virít az a kedves jószág, aki valamikor a kardkötőt adta. De hát azután, azután? - fogja kérdezni a Pista. No hát azután is lesz még valami, a harmadik elmenetel, de ezt már te ki nem találhatod, mert ezt már csak én tudom, merre lesz.
S utánanézett a távozó Ágnesnek merengő arccal. Biz az már eltűnt a tömegben, még csak a szoknyája csücskét sem láthatta.
Lassan hatolt a csoportok közt, mert a kutyájára is folyton vigyáznia kellett, nehogy elmaradjon, miközben részint tovább szőtte a rózsaszínű mesét a jövőből, részint pedig igazítgatott rajta. Mert az is nagy mulatság.
Hogy mégis jobb lenne talán, ha már Dobos néniéket a kastély udvarán fogadná a szép Szilágyi Magdaléna, mint háziasszony. Persze, mert a konyháról sem szabad megfeledkezni, a szép asszony főztje gazdagon terített asztalon várná már őket. Ez volna az igazi! Úgy bizony, a Magdáért megyünk el legelőbb. Rideg a ház, még ha kastély is, asszonyi mosoly nélkül. Az adja meg a fényét. De hátha még Ágnes is ott lenne! A szép Nesselroth Ágnes! Ha ő mondaná üde, nyájas hangjával: »Isten hozta, Dobos néni!« - s megölelné, megcsókolná a jó öregeket, kiknek erre könny peregne végig a ráncos arcukon. Úgy, úgy, az Ágnes lesz a legelső dolgunk!
Annyit gondolkozott Ágnesről, hogy lassanként nemcsak elsőnek jött a kastélyba, hanem majdnem kiszorította a többit…
…Az udvar bevonulásának már ekkor vége volt. Az emberek csak azért hullámzottak, hogy még egyszer elfecsegjék, amit láttak, a pompát, a császár kinézését (bizony nem volt elöl, mikor az ábrázatokat osztogatták), a Nádasdy lovának csörgős pokrócát, az Esterházy mentéjét, a sok mulatságos epizódot, amely előadta magát. Néha jött egy-egy udvari furír vagy gazdagon öltözött főúr, s az is jó látványnak, ha nagyobb nincs.
Laci remélte, hogy találkozni fog a sok nép közt valamely debreceni ismerőssel, aki tán hírt mond Pista felől, de az óriás emberseregben egyetlen ismerős arcot sem látott. Végre egészen lemondott a reményről, midőn a hajóhídnál egyszerre örömkiáltásban tört ki. Megpillantotta Rozsomák Jánost, egy pár gazdagon öltözött úrral beszélgetve. Ő maga egyszerűen volt öltözve, hétköznapias feketében.
Szíve nagyot dobbant, keresztültörte magát, egy pár asszonyt fellökött, néhány embernek a tyúkszemére hágott.
- Rozsomák uram, Rozsomák uram! - kiáltá, és hozzáfutva, bizalmasan a vállára ütött a derék férfiúnak.
Az visszafordult mogorván, és végignézte:
- Miféle magaviselet ez? Mit akar?
- Hát nem ösmer már, Rozsomák úr?
- Elment az esze? - mordult rá amaz bosszúsan. - Én nem vagyok Rozsomák!
- Nem Rozsomák? - szólt ez kétkedő ámulattal. - De hát ki akkor?
- Én gróf Bercsényi Miklós vagyok.
Nem volt ez még akkor híres név, szíveket gyújtogató. Sőt inkább úgy hatott Lacira a fölcsillant remény után, mintha egy dézsa vízzel öntötték volna nyakon. Búsan sompolygott el, s egész estig céltalanul ődöngött az utcákon.
Éjjel be nem hunyta szemeit. Álmatlanul hánykolódott puha ágyában, a budai »Griff«-ben, ahol szállva volt.
Ágnesről ábrándozott. Előállította a kalandját a legkisebb részletekig, s átélte még vagy kilencszer. Miképp vitte be aléltan a szabóhoz, hallotta csengni minden szavát, melyet hozzá intézett. Ott volt a fehér lap is, amit adott. Ezzel akarta megjutalmazni, s milyen finom, nemes modorban. Azt gondolta magában: »Ha szegény ember, írjon fel oda nevem fölé nehány aranyat, ha pedig gazdag ember, hát akkor tegye el emlékül.«
Hanem Laci egyiket sem cselekedte. Alig várta, hogy reggel legyen, türelmetlenül kért tintát a vendéglőstől, s kitöltötte a fehér lapot. Ezt írta a »Nesselroth Ágnes« név fölé:
»Én alulírott kötelezem magam, Veres Lászlót holtomiglan híven szeretni.«
Akkor azután borítékba zárta, piros pecsétet ütött rá, s elküldte a vendéglő szolgájával Nesselrothékhoz.
Izgatottan várta a választ, feje égett, szíve félelmesen dobogott, levegőre volt szüksége a tüdejének. Kiment sétálni a Vár felé, s nézte a sok sürgő-forgó udvari népséget. Hát amint ott bámul a rácsnál, látja az udvaron gróf Bercsényit, akinek most már nem olyan mogorva, rideg az arca, mint tegnap volt. Feléje jön s nyájasan kérdi:
- Nem lát Óbuda felől egy lovas embert? Az én szemeim gyöngék kissé.
- Senkit se látok. Egy csepp porfelleg sincs az úton, gróf úr.
- Miért szólít grófnak?
- Hát nem mondta, nagyságos uram, tegnap, hogy gróf Bercsényi? - kérdé megütődve Laci.
- Én? - felelt az szemmeresztve. - Én Rozsomák János vagyok, az udvari intendáns.
- No, hála istennek! - rikkantott fel Laci. - Csakhogy megtaláltam végre, kedves Rozsomák bácsi! Mit, hát nem ösmer?
- Nem én, uram. Kicsoda ön?
- Hát én vagyok abból a két fiúból a másik, akikkel az erdőben találkozott ezelőtt egy esztendővel… Tudja, mikor a nyulat megettük.
- Nem voltam én ott soha - felelte Rozsomák idegenül, de a félreismerhetetlen őszinteség hangján.
- A bátyámat, a Pistát, magával vitte Bécsbe - folytatá Laci habozva.
- Nem vittem én senkit. Itt valami tévedés van. Azt már én is hallottam, hogy nagyon hasonlítok egy Bercsényi nevű grófhoz - tette hozzá némi kevélységgel -, de nem is ösmerem azt a grófot.
- Az, aki a bátyámat elvitte, szakasztott mása volt kegyelmednek, s Rozsomák Jánosnak mondotta magát.
- Teringette, nem értem, hacsak az ördög nem vette fel az alakomat és nevemet. Vagy pedig ön van megbolondulva, fiatalember! Nézze csak meg, kérem, jön-e már az a lovas!
A lovas most sem jött, minélfogva nagy dünnyögéssel távozott a vár felé, ott hagyva Lacit, kinek feje zsibongott a hullámzó benyomásoktól.
- De hát ki volt akkor az a Rozsomák? Két ember-e, vagy egy ember? Ha ez az, miért tagadta el a bátyámat, ha pedig a másik, miért tagadta el, hogy Rozsomáknak hívják?
Megfoghatatlan rejtélynek látszott előtte, melyből nincs semmi kivezető fonal.
E pillanatban érkezett meg a várpalota elé a lovas, akit Rozsomák várt, tajtékzó lovának patkói szikrázva csattogtak a köveken.
Rögtön körülállták udvari szolgák a lova kantárját fogva:
- Szálljon le sebesen, és ne is öltözködjék át. Őfelsége már türelmetlenül várja.
*
Egy félóra múlva csomagolni kezdett az udvar, a déli órákban már kiszivárgott a hír, hogy az elfogott II. Rákóczi Ferenc megszökött a bécsújhelyi börtönből, s Lengyelországba menekült.
Mindennap egy futár jött a császár után Bécsből. Az öreg császár, mintha sejtette volna a bajt, mindennap türelmetlenül, izgatottan várta a futárokat.
A mai rossz hírt hozott. Az utolsó Rákóczi szabadon van.
Sápadtan jártak-keltek a miniszterek és udvari tisztek. A kocsisok a lovakat szerszámozták, a lakájok a málhákat rakták a társzekerekre.
A polgárság közt mindenféle cicomákkal megnövekedve hömpölygött a sokat jelentő hír.
S ettől a naptól kezdve óriási tömegek jártak ki esténkint nézegetni a Dunapartra, ha nem piroslik-e még az ég Lengyelország felől…
Mindenki hitte, hogy piroslani fog.
De Lacira elveszett e hír bűbája, mert mikor a vendéglőbe ért, már otthon volt a szolga a Nesselroth Ágnes válaszával.
Csak két szót írt, de az sokat ért.
Visszaküldte a kis kötelezvényt azon módon, csak azt írta alája finom fonott betűkkel:
»Láttam. - Megtartom.«
Felsikoltott örömében.
Bánta is ő most, hogy Rákóczi szabad, egész szívét betöltötte az az édes tudat, hogy ő fogoly.
XI. FEJEZET
AZ ELTŰNT SZERENCSE
Addig nézték Budán azt a pirosló eget Lengyelország felől, hogy csakugyan piros lett. Először csak egy kis szegély, azután köröskörül az egész égbolt.
A földből nőttek ki maguktól a kemény daliák, a nyalka kurucok.
Még akkor »üzenni« sem kellett, csak beküldeni a zászlókat. Összekiabálták azok némán az egész országot; mikor Rákóczi bejött Lengyelországból, kész hadserege volt, s az úgy nőtt, mint a hógomoly.
Régi kuruc nóta jobban elbeszéli azt nálamnál:
Kiállott Rákóczi
A munkácsi sáncra,
Reá támaszkodék
Pántos pallosára,
Reá rivalkodék
A rézdobosára:
«Dobosom, dobosom,
Udvari dobosom,
Most néked megmondom:
Ne úgy verjed, mint eddig:
»Isten tudja, hogy lesz mint?«
Hanem úgy verd: Rajta,
Rajta, rajta, rajta!
Úgy verd, a föld rengjen,
Ég is visszazengjen.
Aki él, meghallja,
Sőt azt is, ki halva
Fekszik, felriassza:
Rajta, rajta, rajta!»
A forradalom levegője minden réteget áthatott, s Rákóczi zászlai diadalmasan nyomultak előre mindenfelé.
Hiába rakott a lőcsei kalendárium bölcs összecsinálója éppen annyi S. S.-t, mint V. C. betűt a napok mellé (mert a kurucok azt tartották, hogy a két s-sel jelzett napok a labanc fegyvereknek kedvezők: »Superat Soldat«, míg ellenben kuruc győz a V. C. jel alatt, mely azt jelenti, hogy »Curutz Vincit«), a kurucok győzelme gyakoribb volt, s Rákóczi csakhamar ura lett egész Felső-Magyarországnak.
Ott volt már majd minden fiatal dalia vagy a Rákóczi zászlói alatt, vagy a labancok közt, csak még a mi hősünk, Veres László nem.
Mert végre százszor mulatságosabb a haditárogatónál az a gitár, melyből a kedves leányka parányi ujjai csalják ki az édes hangokat. Ugyan dobolhatott Veres Lászlónak a Rákóczi rézdobosa, hogy »rajta, rajta, rajta«, ha a szép Nesselroth Ágnes verte ki folytonosan: »Ne menj el, maradj itt!«
Egyébként is nehéz helyzete lett volna, mert szándéka lévén mindenáron megnyerni az Ágnes kezét, nem akart semmi olyat tenni, ami az öreg Nesselroth előtt bevághatta volna az útját.
Nesselroth uram pedig ravasz ember volt, aki a világért sem árulta volna el, miféle párton van; azaz hogy el sem árulhatta, mert nem volt ő egy párton sem, gondolta magában: ki tudja, mi lesz, hogy lesz, majd a végén tudódik ki: mi az én meggyőződésem!
És hogy ne kelljen sem a magaviseletével, sem a szavával elárulni, a császáriakhoz szít-e vagy Rákóczihoz, süketnek tette magát, és a legöregebb szenátort bízta meg, hogy helyettesítse az ügyek vezetésében. Ő maga csak hümmögött, és a kezeit dörzsölte, ha kérdeztek tőle valamit.
De azért Veres László mégis megkérdezte egyszer, mikor már nagyon bántani kezdte a lelkiismeret, amiért tunyán lebzsel ebben a nagy munkaidőben: »Adja a leányt, vagy nem?«
Az öreg ötölt-hatolt, míg végre ő is egy kérdéssel állott elő: »Mi lenne, ha nem adnám?«
- Hát az lenne - felelte Veres László -, hogy elvenném a kegyelmed akarata nélkül is.
- Akkor inkább od’adom - szólt gúnyosan -, hanem előbb szerezzen a lányomhoz méltón vagy megfelelő rangot, vagy megfelelő vagyont. Nekem egyre megy, akár az egyik, akár a másik.
- Nekem megvan az egyik; a vagyon. Tehát szavánál fogom.
- Vagyon! Mit ért kegyelmed az alatt, Veres öcsémuram? Mert a szegény ember a száz forintot is gazdagságnak nézi. S én nem azért gyűjtöttem az egyetlen leányom számára, hogy azt akárki fölmarkolja. Azért hát jöjjünk tisztába, mi az a vagyon.
- Majd meglátja - mondá Laci hencegő hangon, s miután már meglehetősen leolvadtak azok az ékszerek, melyeket magával hozott (nem tudott bánni a pénzzel), elhatározta, hogy visszamegy Gyulafehérvárra, s elhozza onnan a kincs másik felét. Hadd vakuljon meg tőle az öreg Nesselroth.
Pedig Nesselrothnak talán untig elég lett volna az is, ami most van Lacinál.
Csakhogy Lacit fölháborította a polgármester modora, s úgy akart neki visszavágni, hogy az igazán csattanjon. Hadd lássa a kapzsi nyárspolgár, hogy mit nevez Veres László vagyonnak, s akkor álljon el szeme-szája.
Legott útra kelt Gyulafehérvárra, magához véve a hű Dráva kutyát, melyet soha el nem hagyott; éjjel-nappal vele aludt egy szobában, s annyira megbecsülte, hogy mikor egyszer a szép Ágnes valami főbenjáró oknál fogva megrúgta a derék állatot, emiatt képes volt rá megneheztelni, napokig kerülni a házukat.
A kutyán kívül csak még a legényét, Boncz Mártont vitte magával, akit Pesten fogadott. Marci víg fickó volt, mindenféle zsírral megkenekezett, roppant svádával és furfanggal megáldva, s amellett olyan ostoba arca volt, mint egy birkának.
Amint Gyulafehérvárra értek egy nap délben, alig várta Laci, míg beesteledik kissé, hogy a járókelők meggyérüljenek, a legényt beküldte az »Arany medvé«-hez, s ő maga a kutyával dobogó szívvel ment a leégett városrész felé. Az volna a cifra - gondolta magában, s a hideg verejték kezdte kiverni arra a gondolatra -, ha már azóta házat építettek volna arra a helyre.
Azt ugyan nem tették; nem arra való világ van most, házakat építeni, mikor egyebet se csinálnak, mint örökké pusztítják a házakat. A labanc felgyújtja őket a kurucok elől, s a kuruc a labanc elől.
Azon módon állt a fekete mező, mint mikor utoljára volt itt. Bizonyosan ott van még a jel is, amit az üst mellé szúrt. Szívdobogva nézett szét. A jel nem volt ott. Ej, hiszen megösmerni anélkül is! De mégis elfogta az aggodalom, s mintha tanácsot akarna tőle kérni, önkénytelenül a Drávát nézte.
A hű eb haragosan morgott valamit, de meg se mozdult. Pedig valamikor ő maga szaladt oda, ahol a katlan volt.
De minek toldjam-foldjam, röviden is el lehet mondani a tényt, hogy Laci nem bírt ráakadni a kincs helyére. Pedig ott van a kis kiszáradt szilvafa is, ettől jobbra tíz-tizenöt lépésnyire lehetett az üst. De hátha amaz a másik szilvafa volt az. Egyszóval elvesztette az irányt, s azzal a fejét is. Úgy turkált ott, majd ide rohant, majd amarra rohant, mint egy őrült, de az üstnek se híre, se hamva, s a kutya se segít, hanem érzéketlenül nézi.
No, majd megtalálom holnap - hebegte, mikor már majdnem rogyásig elfáradt, s elment aludni az »Arany medvé«-hez.
- Ösmer-e még kegyelmed? - kérdé az ivóban pipázgató Nagy Gergelytől, ki fontos beszélgetésben volt már akkor eredve Boncz Marcival.
A goromba kocsmáros megismerte a hangjáról, s ijedten kapta le szokása ellenére fejéről a süveget.
- Oh, fenséges uram, ismerem bizony!
No, erre meg aztán nemcsak Veres Laci, de Boncz Márton is nagy szemeket meresztett: (Hát ki az ördögnél szolgálok én?)
- Be tréfás kedvében van kegyelmed - vágott közbe Laci fanyar mosollyal, mert ő ugyan nem volt tréfának hangolva -, hogy megfenségezi a szegény embert!
Amire Nagy Gergely elkezdett a mély alázat dacára, melyet egész arca visszatükrözött, a szemeivel hunyorgatni.
- Tudjuk, amit tudunk, kérem alássan.
- Lesz-e itt éjszakára szállás, Nagy Gergely uram, mert pogányul el vagyok fáradva.
- Hát ha csak az az egy ágy lenne Erdélyországban, nem-e keríteném meg azt is?
Másnap, amint felkelt, újult erővel indult az elhagyott telkek felé a kincset keresni.
Egy lovag jött rá szemben almás-szürke paripán.
Laci összerezzent, mikor megszólította.
- Te vagy, cimbora? - szólt a lova léptét meglassítva.
Laci fölnézett, ismerősnek látszott az arca, de nem bírta eltalálni, honnan.
- Hát nem ösmersz? Én Petki vagyok. Ejnye, hát nem emlékszel a víg mulatságra az »Arany medvé«-nél? Mikor aztán nálam háltál, s lovat vettél tőlem reggel?
- Emlékszem.
- Megvan-e még a Muci ló?
- Hol van az már azóta! Honnan jössz? - kérdé Laci.
- Messziről. Bercsényi uramtól hozok levelet a fejedelemnek. Igaz, megtaláltad-e akkor a testvéredet?
- Nem biz én - felelte Laci röstelkedve, s átnyilallott szívén a szemrehányás, hogy nem is igen kereste.
- No, én pedig aligha rá nem találtam, ha Istvánnak hívják.
- Hol van? - kiáltá Laci mohón. - István a neve.
- Mindjárt gondoltam, mert hasonlít rád.
- Hol van? merre van? - sürgeté reszketeg hangon.
- Sárospatakon van - felelte kissé húzódozva Petki.
- Mit csinál ott?
- Biz az nem sok okosat csinál: ül.
- Ül? Hogy érted azt?
- Be van csukva.
- A börtönbe? Szent istenem!
- Ott biz az.
- Mit csinált?
- Azt már nem tudom. Hanem az bizonyos, hogy nem szeretném, ha az én fejem olyan gyengén állana a nyakamon. Isten veled, cimbora, mert sietős a levél, amit a fejedelemhez viszek.
Sarkantyúba kapta lovát, otthagyván Lacit az út közepén forró fejével, tépő gondolataival.
Mit tegyek? Rögtön indulok. Ez volt az első gondolata. S néhány lépést tett visszafelé. A Dráva kutya vígan ugrándozva szaladt előtte a kocsma felé.
- Ki kell mentenem. Meg fogom szabadítani életem árán is. Odaborulok a fejedelem lábaihoz, s ha nem adja, kiveszem a börtönből erővel is. Sereget gyűjtök, s megostromlom, ha kell, a sárospataki börtönöket. De hát ha még a kincs is meglenne, mert az aranykulcs legkönnyebben nyitja meg a börtönöket. Oh, kedves testvérem, csakhogy végre megtaláltalak! Ha vasban ülsz is, nem tesz semmit. Öcséd elég erős, elég gazdag… Kivált, ha még a többi kincset is magammal vihetném. Ej, egy fél nap nem a világ! Forduljunk vissza. Dráva! Pszt! Hé, Dráva!
Megfordult Laci, de az eb nem hajtott rá. Utána iramodott, s úgy akarta erővel visszaterelni a nyakszíjánál fogva, melyre madzagot kötött, de a kutya rámordult, s beleharapott a csizmaszárába, mire Laci dühös lett és megrúgta.
A Dráva elkezdett keservesen vonítani, s kiszabadítván magát, rohant a kocsma irányába.
- Süllyedj el a pokolba! - dünnyögte hősünk bosszankodva, s egyedül indult az elhagyott telkek felé.
Hasztalan volt minden fáradsága, a kincs helyére rá nem tudott többé akadni, s minél izgatottabb lett, annál kevésbé. Vége van! Itt nem segítene más, csak az ásatás. De ásatni már nem lehet titokban, nyíltan pedig meg sem engednék a telektulajdonosok, vagy ha megengednék, a legjobb esetben osztályt kérnének a kincsekből. Legvalószínűbb azonban, hogy magok ásatnák fel a telkeket.
Egyetlen mód van még csak: megvenni a telköket örök áron a tulajdonosoktól, aztán felásatni. Úgy van, ezt fogom tenni. Mindjárt megbízom vele Nagy Gergely uramat.
Visszament a kocsmába, melynek ajtajában vígan szalonnázott Boncz Márton.
- Hol hagyta, uram, a Drávát? - kérdé egykedvűen.
- Hát nincs itt? - szólt ijedten Laci. - Hisz visszafutott.
- Nem jött az vissza, uram.
Laci elsápadott.
- Az nagy baj lenne - hebegte. - Isten ments! Inkább vágatnám le a jobb kezemet, mintsem azt a kutyát elveszítsem.
- No bizony! Hiszen száz különb kutya van, csak füttyenteni kell.
- Hallgass! Te azt nem érted. Nézz körül, nincs-e itt valahol.
Beszaladgálták a kertet, az udvart, bekukucskáltak az ólak mögé, a kocsiszínbe, a szalmakazlak zig-zugába, nem-e oda húzódott meg a szegény Dráva, aki olyan zokon vette, aki annyira elérzékenyült, amiért a gazdája megrúgta.
Laci hovatovább jobban a szívére vette, szemei megüvegesedtek, homlokán hideg verejték gyöngyözött a megdöbbenéstől, hangját lassú reszketegség fogta el. Kiállott az »Arany medve« elé a kőre, s onnan kezdte kétségbeesett hangon hívni:
- Dráva! Dráva! Gyere elő, kedves kutyácskám! Ne haragudj meg rám! Bocsásd meg, hogy megsértettelek, nem bírtam a haragommal. Táto, ne! Dráva, ne!
De a Dráva csak nem akart előjönni.
- Most hagysz el, a legnagyobb dolgomban magamra maradok. Nem szép tőled, Dráva! Gyere vissza, édes kutyám!
Nosza, utána szalasztotta az »Arany medve« összes cselédségét.
Négy arany a díja, aki visszahozza a Dráva kutyát. Amire aztán még Nagy Gergely uram is kutyakeresőbe indult, de üres kézzel szállingóztak vissza harangszókor. Se híre, se hamva a Dráva kutyának.
Sajátságos nyomasztó érzés szorította össze a Laci szívét. A júliusi ég derülten ragyogott, az ódon házfedelek nyájasan mosolyogtak a napfénytől, de őneki ridegnek látszott az egész világ, sohasem volt ő még ilyen egyedül.
- El kell szaladni a városi főbíróhoz, hadd doboltassa ki mindenfelé a Drávát. Száz arany a díja, aki visszahozza.
Egy óra múlva már pergett a dob, hogy »tudtára adatik mindenkinek, miszerint…« Egész Gyulafehérvár nem csinált egyebet, mint a kutyát kereste. Jöttek is becsületes megtalálók bőven az »Arany medvé«-hez, fehér ebeket vezetve kötélen, de egyik se volt a Dráva. Az örökre odalett.
Laci eközben behítta Nagy Gergelyt a legbelsőbb kamrába, s így szólt hozzá:
- Mit gondol kegyelmed, meg lehetne-e venni az összes fundusokat az elégett városrészben?
- Pénzért mindent lehet, kérem alássan.
- Kinek a telkei azok?
- Többnyire jámbor örmény kereskedőké, azok pedig a lelkük üdvösségét is eladják, ha nyerni lehet rajta.
- Akkor hát vegye meg nekem azokat a telkeket.
- De mire valók azok a fens… akarom mondani a nemzetes úrnak?
- Házat és kertet akarok ott csináltatni.
Nagy Gergely uram ravaszkásan mosolygott:
- Hát mégis igaz lesz, hüm…
És megcsavarintotta a deres bajuszát.
- Mi?
- Derék leány ez, instálom, akár egy mesebeli tündérkisasszony, magas, vékony, nagy szemű, az bizony megérdemli, hogy új házat építsen neki fenséges uram.
- Ugyan hagyja el már azt a bolondozást azzal a fenséges címmel. Miféle leányról beszél keed?
- Hát a Teleki-kisasszonyról. Tudjuk mi már azt, instálom. A verebek is csiripelik Gyulafehérvárt. Hogy nem tetszik róla semmit tudni? Jó, jó. Legyen titok, ha titok. Még estig minden fundus a mienk lesz. Hanem egyet előre is megmondok, hogy a »pro libertate« pénzeket ezek a gazemberek el nem fogadják.
- Aranyban fizetek.
- Az már szó! Az arany olyan a pénzek közt, mint a tudós: minden nyelven beszél, s mindenkinek a szívéhez szól; a réz csak olyan, mint a szajkó, egyetlen szót makog, amit belevernek.
Amit ígért, Nagy Gergely megtartotta, a fundusokat összevásárolta még aznap, megkötvén a Veres László nevére az örök adásvételi kontraktusokat, amelyben lemondanak a földről, s még arról is, ami fölötte vagy alatta van. Bánták is azt az örmények.
A városban most már kész bizonyossággal terjedt el a hír, hogy egy királyfi van itt, aki a Teleki Mihály uram leányát veszi el, s palotát építtet Gyulafehérvárott, sokkal fényesebbet, különbet a fejedelmi laknál.
Az együgyűbbek megijedtek: Micsoda, itt fog lakni? Hát ezután már két király lesz Erdélyben? Nem jó dolog ez, atyafiak! Apafi Mihály uramat még csak megbírtuk valahogy - de ha még egy másik fejedelem is lesz, biz isten, ki kell vándorolni innen!
Másnap, harmadnap hozzáfogtak az ásatásokhoz, s lázasan folyt a munka. Laci felásatta az egész területet, futkosott egész nap az egyik ásótól a másikhoz, s kínos volt nézni, amint egyre borultabb lett a homloka, s egyre zavartabb a tekintete. Az emberek azt suttogták: »meg van őrülve.«
- Csak ássatok, ássatok - sürgette őket -, megfizetem a munkátokat; s az aranyait csörgette.
Még éjjel is ástak, de az nem volt sem fundamentum-ásás, sem ültetmény alá való, csak éppen hogy föltúrták a kemény, engedetlen földet. Tisztára megbolondult a szegény királyfi.
Már arra is gondoltak, hogy megjelentik a szomorú esetet Gernyeszegre, ahol a hatalmas tanácsúr és családja tartózkodott ez idő tájt.
Egy hétig folyt a munka; sok rozsdás vas, öreg cserép fordult ki a kapa alatt, de az üstnek semmi nyoma sem volt.
Azt hitte volna, hogy álmodta ő az üstöt, ha nem emlékeztetné rá minden: a nagy gyűrű az ujján, a címeres vésésű zöld kövek, az aranyak zsebeiben és a kis vasládában, melyet Boncz Marci őrzött, mint a két szeme világát.
Hanem hiszen nem sok van már azokból az aranyakból. Nincs annyi kincs, hogy el ne fogyjon. A telkek roppant pénzt emésztettek fel. A Drávát még most is keresik kiküldött emberek az egész környéken. Mindennap merül fel valamely nyom, itt látták, ott látták a fehér kutyát - de nem egy fehér kutya van a világon.
A munkások méregdrágák, Nagy Gergely uram pedig valóságos nadály, ért a szipolyozáshoz. Ha a kincset meg nem találják, hát az elemelt fele éppen rámegy a megtalálhatatlan felére. Ott lesz Veres László, ahol volt, mikor idejött. Akár visszamehet megint koldusdiáknak.
A keresés szenvedélyévé lett; mint a kártyásnál, a csillogó remény folyton ösztökélte. Mindig azzal feküdt le reggel, hogy »majd holnap« - míg egyszer csak üres lett a zseb is meg a vasláda is. Az utolsó arany is elgurult, és mégsem volt meg sem a kutya, sem a kincs.
- Hej, ha én akkor meg nem rúgtam volna azt a kutyát! - sóhajtott fel, majd leborult sírva az asztalra az »Arany medvé«-ben -, ha én akkor egyenesen Sárospatak felé indultam volna! Megvolna most a pénz is, kutya is, és tán bátyámat is kiszabadíthattam volna.
- Egy szóm volna kegyelmedhez, Nagy Gergely uram.
- Mit parancsol?
- Menjen el az örmény kereskedőkhöz, és adja el nekik a fundusokat, ahogy veszik.
- Hát nem építkezünk már?
- Nem kérek belőle.
Nagy Gergely uram azt se bánta, elsinkófálta a fundusokat potom áron, s másnap útra kelt Laci azzal a pénzzel, szomorúan, lehangoltan.
- Hova megyünk, uram? - kérdé Boncz Marci.
- Nem vagyok én többé urad, hanem ha beveszel, beállok cimborádnak.
- Hogyhogy? - szólt ez, nagy szemeket meresztve -, hát nem királyfi az úr?
- Szegény fickó vagyok.
- Én pedig azt hittem, gazdag bolond.
- Hja, volt, nincs. Elfogyott a pénz, szolgám. Majd máskor beszélem én azt el neked.
Vígan kurjantott erre Marci:
- Annál jobb, ha így van!
- Velem jössz-e, Marci?
- Akár a világ végére!
- Sárospatakra megyünk.
- No, azt éppen szeretem!
- Ott van a testvérbátyám elfogva, azon szeretnék segíteni.
- Teremtette, ha ezt tudtam volna! De csak nem a kurucok foglya?
- Úgy hallom, azoké. 
- No, ez furcsa dolog - mormogta fejcsóválva. - Ejnye, ejnye! Hát mibe keveredhetett a kurucok ellen?
- Éppen ezt nem tudom. De majd meglássuk.
Így indult meg nehéz szívvel Veres László, szegényesen. A nagy kincsből nem volt már semmi, csak az eladott fundusok csekély ára és a címeres gyűrű az ujján, meg egy fényes álom emléke.
Nem tudta, kit sajnáljon jobban, a pénzét-e, Ágnest-e, vagy a Drávát?
XII. FEJEZET
A RAB
Nagyot sóhajtott Laci, mikor végre hosszú, fáradságos út után ott álltak a sárospataki várnál. Zászló nem lengett a homlokzaton. A fejedelem nincs most itt.
- Itt vagyunk, Marci bácsi; most már a legelső dolgunk utánajárni a bátyám ügyének, aztán valami alkalmazást keresünk magunknak.
Megtudták nagynehezen, hogy csakugyan ott ül Veres István az egyik várbeli tömlöcben; egy jóakaratú lándzsás őr meg is mutatta neki az ólmos ablakot, ahol ül.
- Mit vétett?
Az őrök vállat vontak:
»Ki tudná azt? Sokat nem kötnek a mi orrunkra.«
- Nem hallották kegyelmetek, mi fog vele történni?
- Fölakasztják! - felelte kurtán a porkoláb.
Laci szemeiből kicsordultak a könnyek.
- Úgy tetszik, nagyon sajnálja az úrfi, talán valami atyafia?
- Testvérem.
- Én bizony azt hittem, senkije sincs. Csak egy nagy fekete kutya jár ide vonítani. Azt mondják, övé.
- Igen, kellett lennie egy kutyájának. Megismerném én, ha itt van.
Az őr szétnézett az udvaron és füttyentett, mire a kerek bástya mögül előugrott egy lompos fekete kuvasz, mogorván vicsorgatva a fogait. Laci megismerte: ugyanaz volt, melyet a haldokló boszorkány testált rájok.
- Ragaszkodó állat, itt van szüntelen és őrzi a gazdáját. Pedig iszen eleget őrizzük azt mi is.
- Ragaszkodóbb, mint a mi fehér kutyánk volt - jegyzé meg Boncz Márton.
- Én csak azon tűnődöm - folytatá a porkoláb -, hogy mit eszik. Itt még csont sincs.
Laci megtört, tompa hangon kérdé: lehetne-e beszélni a fogollyal?
- Nincs rá eset. Amiatt kár is volna a várnagyhoz fáradni.
- Ki a várnagy?
- Krucsay.
Laci megrázkódott erre a névre, s dacosan hebegte:
- Hol tudhatnám én azt meg, mit vétett a szegény testvérem?
- Azt Bercsényi uram őnagysága mondhatná meg, mert az ő emberei hozták ide vasban Sátoraljaújhelyről.
Bercsényi éppen Sárospatakon időzött, de Lacit elutasították, nem kapott kihallgatást. Azt mondták, köszvényben szenved a gróf, és nem ereszt be magához csak javasasszonyokat és jósokat. Amazokkal gyógyíttatta magát, ezeket pedig szerette, mert a jóslataik, ha jók, kiszivárognak a nép közé, s emelik a hangulatot. Ugyanazt teszik, amit a dupla lénung.
- Mármost mit csináljunk? - tördelte kétségbeesetten a kezeit Laci.
- Én még tudok egy módot.
- Mi lenne az?
- Be kell menni hozzá vagy jósnak vagy javasasszonynak a képiben, de minthogy az utóbbi nehezen menne…
- Igaz, kiadom magamat jósnak.
- Az nagy bolondság lenne tőled, mert ahogy én sejtem azon dolgokból, melyeket útközben elmondtál életed tarkaságai közül, ama Rozsomák János nem lehetett más, mint gróf Bercsényi.
- Azt gondolod?
- Meg vagyok róla győződve. Hiszen a fölkelés sikere mutatja, hogy neki előzetesen be kellett járnia és kapacitálnia az urakat. Ezt pedig csak álruhában és álnév alatt tehette.
- Mondasz valamit.
- Azért hát engedd, hadd környékezzem meg én a grófot. Majd jóslok én neki olyanokat, hogy mindjárt kiszalad az őkelme lábaiból a köszvény.
Boncz Márton regényes hajlamú fickó volt, ki két év előtt még ott molnárkodott a tallósi malomban, melyet a Dudvág vize hajt; ábrándos lelke fölkergette Budára szerencsét keresni, s itt találkozott Lacival elzüllötten; az szolgálatába vette az öreget. Nagy színészi tehetség volt benne, bámulatosan tudott utánozni másokat s tettetni magát.
Ott kullogott vagy két napig a Bercsényi cselédjei közt, bibliás jóslatokat mondván Rákóczi királyi székéről, Bécs falainak leomlásáról. Bercsényinek elújságolták szolgái, kíváncsivá tették, maga elé hívatta, s Marci fanatikus arccal, ég felé fordított szemekkel jósolt rémítő vérfürdőket a labancoknak, olyan furfangos jósdabeli nyelven, hogy az a köszvényes grófot (ki félig-meddig hitt is az ilyeneknek) részint mulattatá, részint lelkesítette.
Egy hét alatt Marci, vagy amint Bercsényi nevezte el: »Habakuk próféta« bennfentes lett. Bercsényi sokszor hívatta maga elé, hogy mulattassa, s ilyenkor lehetséges volt előhozni a szegény rabot.
Egy vasárnap délután éppen ő maga kérdezte:
- Nos, mit álmodtál, Habakuk?
- Kegyelmes jó uram, egy rabról álmodtam az éjjel.
- És mit álmodtál felőle, derék Habakuk?
- Egy fehér galamb jelent meg álmomban, aki azt súgta fülembe: »Ül itt a sárospataki várban, nehéz vasban egy legény, akinek Veres a neve, s aki, ha kiszabadul, hét mezőt tesz veressé az ellenség vérétől.«
- Valóban ül itt ilyen nevű rab, de amiatt ugyan nyugodtan alhatnak a labancok. Nem öl az már meg egy patkányt sem.
- Talán meghalt?
- Nem, de meg fog halni. Éppen a ma reggeli stafétával küldte a fejedelem aláírva a halálos ítéletét.
- Úgy? - kérdé Marci megrendülve. - Mit vétett a szerencsétlen?
- Lopott, sikkasztott, elárulta a fejedelmet. Ne is emlegesd Habakuk, mert csak rossz vért csinálsz. Egy fél esztendeje vallatjuk, tortúrázzuk, de olyan konok, hogy nem vall. Majd talán az akasztófa alatt magához tér. Pedig úgy bíztam benne, mint a saját fiamban.
Szomorú arccal kereste fel ezzel a hírrel Lacit. Az magánkívül lett, mikor hallotta.
- Lehetséges-e, hogy lopott volna? - kiáltá szívszaggató hangon. - Az én testvérem! Nem, én nem hiszem. Én azt gondoltam, a labancoktól fogták el, hadifogoly, de nem tolvaj. És mit lopott? Kitől lopott? Borzasztó! Azt mondod, alá van írva a halálos szentenciája? Istenem, istenem, mit csináljunk?
Boncz Marci vállat vont. »Nem segít már itt semmi. Szinte hallom már a varjúkárogást. Valamelyik reggel kivégzik, észre sem vesszük.«
- Ha tán a fejedelem elé mennék és lábaihoz borulnék, kegyelmet kérni?
- Későn érkeznél, a fejedelem Munkácson van, maga Bercsényi is reggel indul Szenicére. Engemet magával visz. Jobb bizony, ha te is beállasz a hadak közé és együtt megyünk.
- Nem, én itt maradok, bevárom szegény testvérem sorsát. Nem tudom én, mit csinálok, de valamit csinálok.
- Hát akkor isten áldjon meg, mert én addig bolondoztam a jóslásokkal, hogy most már visznek - prófétának.
Laci egyedül maradt, s az egész éjszakát álmatlanul töltötte. Töprengett, vajon mi történhetett a bátyjával. Ha legalább a bűnt tudhatná, amivel vádolják. Mindjárt könnyebb lenne valamit kifőzni. Ha legalább egy félórára láthatná és beszélhetne vele. Hátha mégis elmenne a várnagyhoz és megostromolná a szívét. Hiszen az is ember!
Reggel csakugyan azt tette, hogy megjelent a várnagy lakásán.
Egy fiatal hadnagy ült a szobában, mikor benyitott.
- Mit akar? - kérdé.
- A tekintetes várnagy úrral szeretnék beszélni - felelte Laci félénken.
- Milyen járatban van?
- A szegény elítélt Veres István miatt.
- Nem lehet - viszonzá emez nyersen. - Krucsay uram nem ér rá most.
Laci könyörögve tette össze a kezeit, mire a hadnagy, amint odatekintett, tiszteletteljesen hajtotta meg magát.
- Bocsánatot kérek kegyelmedtől. Azt hittem csak kér, nem tudtam, hogy parancsolhat.
Mire fürgén futott a belső szoba felé, a küszöbről hátraszólva:
- Menten szolgálatjára lesz a várnagy.
Laci azt hitte, álmodik. Mi eshetett ebbe az emberbe, hogy úgy egyszerre megváltozott?
A következő percben lihegve gurult be a pocakos Krucsay, piros-pozsgás arcával, kanáriszín hajzatával, melyet hátul fésű fogott össze kurucosan.
Laci elhalványodott. Előtte állt ez az arc sokszor azóta! E gonosz ráncok a homlokon, e ravasz, kegyetlen tekintet a szemekben. Atyjának gyilkosa.
Az öreg Krucsay meghajtotta magát az ifjú előtt.
- Mit parancsol a fejedelem? - kérdé ünnepélyesen.
- A fejedelem? - hebegte Laci, de csakhamar összeszedte magát. - Nem értem kegyelmedet, várnagy uram. Én…
- Látom a »secretum sigillum«-ot, uram. Kész vagyok engedelmeskedni.
- Ah! - kiáltott fel Laci önkéntelenül, s rendkívüli zavar festékezett arcán.
- Ismerem a fejedelem őnagysága titkos mandátumát. Itt van az oldalzsebemben. Vagy úgy? Igaz, hagyjon kegyelmed magunkra, Gencsy uram.
A fiatal hadnagy eltávozott, mialatt Laci némileg észhez jött, hogy valami rendkívüli tévedés foroghat itt fenn, amit ki kell zsákmányolnia.
- Tehát magunkra maradtunk, most bízvást szólhat kegyelmed a fejedelem parancsáról.
- Én ama bizonyos Veres István ügyében vagyok itt.
Krucsay meghajtotta magát.
- Mi történjék vele?
- Szabadon eresztendő - hörögte Laci, és e vakmerő mondatára minden arcizma megrándult.
De Krucsay éppen nem csodálkozott rajta, hanem egyszerűen kinyitotta az ajtót, s kiszólt a huszárnak:
- Küldje fel kend a porkolábot - miközben Laci felé fordult, s közönyös arccal mondá: - Pedig éppen ma kaptam az elutazott Bercsényi gróftól kezembe a halálos ítéletet, holnap kivégeztettem volna. Jó, hogy sietett kegyelmed a paranccsal.
A Laci szíve lázasan dobogott, egy szót sem bírt volna kiejteni. Szerencsére jött a porkoláb.
- Eressze legott szabadon Veres Istvánt - rendelé Krucsay, majd újra az ifjútól kérdé: - Nincs erre nézve valami külön intézkedés?
- Én viszem magammal.
- Amint tetszik - mondá a várnagy udvariasan. - Porkoláb, kend átadja a rabot e nemes úrnak.
Laci sietett künn lenni, mohón igyekezett a porkoláb után, de Krucsay gyöngéden visszatartotta:
- Oh, nagy jó uram; nem oda Buda! Nini, engem ugyan szépen megtett volna! Ha a rabot elviszi kegyelmed, hát akkor hagyja itt a gyűrűt. Az ördögbe, ha én is olyan feledékeny volnék!
Laci csak most nézett le az ujjára remegve, csak most tudta meg, mi az a csodatalizmán: a zöld köves, címeres gyűrű, melyet az ujján viselt. Lehúzta, és egy tettetett mosollyal átnyújtá Krucsaynak, ki egy hódoló csókot cuppantott rá.
- Most már rendben vagyunk - mondá, s Laci megkönnyebbült szívvel rohant le a garádicsokon: abban a hitben, abban az ámulatban, hogy ez mind csak álom.
A fejedelem titkos gyűrűje az ő kezén! Hát miként lehetséges az? Egy gondolat cikázott át elméjén. Hátha azok a fejedelem kincsei voltak, amiket Gyulafehérvárott talált!
De nem volt ideje gondolkozni. Három garádicsot is ugrott egyszerre, hogy utolérje a porkolábot, ki elöl ment rozsdás kulcsaival a börtönök felé.
Ott voltak végre a vaspántos, nehéz ajtónál.
Egyet csikordult a kulcs a zárban, s a következő percben egymás keblén pihent a két elszakadt testvér szótalanul.
A fekete kutya viháncolva ugrándozott mellettük.
*
- Menjünk innen - sürgeté Laci, mihelyt szóhoz jutott -, menjünk, menjünk!
- De miként szabadítottál ki?
- Majd elmondom, ha egyszer távol leszünk innen. Menjünk.
- De merre menjünk?
- Akármerre, csak itt ne maradjunk.
Elindultak ismét, mint ezelőtt régen, céltalanul a kietlen mezőkön, s csak mikor messze hagyták el magok mögött Sárospatakot, indult meg a beszélgetés.
- No, most már hadd hallom, miképp szabadítottál ki!
- Mondd el előbb magad, miként jutottál be.
- Nagyon rövid az én történetem - kezdé -, és nagyon szomorú. Rozsomák, akivel Bécs felé indultam, senki más, mint Bercsényi gróf.
- Mindjárt gondoltam.
- Ő csakugyan Bécsbe vitt engem, s csakhamar megszeretett. A legbizalmasabb dolgaiba beavatott. A fölkeléshez tett előkészületeket, s erre nézve egyik legfontosabb dologban mentünk akkor Bécsbe, hogy onnan a Rákócziak kincseit elszállítsuk Magyarországra, valamely rejtett helyre, hogy ha esetleg baj támad, azokat el ne kobozhassák. Sokáig titkolódzott előttem, mígnem kiismert, s együtt szállítottuk a kincseket álruhában. Egy nagy katlanban elástuk. Csak én tudtam a helyet meg ő. Más halandó azt meg sem álmodhatta. S mégis mi történt?
- Mi? - kérdé Laci tompán.
- Mikor a hadjárat megindult, és szükség volt az ékszerekre, Bercsényi az elásott kincseknek csak a felét találta meg. A többit ellopták.
- Ah!
- Borzasztó dühre lobbant. Engem rögtön elfogtak, pedig isten a tanúm, olyan ártatlan vagyok benne, mint a ma született gyermek. Oh, öcsém, mennyit szenvedtem én a börtönben! Nem az éhség, nem a tortúra, hanem a gyalázat miatt. Vallattak, kínoztak: kinek árultam el a kincs hollétét? Váltig mondtam, ártatlan vagyok, de nem hitték. S én magam sem tudom fölfogni, hogyan történhetett.
- És hová ástátok el az ékszereket? - unszolá Laci remegő hangon.
- A fejedelemnek volt egy lakatlan szerény háza Gyulafehérvárott, melyet még az apja építtetett ott egy öreg tiszttartója számára, abba ástuk el a nagy rézüstöt.
- Szent isten! - kiáltá Laci, és térdei megrogytak, mialatt halántékaihoz kapott, érthetetlen szavakat motyogva.
- Akartál talán mondani valamit, kedves öcsém?
Laci rábámult megüvegesedett szemeivel, habozott egy pillanatig, valami láthatatlan szellem mintha azt suttogta volna neki: »Vallj be mindent« - de a fekete kutya, mely ott settenkedett a lábaik alatt, közbevakkantott, s elzavarta a jó szándékát. »Ej, mit használna, ha mindent elmondanék? Úgyis csak ott volnánk, ahol vagyunk, legfeljebb engem érne örökös szemrehányás.«
Majd hangosan mondá:
- Nem, semmit sem akartam mondani; csak azt, hogy siessünk minél jobban, mert nem vagyunk kellő biztonságban, míg labanc tábort nem érünk.
- Hogyan? Nem értelek. Hisz nem szökünk. Szabadon eresztettek.
- Az ám! Ott a halálos szentencia ellened Krucsaynál. Csellel szabadítottalak ki, mely előbb-utóbb kisül, s akkor aztán mind a ketten veszve vagyunk.
- Miféle csel lehetett az, el nem bírom gondolni.
- Ne firtasd. Majd eljön az ideje, hogy elbeszéljem.
- Ez már baj - szólt Pista elszomorodva.
- Olyan baj, amelynek jó oldala is van: hogy Krucsay uram keserüli meg.
- Hát most már mitevők legyünk?
- Mind a ketten beállunk labancoknak.
- Azt már nem teszem. Hanem a becsületemet megyek keresni.
- Az ugyan nehéz lesz.
- Már én pedig mégis utána nézek. Csak még azt nem tudom, melyik úton kezdjem.
Estére beértek Óliszkára, ahol legelőbb is a bozontos, kuszált, börtönben nőtt szakállát vétette le Pista.
- Egészen más ember vagy! - kiáltá Laci, végignézve a szép, sudárnövésű ifjún. - Ugyancsak kihuzakodtál két év alatt! Rád nem ismer senki.
- Éppen azt akarom én - mondá Pista halkan -, hogy rám ne ismerjenek.
XIII. FEJEZET
AKIT A GOLYÓ NEM FOG
Ama kalandor főnökök közül, kik mikor Rákóczi a lengyel határon belépett, még mindjárt Beszkednél csatlakoztak hozzá, legtöbbre vitte Ocskay László brigadéros uram, aki az ünnepelt hősök közé küzdötte fel magát. Sok labancvérbe került. Vitézségének híre legendák alakjában járt az országban, épp úgy, mint később Vak Bottyáné vagy a Bezerédy Imréé, akit nem fogott a kard éle, mert talizmánt viselt az övén; egy lapos, kerekded lemezt e hátulról-elülről egyforma kabalisztikus mondattal: »Sator Arepo tenet Opera Rotas.«
De mind e dicsőségkoszorúzta kuruc vezéreknél népszerűbb volt Magday István: katonáknak kedvence, népdaloknak tárgya, Bottyán hadának szemefénye.
Magday Istvánról az volt a hiedelem, hogy testét a golyóbis nem fogja, s kit anya szült, nem árthat neki, mert meg van kenekezve a Szent-György éjszakáján pont éjfélkor talált gyík zsírjával.
Honnan jött, hová való, senki sem tudta. Maga Bottyán is csak annyit tudott mondani, hogy Érsekújvár körülzárolásánál nevezte ki közlegényből hadnagynak, s később, mert úgy harcolt a csatákban, mint egy oroszlán, egy csapat parancsnokságát bízta rá.
»Csodálatos katona« - írta Bottyán 1705-ben Tata mellől Bercsényinek, ki érdeklődni kezdett Magday iránt - »múltkor egy golyó horzsolta lábát az ostromnál, de ő nem engedte csizmáját lehúzni, mely tele volt aludt vérrel. »Vétek volna« - így szólt - »azt a hitet elmúlni hagyni, hogy a golyó engem meg nem vérez, inkább tovább szenvedek egy kicsit a sebben«, s úgy is tett, fennjárt a sebesült lábával, ráfogta, azért sántít, mert az új csizmája szorítja.« (Így keverik a szegény csizmadiákat rossz hírbe!)
Azok voltak ám a derék napok, mikor egyszerre két hadvezért szalasztottak meg Bottyánnal.
Pálffy bán Szombathely felé sietett, hogy a Szt.-Gotthárd táján táborozó Heister Hannibállal csatlakozzék.
Bottyán elejébe kerülve, körültáborolta seregét Szombathelynél. 
- Tudja-e kegyelmed, generális uram, mit gondoltam? - szólítá meg Magday.
- Mit?
- Heister azt hiszi, mert már megvitték neki a hírt a kémek, hogy mi most itt farkasszemet nézünk Szombathellyel, és ássuk a víárkokat, amint igaz is. Képzelem, olyan nyugodtan érzi magát, mintha az édesanyja kötényével volna letakarva. Jó tréfa lenne, ha mi most a sereg egy részével rátámadnánk.
- Nem egészen bolond gondolat! - hagyta rá a vezér. - Tegyük meg!
Szóból tett lett, felültettek lóra hat ezred lovast, és szekerekre ültették a gyalogságot (azóta se volt még olyan úri állapota a bakának), és sebes vágtatva vitték Szt.-Gotthárd alá, hol a semmit sem gyanító Heistert teljesen meglepték, ködös téli nap lévén, hadait összetörték, s azokat, akik életben maradtak, kikergették a határokig, sőt még azon túl is egy nagy darabon Styriába.
Magday magát Heistert vette üldözőbe, bontalábú kis pej lovával mindenütt utánajárt.
- Megállj, megállj!
Mikor egy sík mezőn messze előrelovagolt Magday az övéitől, Heister hátrafordult.
- No, hát mérjük össze a kardunkat. Látom, hogy önnek különös kedve van rám!
- Az én fejszém a nagy fákat keresi.
Kihúzták a kardjukat mind a ketten, de Heister szerencsétlenül járt, lova megijedt valamitől, és kissé félreugrott, miközben összerezzent a vezér, s a legszerencsétlenebb pillanatban kiesett a kardpenge a kezéből.
- Sacrebleu! - káromkodott a vezér, önkéntelenül hátrahajolva nagy deres lován, hogy legalább az első vágás ne érje.
De Magday, egy perc műve volt, lehajolt lováról a kardért, oly ügyességgel, mint egy erőművész, és átnyújtotta Heisternek.
- Hogyan? Ön visszaadja kardomat, ahelyett, hogy lekaszaboljon? Hiszen megtehette volna!
- Meg is tettem volna, ha üldözőben esik meg ez, de ne feledje, tábornok úr, hogy kegyelmed önként fordult vissza. Ez hát párbaj, s nem verekedhetem fegyvertelennel.
- Igaza van, uram. Ön igazi nemesember. Szeretném a kezét megszorítani, ha időnk lenne az ilyesmire. Íme, jönnek! Siessünk!
Valóban már hallani lehetett a kuruc huszárok lovainak dobogását, mert a nagy köd miatt látni éppenséggel lehetetlen volt. Összecsaptak ádáz hevességgel; villámlott a két kard, és messze csengett. Egy roppant vágást mért Magday Heisterre, jó szerencse, félreugrott; nosza újra kezdik, de most meg a kurucok rontották el, mert amint közel érve látták, hogy Magday István izzad itt erős munkában, valamelyik huszár segíteni akart rajta, rálőtte a karabélyát Heisterre, de bizony csak a lovat találta, mégpedig a Magdayét, mely azonnal összerogyott.
- Isten önnel! - kiáltá elvágtatva Heister. - Ha egyszer önnek is le találna esni a kardja, számítson rám, én azt akkor fölemelem.
Friss lóra ült Magday villámgyorsan, s kergette tovább az ellenséget; ahol utolérte, vágta, mint a répát.
Néhányat levágott, két vasas németet el is fogott, s úgy hozta az istenadta labancait, hogy kihúzatta velök a kardjaikat, úgy mentek elöl fogoly gyanánt is kivont karddal, míg ő hátul kullogva, hüvelyébe dugta a magáét.
Mire visszatértek Szombathelyre, már azalatt hűlt helye volt ott Pálffy bánnak, magától megfutott Németújhely felé.
Az egész Dunántúl megtisztult az ellenségtől. Magday olykor magához vett vagy ezer lovast, s egész Bécs külvárosáig száguldozott, nagy rémületet gerjesztve a birodalmi székvárosban.
Mindezen vitéz cselekedetei, de különösen Simontornyánál tanúsított hősies magatartása eljutott a fejedelem füléhez is, ki neki a Heisterrel vívott párbaj után saját munkácsi istállójából egy gyönyörű fekete mént küldött ajándékba a lelőtt pej helyett.
Rákóczi ajándékát jóval megelőzte a híre; a fejedelem, aki Miskolcon volt téli szálláson, elragadtatva beszélt környezetének az újonnan támadt kuruc hősről, Magdayról: portyázás közt hetedmagával miként kaszabolt le egy harminc emberből álló labanc csapatot: hírmondó sem maradt belőle; - máskor, amint a szitási völgykatlanban lovagolt társaival, a hegyről egy egész dandár labanc rájok tüzelt, a társai mind elhullottak, de a golyózápor közepett neki annyi baja sem lett, mint a kisujjamnak. Az ilyen ritka ember megérdemli, hogy a legszebb lovat válassza ki a fejedelmi istállókból.
Hanem még többet ér, ha egyenesen maga a fejedelem választ ki neki egyet.
Palotásy Kristóf, aki leveleket hozott Bottyánhoz, beszélte el, hogy Magday István uramat nemsokára olyan lóra ültetik, amilyenen még az öregapja sem ült; aranyozott lesz a kantárja, pirinyó ezüstlemezekkel csörgősre kivarrva a nyeregtakarója. Csakhogy azt még meg kell élni. A fejedelem is messze van Munkácstól, Munkács is messze van Szombathelytől; gebe lesz a csikóból, míg azt az utat megjárja. Aztán minden a levegőben van minálunk. Maga a felséges fejedelem mondotta nemrég egy kérelmező telhetetlen küldöttségnek: »Kedves barátim, én semmit sem ígérhetek; még talán ez a mente sem az enyim, ami rajtam van.« (Egy viseltes kamukaposztós mente volt őfelségén.)
Örült az egész sereg a hírnek, pedig irigykedni szoktak máskor, de Magdayt mindenki kedvelte, szerény volt és áldozatkész: barátaiért mindent megtett, de tőlük soha semmit nem kívánt. Az alárendeltjeivel szemben nem volt gőgös, de szolgai sem volt a feljebbvalók iránt. Ha vitézséget követett el, arról mélyen hallgatott, ha más vitt véghez derekas dolgot, annak ellenben ő volt a legélénkebb magasztalója.
Azért énekelte meg olyan lelkesen egy akkori kuruclant, mely (magunk közt legyen mondva) nem sokkal szebben csengett, mint a »libertas«-garasok.
Bontalábú lovon jár Magday István,
Ragyogó név lesz ez a mennyei listán.
Amerre ő lépdel, ott jár a dicsőség,
A Halálnak István bizony nagy segítség.
Ebből világosan látszik, hogy a versezet keltekor még a kis pej ló hordta Magdayt, s nem a fejedelemé.
Bár ne is hordta volna soha!
Egy nap, amint egy közeli látogatásból hazatért (a Bottyán egyik kimustrált gebéjén), riadó éljennel fogadta a hadiszálláson az egész sereg.
- Mi történt? - kérdi félig tréfásan, félig csodálkozva. - Engem éljeneznek kegyelmetek vagy a lovamat?
- Mind a kettőt - felelte Bónis János -, megjött a fejedelem küldeménye: egy fölséges vasderes. Bottyán már kerestette is kegyelmedet. Várja a sátorban.
Magday arcán tündökölt az öröm, legott lepattant a nyeregből, odavetve a kantárt egy közlegénynek, maga szapora léptekkel a vezér sátorába ment.
A zsibongó hadból, mely a sátor előtti téren tanyázott, tüzek mellett, párolgó üstök körül, egy Fekete László nevű közlegény, aki iránt nagy gyöngédséget árult el Magday minden alkalomkor, s nem egyszer lehetett őket látni bizalmas, meghitt suttogásban, eléje futva, a kezeivel integetett, hogy ne menjen be a sátorba!
De utolérni nem bírta a közlegény, s maga Magday az örömteli izgatottságban észre sem vette a Fekete László sajátszerű integetését. Belépett a sátorba.
Vak Bottyán eleibe ugrott vidáman, s aztán hátrafordulva mondá az ott álló alakhoz:
- Íme, méltóságos nagy uram, Magday István, akit a felséges vezérlő fejedelem kegye…
A háttérben álló alak előlépett erre, s kinyújtotta a kezét, hogy megszorítsa a Magdayét, s az abban a pillanatban ismerte csak fel, hogy Bercsényi gróf áll előtte és elsápadott.
Bercsényi visszarántotta a kezét; sötét árnyék vonta be csontos, férfias arcát.
- Ah! - kiáltá önkéntelenül. - Te vagy az? Hallatlan!
Magday testét lassú reszketegség fogta el.
- Hogyan, hát már ismerte vitéz Magdaymat, méltóságos uram? - kérdé meglepetve Bottyán.
- Nagyonis ismerem - felelte Bercsényi gúnyosan. - Bizonyosan jobban, mint kegyelmed. Adja át a kardját! - tette hozzá szigorú hangon.
Magday megtörten, halotthaloványan oldotta le derekáról a kardot.
Vak Bottyán fölháborodva hebegte:
- De hát mit cselekszik kegyelmed, főgenerális uram?
- Majd mindjárt megmagyarázom. - Ismét Magday felé fordult: »Takarodj ki addig!«
Az engedelmesen, szemlesütve tántorgott ki a sátorból.
Ott künn a sátor előtt két díszhuszár állt, panyókás mentében, forgós kalpagokkal várva, míg ott benn elvégzi a fejedelmi biztos a ceremóniákat, addig is féken tartva a prüszkölő, toporzékoló ajándék paripát, aranyos csótárral, ezüstös nyereggel, virágokkal átvert selyemtakaróval, míg annak a gazdája, az ünnepelt hős kilépne.
Végre kilépett, s egy égreszkettető éljen hangzott fel a lelkesült, feléje tolongó kuruc vitézek ajkán. Azt senki sem vette észre, hogy kardja nincs az oldalán, csak azt látták, hogy nagyon sápadt, de hát a dicsőségtől is megfehéredhet az arc.
Magdaynak egy gondolata támadt. Amint eleibe vezették a huszárok a gazdagon díszített lovat, egy merész ugrással rajta termett a hátán, egyszer-kétszer megficánkoltatta, mintha próbálná, aztán gyű… belevágta sarkantyúját, kivált a táborból, s elszáguldott, köd előtte, köd utána.
A kurucok bámulva néztek utána, hogy micsoda bolond kedvtelés az ilyen ünnepélyes pillanatban elkalandozni, itt hagyni őket a faképnél, mikor még csak most jönnek a többi ceremóniák, amint azokat Bottyán tudtul adta: gróf Bercsényi felolvassa a fejedelem Magdayt magasztaló levelét a hadsereg előtt, azután az ökörsütés jön. A csapraverendő hordókat el is felejtettem mondani.
- Majd visszatér az, csak egy kicsit kipróbálja a lovat! - mondák némelyek.
- Kedve telik benne; de nem is csoda! Fölséges állat!
Mindenki azt hitte: visszajön rögtön, pedig már csak mint egy fekete pont látszott a láthatáron. Csupán egy ember tudta a seregből, hogy nem fog többé visszajönni, s nyergelt is legottan, így szólva a társakhoz:
- No, fogadjunk, hogy utolérem!
Amire azok fölkacagtak:
- Te akarnád a fejedelem lovát utolérni, ezen a gebén? Uccu, kehes, változz át tátosnak!
De az nem sokat törődött a gúny nyilaival, felült és utána vágtatott a pókos fehér lován, a többiek hahotája közt.
Ugyanaz az alak volt, aki az imént integetett Magdaynak, hogy ne menjen be a sátorba.
Ott benn pedig ezalatt, amint magára maradt a két úr, mohón ragadta meg Bercsényi a Bottyán vállát:
- Tudja-e kegyelmed, ki ez a fiatalember?
- Hát ugyan ki? - kérdé türelmetlenül és bosszúsan a vak vezér, miközben a látó szemét is behunyta; abban a hitben volt, hogy Bercsényit bizonyosan ellenszenve ragadta e brutális elbánásra. Nála ugyanis gyakran esett ez meg.
- Ez az ember egy Veres István nevű tolvaj, aki a rabságból megszökött.
- Nem lehet az! - szisszent fel Bottyán, s hirtelen kinyitotta a szemét, ha nem tréfál-e a gróf. - Jobban szerettem a fiamnál.
- A halálos ítélet elől szökött meg Sárospatakról infámis ravaszsággal, a fejedelemtől lopott gyűrűvel szedette rá a szegény öreg Krucsayt, a csavargó öccse által. De ez egy egész hosszú történet.
S azután elbeszélte elölről az egészet.
Bottyánnak nyitva maradt a szája, és sokáig nem bírt szóhoz jutni.
- Úgy, úgy, generális uram, a fickó egy közönséges gonosztevő. Mondhatom, szép meglepetés volt rám nézve, aki magam vállalkoztam rá, hogy a fejedelmi biztos helyett elhozom neki az ajándékot, s körülnézvén a kegyelmed táborában, egy jó napot csinálok a katonáinak. No, majd nagyot néz a fejedelem, ha megtudja. Még ma megírom neki.
- A legvitézebb katonám - sóhajtott fel Bottyán. - Mi fog vele történni?
- Az a fejedelemtől függ.
- Én a kegyelmezést fogom kérni. Itt mindig a legszebben, legnemesebben viselte magát. Még a kutyája is többet ér egy labancnál. Notabene, nagy fekete kutyája van, mely a sereggel jár s az ütközetben közibe megy az ellenségnek; harap, marcingol, mint egy dühös tigriskölyök. Ugyan, ugyan, főgenerális uram, puhítsa meg a szívét kegyelmed.
Addig, addig rimánkodott neki Bottyán, míg végre kiengedett a hirtelen természetű gróf:
- Isten neki, én nem bánom, terjessze fel kegyelmed a kegyelmezés iránti instanciáját »őfelségéhez«. (Ezt a címet kapta Rákóczi Erdélyben.) Én nem leszek ellene - ha megmondja, hol vannak a kincsek. Hívassa be, kérem, egy szóra.
De a sátor mellé állított díszőr azt mondta, ellovagolt.
- Miféle lovon?
- A fejedelmi vasderesen.
- Nem is fog akkor soha többé visszatérni - mondá Vak Bottyán szomorúan.
*
És igaz is lett. Magday, vagyis Veres István, mert ő volt, s a Fekete László név alatt is Veres Laci lappangott, meg sem állott, csak a Heister táborában. »Ha itt nem kellettem - gondolta magában -, majd kellek odaát.«
Szíve keserűséggel volt tele. Érezte ártatlanságát, ki akarta böjtölni, megpróbálta átváltoztatni a rettenetes balvégzetet, mely büntetlenül leteperte, de a fátum rátalált, s új csapást mért ellene. Mit tehetett volna egyebet: menekült, ahova tudott.
Hiszen megmondta neki Heister: »Ha az ön kardja esik le egyszer, jöjjön hozzám, én is fölemelem.«
Szavának állott. A két kuruc legényt jó szívvel fogadta, s mindjárt egy portyázó csapatot bízott Istvánra; míg ellenben Lacit beosztá egy másik hadtesthez, mert annyira mégsem bízott a két testvérben, hogy együtt hagyja őket.
De a bizalom is megjött apródonkint.
Veres István lassankint egyike lett a legjobb császári csapatvezéreknek, akit sűrűn és dicsérőleg emlegettek a Bécsbe küldözött bulletinek.
Mikor Rákóczinak megírta Bercsényi a Magday-esetet, miként találta hős álarca alatt a tolvajt, s miként tűnt el az ajándék lovon hirtelen, a fejedelem bosszúsan toppantott a lábaival:
- A tolvaj nem lehet hős. Magday pedig igazi hős.
Rögtön kiadta a parancsot, hogy bárhol érjék: kegyelem Magday Istvánnak.
De mikor aztán hónapok múltán híre jött, hogy a császári seregnél szolgál, s félelmetes most a kurucnak, a fejedelem ingerülten dörmögé:
- A becsületes ember nem lehet soha áruló.
Aztán kiadta a parancsot, hogy bárhol érjék Magday Istvánt: halál a fejére.
XIV. FEJEZET
A VÉRPAD
Magday ezentúl is annyi kárt okozott a fejedelmi hadakban, hogy Rákóczi kétszáz aranyat tűzött ki annak, aki élve-halva elhozza.
Körülbelül egy félév múlt el.
Az iblói mezőn kemény csetepaté volt egy júliusi délután Heisternek egy cirkáló csapata és a kuruc legények között.
A kurucok alig voltak nyolcvanan, az öreg »Jóska apó« vezette őket, a legöregebb káplár a felkelő hadak közt, aki, ha munka nem volt, mesélgetett a katonáinak vígan lobogó tábortüzek mellett, ha pedig munka volt, régi fringiájával úgy vagdalá a németet, mint a szabó a posztót.
A labancok lehettek vagy százan, amint az iblói erdőnél feltűntek.
- Hajrá! - kiáltá Jóska apó azokra, akik a számerőt kezdték aggódva mérlegelni. - Ne olvassuk őket most! Majd kényelmesebb lesz összeszámolni, hogy hányan voltak, ha már meg sem moccannak.
Nekidurálták magukat a kurucok, s majdnem úgy lett egy jó óra múlva, ahogy Jóska apó mondta. Kit megöltek, kit megsebesítettek, kit elfogtak, ki meg elfutott.
Ő maga a vezénylő tisztre vetette magát, s noha az vitézül viselkedék, foglyául ejtette s vitte a többi foglyokkal; mintegy harmincat ejtettek.
A császári tiszt fürkésző tekintetet vetett Jóska apóra, mintha ismergetné, de nem szólt semmit, csak a fejét hajtotta le búsan.
Az öreg káplárnak magának is ismerősnek látszott a tiszt, de csak belenyugodott, hiszen nem egy labancot látott már, hát nincsen benne semmi különös, ha hasonlít valamelyikhez.
Különösen a tiszt hímzett kardöve tűnt fel neki.
- Ejnye, ejnye, láttam már valahol ezt a kardkötőt. (Az öreg katona homlokát nyomogatta.) Hol is csak? Ejnye, ejnye! (Végre egy nagyot kurjantott.) Hopp, megvan! (Vállon ragadta a fogoly tisztet.) Hol vette az úr ezt az övet?
- Mi köze hozzá? - felelte dacosan a labanc tiszt.
Éppen ebben a pillanatban ért oda Hajdú János, aki ezelőtt Bottyán alatt szolgált, s élénken fölkiáltott:
- Teringette, hisz ez Magday István!
A fogoly összerezzent, s fülig vörösödött, Jóska apó pedig kíváncsian kérdezte:
- Miféle Magday István?
- Akinek az előkerítésére kétszáz aranyat tűzött ki Rákóczi fejedelem.
- Az ám? - hitetlenkedék az apó. - Nem lehet az!
- Hogy mi nem lehet?
- Vagy az nem lehet, hogy a fejedelem kétszáz aranyat tűzött ki Magday Istvánra, vagy ha ez úgy van, akkor az nem lehet, hogy ez Magday legyen. Nincs nekem, ecsém, akkora szerencsém.
- Márpedig az így van, Dobos uram - lelkendezék Hajdú János. - Ha százkilencvenkilenc aranyom volna, mindjárt odaadnám kegyelmednek érte, még akkor is nyernék egy aranyat, de mivelhogy nincsen több három libertásomnál…
- Jó lesz a kétszáz arany magamnak is - csettentett nyelvével Jóska apó -, elviszem haza az anyjukomnak.
Aztán a fogolyhoz hajolt, és bizalmasan súgta:
- Igazán kegyelmed az a Magday?
Mire visszasúgta amaz:
- Én a Pista diák vagyok, a kegyelmed egykori diákja.
Egyet hőkölt erre Dobos bácsi, és fölszisszent, mintha valami kígyó marta volna meg.
- Lehetetlen! - hebegte, de amint jobban megnézte a hosszú hajú, szőke ifjút, fölkiáltott: - Az vagy, igenis, az vagy! Teringette, hát hogy jutottál ennyire? (Elkezdte a fejét vakarni.) Ej, ej! Hát azért tápláltalak én téged?
Addig, addig nézte az öreg, míg kibuggyant a könnye:
- Szegény fiú! Hát így kell nekünk találkozni? Az öcséd hol van?
- Az is ott szolgál Heister alatt.
- Az is? No, mondhatom, szép örömet éltem meg belőletek. Adta kölyke, kétszáz aranyat húztál most ki a bátyád zsebéből, amiért te vagy és nem az, akinek gondoltunk. Hát illik ez?
- Ne búsuljon, Dobos bácsi, mert az a Magday István is én vagyok - mondá a fogoly keserűen.
- Te vagy? Hát hogy lehet az?
- Azt a nevet vettem fel.
- Mi? Hát oly vitéz lett belőled, hogy annyit adnak a fejedért? Szegény fiam, szegény fiam!
Odahajolt hozzá, megsimogatta szeretettel, összecsókolta, miközben forró könnyei úgy hulltak, mint a záporeső. A császári tiszt is sírva fakadt.
- Megszakad a szívem - zokogta -, megszakad. Jaj, mit fog a nénétek mondani, hogy általam pusztultál el? Mert ne hidd azt valahogy, édes fiam, hogy én szabadon eresztelek. Becsületes ember vagyok, ha megfogtalak, elviszlek, én a fejedelmet meg nem csalom. A saját fejemet odakínálom a tiedért, de a tiedet ki nem hagyom siklani a kezemből.
S hogy valahogy kísértetbe ne jöjjön, előkereste Hajdú János uramat, aki a szekerek körül foglalatoskodék.
- Hallja-e kegyelmed, azt mondta az imént, százkilencvenkilenc aranyat adna a foglyomért.
- Ha volna, igenis, mert készpénz a fogoly.
- No hát odaadom én kegyelmednek ingyen.
- Csak tán nem bolondult meg?
- De meglehet, hogy megbolondultam, azonban ne törődjék keed azzal. Nekem nem kell a fogoly, mert attól félek, hogy elereszteném, sem a kétszáz arany, mert attól félek, hogy rám kiabálna. Kelmedé a fogoly, kelmed fogta, én nem tudok róla semmit.
- Hát akkor köszönöm alássan, Dobos uram. Majd elviszem én Sárospatakra olyan szépen, mintha tojás volna.
»Hanem én is utána megyek« - gondolá magában Dobos bácsi.
*
A fejedelem éppen országgyűlést tartott Sárospatakon. Rosszul mentek a dolgok, csillaga hanyatlott. Felette ingerlékeny és búskomor volt.
Minden gondolkozás nélkül írta alá a Veres István halálítéletét. Hadd legyen példaadás. Kétszeresen megérdemli. Bakó üsse le a fejét.
Szerdára tűzték ki a végrehajtást. Kedden este megjött a hóhér Kassáról. Cudar mennydörgős éjszaka köszöntött be; virradóra olyan vihar támadt, hogy a házak fedeleit a földhöz paskolta, s tövestül csavarta ki a fákat. A fejedelem kastélyát Borsiban felgyújtá a villám, s az ősi épület egész Sárospatakig önté rémletes világát.
A kivégzés reggelén korán kelt a fejedelem, egész éjjel nyugtalan álmai voltak, a gyermekeit látta levágott fejjel. És az nem is volt nagy lehetetlenség, hiszen Bécsben voltak, úgyszólván fogságban.
A várnagy, Krucsay uram szokott mindig legelőbb belépni a fejedelemhez. Ő informálja őfelségét reggelenkint az éjjel történt dolgokról (már tudniillik, ha történik valami), ő referálja, kik vannak odakünn az előszobában, s mit akarnak, úgyhogy a fejedelem még el is gondolhatja a válaszokat. Krucsay uramnál azonfelül mindenféle udvari pletyka megakad, melyet a reggelihez tálal fel őfelségének.
- Mi újság van odakünn, Krucsay uram?
- Pest és Debrecen városok küldöttségei vannak itt.
- Mit akarnak?
- Éppen az a baj, hogy nem akarnak, felséges uram.
- Mit nem akarnak?
- Adót fizetni.
- Elég hazafiatlanság - dünnyögte a fejedelem. - Majd megmosom a fejüket. Hadd várakozzanak. Hát ki van még?
- Egy öreg kuruc katona.
- Hogy hívják?
- A »József apó«.
- Mi baja lehet az öregnek? - kérdé a fejedelem élénken. - Hallottam hírét, derék vitéz.
- Nem tudom, mit akarhat. De a legtürelmetlenebb egy fiatal, köpönyeges ember, aki erőnek erejével be akar jutni, s nagy rakoncátlanságokat csinál az előteremben a szolgákkal, amiért be nem eresztik.
- Eresztesse be kegyelmed legelőször a kuruc katonát.
Dobos bácsi lépett be.
- No, mi baj van, bátya? - kérdé a fejedelem nyájasan.
- Egy nagy kérésem van, fölséges uram.
- Helyes, öreg, helyes. Aki már annyit tett érettünk, mint kegyelmed, az nem kér, az már kívánhat. Mi hát a kívánsága?
Dobos bácsi féltérdre ereszkedék.
- Kegyelem, kegyelem, felséges uram!
- Kinek a számára? - kérdé Rákóczi megütődve.
- Ama fiatal Veres István számára, akit én fogtam el.
- Hogyan? Hiszen én más valakinek adattam ki a kétszáz aranyat!
- Jaj, eljárt a szájam, könyörgöm alássan, de ha már elszóltam magamat, hát bevallom az igazat, mert tudom, hogy itt, ahol állok, nem szabad hazudni. Én fogtam el Verest, de átengedtem Hajdú Jánosnak, mert attól tartottam, hogy ha nálam lenne, szabadon ereszteném, mert az nekem fogadott fiam, én neveltem. Gondoltam magamban, mégiscsak legyen ő rab, ha rab lett. Szebb lesz az úgy, ha én külön megyek pardont kérni felségedtől, hiszen cudar dolog, szörnyű bűn, az igaz, hogy magyar vér létére nem átall a német mellett verekedni - de isten lát a vesékbe, miért tette. Hátha még becsületes ember lenne belőle.
- Hát egyéb bűnét nem tudja?
- Nem tudom, felséges uram - szólt érzékenyen Dobos bácsi, és könnyektől nedvesedett át az arca.
- Azt nem tudja, hogy lopott, s hogy saját gyűrűmmel rászedte nevemben a várnagyot, aki szabadon bocsátotta?
- Lopott? - motyogta az öreg, és kitörülte a könnyeket a szemeiből. - Oh, felséges uram, oh felséges uram! - kiáltá fájdalmasan. - Akkor én semmit sem szóltam.
Ezzel egyet fordult katonásan és kitámolygott a teremből. Most a küldöttségek következtek. Nesselroth vezette a pestit, Szilágyi professzor a debrecenit. Nagy szónoklatokban adták elő hosszú, kerülő mondatokkal, hogy nincs pénzük, hogy halasztást kérnek, mire egyetlenegyszer szólt közbe ingerülten Rákóczi:
- Kérdezzék meg kegyelmetek a katonák gyomrát, ha vajon adnak-e azok nekem halasztást?
Ezen az egy megjegyzésen kívül aztán meglehetős közömbösen hallgatta a hosszú lére eresztett perorációkat, midőn élénk zsivaj keletkezék odakünn, s amint az ablaknál állt, önkénytelenül kihajolt: mi történik lent?
Veres Istvánt vitték a vesztőhelyre. Nagy sokaság kísérte, asszonyok, gyerekek, darabontok. Mellette lépdelt skarlátveres ruhában a hóhér.
E pillanatban lépett be ismét a várnagy:
- Felséges uram, kegyelmet kérők esedeznek bebocsáttatásért.
- Nincs kegyelem - felelte a fejedelem rekedtes hangon, hátrahajolva egy percig.
Alul is megpillantá az elítélt Veres a fejedelem arcát az ablakban, s bilincseit megrázva kiáltott fel a fejedelemhez:
- Kegyelem, kegyelem!
A menet megállapodott az ablaknál, várta a fejedelem intését.
- Ha kegyelmet ád fölséged, majd megmutatom én még, mi lakik ebben a két karban!
Rákóczi fásultan intett a kezével, hogy bátran mehetnek odább, s betette az ablakot.
De e pillanatban szétlökve az ajtónállókat, erőnek erejével berohant lihegve egy férfi, német katonaruhában. A köpönyeg, mellyel ruháját eltakarta künn, lecsúszott róla.
Rákóczi tartózkodón lépett hátra, azon hitben, hogy tán gyilkos tört rá ily vakmerően.
- Felséges úr! - hörögte szívszaggató hangon, térdre esve - a testvéremet viszik a vesztőhelyre. Én vagyok az oka, én vagyok a bűnös!
- Hogy beszélhetsz botorságokat? Ő az áruló. Ő a tolvaj - szólt a fejedelem indulatosan. - S a tolvajlást még elengedném neki, de az árulást nem engedhetem el, példa kell. Távozz! Őrök!
- Ha meghallgat felséged, sohasem fogja elfelejteni, mert esküszöm az egy élő istenre, ártatlan vért ontatna különben.
- Beszélj! - mondá a fejedelem. - Mit hozhatsz fel?
- Azt, felséges uram, hogy nem tolvaj.
- Ki vitte hát el akkor a kincseimet?
- Én - felelte.
- Hallgatlak - szólt Rákóczi, s leült egy zsöllyébe.
*
Veres László gyorsan, lélegzetet sem véve, mondta el a legszükségesebbeket, amiből megértvén a dolgok menetét a fejedelem, élénken felkiáltott:
- Hamar, rohanjatok a fehér zászlóval! Ha még nem lesz késő!
Nosza, hirtelen kendőt kötöttek egy póznára, lovas csatlós vagy négy úgyis mindig ott ült éjjel-nappal nyeregben a fejedelem ablakai alatt, ha az netán valami parancsot adna.
Bezzeg gyorsan szedte a lábát a ló, mert volt a sarkantyúnak dolga. A fejedelem kinyitotta az ablakot, s utána kiáltott:
- Tíz arany a díjad, ha sikeresen jársz!
S olyan izgatott lett, hogy el nem eresztette a két küldöttséget, hadd szórakoztassák, míg az eredményt meg nem tudja.
De akármilyen gyorsan ment a lovas, mégis hamarébb volt ott Veres Laci, ki kerülő utakon nyargalt ungon-berken lihegve, kiöltött nyelvvel, dobogó szívvel a vesztőhely felé.
Csak akkor lassította kissé a rohanást, mikor már meghallotta messziről a fölharsanó éljenrivalgást.
Áldott légy, isten, aki a mennyekben vagy! Ez bizonyosan azt jelezte, hogy észrevették már a fehér zászlót - s hogy még jókor vették észre.
De Laci is csak most vette észre a nagy izgatottsága miatt, hogy nem egyedül van: hol mellette, hol előtte versenyt fut egy kutya.
Nini ni, hiszen ez az ő fehér kutyája!
Fölsikoltott örömében: Dráva! Dráva!
A kutya vígan ugrott hozzá, és a kezeit nyalogatta. Csakugyan a Dráva volt.
- Te vagy? Igazán te vagy? Megjöttél? Oh, kedves kutyácskám, csakhogy megkerültél! Pedig mennyit kerestelek, te cudar! Hát illett az, elhagyni a kedves gazdádat, aki téged olyan nagyon szeretett? Hát megérdemeltem én azt tőled?
Megrázkódott, és egy babonás sejtelem fogta meg érzékeit.
- Megérdemeltem-e? Hátha csakugyan megérdemeltem, és a gondviselés büntetett meg, amiért nem úgy cselekedtem, amint kellett, s most, hogy végre úgy cselekedtem, ahogy illő, visszaadta a kutyámat. Hátha csakugyan igaza volt annak az öregasszonynak, aki azt mondta a halálos ágyán: »Mit tudjátok ti azt, nem-e én osztom a szerencsét«, s szegény bátyámnak adta a fekete kutyát, a balszerencsét, nekem pedig a fehér kutya jutott, a jó szerencse - de nem tudtam becsülni…
*
A fehér zászló jókor tűnt fel a láthatáron. Éppen már az ujjasát is lehúzta a hóhér a vitéz Veres Istvánnak. Felesleges mondanom, hogy nagy öröm lett, amit még kitörőbbé tett a két testvér érzékeny összeölelkezése. A katonák, akik sok jeles cselekedetét hallották mesélni, diadallal, víg kurjongatásokkal kísérték be a városba. Útközben egy másik csatlósa jött a fejedelemnek, hogy föl kell hozni a két Veres-testvért az ő színe elé. Mindezekről kilátszott, hogy őfelsége nyugtalankodik.
Rákóczi még együtt volt a pesti és a debreceni urakkal, midőn a két Verest bebocsátották.
Veres István odajárult és leborulván, kezet csókolt:
- Köszönöm, felséges uram, majd meglássa, még megszolgálom.
- Ne nekem köszönd, hanem a testvérednek.
- Hogyan, fölséges uram?
- Ő vallotta ki nekem, hogy nem tudsz a kincsekről semmit, mert ő ásta ki azokat.
- De hát az nem igaz, felséges uram! - szólt fölháborodva István.
- Igaz, bátyám, az utolsó betűig, de én elég nyomorult voltam elhallgatni előtted.
István ámulva nézte öccsét, nem tudva, mit higgyen.
A fejedelem közbeszólt:
- A dolog csakugyan nem elég világos már előttem sem, mert nem volt időm körülményesebben meghallgatni. Ám most ráérünk. Beszéljétek el életfolyásotokat.
Laci volt a simább, jobb elbeszélő, ő mondta el az egész történetüket, Krucsaytól kezdve, mint karolta fel őket Dobos néni, hogy nyerte el Pista a kardkötőt a nagy erdőn, s hogy szeretett belé Szilágyi Magdába (Ejha! - dünnyögte közbe a jelenlevő Szilágyi uram), s ebből a szikrából nőtt nagyra a vágy, nemességet szerezni. Hogy indultak el a világba, miképp kapták a fekete és fehér kutyát; szerencsét hozott az egyik, szerencsétlenséget a másik. Azután találkoztak Rozsomákkal, és elváltak. Itt aztán mindenik külön mondta el a maga dolgát, de csak a Lacié volt tarka, ki mikor a sok pénzfélét magához vette, a bátyját indult megkeresni, de Pesten ott ragadt, mert beleszeretett a Nesselroth uram leányába! (Ejha! - dünnyögte Nesselroth is.)
A fejedelem érdekkel figyelt a történetre, s aztán így szólt:
- Sokat szenvedtetek, s mondhatom, emberül megálltátok a sarat, te ugyan haboztál egy keveset (mond Laci felé fordulva), de helyrehoztad ma, bebizonyítva, hogy emberséges szíved van, az pedig a fődolog. Igazán tanulságos történet. Hanem egy tanácsot adok mégis, noha nem vagyok babonás. Azt a fekete kutyát üssétek agyon, azt a fehéret pedig küldjétek ajándékba Bercsényinek, hadd járjon ott a sereggel, és hozzon rá szerencsét.
Ez tréfás célzás volt őfelségétől a jósokban, babonákban hiszékeny Bercsényire.
- A kutyát nem adom ki a kezemből többé, felséges uram - mondá Laci -, hanem vele szívesen elmegyek a táborba, ha megengedi felséged.
- Én pedig nem üthetem agyon a magamét - felelte István -, mert a múlt éjjel vége lett. Egész éjjel nem aludtam, hallanom kellett kínos nyögéseit börtönöm előtt, hajnalban aztán, ahogy kivezettek, láttam szegény ebemet, hogy kiszenvedett.
- Veszedelmes ajándék volt! - jegyzé meg Rákóczi. - Hanem kegyelmedről, Krucsay uram, föl nem tettem volna azt a nagy gonoszságot. Hallotta, amit beszéltek a fiúk?
- Hallottam, fölséges uram.
- És igaz?
- Igaz bizony - szólt a fejét lehajtva szomorúan -, valaha én is elbizakodott ember voltam, míg az Isten meg nem látogatott a súlyos balkezével. Mind a három fiamat elvette. Egyedül állok, s higgye meg fölséged, azóta én is megtörtem, és éjjelenkint sokszor hallom annak a holtra vert jobbágynak a jajgatásait. Föl is tettem magamban, hogy ha valaha megtalálnám az elüldözött gyermekeit, mindenemet nekik hagynám.
- Íme, itt vannak - vette át ismét a szót a fejedelem élénken.
- Én is itt vagyok. Amit mondtam, mondtam.
- Hatalmasan van, Krucsay - kiáltá a fejedelem egész vidáman -, most már legalább tovább szőhetjük még egy fokkal a történetet!
Mire a még mindig ott ácsorgó küldöttségekhez fordult őfelsége:
- Nos, Nesselroth és Szilágyi uraimék, most már megadom kegyelmeteknek a halasztást, de csak egy föltétel alatt.
- A legmélyebb alázattal várjuk felséged parancsát.
- Ha a hajadon lányaikat odaadják az én két katonámnak, mert most már lesz mit aprítani a tejbe a Krucsay-birtokokon.
- Fölséged kívánsága parancs előttem! - hajlongott Nesselroth.
- Semmi kifogásom ellene! - nyilatkozék Szilágyi.
A két fiatal vitéznek az arca a legverőfényesebb örömben tündökölt.
- Oh, istenem! Sohasem leszünk képesek meghálálni felséged jóságát.
- No, no - végzé a fejedelem -, nem kell ám olyan nagyon előre örülni, mert még azokat a Krucsay-birtokokat előbb vissza kell szedegetni a labancoktól.
Aztán egy kegyteljes kézintéssel eleresztette az összes jelenlevőket.
A SIPSIRICA
1902

Első rész
A »Fehér Páva« és alakjai

Budát és a budai polgárokat egy darab idő óta valóságos divat kigúnyolni. Pedig hát ez nagy léhaság, mert igaz, hogy a pesti rész a gazdag, a pompás, de a budai rész a kedves. Pestnek jövője van, Budának múltja. S minthogy a jövő is mindenesetre múlt lesz egy napon, a dolog hát egyre megy. Budán éppen annyi látnivaló van, mint Pesten, sőt Pesten is Buda a legszebb látnivaló. Olyan budai öregembert magam is ösmertem, aki még sohasem volt Pesten, de olyan pesti öregembert sohase ösmertem, aki még nem volt Budán. Általában lehetetlen Budára át nem menni, kivált nyári estéken, mikor fák alatt szeret az ember vacsorálni. Pestnek fényes, virágzó üzletei vannak, Budának vidám, kedélyes korcsmái. S minthogy az országban több korhely van, mint üzletember, Buda jobban megfelel a nemzeti közszükségletnek. Ami pedig a lakosságot illeti, respektíve a fajt, a legénykedési virtusokat, a budaiak már egyszer (az Anjou-korban) letették Lajos pap vezérlete alatt a római pápát is, holott a pestiek sohase tettek még le egyebet, mint alapköveket, rábízván aztán a többit a tótokra, hogy építsenek föléjük palotákat.
De maradjunk a budai korcsmák mellett, melyek páratlanok a maguk nemében - de csak addig, míg a pestiek föl nem fedezték. Ha a pesti közönség ráveti magát valamelyikre, legott beleüt a civilizáció istennyila. Jaj az olyan helynek, ahol már öt-hat fiáker áll a kapu előtt. Fuss el onnan. Az már csak »volt«.
A »Diófa« a »Márvány-menyasszony«, a »Politischer greizler« vagy a »Libanon« (azért hívták így is, mert mindig volt libapecsenye az étlapon), mind el voltak már koptatva, mikor a »Fehér Páva« bukkant elő.
A megboldogult Balázs Sándor talált rá, kit második Dickensnek neveztek a maga idejében, de inkább nevezhették volna »Második Budá«-nak, mert majdnem úgy ismerte Budát, mintha ő építette volna.
Egy napon így szólt hozzánk:
- Esküdjetek meg, hogy senkinek se szóltok. Még az édesapátoknak se. Egy új korcsmát találtam. Micsoda rostélyosok, barátom! Megfoghatatlan az, miért jobbak a rostélyosok a Duna másik partján? Ki fejti azt nekem meg?
(Mindig az ilyen epikuri problémákon törte a fejét.)
- Az onnan van - feleltem -, mert a túlsó parton öreg teheneket ölnek a mészárosok, s a rostélyos csak az öreg tehenek húsából jó.
Balázs vezetett át bennünket nehányunkat a »Pává«-ba. Alacsony, hosszú házikó volt a Rácváros egyik kis utcájában, az udvaron egypár öreg fa tartott árnyékot, a fák alatt pirosra terített asztalok mosolyogtak a bejövőre.
Kívülről semmi se mutatta a korcsmát, csak egy piszkos pléhtábla a házikó homlokán, ahol a fehér páva pompázott rettenetes nagy farkával, alatta ez a felirat: »Oltsó ételek, ittalok és pettyegtetett kiszolgálat.«
A házikó bizonyos Jahodovska nevű lengyel asszonyé volt, ki azt férjétől, Jahodovsky József vasúti tisztviselőtől örökölte, s a csekély nyugdíj mellé korcsmát nyitott. Egészen jól értette az üzletet, maga is korcsmáros lánya lévén Krakkóból. Nyájas, előzékeny volt a törzsvendégekhez és egész familiáris lábra helyezkedett velök. Budán megkívánják az ilyesmit. Bár már a délutánban járt szépségével (felül lehetett a negyvenen), még mindig fürge volt, mint a karika, és éppen nem kellett az embernek félre nézni, ha magas, testes alakja megjelent. Volt benne valami különös, valami kívánatos, szinte azt lehetne mondani, hogy a szem rajta tapadt, mint a darázs a csöpögő mézen.
De hát ez mind nem ért semmit, mert Jahodovska igen tisztességes asszony volt és csak üzletével törődött, meg a lányával.
Ő maga szolgálta fel a vendégeit, bent a konyhában két magyar parasztasszonyt tartott, akik főztek és mosogattak. Egy kicsit nehéz is volt már a Hebe szerepéhez (nyomhatott vagy kilencven kilót), de azért pompásan ment a dolog (és legalább soványító kúra is volt), futkosott ide-oda az asztalokhoz, most étellel, most késért, most villáért, nekimelegedve nagy pihegéssel, mint egy hízott lúd. Hatalmas karjain rengett a hús, a fehér kötényéhez kapcsolt kulcscsomag zörgött-csörömpölt, összecsapódó, kikeményített szoknyái zizegtek-sustorogtak.
Okos asszony volt. Nagyon okosnak kellett lennie, mert eltalálta a nagy üzleti titkot. Numerus clausussal dolgozott, de nem úgy, mint a fiskálisok szeretnék. Éppen megfordítva. Nem akart több vendéget, mint amennyi van. Azért dédelgette csak a stammgastot. A betévedő idegen iránt hideg volt, hogy ott ne ragadjon. Kiszámította, hogy ennyi napi kiadással, ennyi szolgálattal, ennyi asztallal, bestekkel és ennyi fáradsággal hány vendéget bír ellátni s ehhez tartotta magát. Nem akart tovább terjeszkedni. A terjeszkedés befektetéseket igényel. A befektetések kockázatok, melyek meghozzák a bizonytalanságot. Jahodovska beérte az ő törzsvendégeivel, számon tartotta őket, mint a jó pásztor a juhait, és csak ha elhullt valamelyik, akkor édesgetett be helyette egy másikat a »póttartalékból«, az idegenek közül.
Azért aztán igen nehéz volt valódi törzsvendégekké válnunk, dacára, hogy már hónapokig jártunk oda.
Egy alkalommal panaszkodtunk Jahodovskának, hogy nincs rendes asztalunk, hol ide, hol oda kell ülnünk, néha pedig éppenséggel nincs semmi hely.
- Hja, a törzsvendégek az elsők - mondá vállat vonva.
- Ej, hisz mi is azok vagyunk, mindennap itt lát bennünket.
- A többiek már évek óta ide járnak.
- Tehát nem kapunk rendes asztalt?
- Várjanak az urak, míg üresedik - szólt közömbösen.
- Hiszen mióta várunk már. De a vendégei sehogy se akarnak kimaradni.
Jahodovska kevélyen emelte fel fejét s fennhéjázó mosoly jelent meg ajkán.
- Az én vendégeim nem szoktak kimaradni. Ők csak meghalnak. És mondhatom (de ezt sajátságos gőggel tette hozzá) többnyire gutaütésben.
Nem tudom, mi lehetett ez. Pöffeszkedés-e a koszt jóságával és zsírosságával, vagy pedig egyszerű elriasztási szándék?
Hanem hiszen bottal se bírt volna minket elverni. Hovatovább jobban megszoktuk a »Pává«-t s lassankint megismertük összes személyeit, a törzsvendégeket és a »sipsiricát« is.
Hej a sipsirica! De kedves gyerek volt a sipsirica.
Már ti. leánygyerek. Mert a sipsirica süldő leányt, bakfist jelent lengyelül. A krakkói rokonok, akikből egyik-másik gyakran fordult meg az özvegynél, sipsiricának szólították a kis Johankát, míg végre mi is így neveztük.
A sipsirica nem tartozott szorosan a »Páva« világához. Ő bent üldögélt az utcára néző lakószobában, kötögetett, leckéjét tanulta vagy a klavirt verte. Ez volt a »Fehér Páva« egyetlen kellemetlensége. A »Szeretnék szántani«. Százszor egymás után ez a nóta. Úgy tetszik, a mama szándékosan tartotta őt a szobában, óvta a vendégektől.
- Sok olyan bolondságot beszélnek - mondotta Jahodovska -, amit jobb nem hallani a sipsiricának.
- Pedig határozottan ékesítené a helyiséget - vélte főtisztelendő Vidovics János úr, aki éneklő kanonok volt Vácott, de minden héten két napot töltött Budán özvegy unokanővérénél. (Merthogy ne lett volna unokanővére az illető, azt csak a rossz emberek találták ki.)
- A gyermek csupa ártatlanság - jegyzé meg Jahodovska -, oly fehér lelkű, mint a galamb. Nem akarom, hogy tudjon még a világról. A vendégek nem mind egyformák. Elrontják az ilyen bárányokat.
Hanem, mint általában az asszonyok, nem volt állhatatos a maga elveiben, s ha sok vendég jött estefelé, hogy nagyon elfáradt a kiszolgálásukban, egyszerre vége lett a principiumnak s bekiáltott a szobába a nyitott muskátlis ablakon:
- Gyere ki, sipsirica! Segíts a mamának, szívecském.
Mintha madarat bocsátanak ki a kalitkából, vígan szökdelve ugrott ki a sipsirica. Nyúlánk, magas fiatal leány, akin már nem is festett jól a kurta szoknya és a kislányosan leeresztett szöszke haj, melyet piros pántlika szorított össze.
Fitos orra volt, kék szemei szelíden világították meg girbe-gurba arcocskáját. Megfoghatatlan, mi volt rajta, ami az embert megbűvölte, de volt valami. A homloka szűk volt, az ajka egy kicsit vastag, és a fejét kissé féloldalt tartotta, mintha az egyik válla lejjebb lenne. Mindezek egy-egy hiba különvéve, együtt ellenben igen kedves és harmonikus. Isten különös módon komponálja össze a női arcokat, odalehel valamit és ez a rálehelés teszi meg.
Mint ahogy a kiskacsa mindjárt tud úszni, a sipsirica is mindjárt pompásan tudta kiszolgálni a vendégeket. Megszedte magát poharakkal, tányérokkal végig a karján, föl a válláig és semmit se ejtett el útközben.
Valami üde szellőcske jött vele az ő perkálszoknyáiban, ami jólesett a forró nyári estéken. Szinte felvillanyozta jelenléte a törzsvendégeket. »Ni, hogy megnőtt a mi leányunk, a sipsirica, s hogy megszépült megint.« Bolondság, bolondság, de azt tartja Druzsba, hogy az ivási kedvet is emelte.
És csakugyan sűrűn hangzottak a felkiáltások:
- Nekem is egy fröccsöt, sipsirica! Hej, kis sipsirica, ide is!
Az öregebb vendégek, akik még kicsiny korától ösmerték, becézgették, mint egy hercegkisasszonyt, egy-egy cukorkát hoztak neki, kiexaminálták, ingerkedtek vele.
- Hányadik osztályba jár, sipsirica?
- Az utolsó évben vagyok.
- Hát mikor kap már hosszú ruhát?
- Azt mondta a mama, hogy jövő karácsonykor.
- Teringette faszekere! Hisz ahhoz aztán udvarló is kell, ugye? Mi?
A sipsirica buta pofácskát vágott s a leánydeákok bizonytalanságával keresgélte a választ.
- Hohó ni, úgy tesz a kis selyma, mintha nem is tudná, mi az az udvarló.
- Még eddig nem tanultuk - felelte a sipsirica, röstelkedve, hogy nem tudja.
- Micsoda? - álmélkodott a törzsvendég és hirtelen a szeme közé nézett. - Hát csakugyan nem tudná? Kolosszális!
Nagyot kacag előbb, aztán átkiáltja a többi asztalokhoz, a többi törzsvendégeknek:
- Bizisten nem rossz. Ki hinné a XIX.-ik században? Ebben a Szodoma-Gomorrában. Kérdezem tőle: tudja-e, mi az udvarló? S ő azt feleli, hogy még eddig nem tanulták. Hehehe! Hát ki hallott már ilyet? Éppen úgy válaszolt, mintha azt kérdeztem volna, mi a kétpúpú teve? Bravó, kis sipsirica! Hallja, Jahodovska, hány éves most a sipsirica?
- Johanka pünkösdkor múlt tizenöt éves - felelte Jahodovska.
Felpattant erre a szomszéd asztalnál Druzsba tanár, a megboldogult Jahodovsky barátja és komája.
- Maga nem jól neveli a leánykát, Jahodovska komámasszony, szándékosan a véka alatt tartja őt. Májusban cseresznyét kell enni, augusztusban szilvát, októberben szőlőt. Át kell élvezni az örömöket, melyeket az évadok nyújtanak. Ez volna a célszerű életfelosztás. De mit akar maga a sipsiricával? Lássuk csak! Maga azt akarja, hogy júliusban jusson a cseresznyéhez. Mikor már rothadt vagy férges. Ti. a cseresznye és nem a sipsirica. Maga elvonja őt az élvezetektől. Igaz-e vagy nem? Lássuk csak. Jer ide, keresztlányom, hadd kérdezzelek ki.
Johanka odament a keresztapjához és meghajtotta magát előtte.
- Itt vagyok, keresztapuska.
Jahodovska mosolyogva állt meg a háttérben s az anya kevélysége csillogott a szemeiben.
- Mondd meg nekem - szólt a tanügyi bácsi, a szokásos professzori redőkbe szedve pattanásos homlokát -, vannak-e örömeid, élvezeteid és mulatságaid?
- Igenis vannak.
- Helyes, és mik azok?
- Különfélék - felelte sipsirica.
- Éspedig? Sorold fel őket!
Sipsirica lesütötte a fejét és nem felelt.
- Hát mért nem szólsz?
- Szégyenlem magam, keresztapuska.
- Ejnye no, canis mater! Hát legalább egyet mondj. Pars pro toto. Mit tartasz ez idő szerint a legnagyobb élvezetnek?
- Hogy mi a legnagyobb élvezet? - kérdé a sipsirica önmagától, hangosan, egy kicsit selypítve, ami felette jól állt neki, azután elgondolkozott egy kicsit, fölnézve az eperfára. - A legnagyobb élvezet - felelte lassan, gyermekes nevetéssel -, ha a hátam viszket és a mama megvakarja.
Hát erre megint kitört a hahota a törzsvendégek közt, s még a frivol fiskális, Tibuly Gáspár is mennyre-földre esküdözött, hogy ehhez fogható kis buta nincs a világon; akármelyik oltárra oda lehetne tenni angyalkának - csak le kellene előbb vetkőztetni.
Fesztelen, családias hang honolt a »Pává«-ban. A törzsvendégek mintegy hozzátartoztak a családhoz és beleszóltak a házi ügyekbe is. Szinte érezték, hogy a sipsiricát férjhez kell adni egy napon. Bizony nagy gondunk lesz, gyerekek!
Különben nem valami nagy volt a gárda. Mindössze húsz-huszonkét személyből állt rajtunk kívül. Az egyik asztalnál Druzsba ült, Kovik István doktor, a Vízivárosból, unalmas fráter, aki mindennap felpanaszolta, hogy boldogtalan, mivel nem ehet rostélyost. Mert a rostélyoshoz fokhagyma kell, a fokhagymához ellenben teljes függetlenség kell. Ő pedig nem független, mert minden percben valami grófné hívathatja, aki elájul a fokhagymaszagtól. Ebben neki mindenki igazat adott, dacára annak, hogy negyven év óta, mióta az orvosi praxist űzi, egyetlen olyan perc se volt, hogy valami grófné hívatta volna. A harmadik perszóna az asztalnál Mliniczky Pál volt, a társaság generálisa, a »tongeber«, egy tót földesúr, aki vitalitiumba adván Turóc megyei birtokát, Budán éldegélt s azért járt effajta kis helyekre, hogy itt a nábobot és az oligarchát játszhassa. Egy kicsit tótosan beszélt és nagyon imponált mindenkinek.
A másik eperfa alatt a nevezett Tibuly Gáspár üldögélt az éneklő kanonokkal. Tömzsi, gutaütésre hajló ember volt az éneklő kanonok, és az volt a különös, hogyha a többiek, jó kedvük szottyanván, egyszer-másszor énekeltek is, ő sohasem. No, köszönöm az ilyen éneklő kanonokot.
A harmadik asztalnál környékbeli háziurak tanyáztak, fölemlegetve a régi jó időket, mikor ezekből az alacsony viskókból jobban lehetett pénzelni, mint a nagy házakból beljebb. Ez persze még 48 előtt volt, a régi becsületes rablók és gyilkosok idejében. Az a statutum volt ugyanis, hogy az elfogott rablót vagy gyilkost szabadlábon hagyták, ha két budai háziúr jótállt érte. A háziurak kétszáz, háromszáz forintért jótálltak akárkiért, néha tíz-tizenöt személyért is egy-egy háziúr, mert nagy volt a kereslet. Ha aztán a vádlott megszökött, elkótyavetyélték a házat a jótállás fejében, s a licitáción újra megvette a volt tulajdonos potom áron és folytatta tovább a jótállásokat.
A negyedik asztalt kisebb miniszteri tisztviselők tartották megszállva. Már kora délután beültek és preferáncot játszottak a vacsoráig, egyugyanazon kártyával egész nyáron. Az osztás közötti intermezzókban szenvedélyesen politizáltak s többnyire a minisztereket szidták, türelmetlenül áhítozva bukásukra. Az ember azt hihette volna, hogy disputáló képviselők, - ha nem csinálják megfordítva. Mert a képviselők inkább tűrik a rossz minisztereket, de gyakrabban változtatják a kártyát.
De ki az ördög győzné elszámlálni az összes törzsvendégeket. Részint nem is ismertem, részint nem is érdekesek. Egy darabig csöndesen éldegéltünk így együtt anélkül, hogy valami egyéb történt volna, minthogy a szeletek néha jobbak, néha rosszabbak voltak. Hanem a nyár másik felében két különös alak kezdett odajárni. Egy piperkőc öregúr, aki a haját festette, kockás, finom ruhában járt, vasalt nadrágokban, s ruhái olyan rezedaillatot terjesztettek, hogy egészen tönkretette vele a konyhából kipárolgó pecsenyeszagokat. Megfigyeltük, csak egyszer jött egy héten, csütörtök estefelé s mindig egy fiáker várta odakünn. Nagy havannaszivart szítt, gyűrűset, ami a »Pává«-ban feltűnő dolog s meglehetősen feltüzelte a fantáziákat.
- Nagy úr lehet - mondogatták a törzsvendégek. - Az ördögbe is, míg itt a messzely borát iszogatja, addig két forint árát áll a kocsi odakünn; azért a Nemzeti Kaszinóban is meguzsonnálhatna.
Eleinte Jahodovska se ismerte, tőlünk kérdezgette, ki lehet, pedig az öreg ficsúr gyakran beszélgetett vele.
Egyszer meg is kérdezte tőle, miért jár mindig fiákeren.
- Nem vagyok elég gazdag - felelte -, hogy gyalog járhassak.
- Hogy értsem azt? - kérdezte pajkosan Jahodovska, mert dacára a nagy testének, tudott kedves lenni.
- Ha gyalog jönnék idáig, megpumpolnának az emberek útközben. Takarékosságból járok kocsin.
- Jótékony ember lehet - gondolták a törzsvendégek.
Csak Mliniczky Pál kifogásolta a dolgot, nyilván, mert elhomályosítani kezdte úri voltát az idegen.
- Nem gavallér az olyan ember, aki így kijátssza a szegényeket. Hát úr az ilyen? Szökik a szegények elől. Engemet látnának, mikor az utcán megyek. Előlem a szegények szöknek, mert már elnáspángoltam a botommal néhány efféle csavargókat.
Az ismeretlen olyan pontosan jelent meg minden csütörtökön, mint az óra, és egy külön asztalhoz ült mindig egyedül. Később, úgy látszik, megtudta Jahodovska, hogy kicsoda, mert szembetűnő tisztelettel kezdett vele bánni, de előttünk csodálatos módon titkolódzott, ötölt-hatolt, láthatólag zavart lett, ha kérdeztük.
Átláthatatlan rejtély alakjában gomolygott köztünk ennek az előkelő úrnak a csütörtöki megjelenése. Mit akar? Miért jön ide? Talán a borocska ízlik neki? Ej, bolondság, hiszen vitethetne belőle haza is.
Ehhez a rejtélyhez (mert az események mindég csőstől jönnek) hozzájárult még egy érdekes alaknak előnyomulása a »Pává«-ban. Ez egy daliás, hegyesre kifent bajuszú, Wesselényi-mellkasú, közepes korú férfi volt, ki megjelent egy napon és azontúl ott maradt sülve-főve, egyre nagyobb és tekintélyesebb helyet szorítva ki magának a hét eperfa világában.
Jómódú ember lehetett, mert ujjai tele voltak gyűrűkkel, azonfelül jó vendég, mert Jahodovska alig győzte neki hordani a fröccsöket, végre pedig ügyes ember is volt és Jahodovska szívesen vitte neki a fröccsöket, mert mindig mondott neki egy-egy bókot. Más tekintetben is kedvében járt Jahodovskának, néha rózsát hozott, néha szegfűt, amit az özvegy rendesen a keblére tűzött, a sipsiricának is hozott ajándékba egy papagájt. Örült neki a leány és mi is örültünk, mert most már többször volt alkalma kijönni az udvarra, hogy a papagájával játszhassék.
Így aztán hamar lett a törzsvendégek lajstromába beiktatva a Herkules. Már ti. a háziak részéről. Mert a törzsvendégeket (a törzsvendég mind arisztokrata érzésű) némileg nyugtalanítá a parvenü dédelgetése.
Minthogy pedig az előkelő öregúr csak egyszer jött egy héten, míg a »Herkules« (ahogy elneveztük) mindennap ott volt a szemünk előtt, a figyelem elfordult a rejtélyes öregről s mindenki csak a gyűrűs kezűről beszélt.
Mliniczky úr, aki mint a legnagyobb igényű »stamm«, féltékeny szemmel nézte az új alakulásokat, nem volt éppen ellensége:
- Végre is, úgy látszik, udvarias, figyelmes ember. Jól teszi, ha egy kicsit hízeleg Jahodovskának és a sipsiricának. A jó szó nem kerül pénzbe, a rózsa, szegfű se kerül pénzbe, a papagáj… hm, a papagáj, az már szamárság, az pénzbe kerül. De mindegy, Jahodovska megérdemli, hogy ne közönséges korcsmárosnénak nézzék. Jahodovska több annál!
Egyszer arra figyelmeztette Druzsba tanár, hogy Jahodovska nagyon is szívesen és sokat beszélget a Herkulessel, de Mliniczky ebben se talált semmi kivetni valót.
- Jahodovska hálás a papagájért, hálás a rózsákért, mert Jahodovska finom lélek.
Föl sem vette Mliniczky, míg ilyen téren mozgott az ismeretség, de amint később észrevette, hogy Jahodovska a legszebb húsokat a Herkulesnek süti meg, egyszerre morogni kezdett:
- Ez már nem járja. Disznóság! Jahodovska ostoba asszony! Mit akarja azzal az emberrel? Szemlátomást nagyobb porciókat visz neki, mint nekünk. Az a Góliát mindent föleszik előlünk, mert amivel többet ad neki, azt a mi szeleteinkből gazdálkodja ki.
Egyre szaporodtak a gravamenek. A »Herkules« mindennap tiszta asztalkendőt kapott az ételekhez, a többi törzsvendégek nem, este a nagy, fényesen világító petróleumlámpát megint Herkules kapta az asztalára, nekünk csak kerti lámpák jutottak. A Herkules fröccsét rendesen úgy hozta az özvegy, hogy egy darabka jég úszkált a tetején, csillogott-ragyogott, mint a lady Dudley nagy gyémántja.
No, ez már botrány! Hogy nem szégyenli magát a Jahodovska?
De ezt még csak mind eltűrte volna Mliniczky úr (bár az epe már forrt benne), ha elő nem adja magát az a szerencsétlen eset, hogy egy fél rántott csirkét rendelvén, abban két fejet talált vala, míg ellenben látja sasszemekkel, hogy a szomszédos asztalnál hasonlóan egy fél csirkét majszol a Herkules s már a második mellsarkantyút töri szét a kis sipsiricával, hogy: ki él tovább?
Hát ez már égbekiáltó, ezt már nem hagyhatta annyiba; ingerülten csendítette meg késével a poharat.
Minden szem odanézett. Jahodovska kiszaladt a konyhából s meglátván a Mliniczky vésztjósló arcát, a szokásos »üzleti« ijedelemmel és sietséggel perdült a Mliniczkyék asztalához, azzal a rettenetes előérzettel, hogy Mliniczky úr vagy legyet, vagy hajszálat talált az ételben.
- Jaj, tekintetes úr, tekintetes úr! Mért olyan nyugtalan, lelkem tekintetes úr!
Csak magát Mliniczkyt hívták tekintetesnek, a többi a neve szerint volt Druzsba úr, Kovik úr, Tibuly úr.
Mliniczkynek szikráztak a szemei, a homloka kivörösödött, mint a tégla és a szalvétájával haragosan csapkodta az asztalt.
- Hát azért, mert haragszok (ha dühbe jött, még kevésbé vigyázott a magyar grammatikára). Haragszok egy kicsit a kétfejű sasra is, de aztat mégis hiszek, hogy két feje van, hanem hogy egy csirkének négy feje volna, aztat nem hiszek. És ha volt, hát mért nem küldte őtet múzeumba az én barátocskámnak, a Pulszkynak, hanem adja nekem megenni? Ez impertinencia, hallja!
Jahodovska elpirult, kibeszélte magát a szakácsnéra, hogy az követte el a hibát, aztán hirtelenében beszaladt a konyhába és kihozott békítőül egy tányéron két pompásra pirult kirántott csirkecombot azon melegében, még szinte sistergett rajtok a zsír.
Mliniczky dühösen lökte félre a tányért.
- Nem kell, egye meg. Én rendet akarok és tisztességet enyim pénzemért, nem kedvezményt. Az nem kell nekem. Száz fácányt rendelek, ha nekem tetszik.…
Olyan hősies gesztussal tette ezt, mint egy római triumphator, mikor egy koronát utasít vissza. Az effajta dolgok emelték őt a »Pává«-ban mindannyiok fölé.
- Ugyan ne haragudjék, édes tekintetes úr.
- Haragszok, borzasztóan haragszok - rikácsolta.
Erre aztán a sipsiricát küldte rá Jahodovska. A sipsirica rámosolygott és addig-addig kérlelgette, hogy végre ő is visszamosolygott és sipsirica kedvéért megette a két combot.
Hanem most már a gyanú fel volt költve, és általános gyűlölet tört ki a Herkules ellen.
Ki lehet ez az ember? És mit akar vele Jahodovska? Ez is egy valóságos rejtély. Most már két rejtély volt a »Pává«-ban. Két aktuális téma a borocska mellé.
Nemsokára némi világot hozott Kovik úr. Megtudta valahol, hogy a Herkules senki más, mint egy Manusek Vince nevű nyugalmazott burgzsandár.
- Csak? - jegyzé meg Druzsba úr. - No, ez nem sok.
- Ej, no - dörmögte Mliniczky -, mire nézi a király a civillistáját, hogy ilyen erős, javakorú embert nyugalomba küld?
- Hogy azt mondják, nőül akarja venni Jahodovskát - újságolta tovább a doktor.
Druzsba úr felfortyant:
- Ez szemtelenség! Ki kellene innen lökni. Hogy mer ilyet gondolni!
- No, csak az kellene még - vélte Mliniczky úr -, hogy egy burgzsandár regnáljon fölöttünk, igaz magyarok fölött.
- Nem, nem, ez képtelenség - tűnődött rajta Druzsba.
- Ki tudja? - veté ellen a doktor. - Minden asszony egyforma és csak a derekáig okos.
Druzsba szemlátomást nyugtalan lett, bántotta a dolog, izgatottan dobolt ujjaival az asztalon. Hm, csakugyan. Az ördög nem alszik. Pedig hej, az ő tervei közt is ilyen valami kóválygott, a feje legtitkosabb fiókjában. Megvárni, míg a leány férjhez megy és míg az asszony egy kis pénzecskét gyűjt az üzletből, s aztán azt mondani neki egy szép napon: »Kedves komámasszony, maga is öreg már, én is öreg vagyok, de az ördög bennünk még fiatal. Csukja be korcsmáját, és ami még hátravan az őszi verőfényből, élvezzük ki, kart karba fonva; az én Jahodovsky komám örömmel fogja nézni az égből.« De addig is, míg Jahodovsky az égből nézné a dolgot, Druzsba tanár úr mindennap azzal a gondolattal nézegette a vérbélű, hatalmas idomú, kívánatos asszonyt, hogy az egyszer majd az övé lesz, és íme most… Nem, ez nem lehet, százszor is nem. Ennek a végére kell járni.
Minthogy a Herkules nem volt még ott, Druzsba úr odaintette Jahodovskát s igyekezett közömbös hangon kérdezősködni, de bizonyos reszketegségtől mégsem tudta azt mentesíteni.
- Tudja-e, Jahodovska, kedves komámasszony, mit beszélnek a városban?
- Ugyan mit? - kérdé Jahodovska kíváncsian, mert nagyon szeretett híreket hallani.
- Hogy ez a burgzsandár miért jár ide…
Merőn szeme közé nézett az özvegynek, aki könnyedén elpirult s hirtelen egy kakast vett észre az eperfán, amely az érettebb eprek közt dúskálódott.
- Hess onnan, te cudar! - kiálta rá s a kezében levő asztalkendőt lobogtatva, próbálta lekergetni. - Nézze meg az ember, hova veszi be magát?
- Hagyja csak a kakast, Jahodovska, hagyja - szólt közbe Druzsba úr komolyan, némi árnyalatával a tréfának és a szemrehányásnak. - Az egyik kakas csínyjeit nem lehet a másik kakas csínyjeivel eltakarni. Maradjunk csak az első kakasnál, a burgzsandárnál, azaz beszéljünk a tyúkról, Jahodovska lelkecském.
- Miféle tyúkról? - kérdé az asszony váratlanul erős és vidám tekintettel.
Kissé a világosság felé fordult. Látni lehetett arcán a finom pelyhet, mely bársonyossá teszi, olyanná, mint az érett barack. Druzsba úr szeretett volna beleharapni.
- Ott hagytuk el, hogy miért jár ide a burgzsandár? - folytatá Druzsba úr.
- No, hát miért jár? - kérdé Jahodovska hányiveti hangon, hullámos barna haját megigazítva.
- Azért, hogy magát nőül akarja venni - bökte ki végre a professzor úr.
Jahodovska felkacagott, egész lénye nevetni látszott, a kékes szemei szinte ugráltak a nevetéstől.
- Ostobaság, bolondság! - kiálta fel. - És ezt beszélnék a városban?
- Ezt - szörnyülködék Druzsba úr.
- Csak hadd beszéljék, be nem foghatom a szájukat. Aztán lehet is, hogy nőül akar venni. Én még nem láttam belülről.
- Kit? Mit?
- A burgzsandárt. Csak azt tudom, hogy idejár, megfizeti, amit eszik, iszik, és olyan vendégem, mint a többi.
- Hát nem akar hozzá menni? Hát nem igaz? - kérdé a tanár megkönnyebbülve.
Jahodovska tiltakozón emelte fel karjait.
- No persze, csak azt lesse! Az igaz, hogy meg se kért, de ha megkért volna is, ha csillag lenne a homlokán! Hogy gondolja azt, Druzsba úr? Az isten szerelméért, mit képzel? Hiszen nekem nagy lányom van s én csak őérte élek. Őt nevelem. A helyet is megfújom, ahova leül. Én anya vagyok, Druzsba úr, semmi egyéb, és anya akarok lenni végleheletemig. Én nem létezem, csak a gyermek. Érte dolgozom reggeltől estig a kimerülésig, hogy olyan vagyok, mikor este lefekszem, mint egy darab fa. Hát minek volna nekem a férj? Mikor és mire használnám, mondja csak, édes Druzsba komámuram, mondja csak?…
Édesdeden, de hamiskásan nevetett, miközben kivillogtak fehér fogai, melyek között némi aranycsillámok szúrták meg a szemet.
Druzsba szinte a könnyekig elérzékenyült ezekre a kijelentésekre s meghatott hangon felelte:
- Kegyed nemesen gondolkozik, Jahodovska. Kegyed példátlan anya és bocsánatot kérek, ha valamiben megsértettem. Igen, a gyermek az első, s ha őt boldoggá tesszük, vagyis boldoggá teszi, aki teszi, akkor jöhet a többi… Úgy van, a többi… Azazhogy - süttessen kérem egy rostélyost és húzzon rajta végig egy kis fokhagymát… de csak leheletszerűen, Jahodovska!
A szállongó pletyka hát mindjárt csírájában megfojtatott, a törzsvendégek közt szájról szájra kelt, amit Jahodovska mondott, nem győzték mondogatni egymásnak: Nagyszerű anya. Remek anya. Ilyennek kell lenni egy anyának.
És most már beállott a szélcsend egész őszig. Minden maradt úgy, mint azelőtt, a Herkules mindennap eljött s egész otthonosan viselte magát, nemegyszer maga ment be a konyhába, hogy a palacsintát sütő Jahodovska mellett legyeskedjék, s maga hozta ki magának az ételt vagy a fröccsöt, némelykor labdát játszott a sipsiricával az udvaron. Az előkelő öregúr is rendesen beállított minden csütörtökön s mialatt borocskáját lassan szürcsölgette, felváltva mulattatták az özvegy és a sipsirica. Egy nagy csomag Kugler-cukorkát hozott ilyenkor, de az mindig a kocsin maradt, és csak akkor hozta be az özvegy a köténye alatt, mikor elmenőben kocsijához kísérte az öreget.
Egyetlen figyelemre méltó mozzanat adta elő magát. Pusztán egy morzsa; de a »Páva« verebeinek az is elég volt. Egyszer az öregúr ott felejtette az asztalon zsebkendőjét, mellyel a cvikkerjét törülgette volt; Kovik doktor odament és konstatálta rajta a kilencágú koronát, aztán utánakiáltott a kifelé tipegő öregúrnak:
- Méltóságos uram, itt tetszett felejteni a zsebkendőjét.
Az összerezzent, megtapogatta zsebeit és megfordult. Fanyar mosolyt erőltetett és a fele útra visszatért a kendőért.
- Ösmer ön engem? - kérdé a doktortól halkan, hosszúkás, ráncos arcán feltűnő kedvetlenséggel.
- Nincs szerencsém. Én egyébiránt Kovik doktor vagyok. (Meghajtotta magát.)
- Kuvik? - kérdé az minden gúny nélkül, csupán azzal a nagyúrias nyegleséggel, mely a közönséges halandók neveinek elferdítésében nyilatkozik.
- Nem. Kovik.
- Úgy? Nem tesz semmit. Örvendek, uram, és köszönöm a figyelmeztetést. Ön tehát nem ösmer engem? Mindjárt gondoltam, mert én nem vagyok méltóságos.
Ezzel biccentett fejével és eltipegett kocsijához.
E jelentéktelen epizódon kívül minden a régiben maradt, csak a levelek kezdtek lehullni az eperfákról és a beállott csípős idők miatt az asztalok vándoroltak be az úgynevezett étkezőbe, mely nyáron üres volt. Ilyenkor a törzsvendégek is felére fogynak, mert az eperfák vonzereje megszűnik.
Druzsba tanár úr egy októberi vasárnapon elvetődött a templomba s éppen javában szundikál vala, magát félig-meddig a »Pává«-ban álmodván, amikor a szószékről, mint egy égi szózat, egyszerre hátba üti a Jahodovska, szül. Globa Franciska neve.
- Mi volt ez? - kérdé, ijedten felriadva, a szomszédjától, egy krisztinavárosi szatócstól.
- Ej, hát házastársul veszi valaki.
- Lehetetlen - dadogta a professzor elhalványulva. - És kicsoda?
- Bizony én nem vigyáztam meg.
- Misztifikáció! - szólt a professzor hangosan és felugrott, de észrevévén, hogy templomban van, visszaült megint, bevárta az istentisztelet végét és megszólítá a plébánost odakünn.
- Engedje meg a főtisztelendő úr, hogy kérdést intézzek a házassági hirdetés iránt; nem jól hallottam.
- Manusek Vince veszi el Globa Franciskát, - olvasta le a pap a kezében levő céduláról.
- Lehetséges az? - kérdé Druzsba úr elképedve.
- A legtisztább valóság, uram.
- Ki mondta a főtisztelendő úrnak?
- Ők ketten.
- Globa Franciska is?
- Igen, szerdán délelőtt voltak nálam.
Druzsba urat a szédülés környékezte.
- Milyen volt az asszony? - dadogta.
- Egy magas nő, mint egy gránátos, személyesen ösmerem, a »Fehér Páva« tulajdonosnője.
- Megfoghatatlan!
- Van talán valami kánoni akadály?
- Van, van… azaz nem mondhatnám, de mégis furcsa.
Elrohant, nem is köszönt; a pap csodálkozva bámult utána. A Horváth-kert előtt megállott, gondolkozott, aztán fölnézett az égre, hol éppen akkor barna felhők száguldoztak: »Jahodovsky, megboldogult kedves barátom és komám - sóhajtott fel -, mit szólsz te most mindezekhez?«
Jahodovsky természetesen nem szólt semmit, hanem annál inkább szólt Druzsba úr azoknak, akikkel a törzsvendégek közül találkozott.
- Tudja-e, mi az újság? Most hirdették ki Jahodovskát a zsandárral. Ki hitte volna? Micsoda álnok asszony! Megvetem. Sohase megyek többé a »Pává«-ba. Így meggyalázni a vendégeit. És hogy szabadkozott előttem. No, megállj! Egy zsandárnak adja a kezét. Egy zsandárnak! Azt a kezet, amellyel a túrós csuszákat gyúrta nekünk!
A törzsvendégek, akikkel találkozott, nem fogták föl ilyen tragikusan.
- Hát kihez akarta volna, hogy férjhez menjen? - kérdé Tibuly ügyvéd. - Hiszen nem vehette el az éneklő kanonok.
Egyik törzsvendég a másiknak adta át a hírt, úgyhogy estefelé már a pestiek is tudták. Szokatlan számmal gyülekeztünk össze vacsorára, dacára a pocsék időnek. Ott volt az egész had. Csak Druzsba úr hiányzott. Kati, a kis szolgáló (mert egypár hét óta ilyen is volt) mondta, hogy Druzsba úr elment arra délután kétszer is és mind a kétszer kiköpött a ház előtt.
Természetesen minden szem a menyasszonyt kereste, figyelte ma este. Az vidám, eleven volt, mint egy fürj, és szeretetre méltó a vendégekhez. Mintegy dacolni akart a gúnyolódó tekintetekkel, melyek szurkálták-csiklandozták.
Bejárta sorba az asztalokat és maga hozta elő a kényes tárgyat, mintegy röstelkedve, szégyenlősen.
- Hát igenis, beleugrottam. Isten látja lelkemet, hogy csak gyermekemért teszem, a sipsiricáért. Nekem ugyan nem kell a házasság, se lelkemnek, se testemnek. De hogy legyen ez a gyámoltalan gyermek támasz nélkül? Maholnap vinni kell ide-oda, ha azt nem akarom, hogy elhervadjon gonoszul. De hát én nem mozdulhatok az üzletből, hacsak nincsen valakim, akit magam helyett hagyjak. Istenem, hiszen anya vagyok. Meg kellett hoznom ezt az áldozatot a Johankáért. Egy leány, akinek atyja nincsen, olyan mint a gazdátlan mezei virág, mindenki megtapodhatja, atyát kell neki szerezni, aki gyámolítója legyen, aki helyt álljon, ha kell. Hadd legyek én az áldozat. Hiszen én csak őérte élek. Én úgyse számítok semmit. Manusek, végre is szereti, végtelenül szereti őt, a kezén fogja hordozni, és a jó Isten beszámítja nekem a másvilágon, hogy láncokat vettem magamra a gyermekemért.
A »Páva« vendégei valóságosan elérzékenyültek.
- Milyen anya! - lelkendezett Mliniczky. - Milyen fölséges anya! (S titkon elhatározta magában, hogy egy nagy ezüsttálcát vesz neki a lakodalomra. Hogy fog ez majd imponálni a »Pává«-ban).
A lakodalmat megülték október végén, szüret után, abban az évben, amikor utoljára termett a budai Sas-hegyen bor (mely még most is tart).
Eleinte némi hidegség volt érezhető a »Páva« új gazdája iránt, néhányan ki is maradtak; de a szerencsés Manusek csakhamar visszahódítá a szíveket, mikor híre ment, hogy a fináncok gálócsi dohányt találtak nála és kegyetlenül megbírságolták. »Ohó, hiszen ez nem annyira zsandár, mint inkább szenvedő hazafi.« Jó hatást tett az az újítás is, hogy a »pettyegtetett szolgálat«-ot kivakartatta a firmáról s »pontos magyaros szolgálatot« tétetett helyébe. A fehér pávát is bemeszeltette, minthogy fehér páva nincs a világon és egy rendes közönséges pávával cserélte fel: »Ohó, hiszen a Manusek reális ember.«
Apránként visszaszállingóztak a hívek, úgyhogy a következő nyár együtt találta az egész tavalyi frekvenciát az eperfák alatt, kivévén Druzsba tanárt. Hiszen csak éppen olyan jó világ volt ott, mint azelőtt! Sőt a kiszolgálat még jobb lett, mert Manusek a mézes hónapok után egészen a vendégeknek szentelte magát. Mindig volt valami különlegessége; százesztendős szilvóriuma Szerémből, remek folyékony túrója Liptóból, fölséges illatú dalmát taplója, amivel »gratis« kedveskedett nekik. Némelykor »bólét« csinált szamócából és vörösborból és sorba öntögette kancsóból az érdemesek poharába. De iszen illedelmes, szeretetre méltó ember volt Manusek. Látszik, hogy az udvarnál volt. Budai szokás szerint egyszer napjában körülhordozta a burnótszelencéjét is, melyet a király arcképe ékesített, megkínálta a vendégeket, s egy alkalommal tréfásan megjegyezte:
- Jobb, ha mi tubákolunk, mintha a király tubákol. Ámbár ha a király tubákol, mindig mi, alattvalók prüszkölünk.
Ez a mondása szárnyra kelt és egyszerre megejtette, megmelegítette a hidegeket. Manusek forradalmi lélek, a mi vérünkből való vér. Aznap este némelyek pertu lettek vele.
Mint pajtás meg éppen páratlan volt, gavallér és pazar, mint egy Esterházy, valamint szolgálatkész, mint egy Mungo. Ma én fizetek, barátaim, engedjétek meg. Azazhogy ma senki se fizet. Sipsirica, szívecském, hozz fel egynehányat azokból a homokba ásott palackokból!
Kétszer-háromszor is előfordult hetenként, hogy begurult egy kis parázs dínomdánomba s egyszer még a cigányt is odahozatta az »Arany Szarvas«-ból a kis szolgáló, Kati által, aki ezért az útjáért egy ezüsthatost kapott Manusektől és egy pofont az asszonytól, a »Manusovká«-tól.
- Húzz egy betyárnótát, móré! Azt, hogy »Korcsmárosné, citronyos bort adjék kend!« De igazán is bort ide, Franciska, bort ide a barátaimnak!
- Ne okoskodj, Vince, ne okoskodj - csillapította az asszony -, eleget ittál, nem adok többet. Aludni akarok az éjjel, Vince!
- Míg tele a pince, fénylik a Vince - kurjantá Manusek, megfordítván a gazdák szokásos példabeszédét. - Adj bort, Franciska, megfizetem, úgy, mint más - s kivágott az asztalra egy szép zöldhasú forintost. Hahaha! Kár, hogy te nem iszol, Franciska. Becsületemre mondom, nagy kár. Pedig szeretlek, mert kénytelen is vagyok vele. De mi hasznom is lenne belőle, ha nem szeretnélek? Ennélfogva szeretlek, Franciska, és felette sajnálom, hogy a természetünk nem egyezik. Hogy nem iszol. Mert akkor mi is úgy tennénk, mint az egyszeri korcsmárosék. Ha én innám, én fizetném meg neked a bor árát, ha te innál, te fizetnéd meg nekem a bor árát és így mindig nyugodt lenne a lelkiismeretünk, hogy csak az üzletet támogatjuk.
Szóval, jó, víg »spéci« volt, aki díszt és népszerűséget hozott a »Pává«-nak. A »Páva« most élte aranykorát. Mert másrészről a sipsirica szórt rá fényt, aki megtelt vállban egy kicsit, de amellett nyúlánk és harmatos maradt. Lássa meg az ember, mi lesz a kis gubóból! Egy-két vonáson ide-oda igazított valamit az utolsó hat-nyolc hónap - nagy piktor az idő -, s a kecses, takaros leánykából rendkívüli szépség lett. Nem mehetett el anélkül az emberek közt, hogy minden szem meg ne akadjon rajta. »Mintha egy szarvas menne végig a Mályva utcán« - mondták a szomszédasszonyok, akik pedig talán sohasem láttak a Mályva utcán eleven szarvast végigmenni.
De nemcsak a vénasszonyoknak tűnt fel a sipsirica, sápadt kamasz diákok kezdtek a »Pává«-nál mutatkozni. Nem volt elég pénzük, keveset fogyasztottak és éppenséggel meg nem híztak, hanem inkább a szemeiket hizlalták, azért a néhány krajcárért, amibe a fröccs került.
Druzsba professzor úr ezekben az időkben csodálatos járványt fedezett fel a nebulók közt éppen a nyolcadik osztályban. Az egész klasszison kiütött a versírási düh, minden betegség közt a legrettenetesebb. A szív, mint a megdagadt folyam, kiárad és elönti a fejet rímekkel. A fej annyira tele lesz velök, hogy semmi egyéb földi portéka, se latin nyelv, se görög nyelv, se történelem, se számtan bele nem gyömöszölhető.
Druzsba tanár úr több ilyen verset elkonfiskált; egytől egyig szerelmes versek voltak: »Ideálomhoz«, »Őhozzá«, »J. J.« és több effajta címek alatt. No, hát semmi az, mosolygott a tanár úr szomorúan. Az vessen követ rájok, aki nem ludas. Hiszen ő is vágyott a »tepedt szőlő« után. (Hm, a darázs is azt szereti.) Szíve fájdalmasan dobbant meg, amint a visszaemlékezés édes mézében megmártogatta. Rá se akart többé gondolni. Hanem ezek az átkozott versek! Olvasta, olvasta s egyszerre fejéhez kapott. Hm, hm, ez mégis furcsa. Majd minden versben egyforma rím fordult elő: »sóhajtana-Johanna«, »tana-Johanna«, »rohanna- Johanna«.
- Az ördögbe is! - kiáltott fel Druzsba úr, a nagy feltalálók pátoszával. - Ez a sipsirica lesz, a keresztlányom. Hej, pedellus, pedellus! (A pedellus belépett.) Mondja csak, Kutorai, nem tapasztalt ön az utóbbi időben valami különös dolgot?
- Különös dolgot? - tűnődött Kutorai, egy hiúzszemű, sovány, mintegy harmincéves emberke, nagy ádámcsutkával a gégéjén.
- Valami olyan különös dolgot, ami önt megbotránkoztatja.
- De igenis, tanár úr.
- És mi az, édes Kutorai? - kérdé megfeszült érdeklődéssel.
- Nem tudom, megmondjam-e? - habozott a pedellus.
- Kötelessége, édes barátom, kötelessége.
- Egy cvikkert találtam a minap otthon a lakásomon az éjjeliszekrényen. Kérdezem a feleségemtől, kié a cvikker? Azt mondja, hogy nem tudja.
Druzsba tanár úr a fejét rázta.
- Nem ez, nem ez, de azért csak folytassa, kedves Kutorai. Meghallgatom önt.
- Másnap feljövök a gimnáziumba, és hallom Lermer tanár urat panaszkodni, hogy elhagyta valahol a cvikkerjét. Hazamegyek délre és kérdezem a feleségemtől, nem járt-e nálunk Lermer tanár úr? A feleségem rám támad: hogy mit keresne nálunk Lermer tanár úr? A következő reggel aztán magamhoz veszem a cvikkert és megmutatom Lermer tanár úrnak, mire Lermer tanár úr felkiált: »Nini, az én cvikkerem!« Hát nem tudom azóta, mit gondoljak. Megfoghatatlan dolog!
- Majd kombinálok és meditálok fölötte - nyugtatá meg Druzsba úr jószívűen -, de most egyelőre a tanulókról van szó. Nem járnak ezek a paniperdák valami korcsmába, teszem azt a »Pává«-hoz?
- De bizony éppen csak oda járnak - felelte a pedellus. - Láttam egyiket-másikat kijönni és bemenni.
- No, és miért nem jelentette fel?
- Mert azt gondoltam, hogy a tanár urat keresik, vagy az engedelméből mennek oda, tudva azt, hogy oda tetszik járni étkezni.
- Ah, Kutorai, Kutorai - kiáltott fel Druzsba úr bánatos fuvolahangon. - Mily tévedésben van ön! Én nem járok a »Pává«-ba többé.
- Én azt nem tudhattam - mentegetőzik a kis pedellus.
- Persze, persze, ön nem tehet magának szemrehányást. De én ad personam élénk lelkiismereti furdalást érzek. Mert ha én odajárnék, akkor a tanulók nem mernének odajárni. S ha ők nem mernének odajárni, akkor nem írnának verseket, de tanulnának. A kötelesség hív, és én nem fogok kitérni a kötelesség elől. A kötelesség hív, és én megyek. Félrelököm a kevélységet és megteszem, őértük, a tanítványokért. Itt vagyok, Druzsba vagyok. S egy Druzsba nem tehet másként… Elmehet, kedves Kutorai!
Druzsba úr ereiben fölpezsdült a vér, nem adta egy vak lóért, hogy ürügyet talált a »Pává«-ba mehetni s hogy ennek a szívbeli gyengeségnek a neve férfias kötelesség. Megborotválkozott, kipödörte bajuszát, megkefélkezett mindjárt ebéd után és magához vévén a versezeteket, megindult a Mályva utca felé.
Útközben betért a »Wrabe et Comp.« ékszerkereskedésbe, hol egy arannyal befuttatott ezüstmalacot vásárolt, részint kiengesztelésül, részint, hogy a mamának is vigyen valamit. Re bene gesta poroszkált a selyempapírba takargatott zsuzsuval, midőn Mliniczkyvel találkozott, aki csibukját lóbázva, a sarkon levő »Félhold« kávéházba igyekezett Tibuly fiskálissal, a rendes délutáni feketére.
Mliniczky úr megállította. - Hollá, Druzsba! Hova megy erre, Druzsba, ahol a madár se járja?
- Találják ki! - szólt Druzsba rejtélyesen, de miután látta, hogy nem találgatják, maga vallotta be, hogy a »Pává«-ba megy.
- Ilyenkor? - csodálkozott a fiskális.
- Szándékosan megyek ilyenkor, mikor még a »Pává«-ban senki sincs. Mint professzor és mint keresztapa megyek oda, kettős minőségben.
S elmesélte a történteket, hogy a diákok odajárnak s verseket írnak a sipsiricához.
- Jó téma vershez - bólingatott Mliniczky, - szubtilis, mint egy liliom.
- Ha selyemviganót viselne, király lányának is beillenék - licitált a fiskális. - Sokszor bosszankodom az anyja fösvénységén, hogy nem öltözteti szebben.
- Mit? Nem öltözteti? - pattant fel Mliniczky. - Egy ilyen anyához ne tessék nyúlni. Hogy nem öltözteti? Isten se szebben a plántáit, a tulipánokat és violákat. Hiszen olyan selyemruhában volt egypárszor, hogy Worth se nem tudja varrni különbet.
- No, én még sohase láttam rajta perkálszoknyánál egyebet, pedig ott dangubálok sülve-főve egész héten, a csütörtököt kivéve, amikor napibiztos vagyok a takarékpénztárnál.
- Bah, ha jól emlékszem, éppen csütörtökön volt selyemben. Mi van ma? Szombat. Igen, igen, csütörtökön. És a múlt héten is… lássuk csak? Szombaton nem volt otthon, pénteken eső esett. Úgy van, úgy, a múlt héten is csütörtökön volt rajta egy májszínű selyemruha. Úgy látszik, spektabilis, hogy csak maga elől bujkálják azok a selyemszoknyák. Hogy mindig csak csütörtökön. De mi az ördög jut eszembe? (Mliniczky a homlokára ütött.) Hm, hm. Tu je volacso. (Itt van valami.)
Kritikus pillanatban mindig tótul gondolkozott és morgott Mliniczky úr.
Nagy fejcsóválások között oldalgott el a »Félhold« felé, még kezet is elfelejtett nyújtani Druzsbának, aki elbúcsúzván az ügyvédtől, egyenest befordult a kacskaringós Mályva utcába.
A »Három angyalhoz« címzett patikánál, ahol az utca megtörik, meglassítá lépteit, hogy kigondolja útközben, miként fogja eljövetelét előadni, nehogy megalázkodást lásson benne az asszony, nehogy a szerelem által összetört lélek puhaságát tegye a »Pává«-ban közszemlére. »Méltóság, Druzsba - így szólott önmagához -, ne feledd el, hogy ki vagy«, s ezzel gondolatokba merülve, lehorgasztott fejjel lépegetett a nevezetes helyszín felé. Mikoron pedig felütötte a fejét, meghökkenve látta messziről, hogy a »Páva« előtt nagy népcsődület van; asszonyok, férfiak és suhancok verődtek össze, nevetgélnek, zsibongnak és kíváncsian nézegetnek be a kapurácson.
Meggyorsítá lépteit, sőt ha nem lett volna Druzsba, még talán futott volna is. A népek egy része széledni kezdett már, egypár asszony jött vele szemben, akik kacagva tárgyalták az esetet. Talán mégsem szerencsétlenség - gondolta és nagy kő esett le szívéről. Az asszonyok között az egyik köszönt is.
- Dicsértessék a Jézus Krisztus, tanár úr!
- Mindörökké, Kutorainé asszony. Mi történik ott?
Csinos, gömbölyű arcú, bogárszemű asszonyka vált ki a sorból, megnyálazta ujjait és megigazgatta, lesimítá velök koromfekete haját előbb, csak azután felelt:
- Ott bizony nagy parádé történik. A Páváné kihajigálja az urát az utcára.
Druzsba úr megdermedt a csodálatos hír hallatára.
- Lehetséges ez? - mondá, tágra nyílott szemeit Kutorainéra szegezve. - Ismételje, kérem még egyszer.
- Elkergeti az urát. Hát mi van abban? Az övé a ház, meg az üzlet. Asszony az a talpán.
A tudós férfiúnak úgy tetszett, mintha rózsavízzel locsolgatnák, de azért meg volt lepetve.
- És hát mi az oka, nem tudja?
- Hogy mi az oka? - kérdé Kutorainé csintalanul, kackiásan ringatva magát a csípőin, melyek rugókra látszottak járni és eszébe juttatták Druzsba úrnak a Lermer tanár cvikkerjét, mely szintén ilyen hajlékony szerkezeten mozog. - Hát lelkem, tekintetes tanár úr, mi szokott az ilyennek oka lenni? Ők ugyan mindenfélét kiabálnak egymásra, de az igazi oka csak az lehet, hogy vagy az úr unta meg az asszonyt, vagy az asszony unta meg az urát.
- Köszönöm, asszonyság, a felvilágosításokat, melyek bizonyára közel érintik a valódi tényálladék határait… bizonyára.
Biccentett a fejével, egy-két lépést tett előre és megállt, habozva afölött, illő-e ott ilyenkor megjelenni. Nem. Semmi esetre sem. A családi élet szentélyébe nem szabad behatolni. Ezt még a riporterek is hangoztatják, bár megcselekszik. Egy Druzsba azonban nem tehet ilyet. Tehát nem megy be a »Pává«-ba. Mármost aztán vagy visszafordul, vagy beáll a bámészkodók közé. Kétségtelen, hogy egy igazi gentleman előtt a visszavonulás eszméje a rokonszenvesebb, és így rokonszenvesebb Druzsba úr előtt is, a csőcselékhez való csatlakozás ellenben undorító. Druzsba úr visszafordult nagy léleknyugalommal, de a Mályva utca erről a részéről is kellemetlen, sőt elijesztő látvány tárult eléje. Hajcsárok ökörcsordát tereltek errefelé. Csattogtak az ostorokkal, az állatok bőgtek és rendetlenül jöttek, nagy fejeiket megszegve, melyeken rettentő villaszarvak ágaskodtak.
A rémület fogta el. Meglehet, belső furdalást érzett gyöngéd lelke a szegény oktalan állatokkal szemben, kiket annyiszor lealacsonyított, midőn tanítványait ökröknek nevezte, vagy csak egyszerű gyávaság volt, elég az hozzá, megváltoztatta útja irányát, megfordult újra és az utca túlsó oldalára lépegetett át, hogy ha elmegy a »Páva« előtt, a szájtátó tömeget, mely a botrányon mulatott, lehetőleg elkerülje, füleit azonban nem dughatta be gyapottal (mert nem is volt nála gyapot), úgyhogy mégis hallott a csoportosulóktól némely értelmetlen és különös megjegyzéseket.
- Milyen patália! Azért a kis békáért, a kis szolgálóért.
- Pénzen vett szerelemnek ecet az alja.
- Kutya egy asszony!
- És mafla egy zsandár!
- Hát mi történt?
- Az Isten tudja. Nyilván a kis szolgáló okozta, mert ott bőg a baromfiólnál. Azaz a zsandár okozta.
- Azazhogy az asszony okozta, aki észrevett valamit.
- Hah, nini, csirkék és kacsák! Uccu, gyerekek, fogjatok belőlük.
Dulakodás közben nyilván fölfordult odabent az udvaron a borítókosár, s a hizlalásban levő baromfiak, átbújván a kerítés lécei közt, elindultak világot próbálni.
A zsandár úr foga is csirkére vásott.
- Csinos a fruska.
- Maradt volna a párja mellett. Úgy kell neki. Tudta ő azt nagyon jól, hogy vén csontokból szokás jó levest főzni.
- Látták, hogy vágta képéhez a jegygyűrűt?
Füleit be nem dughatta Druzsba úr, de a szemére se tehetett ellenzőket, pedig azok okosan vannak kigondolva a lovak kantárjaira. Önkénytelenül áttévedt tekintete a sorompós kerítésen a »Páva« udvarára és éppen eleget látott, hogy soha többé el ne feledje a sajnálatos spektákulumot.
Mária szent szűzecske… az asztalok, székek mind egy rakásra voltak hordva az udvaron, mögöttük a Herkules, ki barikádokat épített belőlük, s azok mögül, mint valami bevehetetlen erősségből, hadonászott, lármázott és alkudozott. A két szakácsné, az egyik piszkafával, a másik egy meszelőrúddal igyekezett hozzáférni. Eközben meg-megmutatkozott az ajtóban a Páváné alakja, kosztros hajjal, felgyűrt ujjakkal, fúriaszerűen, amint egy nadrágot hajított ki az udvarra, majd egy inget, majd egy csizmát, majd néhány pipaszárat.
- Nesze a cafatod, te cudar! - rikácsolá. - Mars ki a házamból, mars ki az udvaromból! Üssétek a kutyát, ahol éritek! Márta, Zsuzska!
Biztatta a két harcias szakácsnét, kik oda-odaugrottak, de a Herkules egy széket forgatott maga körül, mintha legyező volna, és emiatt sérthetetlen volt. Eközben azonban diplomáciai alkudozásokat folytatott az asszonyával.
- Adj haladékot, Franciska, ne okoskodj. Ígérem, hogy elmegyek, de nem most szégyenszemre, az összeszaladt népek előtt. Elmegyek az est sötétjében, Franciska, szépszerivel. Belátom, hogy nem élhetünk együtt, de várd meg az estét, Franciska!
- Egy percig se, egy percig se - lihegte az asszony és újra beszaladt, meg előre rohant.
A künn lévő szájtátók röhögtek.
- A zsandár tudja a csíziót. Estig kér halasztást. Persze. Este minden asszony békülékeny. A kígyó is megszűnik mozogni naplemente után.
Druzsba úr lábai a földbe gyökereztek, szeretett volna továbbmenni, de nem lehetett, mintha bénulás érte volna. Minden táncolt és forgott vele, nemcsak az egész udvar, a künn álló népség, de még a szomszéd házak is, melyeknek egyikén ácsok csinálták a zsindelytetőt. De azért mindent látott, mindent hallott, mintha egyszerre meghatványozódtak volna halló és látó érzékei. Látta sipsiricát is, ki a muskátlis udvari ablakon kihajolva nézte a nagy és mulatságos »jelenetet«.
A zsandár is észrevette sipsiricát.
- Látod, hogy bánik velem az anyád - szólt hozzá panaszkodva. - Nincs szíve neki, nincs szíve. Tégedet is el fog adni. Hidd meg, hogy el fog adni, én tudom azt.
Sipsirica behúzta fejét és haragosan csapta be az ablakot s azután elkezdett zongorázni: »Szeretnék szántani.« (No, még csak ez kellett ehhez a nagy káoszhoz.)
- Hogy affektál a kisasszony - szóltak odakünn gúnyosan.
Eközben újra kirohant a korcsmárosné, még egy mellényt talált valahol, azt hajította ki a küszöbről, úgy röpült a levegőben, mint valami denevér.
- Hát mégis itt vagy? - kiáltja. - Hát mégse viszed el a cókmókodat? No, megállj! Szaladj be csak, Zsuzsa és hozz ki egy fazék forró lúgot!
De már ennek fele se tréfa. Az ács a szomszédház fedeléről leszólt barátságosan:
- Most légy okos, Domokos!
Zsuzsa beszaladt a lúgért, Manusek Vince tekintete pedig végre mégis a kapuajtót kezdte keresni.
- Pukkadj meg, sárkány - hörgé -, elmegyek, de megkeserülöd.
Kár, hogy éppen ebben a pillanatban ért a »Pává«-hoz az ökörcsorda, és a publikum, anélkül, hogy a végjelenetet látta volna, szétrebbent; gyerekek, asszonyok sikítva menekültek előle (nincs teljes élvezet a világon) - maga Druzsba úr is elinalt, mégpedig ugyancsak szaporán szedve a lábait, míg csak a Boróka utcába be nem hajlott. Onnan aztán a Szeleczky-féle park kerítése mellett egyenesen haza pályázott, hol is levetkőzött, lefeküdt, üvegeket melegíttetett a lábára, a hasára pedig egy forró pléhfödőt rakott. Arról panaszkodott a gazdasszonyának, hogy beteg, és azzal az üzenettel küldte el a direktorhoz, hogy holnap nem tart előadást.
Mindez azonban egy csöppet se változtatott se a világ forgásán, sem pedig a város képén. Csak minden úgy volt ezentúl is, mint máskor. A nap sütött és a Mályva utca akácfái csak úgy illatoztak, mint tegnap, a verebek csiripeltek az ágak közt, a »Páva« asztalai rendben állottak a helyükön, a konyhából pompás pecsenyeszag párolgott ki, s a pajkos szél ingerkedve vitte fel a zsindelyező ácsok orrához.
A szokott időben beszállingóztak a törzsvendégek, Páváné vidáman sürgött-forgott körülöttük ropogós szoknyáiban, a szokott mosolyával ajkai körül. A sipsirica a zongora billentyűit nyaggatta odabent, és semmi jel se mutatta a kora délutáni háborút. Csak a papagáj kalitkája állt üresen. Ha hadi bulletinek jelennének meg az ilyen háborúkról, akkor a mostani így szólna: »Egy sebesült és egy halott.« A sebesült Druzsba Tivadar úr volt, a halott a papagáj. Manusekné a csata ádáz hevében megfogta a papagájt, kicsavarta a nyakát és utána dobta az akkor már menekülő Manuseknek az utcára. Az utcai gyerekek megtalálták a házassági viszálykodás áldozatát, megkopasztották szép zöld és piros tollait, fölékesítvén velök a kalapjaikat.
A vendégek nagyrészt már tudták a történteket s bizalmas suttogással sajnálkoztak a Manusek sorsán. Egyik-másik maliciózusabb meg is kérdezte:
- Vince barátunk nincs itthon?
Manusekné talán éppen ezt várta; nem akart a dologból titkot csinálni.
- Nincs, nincs - pergett a nyelve -, elpályázott.
Közelebb lépett egy-egy asztalhoz, meghalkítván hangját, csípőjére rakta kezeit és folytatá a bizalmas közléseket:
- Kiadtam neki az obsitot. Fel is út, alá is út. Nem hozzánk való ember. Hadd menjen, amerre a két szeme lát.
A »törzsek« mohón nyelték szavait. Egy-egy sajnálkozó hang ki is csúszott imitt-amott.
- Ejnye, ejnye, szegény Vince!
- Hát igen, szegény ember - vette föl a szót az asszony. - Hiszen én is sajnálom. Hiszen nem volt rossz ember, és magamnak is fáj, tessék elhinni. De én anya vagyok. Mindenekfölött csak anya, aki leányának él. Szívemnek minden lüktetése az övé, a sipsiricáé. Engem boldoggá tett Manusek, mit tagadnám? De a leányom jövője veszélyeztetve van. Mindent elhordott, elpusztított és egy szalmaszálat nem tett keresztbe. Az a csöpp hozomány, amit a leányomnak összekuporgattam, fogyott, olvadt, mint a vaj a királyi lakájok tenyerén. Egy ingyenélő a háznál, egy pusztító moly. Nem, ez nem mehet tovább így. A feleség elnézte volna, mert én szerettem Manuseket (gyöngén elpirult és lesütötte szelíd tüzű szemeit), de az anya föllázadt. És semmi kétség, hogy az anyának kellett győznie. Eltávolítottam őt, mert nincs jogom boldognak lenni, ha az a leányom jövőjébe kerülne. Megerősítettem lelkemet és útnak bocsátottam Manuseket. Az emberek mondhatnak, ami nekik tetszik, de Isten javamra fogja följegyezni.
Keresztbe tette mellén a kezeit, s egypár könnycsepp csordult ki könnytömlőiből és végigfolyt arcán.
A törzsvendégek látható részvéttel foglalkoztak saját gondolatukkal, de Mliniczky érzelmei kitörtek a napvilágra.
- Ah, milyen anya, milyen anya! Soha nem ilyesmit láttam. Már elevenen érdemelne gloriolát övé feje körül.
S pengetni kezdte a tervet, hogy egy ilyen gloriolával szeretné a saját költségén lefestetni s a nevenapjára ajándékba neki adni. Hé, nincs itt valahol egy kalendáriom, hogy megnéznénk, mikor van Franciska-nap?
Minthogy nem volt kalendáriom kéznél, nem nézték meg, és a szép ajándékozási terv megint elesett, mint Mliniczky egyéb ajándékozási tervei, melyek azonban a maguk helyén így elméletben is elegendő hatást csináltak.
Druzsba tanár úr nemsokára visszatért a »Pává«-ba, de nem a tavalyi szemével. Jahodovska most is csinos volt és takaros, de a poétikus zománc lehámlott róla. Szepegve gondolt arra, ha ő lett volna Manusek Vince bőrében azon a végzetes délutánon.
Egy filozóf magaslatáról nézte ezentúl az eseményeket. De vannak is ilyen helyen események? Csekélységek, ostobaságok. Kovik odadob egy-egy közérdekű témát talány alakjában:
Hogy lehet olyan mesterség, amelyet elfelejt valaki, ha tanulja? Mindenki tudja, ha nem tanulja, és senki sem tudja, ha tanulja. A hentesekről van szó, akik nem tudnak jó hurkát és kolbászt csinálni, holott más mindenki tud. Ugyanez áll a főzésre. Minden parasztasszony pompásan főz, ha akar, de a szakácsok közül csak minden ezredik tud jól főzni.
Erről folyt a disputa napokig; az éneklő kanonok az asztalra csap:
- Micsoda rettenetes rejtély! Milyen logika ellenes dolog és mégis színvalóság! Meg lehet ebbe bolondulni.
Egy másik alkalommal Mliniczky úr tálalt fel különös megfigyelést.
- Furcsa, hogy a sipsirica mindig akkor öltözik fel comtesse-nek, mikor az elegáns öregúr megjelenik, egyéb napokon csinos budai fruska, de csütörtökön mindig vakító grófkisasszony.
- Hm, hm. Lehetséges-e, hogy összefüggés legyen a dolgok között?
A Péter-Pál napját követő pénteken Tibuly Gáspár nagy hírt hozott a takarékpénztárból és csak súgva mondta el a bizalmas embereinek, de azért mégis elterjedt.
- Utcunqe a Páva. Finom madár a páva. Aranyat tojik. Jahodovska tízezer forintot tett be tegnapelőtt a mi takarékpénztárunknál könyvecskére.
Tízezer forintot! Egyszerre! Hogy lehet az? Hol vett volna annyi pénzt? S miért tartotta volna otthon, míg annyira gyűlt? Nem, az lehetetlen, hogy az üzleten szerezte volna. Vagy örökölt valahol, de kitől? Vagy eladott valamit, de mit?
Druzsba úr is meghallotta és motoszkált is a fejében egy-két nap a könyvecske. Lopva meg-megnézegette Jahodovskát és azt találta, hogy csodálatos szép és nemes homloka van. Egyébként megutálta, kárhoztatta, de a homloka… teringette a homloka…
Azelőtt fel se tűnt neki ez a pont, a haja, a dióbarna szeme tetszett, a pihés hervatag arcbőre, de ez már mind a burgzsandáré volt. Hanem a homlokot, azt nem vette észre a burgzsandár, hogy miért ne vette volna észre, arra nem volt semmi kézzel fogható bizonyítéka Druzsba úrnak, önkényes föltevésen alapult, de ő megelégedett vele és úgy tekintette a homlokot, mint a saját fölfedezését; mikor a rózsához tapadt bogár lecsúszik a sziromról és egy másik szirmon akad fel, azt hiszi a bolond, hogy ez egy másik rózsa.
Druzsba úr majdnem azt kezdte hinni, hogy egy másik Jahodovskát talált, de azért tartózkodó maradt, tele kétellyel, habozással és sohase kezdett Jahodovskával beszélgetést, úgy mint annak előtte.
Egy napon azonban, mikor már körülbelül négy-öt nap óta nem látták a sipsiricát és Jahodovska személyesen hozta el neki a rántott harcsát, akaratlanul hangosan fejezte ki gondolatát.
- Ejnye no, hol van a kis Johanka, hogy nem látjuk? Talán beteg?
Erős szemöldökeit összehúzta Jahodovska, s szemeit, melyeknek élénk fénye lágy tompaságba ment át, fürkészőn mélyeszté a Druzsba úr szelíd, szinte szomorú arcába, aztán hanyagul, lustán mutatott a kiterjesztett karjával magasan a kormos fedelű házak fölé, északra.
- Ott van már Johanka - s lassú mosolygás látszott átverődni megrezgő ajkain. - Elvitte a nénije Krakkóba… Az én Ludmilla testvérnéném. Gyermektelen asszony és jómódú, - tette hozzá magyarázólag és elpirult. (Restellte talán, hogy kapzsiságot árult el szavaival.) - És hadd mulasson a gyermek - folytatá -, hadd mulasson és lásson egy kis világot, mert ön is mondta, Druzsba komámuram, hogy tavasszal kell a cseresznyét megízlelni, mikor még nincsen benne pondró…
- Mikor még nem látja benne a pondrót - ismétlé és egyszersmind kiigazítá Druzsba úr, miközben behunyta a szürke szemeit és csak úgy találomra szállítá villájával a harcsa kockákra vágott részeit a szája felé. (Ezt az utat ismeri az ember legjobban.)
Druzsba úr mellett egy üres szék volt, Jahodovska leült egy pillanatra s karját hanyagul úgy fektette végig az asztalon, hogy a Druzsba úr bal karja alatta maradt s nem lett volna illendő dolog kihúznia.
Bár ruhán keresztül volt, mégis melegítette a Jahodovska karja, mintha izzó kályhacsövet vezetnének el keze fölött, és ez annyira nem volt kellemetlen, sőt inkább kéjes, hogy a professzor úr belebágyadt, feje lankadtan esett le vörnyeges szakállára, letette a villát a jobb kezéből és ujjaival szórakozottan játszott az óraláncán függő zsuzsuval, az egykor Jahodovskának vett szerencsemalaccal.…
- Mert lássa, Druzsba úr, kedves komámuram - folytatta bizalmasan, meleg hangon, de kissé zűrzavarosan -, ilyenkor kell a leányt piacra vinni, mikor a legfrissebb, legértékesebb, hadd menjen, itthon úgysem csinálhat szerencsét. Ki látja itt? Minek van itt? Hogy nekem virítson? És hogy elvirítson? Hiszen nem azért mondom. Nem mintha le akarnám rázni a nyakamról, ezért vagy amazért. Isten ments. Hiszen tudják, mennyire szeretem, hogy érte élek és minden szívdobbanásom az övé. Oh, istenem! dehogy is akarom lerázni. Nem úgy van az, mint ahol öt-hat leány van. Mert némelykor nehéz a fának a saját gyümölcse is, ha sok van. Sokszor le is törik alatta. De mikor csak egy van! Oh, istenem! csak egyetlenegy! És attól is el kell válni. Természet rendje. Lehull egy napon, valakinek az ölébe. Igazán rettenetes! De az anya belátja, hogy így van és megelőzi a végzetet, előbb tépi le kebléről gyermekét, mert ő jobban tudja megválasztani számára a kellő pillanatot, mint a sors. (Jahodovska szemei könnybe lábadtak.) A fán a gyümölcs ott marad, míg valaki le nem szakítja, vagy míg a csutkája elfonnyad és magától esik le, a fa semmivel se járul ehhez, mert nincsen esze, de egy anyának van esze…
- Maga kitűnő anya, Jahodovska, aki mindenre gondol - jegyzé meg Druzsba úr, kikapcsolva az ezüstmalacot az óraláncról (gyere csak ki az ólból, kis malackám!) és táncoltatva azt az abroszon. - Ebben az egyben csakugyan csodálatos. És én, ami engem illet, Jahodovska… én, én Jahodovska, megteszem azt… igenis, megteszem azt… Hiszen ért engem? Mondtam valamit, Jahodovska?
- Semmit se mondott, lelkem Druzsba úr.
- Hát igenis, igenis haboztam eddig, de megteszem, beadom a derekamat, azaz én magam gyűjtök arra a képre, melyet Mliniczky emlegetett, hogy mint egy szent anyát gloriolával festetjük le, mi törzsvendégei, a nevenapjára… gloriolával, Jahodovska, ahogy Szent Veronika van, meg Borbála s több afféle jó asszonyok.
Jahodovska elkacagta magát, mint aki érti a tréfát, s aztán, hogy a selymaságot egy kis csintalansággal látszassék visszatorolni, ráütött a Druzsba úr kezére.
- Ej, menjen! Mit akarna még velem?
De azért a legselymesebb tekintetével simogatta meg a Druzsba úr arcát, kinek szíve hangosan kezdett dobogni.
- Hagyjanak engem, nem érdemlem meg - folytatá Jahodovska és megszorítá a Druzsba úr megütött kezét. - Nem, nem érdemlem meg, bár mindig jó szívvel voltam maga iránt, Druzsba úr. Oh, ha belém látna Druzsba úr (és most már szemérmesen lesütötte a szemeit), ha belém látna…
Druzsba úr elérzékenyült, jóságos szürke szemei fölött rezegni kezdtek a pillák, minden vér a fejébe tódult, valami megdicsőülésszerű édes érzés lankasztotta el, szólni is akart, de sajátságos görcsös köhögési roham jött rá, mire akaratlan kapkodással belefogódzott az abroszba és lerántotta az abrosszal együtt a tányért is, mely csörömpölve tört össze a kavicsokon.
- Kuc, kuc - nevetett Jahodovska. - No, maga szeles, összetörte a tányéromat!
- Ah! Jahodovska - nyöszörögte Druzsba halkan, szaggatottan, amint magához jött. - Önnek maradtak még tányérjai. Nemde, igenis? De ön összetört valamit… valamit Jahodovska. Egyszer, de nem mondom meg, mikor, nem mondom meg, miképp, de összetört valamit… És az csak egy példányban volt, Jahodovska. Csak egy példányban…
Az ördög hozta Mliniczkyt éppen most. Kezet fogott a szalmaözveggyel és Druzsbával, aztán sört kért, mire fölkelt az asszony és a dolgai után látott. Druzsba úr visszakapcsolta a malacot a láncra, szóval az egész jelenet ott hevert most már cserepekben, éppen mint a tányér és mint az a bizonyos összetört valami, ami Druzsba szerint csak egy példányban volt meg. Eh, semmi az! A gondviselés leleményes. Az összetört tányérokra kigondolta a drótostótokat, az összetört szívekre az újonnan fölfedezett homlokokat.
Valami mindenesetre készült a sors titkos műhelyének kicsiny zugában, valamit okvetlenül szőttek-fontak a Párkák, mert Druzsba úr e naptól kezdve lázas buzgalommal vette kezébe a glóriás arckép-tervet, ami felette hízelgett az eszme első megpendítőjének, Mliniczky úrnak, ki is tíz forinttal kezdte meg az aláírásokat a hevenyészett gyűjtőíven, mely fejedelmi bőkezűség, mint a futótűz terjedt el a vendégek közt.
- Sapristi - mondá Balázs Sándor -, mit ád akkor a finom illatú öregúr?
Nem ment a dolog könnyen, lassan gyűlt az összeg, de mégis gyűlt, Druzsba úr kihúzta az embernek az utolsó garasát (el is nevezték Vizikátor úrnak emiatt), valóságosan vadászott a törzsvendégekre s kileste a kellő pillanatot, mikor megérezte, hogy az illetőnek pénze van (rettenetes szimatja volt).
Lelkiismeretes és energikus volt, aki ha egyszer valamit kezébe vett, annak sikerülni kellett. Vizikátor úrnak tehát ez is sikerült, végre biztosítva volt egy olyan összeg, hogy a piktorral, valami Topánfalvy Győző nevűvel megalkudhatott és neki előleget adhatott. Topánfalvy hozzá is fogott Jahodovska megörökítéséhez - amiből látszik, hogy Topánfalvy rendkívüli szellem lehetett, minthogy a negyedrendű festőknél a megalkuvás és előleg fölvétele után rendesen nem a kép következik, hanem a megrendelő bosszúszomjas dühe, mellyel az odábbállott piktort kutatja.
Csak egy nem sikerült Druzsbának: a rejtélyes öregurat megcsípni, aki csütörtökönkint járt a »Pává«-ba s akinek a zsebkendőjén Kovik kilencágú koronát látott. Pedig ő volt preliminálva a legnagyobb összeggel és tőle függött a ráma szépsége. Druzsba úr átjárogatott Pestre és gusztálta a különböző rámákat a Dorottya utcában, nem tudta még, milyet rendelhet, minden a finom illatú aggastyántól függött, de csütörtök múlt csütörtök után s ő nem mutatkozott a »Pává«-ban. Kovik doktor már csúfolni kezdte Druzsba urat.
- No, te hólyaghúzó izgonc, hát mégse csípted meg az öreget?
- Talán megneszelte - mondogatta Druzsba úr, a vadász bosszúságával, aki a medvére les.
- Az a furcsa - jegyzé meg a doktor -, hogy azóta maradt el, mióta sipsirica Krakkóban van.
- Oh, te bolond fantaszta - förmedt rá Druzsba úr, de azért láthatólag gondolatokba mélyedt.
Jahodovska nem messze állt tőlük, beszélgetésbe merülve Tibuly ügyvéddel, aki a válópörét vitte; mintha hallott volna valamit ebből, bosszúsan fordítá a fejét errefelé.
A doktor odakiáltott neki (a doktor különben is igen kellemetlen fráter):
- Arról beszélgetünk, Jahodovska, hogy miért nem jár most ide az öregúr, akinek a fiákerje künn ácsorgott csütörtöki napokon?
Jahodovska vállat vont s közömbösen felelte:
- Az ördög tudja. A vendégek, a hajtűk és a zsebkendők, édes doktor úr, rendesen úgy vesznek el, hogy az ember nem tudja, mikor, hova és mi okból tűntek el.

Második rész
Druzsba úr jelentéséből kivett hiteles adatok nyomán tovább viszi történetét a szerző

Éppen a vizsgák ideje járt és a vakációnak kellett kezdődnie, mikor a gimnázium azt az értesítést vette a Zólyom megyei törvényszéktől, hogy egy Kopál Domokos nevű zólyomi ügyvéd, a gimnázium volt tanítványa, elhalálozván, Zsám faluban fekvő ingatlanait a gimnáziumra hagyta, - mégpedig olyan módon, hogy azok jövedelme évenként a tanárok között osztassék fel.
Lett öröm a tanári karban. Ej, no, derék dolog. Van hát mégis hála a világon. Legott egy nagy konferenciát tartottak, s addig is, míg a hivatalos formalitások lefolynának, elhatározták, hogy leküldik Druzsba urat közköltségen, miszerint megtekintvén a hagyatékot, arról a tanári karnak kimerítő jelentést tegyen.
Kérdés: Miért küldték ki éppen Druzsba urat?
Felelet: Mivelhogy ő volt a földrajz tanára. És a tanári testület minden ténye magán viseli a logika alapismérveit. A gimnázium földeket örökölt, tehát a földrajz és természetrajz tanára van hivatva azokról véleményt mondani.
Nemes kötelességtudással vállalta a megtisztelő kiküldetést, s ellátván magát lepkefogó hálókkal, pléhszelencékkel a botanizáláshoz, egy júliusi napon maga mellé vévén Kutorait, elindult istennek nevében a nagy útra, elbúcsúzván a »Páva« embereitől illő módon, és meghagyván a piktornak, hogy mialatt oda lesz, addig is szorgalmasan festegesse Jahodovskát és vigyázzon a homlokra… különösen a homlokra.
Nem utazhatván egész végig vasúton, nyikorgó tót szekereken folytatták útjokat csinos, vadregényes vidéken, ami pompás dolog volt, mert Druzsba úr itt-ott kiszállhatott botanizálni.
Tótpelsőcön megháltak a »New York városához« címzett vendéglőben, a hajdani »Arany bogár«-ban, s ott a vendéglőst faggatta kérdéseivel:
- Tudja-e hol van Zsám?
- Hogyne tudnám? Túl van az apamályi aklon.
- Ösmeri a határát?
- Nem, de hogy az apamályi aklon túl van, annyit határozottan mondhatok.
No, az a semminél is kevesebb, gondolta magában és nem kérdezősködött tovább a birtokról, különben is elvonta figyelmét egy érdekes hír. Amint az útközben szedett növényeit rendezgette az ivószoba egyik asztalán, a korcsmáros figyelmeztette, hogy a Radvánszkyak útbaeső egyik kastélyában olyan virág nyílik most, melynek száz év alatt csak egyszer szottyan kedve ehhez a mulatsághoz, az egész környék jár a nézésére.
- Talán agávé, vagy aloé?
- Nem - mondta a korcsmáros -, másképp hívják. Az asszony tudja. Engem nem érdekel.
- Ön tehát nem szereti a növényeket?
- Ezt az egyet - szólt a korcsmáros, megnyomkodva a dohányt pipájában. - A király is ezt szereti. Ő abból él, én annak élek.
Nemsokára bejött a korcsmárosné és megmondta, hogy a különös virágot irupé-nek nevezik.
- Victoria regia - kiáltott fel Druzsba úr élénken. - Hallja, Kutorai? Ez aztán a szerencse! Megnézzük, Kutorai. Lesz mit emlegetnie egész életében.
Reggel arra menet csakugyan megálltak a Radvánszky-kastély előtt s engedelmet kértek megtekinteni a csodavirágot, de a kertész bosszúsan mondá, hogy volt, nincs, hétfőn virradóra ellopták a zsámi bányamunkások, akik itt háltak meg az urasági pajta alatt; valamelyik gazember belopózott az üvegházba, ahol éppen az utolsó liliom volt kinyílva, letépte és elvitte.
- Kerékbe kellene törni az istentelent! - dühöngött Druzsba úr. - Nem került még hurokra?
- Nem is üldöztük, hiszen a növény magától is elvirágzott volna már éppen ma.
- De legalább láttuk volna.
- Lehet is azt látni? - szólt a kertész. - Ma sárgás fehér, másnap rózsaszínű, kinyílik, becsukódik, nincs abba semmi komolyság.
A földesúr is előjött eközben s megértvén, miről van szó, sajnálta, hogy hiába fáradtak, aztán hozzátette:
- Egyébiránt lélekemelő az, uraim, hogy a munkások immár virágot lopnak Magyarországon. Érdemes volna megírni. A jólét jele ez, uraim. Tisza kormányzásának az apotheosise. Azelőtt oldalszalonnákat loptak a munkások és füstölt sonkákat a kéményekből.
Druzsba leverten távozott, hogy nem láthatta a ritka irupét, de legalább megtudta, hogy bánya van Zsámban.
Délben valami Klinec nevű faluban etettek a korcsmában, ahol rántottát kértek utasaink. Éppen ott dőzsölt a falusi elöljáróság is, élén a bíróval, ki azzal dicsekedett, hogy a kalapja húsz fontot nyom. Kutorai bámulta, emelgette. Minél ócskább lett a kalap, annál több zsír és piszok vette bele magát és annál nehezebb lett. Druzsba úr bölcsen elmélkedék erről:
- Lássa, Kutorai, a közéletet példázza ennek a tótnak a kalapja. Ösmerek nevezetes politikusokat, akik szintén a piszoktól lesznek egyre súlyosabbak és végül egész raritásokká válnak, mint a klineci bíró kalapja.
Később szóba állt a bíróval, tudakolta Zsám falut.
- Nem jártam arra - felelte a bíró -, de túl van az apamályi aklon - tette hozzá fitymáló mozdulattal.
- Egye meg a felvilágosítását! - fortyant fel Druzsba úr bosszúsan magyarul, Kutoraihoz intézve a szót. - Hát már éppen semmit sem tudhatok meg erről a birtokról. Pedig égek a kíváncsiságtól. Az ördögbe is, micsoda beszédek ezek! (Bosszúsan fordult a bíróhoz.) Hát mit jelent az, édes fivérke (bracsek slatky), hogy túl van az apamályi aklon? Mert talán jelent valamit.
- No, hogyne - felelte a klineci bíró, hosszú hajában megerősítve hátul a fésűt. - Azt tartja a közmondás, hogy az apamályi aklon túl nem él meg többé a csuka és a mágnás.
- Hát az meg mit jelent, fivérke?
- Azt, hogy az már hegyes világ, uram, ahol pisztráng van, és a föld nem terem úgy, hogy a mágnás ott meg tudjon maradni.
- No, köszönöm szépen. Ejnye, ejnye, Kutorai, nem ösmerte maga azt az elhalt diákot, Kopál Domokost? Miféle volt?
- Ösmertem, tanár úr, magnus asinus fuit.
- Úgy látszik, most is valami szamárságot csinált.
Etetés után befogott a fuvaros, mentek, mendegéltek egész délután gyönyörű erdők közt, csörgő patakok mentén, melyeket buja páfrányok szegélyeztek, szederinda fonta be a magyal- és kökénybokrokat. Gyík leskelődött ki a tövises iglic alul. Druzsba mind ösmerte, a latin neveiket is tudta, sőt úgy rémlett, mintha a füvek, fák őt is ösmernék és integetnének egymásnak: »Ni, itt megy Druzsba Tivadar, a mi barátunk, ismerősünk, a növénytan tanára, köszöntsük, gyerekek« és a bokrok köszöntötték, az öreg fák is hajladoztak. Néhol behasadt a hegy s egy-egy völgy ékelődött be, a fák félre látszottak szaladni, s mint egy zöld selyemszövet terült el a buja rét, ezer színes lepke keringőzött rajta. Messze a fák között, az erdő szélén megjelent egy-egy szarvas vagy őz, hogy a pataknál szomját oltsa, hanem a lovacskák dobogása, a kocsikerekek robaja visszaijesztette.
Este szürkületkor egy magános házikó mellett kocogtak el. A fuvaros hátraszólt:
- Ez volt az apamályi akol.
- Kend is tudja hát a közmondást?
- Igenis. Hogy a csuka és mágnás túl az aklon nem él meg.
Kietlen, kopár vidék következett most. Itt a jó útnak is mindjárt vége lett, s a kocsi csakhamar nagyot reccsent; bedűlt egy szakadékba.
Csak nagy nehezen kászmálódtak ki utasaink, isten csodája, hogy nem lett embernek, lónak baja, a kocsi azonban összetört.
- Úgy látszik - mondá Kutorai -, hogy az apamályi akol innenső része nemcsak a csukának kellemetlen.
Druzsba úr nem volt ilyen tréfás hangulatban, a helyzet rosszul festett, a kocsi tönkrement, annak kovács kell, továbbmenni nem lehet; éj küszöbén, itt, isten háta mögött, mit tevők legyenek? Minden gyerekkori mese eszébe jutott: a detvai rablókról, a híres Jánosik hajmeresztő cselekedeteiről. Körös-körül a messzeségben apró tüzek gyúltak ki. Megborzongott a háta. Zsiványok főzik ott vacsorájukat.
De a sors nem sokáig kínozta őket, közelgő kocsizörej hangzott az úton.
Éppen egy üres bricska volt. No, ezt egyenesen az Isten hajította le az égből.
- Hollá, kocsis, álljon meg! Hová megy?
- Zsámba.
(Kutorai barátom, ha ez nem isten ujja, akkor én nem vagyok Druzsba Tivadar.)
- Nem vinne el bennünket? Szerencsétlenül jártunk az úton.
- Szívesen.
A kocsis nemcsak elvitte őket, hanem még segített is a tót fuvarosnak kivontatni a szekérroncsokat és összekötözni valahogy.
Druzsba úr kifizette a kárvallottat, aztán felült a pedelussal a pompás bőrülésre s a nagy ijedelem után olyan víg és beszédes lett, mint soha azelőtt.
- Kinek a kocsisa, barátom? - kérdezte menet közben.
- A báró Wildungen Pálé - felelte ez.
- És hol lakik a báró úr?
- Zsámban.
- Ohó! - nevetett fel Druzsba úr kedélyesen. - Miféle emberek maguk? Hát maguknál már a közmondás se igaz, hogy az apamályi aklon túl nem él meg a mágnás?
- Hát nem is él meg - felelte a kocsis hátrafordulva.
- Hogyhogy? Nem azt mondta, hogy a gazdája báró?
- Hiszen bárónak báró, de nem folytatja.
- Hát mit csinál?
- A kőszénbánya igazgatója.
A kocsis dicsekedett, hogy az asszonyát vitte a vasúthoz, aki Pozsonyba ment a menyecske lányához (az ám a szép asszony, ha látnák); otthon is van kettő, de azok még csak palánták, azonfelül egy szép legény fia van az úrnak. Érdemes megnézni, hanem iszen nézik is azt a lányok, hogy csak úgy kopog a szívük, mint a telegráfmasina a vasútnál.
Vagy egy kurta óráig mentek a kísérteties esthomályban. Egy kis szellő fújt, a fák, melyek csodaszörnyeknek látszottak, remegve vonaglottak az út szélén. Az égen sötét felhők vágtattak és egyetlen csillag se volt, míg lent a földön, a kopasz mezőkön az alkonyat világosszürkeségének végmaradványa lebegett. A föld tehát világosabb volt, mint az ég, ami mindig kísérteties hatást tesz.
- Hej, barátom, ösmeri a Kopál-féle birtokot?
- Hogyne!
- Jó birtok?
- Jó a fene - szólt és megigazgatta a strucctollat a kalapján.
- Mégis, mit érhet?
- Nem ér az fenét se.
No, szépen vagyunk, gondolta Druzsba úr, de látván, hogy ilyen adatokkal nem boldogul, inkább a felhőkre fordítá a szót:
- Nem ázunk meg?
A kocsis megnézte alaposan az ég minden oldalát, aztán vállat vont:
- Tudja a fene.
- Van-e a faluban vendéglő?
A kocsis fejét rázta, hogy nincs.
- Hát hol hálunk meg?
- Az én uramnál, vagy mi a fene - felelte kevélyen.
A bányaigazgató szerette a vendéget, egyrészt, mert szenvedélyes politizáló és disputáló volt, aki mindig friss embereket akart a viaskodáshoz, másrészt, mert a vendégeket a részvénytársaságnak számította fel, fejenként jóval drágábban, mint amennyibe neki kerültek. A vendég mindenütt gyönyörűség Magyarországon, Wildungenéknél még haszon is volt.
A direktornál tehát mindig voltak vendégek, mára is megfogta a helybeli lutheránus papot, Salitius Sámuelt, és a bányatársulat pénztárnokát, Vőneki János nevű kun embert, aki arról volt nevezetes, hogy egyetlen története volt a piócáról, de azt sohasem mondhatta el teljesen, mert elbeszélés közben mindig megneheztelt a társaságra és abbahagyta a históriát, mely ennélfogva a maga teljes egészében elveszett az emberiségre és a tudományra. A pénztárnok úr ugyanis foghártya-gyulladásban szenvedvén fiatalabb korában, az orvos (otthon Dorozsmán) piócát rendelt az ínyhúsra. Vőneki elalélt a nagy fájdalomban és egy hirtelen támadt köhögési roham folytán elnyelte valahogy a piócát, aki azóta benne lakik s néha csodálatos dolgokat mível belülről, ha a bolondéria rájön… Mikor odáig ér s mondani kezdené a nyughatatlan állat viselt dolgait, valaki rendesen közbeszól, hogy az lehetetlen, mert annyi év óta vagy a pióca pusztult volna el, vagy a pénztárnok, Vőneki úr dühbe jön s az asztalra üt: Én nem szoktam hazudni, kikérem magamnak; mi mind a ketten élünk, ha mondom - és egy világért sem folytatja tovább.
Éppen vacsorához akartak ülni, mikor utasaink behajtattak a nagy, kényelmes udvarba, mely egy egész telepnek a legcsinosabb épületéhez vezetett. A direktor vidám zajjal fogadta a jövevényeket. Egy csöppet se látszott rátartónak vagy kevélynek, sovány, púposhátú emberke volt, (valószínűleg azért nem folytatta a báróságot), de szép, vékony arcáról intelligencia sugárzott.
Druzsba úr bemutatta magát és kísérőjét, Wildungen úr viszont bemutatta két vendégét és délceg fiát, Wildungen György bányamérnököt (ilyen fiatal és már végzett - csodálkozék Druzsba úr fennhangon), megnevezte két kis lánykáját, melyek közül tizenhárom éves volt a nagyobbik és tizenegy éves a kisebbik. Aztán egyszerre kikiáltott az ajtón:
- Nosza hamar, Katalin, még két terítéket!
A két teríték ott termett, Kutorai azonban szabódott a leülésre nézve.
- Én csak pedellus vagyok, kérem alássan.
- Mi meg csak föld alatti vakondokok vagyunk - mondá a báró kedvesen -, kivévén a tiszteletes urat, aki ellenkezőleg égi vakondok.
A vacsora remek volt, a »Pává«-nál sem lehet ilyet enni, a hangulat kedélyes, a pap vidám anekdotákat beszélt berlini tanulókorából, a fiatal Wildungen mulatságosan tudta produkálni a zürichi németeket (általában pompás fiú volt a kis Wildungen), Vőneki pedig nagyokat hörpintgetett (micsoda kellemes pocsolyát csinál az most a piócájának) és egyre biztatgatta a többit is. Hát iszen koccintgattak is eleget, sőt idősb Wildungen úr egy tósztot is mondott Zsám új birtokosára, a budai gimnáziumra és annak egyik jelenlevő képviselőjére, kifejtvén beszédében, hogy a magyar nem boldog és hogy Tisza Kálmán nem igaz hazafi és nem igazi liberális ember.
- Sohase ejtette el a liberálizmus zászlóját! - pattant fel Salitius.
- De sokszor használta arra, hogy letörülje vele az antiliberálisok könnyeit! - mennydörögte idősb Wildungen.
Druzsba úr, meghatva a tószt által, könnyekre fakadt, amit látván Kutorai - ki mindenben alkalmazkodni akart feljebbvalójához -, elkezdett hangosan sírni. A csöppecske kisasszonyokat, kik az asztal végén bújtak össze, éppen csak ez a mozzanat kezdte érdekelni s váltig kérdezgették: »Ki bántotta a bácsit?« Druzsba megbotránkozott és oldalba lökte haragosan: »Kutorai, ez nem illik, ne bőgjön.« Kutorai hebegett valamit, mentegetőzött, hogy a hazát siratja, de Druzsba úr megint ráförmedt: »Hallgasson, maga csak akkor sírhat, ha a tanári kar megengedi!«
Aztán felállt és viszonzásul a ház urára köszöntvén poharát, ékes szavakban ecsetelte azokat a sebeket, melyekből a haza teste vérzik, a nemzetiségi mozgalmakat, a szoldateszka túlkapásait, a zsidók izmosodását. Mikor Türr Pista a lakodalmát tartotta Párizsban egy Bonaparte leánnyal, a lakomán jelen volt egy előkelő zsidó bankár is s az asztalnál arról beszéltek, hogy el kellene bánni a zsidókkal, mire megszólalt a bankár, aki igen szellemes ember vala: »Siessenek, uraim, ha minket fel akarnak akasztani, mert ha sokáig halogatják, nem marad kötélre való pénzük.« Egyszóval, sietni kellene, de a kormány velök tart. Hisz újabban már a szent koronát is úgy ábrázolják, hogy pájeszek lógnak le róla. Valami láncféle kétoldalt… Majd végigment Druzsba úr az összes kormányzati hibákon s eljutván az államadósságok milliárdjaihoz, egy mély elmére valló fordulattal ebből meríti a reményt jövendő fennmaradásunkra nézve, mivel - úgymond - a hitelezők nem hagyják megsemmisülni az országot, nehogy a pénzük odavesszen.
Vőneki fölrezzent bóbiskolásából s keserű hangon morgott közbe (csak ez az egyetlen politikai közbeszólása volt):
- Nem kellett volna megölni Kuthen királyt.
A jó öreg kun még ott tartott a gravamenekben, hogy a magyarok gonoszul bántak el a kun királlyal.
Alighogy kicseréltettek a haza sorsára vonatkozó eszmék, Druzsba úr átvitte a beszélgetést hivatalos kötelességére s a hagyaték iránt sietett beszerezni az információkat.
- A birtok mintegy ötszáz hold, juhlegelőnek alkalmas - szólt idősb Wildungen -, egy kis zab, egy kis pohánka és krumpli megterem benne. A földek egyre-másra megérnek holdankint harminc-negyven forintot.
- Kevés - sóhajtott fel Druzsba úr csalódottan - szörnyen kevés.
- Úgy, de van a hagyatékhoz egy szép kastély is.
- Ah, igazán?
- Egy valóságos kis vár - tette hozzá a tiszteletes -, egy mesebeli vár, csak éppen hogy nem forog kacsalábon.
- Talán kísértetek is vannak benne? - mosolygott Druzsba úr.
- Egy mindenesetre van - bizonyítá a báró -, de éppen nem ijesztő, ugye, szent atyus?
S hamiskásan hunyorított Salitiusra.
Pedig inkább a fiát figyelte volna, aki fülig pirult ennél a témánál.
- Én már nem vagyok se ijedős, se kísértetlátó - mentegetőzött a pap -, én már csak vén vagyok.
- Ej, a vén kos is emlékszik a sóra, kivált ha maga is sós (Salitius).
A csibukok füstje kék felhőkbe burkolta a társaságot, e kékségből szárnya nőtt a jókedvnek, s e szárnyakból hulltak ki apró színes tollak, ötletkék, incselkedések.
- Messze van innen a kastély? - kérdé Druzsba úr feszült érdeklődéssel.
- Egy fenyőerdőcske közepén vagy négy kilométernyire innen, közel a mi bányánkhoz.
- Lakik benne valaki?
- Titokzatos dolog - felelte az öreg Wildungen, szemöldjeit felhúzva. - Egy gyermekasszony vagy egy leány lakik benne, szép, mint a tündér.
- Tehát be is van a kastély bútorozva?
- Fényesen, mint egy királyi rezidencia.
Druzsba úr csodálkozott, letette a csibukot.
- És milyen címen lakik ott?
- Hisz éppen ez a titokzatos - folytatá a bányadirektor -, a kastélyt egy öregúr bérelte ki a megboldogult Kopáltól. Hogy ki lehet, nem tudjuk, de egyszer vigyázatlanságból excellenciás úrnak szólította a vele jött férfi, nyilván komornyikja. A haszonbéri szerződés évekre szól s mindössze egypár száz forint évente, szóval csekélység, mert a kastély el volt hanyagolva, baglyok lakták. A bérlő renováltatta nagy pompával, fél évig dolgoztak a kőművesek, díszítők, kárpitosok. Azt hiszem, belejött vagy százezer forintba. Az embernek a szíve szorul el ilyen pazarlás láttára.
Druzsba úr megelégedetten simogatta rőt szakállát.
- Mikor elkészült a kastély, hetekig hordták társzekerek Bécsből a bútorokat, szőnyegeket, drágaságokat és csecsebecsét, mindenféle járműveket, hintót, ernyős kocsit, bársonybélésű talyigát. A holt tárgyak után jött az eleven felszerelés. Orosz trapperek, póni lovak, egy fehér bárány, három papagáj, mindenik más színű, egy mókus ezüst kalitkában, egy dog, két véreb, két angóramacska, egy uhubagoly. Most végre szállingózni kezdett az udvar, hat kis udvarhölgy, egy guvernant, egy vén komornyik, két huszár, két szakácsnő, egy kertész, egy kürtös, egy fésülő frájla, egy kocsis, egy szerecsen groom és egy major domus, aki csak németül tud.
Druzsba úr szemkarikái kitágultak, s úgy hallgatta lecsukódó szempillákkal, édesdeden, mint egy ezeregyéjszakai mesét.
- Ahogy minden együtt volt, egy éjszaka megérkezett üveg batárban az excellenciás úr is, elhozta a kastély kis úrnőjét, szép, vézna, harmatgyenge teremtést, egy liliomot…
- Érdekes - lihegte Druzsba és a verejték csurgott homlokáról.
- Gyönyörű fehércselédke, kár, hogy ő maga nincs benne a hagyatékban. Jó volna a gimnáziumnak, - tréfálkozott Wildungen -, a diákok verseket írnának hozzá.
- Van nekünk olyan otthon - nevetett Druzsba úr.
- Nos tehát, az excellenciás úr ott maradt néhány napig s nagy hódolattal bánt a kicsikével, mint valami felsőbb lénnyel. Ennyi szivárgott ki. Aztán elutazott és csak néha, igen ritkán jön megnézni. Gondolom, kétszer volt itt azóta. Mikor jön, egy sípot fúj meg a kapu előtt, mire a kastély tornyáról kürtszó felel, s akkor megnyílik dübörögve a kapu. Más halandó előtt csukva marad.
- Hogyan? - kiáltott fel Druzsba úr ijedten. - Hiszen akkor én se nézhetném meg?
- Semmi kétség, hogy önt se eresztik be. Képzelheti, hogy akadtak már vállalkozó szellemek, mert semmi se vonz úgy, mint a tilalmas és titokzatos, kik mindenféle csellel próbáltak beállítani vendégnek, de nem lehet; a kastély néma marad, minden kopogásra, kérésre, dörömbölésre, mint a sír.
Druzsba úr elszomorodott.
- Az én utasításom pedig arra szól, hogy részletes, kimerítő jelentést tegyek a hagyatékról, különösen a lakóházról, tekintettel arra is, mennyiben volna alkalmas elaggott tanárok menedékházául. Beláthatja báró úr, hogy minden áron be kell jutnom.
- Hiszen én belátom, de ha nem lehet, hát nem lehet. Nincs rá mód. Csak ostrommal lehetne, de katonasága, úgy látom, nincs.
- Különös egy eset! - szólt a tanár gondolataiba merülve. - Egy ilyen romantika a XIX. század végén! És mit gondol, báró úr, mi az a személy és miért tartják ott?
- Én azt hiszem, és általában az egész környék, hogy politika van a dologban. Nem is lehet más. A kicsike valami trónkövetelő hercegnő, talán egy Orleans vagy egy Bourbon kisasszony, vagy isten tudja… de valami ilyenféle. Ide dugják, a világ egy elhagyatott zugába, hogy azután alkalmas órában elővegyék. Valami nagy európai cselszövény készül és a machinációban benne van a bécsi udvar keze is. Egyébiránt ezeket ne tessék valahogy a jelentésbe fölvenni, mert ebből nagy komplikáció lehetne, s még a fejéért sem állnék jót…
- Az én fejemért? - szeppent meg Druzsba úr s borzadva gondolta el, mennyi növény latin elnevezése pusztulna el, ha az ő fejét levágnák.
- Én bizony nem bánnám, ha valami nagy világfelfordulás történnék - szőtte odébb gondolatait az idősebbik Wildungen -, mert rosszabb már úgyse lehet. Azonfelül mi magunktól semmit se tudunk csinálni, ha mások ki nem kaparják nekünk a jobb időket, mert élhetetlen a magyar. Locsog a szabadságról, de azt se tudja, mi fán terem. Azt hiszi, a szabadság azt jelenti, hogy nem kell dolgozni. Innen is van, hogy mikor pihenni akar, szabadságot kér. A pihenést nevezi szabadságnak. A kocsisom szabadságot kér, vagyis inni megy a kocsmába, az írnokom szabadságot kér, vagyis hazamegy az anyjához és két hétig alszik a méhesben. Ez nekik a szabadság. És ez így megy föl egész a miniszterig, az is szabadságot vesz, elmegy fürödni Ostendébe. Ilyen szabadsággal elpusztul aztán a nemzet, és sehol egy vezető szellem, aki ebből felrázza.
- Hát Szilágyi? - szólt közbe ifjabb Wildungen.
- Sok téglája van, de nem tud házat építeni - vágja le idősb Wildungen.
Vőneki félálomban morogja:
- Nem kellett volna megölni Kuthen királyt.
- Ej, menjen a pokolba! Azóta már úgyis meghalt volna magától.
- De a famíliája most is élne.
- Persze, Dorozsmán.
Így telt el az este, körömig égtek a gyertyák, a bakter éjfélt kiáltott, ideje volt lefeküdni, kivált Druzsba úr volt nagyon elfáradva s úgy aludt reggelig, mint a bunda.
Már a szűzies hegyvidéki napfény javában besütött a zsalunyílásokon, mikor fölébredt. Sietve kezdett öltözködni, hogy még délelőtt megtekinthesse a hagyatékot s délután hazaindulhasson. Ablaka alatt az ambituson a két Wildungen leányka reggelizett. Druzsba úr a következő párbeszédet hallotta.
- Láttad az idegen bácsi óraláncán a disznót, Micike?
- Láttam. Nagyon szép: farka is van.
- Fölfelé kunkorodik, és azt hiszem, aranyból van.
- Szeretném - selypíté a kisebbik leány.
- Én is szeretném - mondta a nagyobbik -, és ha nekem adná, megmondanám neki, miképpen juthat a kastélyba.
- Ha tudnád! - szólt a kicsike gúnyosan.
Druzsba úr figyelmes lett. A gyermekek néha igazat mondanak. Abbahagyta a mosakodást, hogy a víz pocsogása ne fogja el a hangokat.
- Én tudom, Micike. Mikor tegnapelőtt a bányához mentem Gyurival, egy bányamunkás egy olyan nagy-nagy liliomot hozott, hogy olyan volt, mint a te fejed, sohase láttál te olyat, Micike. Csak az óriások országában teremhet olyan.
(Az ellopott Victoria regia, gondolta Druzsba úr.)
- A liliomot odaadta Gyurinak. »Magának hoztam, mérnök úr.« Gyuri pedig elvitte a bányába. Azt gondoltam, hogy nekem adja és én viszem a mamának. De ha nekem akarta adni, akkor miért vitte a bányába, ahol belepi a kőszénpor? Talán elfelejtette, hogy itt vagyok. Vártam rá, míg kijön, lepkéket fogdostam a környéken, el is aludtam egy fa alatt, újra elmentem a bányához, megkérdeztem, bent van-e még a bátyám. Mondták, hogy még ki nem jött. Sok-sok idő telt el, mire végre haza indultam a virág nélkül s amint az útra érek, mit látok, képzeld el Micike, no, képzeld el…
- Nem tudom - felelte Micike.
- Hát a kastélybeli kisasszony jött ki a kastélyból a pónikocsiján, a szerecsen hajtotta a picike lovakat, a kisasszony bent ült a selyem baldachin alatt, és amint elrobogott mellettem a kis kocsi, ő rám nevetett és hát mit tartott a kezében, képzeld el, no, képzeld el…
- Nem tudom, Rózsika, nem tudom…
- Hát a roppant nagy liliomot tartotta, amit Gyuri bevitt a bányába.
- És aztán, aztán? - sürgette Micike.
- Aztán az, hogy »nagy csacsi a Micike, az ő esze picike«. Mert lássa, Mici kisasszony, ebből azt okoskodja ki a maga testvérkéje, Róza kisasszony, hogy Gyuri úr azon idő alatt a kastélyban volt és minthogy a bányából azon idő alatt ki nem jött, tehát a bányán keresztül volt a kastélyban egy olyan titkos úton, aminőről az apa mesélt a törökök idejéből.
- De hátha az más ilyen virág volt? - ellenveté Mici, egy kis szünet után.
- Csakhogy nem volt ám, mert Gyuri nem hozta ki a bányából a magáét, s mikor megkérdeztem, azt mondta, hogy meggyűrődött, összetört, elcsapta.
Druzsba úr megborzongott.
Most már két veszedelmes titkot tud. Az egyiket Kutorai is tudja és alkalmasint ki fogja fecsegni; már ezért is leüthetik a fejét. Most meg itt van a másik, amelyikért szintén leüthetik… De minthogy csak egy feje van, hát mindegy; gyorsan végzé öltözködését, aztán megreggelizett az ebédlőben, ahol a fiatal mérnök várt rá és Kutorai.
- Atyám a bányába ment, de rám bízta, hogy önnek megmutogassam a Kopál-féle fekvőséget - szólt a fiatal Wildungen udvariasan.
- Köszönöm, báró úr, menjünk.
Elhagyták a telepet és a kis falut, mely alig állt egypár szalmafödeles házból, s eléjük tárult egy fekete világ. A kőszénpor belepte a földeket, a növények és fák leveleit, s olyan szomorú volt az egész környék, mint egy partécédula, csak messze, egy fenyőerdőfolt közepén csillogott ki kedvesen a ragyogó napfényben a kastély veres fedele, meg a tornyocska pléh orma.
- Ott a kastélyuk, uram!
Druzsba úr fölfalni látszott a szemeivel.
- Oda is el kell mennem - jegyzé meg szomorúan.
- Az lehetetlen.
- El fogok menni - mondá eltökélten, s ajka zord és keserű volt.
A falu szélén egy malom kelepelt, keskeny patak hajtotta a kövét, és annak a vize is olyan fekete volt, mint a tinta.
Kiértek a mezőre. Wildungen megmutatta a Kopál-tagját, árkos, szakadékos földek, itt-ott egy tábla satnya vetemény, bokáig érő rozs, másutt már rég arattak, ez még zöld s kalászát keresztül lehetne húzni a pipaszáron; arra csakugyan jó volna. Ami nincs bevetve, azon a borzag nő az ő fekete bogyóival, meg a boróka lepi el, az is a fekete bogyóival.
Jó nagy darab föld volt, patkó alakjában elterjedt egész a fenyőerdőig, ahol a kastély állt, magas, imponáló kőfallal körülvéve; valaha felvonó hídja is volt.
Végigmentek az egész tagon, Druzsba úr pedáns ember, fölásta a talajt és pontosan bejegyezte a noteszébe, hogy vörös agyag, lerajzolta a figuráját, megjelölte az árkokat és kikérdezte a mérnököt.
- Nincsen-e itt is kőszén a föld gyomrában?
- Fúrtam, kerestem, de nincs ott már semmi, csak még a pokol.
Eközben megkerülték a fenyőerdőt és egy nagy ívet járván be, a falu túlsó oldalára jutottak a bányához; Kutorai egy kissé hátramaradt, a professzor szalasztá el valami pirosló növényért, mely a hegyszakadék túlsó végéről lóbázta a virágát.
- Báró úr - szólt Druzsba, midőn magukra maradtak - vezessen el engem most a kastélyba.
A fiatalember elmosolyodott.
- Hát azt hiszi, hogy nekem szárnyam van és a levegőben tudok szállni?
- Igenis, azt hiszem, hogy önnek szárnya van éspedig nem az angyaloké, a kék, hanem amolyan rózsaszínű, az Ámoré, és hogy tud vele szállni is, ha a levegőben nem, hát a föld alatt. Vezessen el engem a föld alatti úton.
A fiatal Wildungen elsápadt.
- Ön álmodik - mondá zavartan, de mégis csillogó és mélyreható tekintettel.
- Én mindent tudok - felelte Druzsba síri hangon.
Wildungen arcán a halványságot égő pirosság váltotta fel.
- Én mindent tudok - ismétlé Druzsba úr csendesen -, és soha semmit se fogok elárulni. Isten engem úgy segéljen!
A fiatal mérnök meghajtotta magát, annak a jeléül, hogy kész engedelmeskedni ebben a kényszerhelyzetben.
- Meg fogom kísérelni, uram. Várjon rám a nyírfák alatt, egy óra múlva itt leszek a válasszal, úgy lehet.
- Nem vihetne magával?
- Lehetetlen. Hanem amit tehetek, megteszem.
A fiatal mérnök sietve ment le a bányába, Druzsba úr a fák árnyéka alá húzódott, a szénpajták háta mögé, leült a fák alá s rágyújtván egy kassai kubára, hallgatta a talicskák csikorgását; egy öreg munkás valami tót dalt dúdolgatott:
Mikor gyerek voltam, az asszonyok a kemencére híttak maguk mellé,
Mikor legény lettem, én híttam őket;
Most, hogy öreg vagyok, semmit se szólunk egymáshoz,
Csak a talicskámat biztatgatom:
Gurulj, gurulj, kis taligám,
Te vagy az én tápláló dajkám.
Addig-addig dudorászta, hogy Druzsba is megtanulta és csupa unalomból át akarta önteni magyar szövegbe, kínosan viaskodék a rímekkel és caesurákkal, s midőn odaért Kutorai, haragosan inté le.
- Pszt! Ne zavarjon szellemi foglalkozás közben!
De Kutorai meg nem állhatta, hogy elő ne villogtasson egy szarvasagancsot.
- Nini, tekintetes uram, mit találtam.
- Hol?
- A szakadékban.
- Hm - veté oda bosszúsan -, magának nagy szerencséje van a szarvakhoz, Kutorai.
Kutorai elszontyolodott e szavakra s oly mély töprengésbe merült a fához támaszkodva, mint akinek valami rébuszt adtak fel, Druzsba pedig tovább építé a bohókás dalocskát, miközben úgy eltelt az idő, hogy egyszerre csak ott toppant a kis mérnök s rejtélyesen intett Druzsbának, hogy kövesse.
A mérnök bevezette a deszkabódéba, amit irodának neveznek; egy hivatalnok volt ott, aki számba vette a kiaknázott és az elszállított szénmennyiséget. Ifjabb Wildungen egyszerűen kiküldte a hivatalnokot.
- Magam akarok lenni ezzel az úrral, legyen oly jó, kedves Bihács úr.
Bihács úr eltávozott, a füle mellett lúdpennával, ifjabb Wildungen pedig körülnézett, hogy a deszkanyílásokon nem néz-e be valaki, aztán így szólt Druzsbához:
- Minden rendben van, uram, hanem mindenekelőtt üljön le ide a székre és egy szelet papirkára írja fel azt a néhány szót, amit diktálok, lehetőleg nyomtatáshoz hasonló betűkkel.
Druzsba leült s az ifjú báró ezt diktálta:
- »Egy úr érkezik ma a kastélyba, mutassák meg neki az épületet és a kertet.«
- Megvan.
Ekkor a báró zubbonya alá nyúlt, kivett onnan egy hófehér galambot, mely vidoran mereszté apró, serétszerű szemét Druzsba úrra. A báró rákötötte keskeny selyempántlikával az összehajtogatott levélkét és átnyújtotta Druzsbának, mondván:
- Rejtse a kabátja alá a galambot, aztán ha olyan helyre ér, ahol senki sem látja, eressze el.
- És aztán? - csodálkozék Druzsba úr.
- Nos, hát a galamb elszáll a kastélyba, ott a major domus megkapja a levelet és azt hiszi, hogy a parancs onnan jön, ahonnan kapni szokta. Délután aztán ön odamegy és ő minden megmutogat.
- Nem értem.
- Pedig egyszerű. A kastélyba se nem írnak, se nem kapnak soha postán levelet. Ezt a galambok teljesítik.
- De hisz ezzel az állam van megkárosítva.
- Persze, de ezt most ne feszegessük. Elég az, hogy így van.
Druzsba úr még mindig habozott.
- De hátha a galamb ahelyett, hogy a kastélyba röpülne, a levéllel egyenest ahhoz a titokzatos nagy úrhoz száll Bécsbe vagy Párizsba, mit tudom én…
- Dehogy. A galamb azokból való, amelyek idehozzák az üzeneteket, vagyis…
- A galambjának galambja - segítette ki Druzsba úr.
Azzal átvette a madarat, elrejtvén a tubákszínű kabátja alá, elsietett, s mint egy hős, ki rendkívüli dolgok elkövetésére van elkészülve, eltökélt lépésekkel egyenest egy földszakadéknak tartott és leereszkedvén ott, ahol nem láthatta emberi szem, fölhajította a madarat a levegőbe.
A galamb kifeszíté szép hófehér szárnyát, megrázta magát, mire rögtön helyreigazodék fölborzolt, összegyűrt tollazata, s gyorsan emelkedett föl, föl a magasba, ott egy darabig keringett, himbálózott, mintha tájékoztatná magát, aztán mint a kilőtt nyíl, mint a szent lélek szállt, szállt a kastély felé…
Míg a fehér galamb elvégzi a dolgát, addig Druzsba úr is végezni akart. Komoran, gondterhelten tért vissza a faluba a direktorhoz, ahol még ebéd előtt tollat és tintát kért:
- Vezesd el a bácsit az írószobába, Micike!
Útközben Druzsba úr lecsatolta óraláncáról a kis ezüstmalacot és odaajándékozta a leánykának, aki szépen meghajlott és egy pacsit adott érte a Druzsba úr nagy tenyerére.
- Nem tud röfögni? - kérdé a leányka s próbálta nyomogatni.
- Nem, aranyoskám, nem tud - mondta Druzsba úr jóságosan.
- Hát mit tud?
- Semmit se tud - felelte röstelkedve, mintha ő lenne annak az oka. - Hanem azt mondják, szerencsét hoz.
- Hogy hoz, ha nem tud járni? - faggatta a gyermek.
De már erre Druzsba úr se tudott megfelelni és nem is volt olyan hangulatban. Remegő kézzel fogta meg a lúdtollat (itt még olyannal írtak) s a következőket vetette papírra:
»Ha meghaltam, a kötelesség és pontosság áldozata vagyok, imádkozzatok értem, isten veletek, kollégáim. Ami csekély ingóságaim vannak, azokból tanártársaim válasszanak egy-egy emléket, aranyórámat, pecsétnyomó ametisztgyűrűmet és megtakarított pénzemet, ezerhétszáz forintokat hagyom Jahodovsky Józsefné asszonynak, a “Páva« vendéglősnőjének, azon föltétel alatt, hogy minden évben keresse fel egyszer síromat, ha az általában feltalálható lészen, s személyesen tegyen rá egy szegfűvirágot. Ez végakaratom. Amen.
Druzsba Tivadar
Ui. Növényeimet hagyom a Nemzeti Múzeumnak, ruháimat Kutorai pedellusnak, jegyzeteimet a Tudományos Akadémiának, hatágú penecilusomat a házmesterném kisfiának, ki azt sóvárgó szemmel nézegeti, valahányszor faragok vele.”
Egy könnycsepp esett le a papírra, mely elmosta és elpiszkítá az egyik szót, de Druzsba úr már meg sem nézte, melyiket, hirtelen behajtotta az iratot, spanyolviaszkot csöppentett rá és lenyomta az ametiszt pecsétgyűrűvel.
Ebédnél egy kis bátorságot ivott, de a feketekávát már nem várta be, intett Kutorainak és elindultak a kastélyba, hiába tartóztatta idősb Wildungen gúnyolódva, hogy úgyis hiábavaló fáradság, csak az ördögnek tartozik egy úttal.
Közeledvén a kastélyhoz, a fenyves szélén egyszerre így szólt, nem minden érzékenység nélkül, ünnepélyes zordonsággal:
- Most pedig elválunk, Kutorai. Ön itt marad, én pedig tovább megyek végzetes utamon. Isten tudja, mi vár rám, Kutorai. Fegyvert nem viszek magammal, mert úgyse merném elsütni, megyek azzal a tiszta szándékkal, hogy amit elvállaltam, a hagyaték részletes megtekintését, azt életem árán is kész vagyok teljesíteni. Mert nem a kíváncsiság visz, Kutorai, de a kötelesség. Ön itten megvár egy-két óráig, ha visszajövök, jó, ha vissza nem jövök addig, akkor már baj van. Akkor üljön ön kocsira és hajtasson el Besztercebányára még az éjjel, ott jelentse az esetet a főispánnak és a katonai parancsnokságnak és kérje megszabadításomat. Ha megszabadítanak, jó, ha pedig már későn érkeznek (s most megint egy könnycsepp gurult le a Druzsba arcán) akkor, akkor… ebben az esetben isten önnel, Kutorai, viselje magát jól és legyen tisztelettel a tanári kar iránt és akkor… vigye el azt az írást, amit adok, a budai járásbíróságnak, ebben van a végrendeletem. Mondja el barátaimnak, hogy Druzsba Tivadar ember volt a talpán, előre tudta a halált és mindent elrendezett. Nota bene! minden ruhámat magának hagytam, Kutorai.
- Köszönöm - mondta a pedellus a helyzethez illő sóhajjal és elmélázott, mintha azt számítgatná, hány kabátja és mellénye van a tanár úrnak, aztán kisvártatva hozzátette:
- A bundát is?
- Azt is.
Ezzel kiszedte zsebéből tárcáját, aranyóráját, a bepecsételt iratot, s átadta Kutorinak és megindult a kastély kapujához vezető, páfránnyal, cickóróval fölvert gyalogúton.
Kutorai visszatartotta.
- Tekintetes tanár úr - szól, merészen eleibe lépve -, tessék nekem megmondani, mert nincs azóta nyugtom tőle, és ha vissza nem térne, holtomig kínozna, mire értette délelőtt, hogy nagy szerencsém van a szarvakhoz?
Druzsba tanár úr zavartan, de mégis szigorúan nézett rá:
- Ne legyen szemtelen, Kutorai, hogy ebben a végzetes pillanatban ilyen lappáliákkal áll elő. Mondtam, mert mondtam. Tudom is én, mért mondtam? És ha tudom is, mért akarja tőlem harapófogóval kihúzni? Mindenemet szétadtam, valamit én is csak magammal vihetek a másvilágra… No, nézze meg az ember.
Meg sem állt többé, csak a kapunál. Egy miatyánkot mormogott csöndesen, miközben meglátta Kutorait, hogy egy fa mögül les rá, közelebb intette s így szólt reszkető, tompa hangon:
- Az órát minden reggel pont nyolckor kell felhúzni; ha késik, meg kell egypárszor rázogatni napközben, az a természete.
Kutorainak feltűnt, hogy nagyon sápadt volt és izgatott, úgy rémlett neki, mintha ama néhány perc óta sokkal havasabb lenne a feje.
Végre fölemelte esernyője nyelét, mely egy réz kacsafejben végződött és megkopogtatta vele a kastély szögekkel kivert izmos tölgyfa kapuját, mire az legott csikorogni kezdett, mint valami élőlény, és megfordult sarkaiban.
- Tessék belépni! - szólt valaki belülről, németül.
Druzsba úr belépett, szíve hangosan vert.
A kapu bezáródott utána, s ő szemben találta magát egy medvével, aki fölágaskodott, fölemelte a két első lábát, mintha parolázni nyújtaná az egyiket.
Druzsba úr rémülten tántorodott hátra.
- No, no, ne tessék félni - szólalt meg, de nem a medve, hanem egy oldalt álló, szürke ruhába öltözött katonás tartású öregúr, kit eddig Druzsba úr nem vett észre.
- Bligi jó állat, szelíd állat, ki nem bánt senkit. Mindössze három embert evett meg valamikor, de most már öreg, nincsenek meg a fogai, és istenhez tért, meg van szelídülve. Bligi, eredj be a odúba! (Bligi morogva távozott egy vasrostélyos házikóba, melynek lelapult fehér homlokzata orgonabokrok közül kandikált ki.) És mos térjünk a dologra, uram, megkaptam a parancsot és mindent készségesen megmutatok önnek. Tessék engem követni. Nem kíván előbb valami frissítőt?
- Köszönöm - nyöszörögte Druzsba úr, még mindig zsibbadtan a kiállott izgalomtól.
Fölséges nyári délután volt, az egész természet nevetett, szikrázott a verőfényben. Egy csöpp szellő se fújt, a fák levelei nem mozdultak, a virágoknak, melyekkel tele volt az udvar ültetve, az illata lent terjengett, a mozdulatlan levegő föl nem verte, szét nem vitte, valami holt dolognak látszott az egész, mintha festve vagy elátkozva lenne.
Csak a méhek és a darazsak éltek, döngtek, keringtek, játszottak és szerelemtől részegen fetrengtek a rózsák kelyheiben.
Druzsba urat végigvezette a kert egy részén, melyben ritka növények egész serege volt látható, egy lépcsőzethez, mely a verandára szolgált. Két nagy cövek volt a veranda két oldalához verve s a cövekhez egy-egy véreb láncolva. A vérebek egyszerre ugrottak fel, hogy magukat letépjék, s rettentő morgással vicsorították fogaikat az idegenre.
- Láncon vannak - szólt az öregúr, nevetve a Druzsba úr megrökönyödésén -, csak éjjelre szoktuk szabadon ereszteni. Tessék, kérem, felsétálni. Ez a feljárat. Másutt két kőoroszlán szokta helyettesíteni ezeket a falánk fenevadakat, vagy két kaktusz. De ők szebbek, nem igaz? Nézze a kinyújtott piros nyelveiket, mintha két virág lenne. Két lihegő virág, hahaha!
Druzsba úr, kikerülendő az egyik kutyát, bal lábával belépett a buja növényzetbe, egyszerre valaki elköhögte magát a lába alatt, körülnézett, nem látott senkit.
- Mi volt ez? - hebegte összerázkódva - ki köhintett?
- A növény - felelte a major domus, akinek a kiejtésén meg lehetett ösmerni a lengyelt, hangján és kiégett tekintetén a korhelyt, tartásán a kiszolgált katonatisztet. - Köhécsel szegényke, köhécsel. Tetszik tudni, a klíma. Hahaha, a klíma. Köhögnek a növényeink.
Druzsba úr csodálkozva nézett a major domusra, mint egy túlvilági kísértetre, de olyan jóízű bonhomia ült annak a barázdás arcán, a tokáján, a szeme körül, hogy éppen nem lehetett ijesztőnek mondani, csak furcsának.
- Ah, igen! - kiáltott fel Druzsba úr és a homlokára ütött. - Olvastam erről a növényről valamit. Ez a tussiens eutada, a köhögő sás.
És haragudott magára, hogy úgy megijedt egy növénytől. Ő, a nagy botanikus. Tehát mégis az oktalan állat van felül az emberben és a tudós alul.
A major domust (mert annak kellett lennie) lehetőleg meglepte, sőt bosszantotta, hogy a látogató még a latin nevét is tudja a növénynek, s fürkésző tekintettel méregette, mialatt az óvatosan lépegetett fel a márványlépcsőkön a verandára.
- No, most nézzük meg a szobákat. Csinos kis fészek, ugyebár? És kedélyes. Teringette, nagyon kedélyes.
A verandáról egy nagy szalon nyílt XIV. Lajos korabeli selyembútorokkal, rozsdavörös, vastag brokát-függönyökkel. A mennyezeten gazdag színpompájú freskókép a magdeburgi asszonyokat ábrázolta, akik a hátukon viszik ki férjeiket.
A némileg magához tért Druzsba urat a kép kötötte le.
- Ki festette ezt? - kérdé.
- Ohó! - szólt a major domus. - Elfelejtettem megmondani, hogy semmi kérdés. Ez a szabály ellen van. Amit szükségesnek tartok, én mondom meg. Ön mindent megnézhet, de semmit se kérdezhet. Mert nagyon kellemetlen helyzetbe kerülhetnénk. Udvariatlannak kellene látszanom önnel szemben. S ez nekem nagyon fájna. De menjünk tovább. Most egy kedves kis boudoir következik.
S ezzel szeretetre méltó meghajlással elöl ereszté vendégét.
Druzsba úr rátette kezét az ajtókilincsre, mire egy fájdalmas szisszenéssel hátraugrott.
- Az ördögbe is, mi baja van? - csodálkozott a major domus, rettentő komoly arcot erőltetve.
- Egy villamáram ütött meg - dadogta Druzsba.
- Bohóság, bohóság, képzelődés.
S ezzel ő maga sietett az ajtót kinyitni s előre indulván, keresztülmentek a kék selyemmel kárpitozott szobán, melynek ablakaira egy nagy bignonia húsos levelei és fehér virágfürtjei borultak, enyhe félhomállyá tompítva a nap szemvakító ragyogását.
Innen egy ebédlőterem nyílt szárnyas ajtókkal a délnek fekvő oszlopos tornácra. Az ebédlő ónémet divatban volt berendezve, nagy szekrények, gót stílű székek, a falak kemény fával burkolva s azokon evésre-ivásra vonatkozó elmés német versecskék voltak fölvésve. Druzsba megállapodott egy percig ezeket olvasni, midőn egyszerre csak megszólal, mintha a falból jönne, egy síri hang:
»Ne menj tovább, ha az életed kedves!«
Druzsba összerezzent, úgy rémlett neki, mintha régen elhalt apja hangját hallaná. Ráemelte szemeit a major domusra, tekintetében meggyötrött lelke vonaglott.
- Ön szólt? - kérdé bárgyún, kidülledt szemekkel.
- Én? Dehogy.
- Hogyan, ön nem hallotta?
- Természetesen nem, hisz nincs itt senki - felelte a major domus csodálkozva -, ön hallucinál, uram, nincs másképp.
Druzsba úr nem felelt, vakon, gépileg követte vezetőjét még egy csomó szobán keresztül. Lépteik kísértetiesen kopogtak, sehol se mutatkozott élő lény, mint az elátkozott kastélyokban, csak egyetlen szobában ült a karszékben a tükör előtt egy csimpánzmajom és borotválkozott.
A majom felriadt az idegen láttára és a villogó borotvával ide-oda hadonászva, a Druzsba úr hóna alatt, annak a karját érintve rút fejével, a nyitott ablakhoz rohant és azon ugrott ki.
Druzsba úr idegességéhez most az undor és szörnyülködés is hozzájárult, a major domust azonban mindez felette mulattatta.
- Ni, a Brok. Az akasztófára való Brok. Hol keríthette azt a borotvát? Nem bírom leszoktatni róla. Bécsben vettem a Brokot egy borbélytól, ahol annyira belejött a dolgokba, hogy tyúkszemeket operált. Igen ügyes egyéniség mondhatom. Nincsenek önnek tyúkszemei? De igaz, nekem se szabad kérdezősködni. Ami szabály, szabály. Csinos kis terem ez is. Ez az empire-berendezés. Olyan kedélyes itt minden. Ugye, hogy nagyon kedélyes? Hát még a következő benyíló, a toilette-szoba. Ezt tessék aztán megnézni.
Egy picinyke szoba tárult ki; kápráztató, tündéri látvány. A Pompadour asszony híres toilette-szobája, hű utánzatban, üvegfalak jégcsapszerű fogakkal, melyekre százféle színű illatszerekkel telt kristályos üveggolyók voltak rászúrva. A golyók kivájt alja teljesen beillett a fogakba. Ide csak a poéta lépjen be, aki a velencei tükörhöz és a rózsaszín selyemmel bevont pipereasztalhoz hozzá tudja képzelni azt is, aki itt fésülködik. A szoba egyik falán le voltak szedve a golyók, minélfogva olyan lett, mintha egy óriási sündisznónak üveggé változtatott bőrével volna behúzva.
Druzsba úr az előbbi undorból a legnagyobb extázisba esett.
- Valami remek! - kiálta fel.
- No, ugye kecses kis zug, mi? Megenni való bolondság, mi? És az van benne, hogy az ezer meg ezer kristálygolyóban mindben más és más színű folyadék van. Itt egy grupp smaragdzöld, amott közbül a hét fehérnek egy sárga (gondolom, mandolaolaj), mintha a hét együtt egy margarétavirág volna. Az ember denique mégis okos lény, hogy ilyeneket kitalál. De ha meggondoljuk, hogy egy csinos női pofácska kedvéért erőlteti meg magát ennyire, hát mégsem okos lény. Nos, ez a tapétaajtó egy intim szobához vezet, de oda nem szabad belépni, reménylem, meg fogja ön érteni…
- Ah, igen, értem, a fenség hálószobája.
- Mi? Hogy? Kié? - kapkodta a fejét ide-oda a major domus, kivicsorítva a két árván maradt fekete szemfogát felső állkapcsán, miközben mélyen bent ülő mogyorószínű szemeiből mefisztói gúny villogott ki.
- A szobát dicsértem, hogy fenséges - javította ki magát Druzsba úr, megszeppenve észrevevén, hogy olyasmit mondott, amiről nem szabad tudnia.
- Úgy? No, jó - fecsegett tovább a major domus -, hát menjünk át a folyosóra és fussunk át az épület másik szárnyán, ott is csak éppen ennyi szoba van, de legkevésbé se érdekesek, a komornák lakószobái, az én barlangom is arra van, meg a biliárdozószoba is.
A folyosóra jutván, ott mérges diskurzus folyt három papagáj közt. Mindenik külön bronzállványon gubbaszkodott, finom vékony láncon. Egy szürke jákópapagáj egyre azt kiabálta: »Egy korty whiskyt, egy korty whiskyt«, a zöld amazonpapagáj ráfelelte: »Te lump, te lump«, a harmadik, egy kékbe játszó arapapagáj idétlen hangon rikácsolta: »Kikiriki, kikiriki«. Ami azonfelül, hogy kellemetlenül érintette Druzsba úr idegeit, kivel immár túlságosan sok történt a mai napon, egyszersmind mélyebb bepillantást engedett a papagájok múltjába. A jákó nyilván angol hajón jött Európába s a matróz, aki gondozta, sokszor emlegethette a whiskyt, a zöld amazon valami áspis természetű asszonyé lehetett, aki férje ellen oktatta kedvencét, míg a kék szárnyú ara egy tyúkól közelében, annak jóvoltából nyerte magasabb kiképzését.
Hogy még nagyobb legyen a zaj és csatara, a majom is ott száguldozott nyitott borotvájával a folyosón, mint aki halálra keres valakit. A folyosó egyik kiugrójában állt egy négyszögű rácsos alkotmány, minő az állatkertekben szokott lenni s abban egy körülbelül ötéves parasztfiú üldögélt, tökmagot ropogtatva. Csinos pitykés mellénykét viselt s tarka szoknyát, pufók arcán a legnagyobb elégedettség honolt, mert alkalmasint úgy áll a dolog, hogy incselkedett a majommal, mire az megkergette a borotvával, s ő a majom elől nagy szorultságában éppen a majom házába menekült s magára reteszelvén a házikó ajtaját belülről, a teljes immunitást élvezte, ami borzasztón kihozta Brokot a sodrából, de méltán. Mert mégis szemtelenség, hogy az ő tulajdon házából hány neki fittyet a fiú.
Talán így volt, talán másképp volt, de bizonyos, hogy Druzsba úr a megkonfundált fejével, mely úgyis kóválygott, zúgott és lüktetett, mintha kalapáccsal ütnék, nem gondolt az előzményekre, hanem egyszerűen csak észrevette a kalitkába zárt gyereket.
- Nini, egy gyermek - figyelmezteté a major domust. - Istenem, hogy jutott ide?
- Hízlaljuk - felelte kurtán a major domus.
- Mi végből? - kérdé Druzsba sajátszerű komorsággal.
- Hogy megegyük - szólt amaz természetes egyszerűséggel. - A kisasszony igen szereti a fehér gyerekhúst. De jó is. (És étvágygerjesztően csettentett a szájával.)
- Ön tréfál - mondá Druzsba úr csendesen, de amellett gyanakvó és borzalmat kifejező pillantást vetett a major domusra, ki a neheztelés bizonyos árnyalatával felelt, mint az olyan megsértett ember, akinek szavában kételkednek:
- Higgye azt, ami önnek tetszik. Én azzal a nyíltsággal beszélek, ami kötelességem egy úrral szemben, kit urunk ideküld, a többi az ön dolga. Menjünk, uram!
A gyermek rájuk bámult és egyre hasogatta a tökmagokat, a fehér héjaikat kihajigálván a rácsozaton.
A major domus sietve ment elöl a folyosó keleti végébe, ahol egy ajtót nyitott ki:
- Íme, ez a biliárdterem. Parancsol talán egy karambolt?
Druzsba úr balsejtelmekkel, bizonytalan kínos benyomásokkal megterhelt és lehorgasztott fejét gépiesen emelte föl s egy önkénytelen szórakozott pillantást vetett be.
Rémülten tántorgott az ajtófélfának, arcát halott sápadtság borítá el.
Ez már sok volt idegzetének. A biliárdteremben, szemben az ajtóval, megpillantá a falon életnagyságban Jahodovskát.
Ő volt, Jahodovska volt. Szakasztott abban a fehérvirágos, cimetszínű batisztruhában, melyben múlt vasárnap látta, az a csipkés nyakkendő a gránáttűvel leszorítva, a kackiás főkötő a fején, éppen ahogy vasárnap volt.
Lehetetlen és mégis úgy van. Látja és akármit csinál, látja. Pedig bizonyos, hogy nincs ott, hogy csak beteg agya varázsolja elé, világos tehát, hogy meg van tébolyodva. Szemei megüvegesedtek, halántéka lüktetett, s egyszerre csak kezdett a Jahodovska körüle forogni őrült sebességgel, úgyhogy húsz Jahodovskát látott egyszerre.
Behunyván káprázó szemeit, a major domus felé nyújtá reszkető kezét, mohón, mint a vízbe fúló.
- Rosszul vagyok, szédülök. Kérem… vezessen ki a szabadba… levegőre.
A major domus úgyszólván vonszolta egy oldalajtón a parknak abba a részébe, hol a tó volt.
Két ős platán állt a kijáratnál egymás mellett, összeboruló lombokkal, hűs árnyékot vetettek az alattuk levő fonott székre, melyen egy angóramacska ült.
- Üljön le ide - mondá a major domus és elkergette a macskát. - Én majd elszaladok egy pohár borért.
Druzsba úr lankadtan roskadt a székbe. Egyedül maradt. Azaz a macska se ment el, leguggolt egy verbénabokor mellé és nézte Druzsbát. Idegei már ezt se tűrték, lassan-lassan magához tért, de hogy a macska ránéz, tűrhetlenül nehezedett kedélyére.
Bár az okosabb alkalmasint a macska volt, ebben az esetben mégis Druzsba úr engedett, felkelt s odább támolygott, abban a hitben, hogy a közelben másik padot talál; vagy tíz lépést ment előre s kitárult előtte a tó, mint egy nagy ezüstkarika. Jobbról a versailles-i park mintájára szépen nyesett magas gyertyánfalak fedték el a kilátást, balról érdekes faóriások mintegy apró csoportokra oszolva szépíték a pázsitos területet.
A tó csendes volt, sima volt, mint egy politúrozott asztal, rá aranysávot hintett az izzó verőfény. Meneteles partjain tulipánok, liliomok, íriszek, nárciszok lógatták be harangjaikat, turbánjaikat, akinek mije van.
A tó egy hegyi patakból nyerte vizét, mely kacskaringós pályafutásra kényszeríttetett a parkban, csak azért, hogy sokáig ott csatangoljon. Pisztrángtenyésztés céljából kisebb tavakra alakították át, míg végre befolyt a ház melletti nagyobb tóba, melynek fölöslegét levezették a kastélyt kerítő bástyafal alatti csatornán a szabadba. A kis pisztrángok a kisebb tavakban növekedtek fel s mint diákok klasszisból klasszisba, ezek is fokozatosan jutottak a kicsi vízből egyre tovább, míg végre a nagy tóban találták magukat (ámbár iszen az se volt nagy) és itt ért a pálya véget. Innen már csak egy stáció van: a rost vagy a pecsenyéstál.
A tó partján elég pad kínálkozott. Druzsba úr leült az egyikre, elbódult fejét tenyerébe hajtva, midőn megkondult a kastély tornyában a harang. Kongott-bongott a néma csöndben, mélyen, szűziesen, kísértetiesen, mintha a túlvilág szózata lenne.
E hangra közel és távol egyszerre elevenedni kezdett minden. Léptek hallatszottak, gallyak zörrentek, emberi beszéd nesze rezgett a levegőben. A kastély felől egy öreg huszárféle alak jött elő, egy fadeszkán húshulladékokat hozva. A gyertyánfalak mögül pedig, mint egy őzike, kilépett egy szép fiatal leány és egy pirosbársony vánkost hozott a hóna alatt.
Követte egy másik leány, ki zsámolyszéket lógatott a kezében.
Utána ismét két leány bukkant ki, egy zöld selyemmel bélelt óriási japánernyőt emelve, melynek két nyele volt.
Mind olyan volt ez, mintha valami tündérmesében olvasná Druzsba úr. Egyik szebb, mint a másik. Járásuk, tartásuk mintha zene volna. Valahol messze a fák közt harkály kalapácsol. Az ördög vinné, mit zavarja az embert - a nézésben.
Az egyik ernyőt vivő leány megfordult és hátrakiáltott - alkalmasint a visszamaradottakhoz:
- Hölgyeim és képzelt uraim, siessenek! A pisztrángok szépen kérik, mert éhesek. Matykó már itt van az uzsonnájukkal.
Erre tánclépésben, szoknyáját féloldalt felfogva, szép karcsú derekát negédesen mórikálva előkeringőzött a gyertyánfák mögül az ötödik leány, kinek a nyakában hosszan leeresztett, sáfrányszínű selyemszalagon egy legyező lógott. Amint ide ugrott, oda ugrott, a csintalan legyező a bokáit verdeste.
Az első leány letért az útról s végiglépdelve a pázsiton, egyenesen a tónak tartott. Nem messze a padtól, ahol Druzsba úr ült, egy másik hasonló padhoz ment és bársony vánkosát rátette.
Azután a másik érkezett meg és a pad alá helyezte a zsámolyt.
Az ernyőt vivő leányok leszúrták a pad mögé az ernyő kétágú nyelét.
Az ötödik megnézte magát a tóban, megigazította ruháját és levette nyakáról a legyezőt.
- Én vagyok a szellő - mondá nevetve.
- Mi vagyunk az árnyék - felelték az ernyővivők.
- Én vagyok a kényelem - szólt a zsámolyos és meghajtotta magát tréfásan.
- Hát én mi vagyok? - kiáltá most egy hatodik kis fruska, nyilván a felolvasónő, fitos orrú, pikáns arcú, aki csak most toppant oda valamely más úton, egy félig felvágott könyvvel hadonászva nagy szelesen. - Én ülök a Minerva lábainál a könyvvel. Én a bagoly vagyok.
- Látjuk - bizonyítá a zsámolyhordozó csípősen -, mert jön is már nyomodban a fekete éjszaka.
Nevettek mind a hatan. Ha hat leány nevet, mintha hat nap sütne az égről, minden nevet akkor s a hetedik nap talán nem is süt.
A fekete éjszaka jött is, azaz csak csoszogott egy deszkamellű, öreg, pápaszemes német gouvernante képében.
Druzsba úr nézte, nézte, de félig-meddig azt hitte, hogy ez is csak vízió. Tehetetlenül, tompa közönybe merülve várta, mi fog történni. Hisz csak az történik vele, ami más álomlátóval, hogy nem tud fölébredni.
De elméje mégis működött, habár arról számot adni nem tudna. Egy percig azt hitte, hogy a mitológia tündérei gyűlnek ide, vízi nimfák, najádok. Emellett az is megvillant eszében, hogy az öreg Wildungen hat kis komornát emlegetett, de abban a rendkívüli lelkiállapotban, melybe a különben is ideges professzor úr került, csodálatos káoszba folyt össze a valóság túlfeszített képzelődése szörnyszülötteivel. A túlvilági hang, a hizlalásban levő gyermek, a Jahodovska megjelent arcképe nem lehet mind igaz dolog, s ha csak egyik nem igaz, mert mindet egyformán látta, tapasztalta, akkor aztán mit tudja ő, hogy mi hát az igaz. Akkor minden problematikus, talán az se igaz, hogy ő Wildungennel beszélt, és az se, hogy ő Druzsba.
Elméjének feszereje mellett tesz azonban tanúságot az a körülmény, hogy Druzsba úr azonnal letett arról a gondolatról, mintha nimfákat látna, mihelyt az érkező »piszkafa« megszólalt hamisítatlan porosz németséggel:
- Mein Gott! Mily spektákulum! A dog elszabadult a kisasszony kezéből s most utána szaladgál, fogdossa. Mért nem maguk vezetik a kutyát? Menjenek legalább, segítsenek elfogni.
Alighogy kimondta, már tárgytalan lett a parancsa.
Mintha hűs szellő támadna, pedig csak szoknyasuhogás, mintha új illatot lehelnének a virágok, pedig csak egy leány közeleg, lihegve fut a doggal, mert nem akarja elereszteni a zsinórját, követi hát bokron, kaktuszon, violaágyon keresztül, hosszú szöszke haja leoldózott, az egyik fonatba beleakadt egy gesztenyegally, azt is hozza, a fehér pettyes batisztszoknyája kiszakadt ráncaiból, az orgonavirágos szalmakalapja pedig lecsúszott a szemére, le éppen az orrocskájára.
- Mein Gott, hogy néz ki a kisasszony! Szörnyűség! - nyafogott a piszkafa. - És milyen vörös, mint a rák. Hát érdemes ezért a dögért! No, Mathias - intett azután a huszárnak -, meg lehet kezdeni.
Az újonjött leány leül a vánkosra a padon, fölteszi lábacskáit a zsámolyra (de milyen csodálatos parányiak a topánkái). A rab dog lefekszik lábaihoz, a legyezős leány kipirult arcára szellőt kezd hajtani s emiatt nem látható. (Pedig, ha már látta a hatot Druzsba úr, a hetediktől se ijedne meg.) Mathias most egy-két maroknyi pépszerű húst hajít be a tóba. (A dog bosszankodva nézi a pazarlást és morog, hogy okosabb helyen is elférne a hús.) Ahova a habarcs beesett, a csendes víz élni kezd, ezüst, nyúlánk haltestek jelennek meg közel a felszínhez és egypár virgonc, kopoltyús fejecske künn is megvillan, de csakhamar eltűnik ismét.
A dog eközben azon gondolkozik, hogy kin töltse bosszúságát. Nini, ott ül nem is nagyon messze egy idegen ember. Nosza, feszíti a kötelet s ugatni kezd Druzsba úr felé.
- Az az úr ül amott - jegyzé meg az öreg piszkafa -, ki a kastélyt jött megnézni. Mein Gott, milyen szomorú ember! (És megtörülgette a pápaszemét.)
A dog célt ért. A leány, kinek lábainál ült, önkénytelenül az idegenre vetette tekintetét, aztán felugrott, eleresztette a dog zsinórját és egyenesen odaszaladt az ismeretlen úrhoz.
- Mit látok? - kiáltott fel vidáman. - Hiszen az maga, keresztapám!
Druzsba úr hirtelen felkapta fejét az ismerős hangra, és a csodálkozástól tágra nyitott szemkarikákkal, némán nézte egy másodpercig, majd egyszerre zajosan tört ki belőle az ijedelemmel vegyes öröm.
- Sipsirica! Lehetséges-e? Te vagy?
- Én vagyok, ragyogok. De hol veszi itt magát, keresztapám, ahol a madár se jár? No, ez pompás, de milyen pompás! (És tapsolt kis kezeivel.) Csak nem a mama küldte?
- Nem, nem. De mit is akartam mondani? Olyan konfúzus vagyok. Megállj. Igaz, tudom. Érteni kezdem. Az anyádnak, ugye egy arcképe van a biliárdszobában?
- Persze; fotografiáról van festve.
- De hisz akkor én nem vagyok megbolondulva?
- Hát ki mondta, hogy meg van bolondulva?
- Magam gondoltam, fiacskám, mert olyanfélék történtek velem, hogy ki sem mondhatom. Anyád arcképét láttam a falon, túlvilági hangokat hallottam mögöttem.
Sipsirica elnevette magát.
- Persze, a bolondos Weszelny kapitány. Az ilyen tréfákban leli kedvét. Nagy kópé és ügyes hasbeszélő a vén gyerkőc. Minket is így ijesztgetett. S milyen komolyan tudja adni! Csakhogy már nem hiszünk neki.
Druzsba úr fölélénkült, arcán a boldogabb napok derűje ömlött el.
- De el is felejtettem mondani, szívecském, milyen szép vagy! Istenem, de nagyon szép vagy! Fordulj meg csak egy kicsit, hadd lássalak jól minden oldalról.
Sipsirica nem rest, mint egy megperdített orsó, kétszer is megfordult, miközben a szoknyái alul harangalakra kitágulva repkedtek.
Édesen mosolygott, mire még szebb lett és leült Druzsba úr mellé.
- Hanem hát, hogy jutsz te ide Krakkóból? - folytatá Druzsba úr. - Micsoda új csoda ez megint?
- Krakkóból? Mit keresnék én Krakkóban?
- Édesanyád azt hiszi, hogy ott vagy.
- Eh, bohóság, dehogy hiszi. Hiszen ő maga vett rá, hogy ide jöjjek.
Druzsba úr arca kellemetlenül rángatózott s idegesen babrált ujjaival a gombjain.
- Mit beszélsz? Ő hát tudja? Nem értem. Nyilván azt restellte bevallani, hogy szolgálatba adott a hercegkisasszonyhoz.
- Miféle hercegkisasszonyhoz? - kérdezte Sipsirica, szép álmatag szemeit keresztapjára emelve.
- Hát ki máshoz, mint ehhez, akinek ezt a kastélyt berendezték? Mert tudod-e, Sipsirica, hogy ez a mi kastélyunk?
- Ehhez? - nevetett fel Sipsirica. - Ehhez a hercegnőhöz, tra-la? (Felugrott helyéről és meghajtotta magát.) Az a hercegkisasszony én vagyok, tra-la-la-la.
Druzsba úr szemöldjei egész a homloka tetejére szaladtak fel.
- Ne beszélj, kérlek, a világba! Ne légy olyan szeles, »napsugárka«! Nem vagyok én gyerek, hogy te is bolonddá tégy.
- Ejnye, keresztapám - fakadt ki Sipsirica -, hát nem látta az imént, hogy én vagyok itt az úrnő, hogy én ültem a baldachin alatt, hogy az én arcomat legyezik a komornáim?
Druzsba úr ijedten és mohón fordítá tekintetét a vidáman nevetgélő leánycsoport felé s látta, hogy üres a díszhely az ernyő alatt.
- Szent isten! ha nem vagy komorna vagy társalkodónő, hát milyen címen uraskodol itt?
Sipsirica lesütötte szemeit, gondolkozott egy kicsinyt, elbámészkodni látszott a tavon túlra és olyan felhőféle suhant el arcán, mint mikor a rózsabimbóra valami keshedt, elszáradt falevél, melyet a szél visz, röptében ráveti az árnyékát.
- Másnak nem mondanám - szólt aztán halkan, töredezetten, tekintetével a földet keresve -, de maga a keresztapám, magának megmondom az igazat. Ösmerte azt az urat, aki hozzánk járt néha délután, kocsi várta mindig a kapu előtt?
Druzsba úr a fejével intett, szepegve, hogy mit fog hallani.
- Az egy dúsgazdag, nagyhatalmú excellenciás úr, innen nem messze van egy uradalma, de ott a fia lakik; van aztán más uradalma is, más vármegyében, de ott meg a neje lakik. Ösmeri, tudom, a nevét is, de nem szabad megmondani. Eh, mit, mégis megsúgom, tartsa no, ide a fülét, keresztapa.
Sipsirica belesúgta a nevet s még hozzákiáltotta pajkosan: huhuhu! Szinte várta, hogy fog ezen elmosolyodni a keresztapa. Olyan természetes, gyerekes volt, olyan igéző, hogy sírni lehetett volna a kedvességén.
De Druzsba úr se nem nevetett, se nem sírt, hanem ismét csak bólintott szomorúan a név hallatára.
- No, hát ennyi az egész - fejezte be a gyónást Sipsirica. - Ennek az öreg úrnak vagyok a barátnéja.
Druzsba úr fölszisszent és felugrott, mint akit mérges kígyó mart meg. Mindent megértett egy szempillanat alatt.
- Iszonyú! - hörgé dúlt arccal. - Az az asszony, az a gyalázatos asszony adott el neki… (Szemeiből a gyűlölet zöldes lángja csapott ki.) Pedig micsoda szent anyát játszik!… Ugye, ő adott el?
Sipsirica hallgatott.
Druzsba úr megragadta a kezét.
- Gyere innen, itt hallgatnak ránk, van hozzád egy komoly szavam - szólt, elvonszolva őt a gyertyánfalak között, hol aztán kitört belőle a keserűség, mint a Vezúvból a láva:
- Mondhatom, szép mákvirág vagy, Sipsirica. Hát nem tudtál ellenszegülni? Hát ez az a finom nevelés, amit kaptál? Hát te is csak olyan álnok fajzat vagy, mint ő? Tettetés, hazugság volt tehát, mikor olyan ártatlan és tudatlan báránykának mutatkoztál? Felelj nekem!
Sipsirica hallgatott.
- Nem védekezel? Jó. Mindegy. Én azért mégse hiszem, hogy teljesen romlott volnál; még abból a korból ösmerlek, mikor a térdeimen üldögéltél, olyan őszinte, okos kisgyermek voltál, Sipsirica. Te bizonyosan jó vagy, csak szerencsétlen. És én fogadalmat tettem a keresztségnél, megígértem szegény apádnak a halálos ágyánál, hogy gyámolítani foglak, tehát neked ebből a fertőből ki kell jönnöd.
- Lehetetlen - szólt közbe a leány, kezeit mellén összetéve -, lehetetlen.
- Ne szólj közbe, semmi se lehetetlen. Tudok mindent. Anyádat megfizették, az Isten verje meg a hitvány pénzét ővele együtt. Tízezer forintot tett a takarékpénztárba. De az semmi. Ami megtörtént, megtörtént. Rab nem vagy azért. És én kiviszlek innen, ha az ördöggel kell is megviaskodnom, ha a poklot kell is letepernem.
A máskor gyáva ember arca kigyúlt, alakja kiegyenesedett, ökleit fölemelte, hangja a mennydörgéshez lett hasonlatos, s valami olyan hatalom és erő sugárzott ki egész lényéből, hogy a föld is nyögni látszott a talpa alatt, amint a leány mellett lépegetett.
Sipsirica bizonyos áhitatos félelemmel és tisztelettel nézett fel rá, aztán elfordította a fejét és halkan, tompán mondá:
- Csak hagyjon engem, keresztapa! Hasztalan volna az ilyesmi, nincs arra mód, hogy innen kieresszenek, vigyáznak rám, éjjel és nappal, az én cselédeim egyszersmind az én őreim. Beláthatja, hogy lehetetlen.
- Hát a föld alatti úton, a bányán keresztül? - súgta Druzsba.
Sipsirica elpirult.
- No, mit szólsz ehhez? Ugyebár, ravasz keresztapád van? - S fájdalmasan mosolygott.
A leány letépett egy gyertyánfalevelet és azt harapdálta fehér, rizskása fogaival zavartan.
- Bolondság az egész, kedves keresztapa, tessék elhinni. Hagyja csak úgy a dolgot, ahogy van. Megmondom az igazat, hiszen maga jót akar nekem: én még akkor se mennék innen el, ha mehetnék, mert én itt boldog vagyok, keresztapa.
- Persze a mérnökkel? - vágott közbe Druzsba úr indulatosan.
Hátravetette a fejét és a lábacskájával, a cipője lakkos orrával a kavicsokat lökdöste szerte.
- Ne firtassa, hogy miért, de én maradok, punktum.
- Utolsó szavad ez, Sipsirica?
- Ne haragudjék keresztapuska, de a legeslegutolsó.
- Úgy? - szólt Druzsba úr jéghidegen és élesen. - Látom, hogy a kisasszony még szeretőnek se tisztességes.
S ezzel egy megvető pillantással otthagyta, szilárd léptekkel elsietvén a kastély felé.
Sipcirica utána kiáltott rekedten:
- Keresztapa, keresztapa, ne hagyjon el így!
De Druzsba úr úgy tett, mintha nem hallotta volna. Ment, mint a golyó, nem nézett se jobbra, se balra, míg végre szemben találta a major domust. Mellette a pitykés mellényű fiúcska poroszkált, egy pohár tokaji bort hozva egy kis ezüsttálcán és ropogtatva a tökmagokat.
- Mindenütt keressük a borral, - szólt nyájasan a major domus. - De teringette, mi történt önnel? Hisz ön egészen megfiatalodott. Tessék, uram, a borocska!
A düh, a szívén ejtett seb láza, az emberi hitványság kihívó fennhéjázása költötte fel benne a dacot, korbácsolta fel ereiben a vért, azért volt olyan ruganyos és fiatalos.
Méltóságteljes mozdulattal utasítá vissza a nyújtott italt, aztán majdnem parancsoló hangon mondá:
- Vezessen ki azonnal ebből a gyehennából!
És csakis addig tartott ez a fölajzott erő, míg elhagyhatta a helyet, míg becsukódott utána a nehéz kapu s míg föl nem rezzenté a sivár valóra a bokrok mögül kilépő Kutorai, ki némi kedvetlenséggel kiáltott fel:
- A tekintetes úr tehát él még?
Druzsba úr erőtlenül, bágyadtan roskadt a pedellus vállára.
- Oh, Kutorai, bár látna engem inkább halva.
Kutorai (későbbi vallomása szerint) nagyon rossz karban látta viszont a tanár urat; arca dúlt és halovány volt, ajkai rángatóztak, szemgolyóiban téveteg fény szaladgált.

Epilóg,
melyben a szerző részint újságokból, részint a Ház naplójából 
és egyéb összeszedett apróságokból kiegészíti és befejezi a történetet

A »Tyúkketrec«-ben, a fiatal festőóriások tanyáján, még ma is tartja magát a rege, hogy volt egyszer egy kép, mely lefőzte volna Európát, ha egy őrületes kéznek nem esik áldozatul. Valami Topánfalvy Győző műve volt, aki kedvét vesztve, ezután soha többé nem festett semmit. Ilyen tönkrement remekművek gyakran előfordulnak az olyan nemzeteknél, ahol az épségben megmaradt művek nem remekek.
A dolog pedig úgy történt, hogy Druzsba Tivadar tanár úron egy idő óta búskomorság jelei mutatkoztak. Mióta felvidéki utazásából hazatért, emberkerülő lett és minden szokását megváltoztatta. Nem ment sehová, régi barátjait az utcán elkerülte, napokon át bolyongott egyedül a Gellért-hegyen, vagy a budai erdőkben. Gyakran beszélgetett magában, de másokkal éppen nem beszélt, még a gazdasszonyával is többnyire jelekben nyilvánítá akaratát.
De hát ez fel se tűnt. »Valami nagy bánata lehet szegénynek - mondogatta a gazdasszony -, de hiszen azelőtt is mindig különös úr volt.«
Egy reggel, éppen mikor mosakodott, benyitott hozzá Topánfalvy Győző fiatal festő, a szokásos hosszú hajjal, a meghagyott »légy«-gyel az ajka alatt, bársony zekében, s utána egy hordár hozta a Jahodovska arcképét, vászonnal letakarva.
- Kész a kép, uram - szólt a piktor a leplet lehúzva. - Reménylem, meg lesz ön elégedve.
Druzsba úr megfordult és amint megpillantá Jahodovskát, kinek homlokáról dicssugarak ragyogtak, arca elvörösödött és eltorzult, szemei vérbe borultak, odarohant a képhez, felrúgta azt s cipője sarkával beszakítá, aztán ráugrott, taposta, gyúrta, tombolt rajta.
- Pusztulj hazugság, pusztulj, pusztulj! - kiáltozá. - Ördög ő, nem anya. Vesszen a papírra vetett árnyéka is. 
A megrettent művész, ellenkezni próbált:
- Az isten szerelmeért, mit tesz ön? Tudja-e, hogy ez több mint gyilkosság? Ha száz embert megöl, nem árt annyit az emberiségnek.
Szerette volna tettleg megakadályozni a rombolást, de nem merte; a dühöngő ember szemei oly félelemgerjesztően forogtak üregeikben, hogy tanácsosabbnak vélte elrohanni és lármát csapni lefelé menet a grádicsokon:
- Megőrült a tanár, fogják meg; jaj, oda van nagy alkotásom!
De miután maga a művész látszott olyannak, mint aki megőrült, a garádicson és az udvaron járókelők egyszerűen vállat vontak. A művész azonban futkosott a panaszával Pontiustól Pilátusig, úgyhogy a tanár urak is értesültek a festmény szomorú sorsáról és Druzsba úr abnormis viselkedéséről. Különbözők voltak a nézetek. - Megbolondult - szóltak ellenségei -, mindig is ideges volt szegény. - Ej, talán megharagudott a piktorra - állították a jó barátok. - Vagy talán az asszonyra, akit a festmény ábrázol. Lermer tanár úr votum separatumot adott, hogy azt mondta, nyilván szerelmes abba az asszonyba, mert csak a szerelmes gurulhat ilyen éktelen dühbe. Ez ellenében Krug tanár úr a paralysis progressiva tüneteit látta fennforogni a búskomorságban és az apathiában, melybe egy idő óta süllyedt.
Augusztus vége lévén, minthogy a diligentia még nem kezdődött meg, Lermer és Csetneki tanár urak bízattak meg, hogy látogassák meg Druzsba urat valamely gyengéd ürügy alatt, személyesen győződjenek meg hogylétéről. Kik is eleget tévén e feladatnak, megnyugtató híreket hoztak:
- A kolléga feltűnően mélabús ugyan, de aggodalomra nincsen ok. Csendesen dolgozik otthon a jelentésén, melyet a tanári karnak nyújt át a zsámi birtok állapotáról. Velünk igen szépen és értelmesen elbeszélgetett. A kényes témát a képről természetesen nem hoztuk elő, minélfogva erre nézve nem is nyilatkozhatott.
Tényleg szorgalmasan dolgozott ez iraton, melynek terjedelme ívekre ment. Nem egyszerű gazdasági jelentés volt ez, hanem egy rettenetes vádirat a hatalmasok ellen, kik égbekiáltó istentelenségek elkövetői. Beleöntötte egész háborgó lelkét, lefestette eleven színekkel a fölfedezett bűnt. Megnevezte a piperkőc nagyurat, ki a király és a nemzet tiszteletét bírja, de isten előtt alább jön a koldusnál, ki tízezer forinton vásárolta meg özvegy Jahodovsky Józsefnétől annak hajadon gyermekét s akit a kastélyban hermetice elzárva tart, még hat hasonló szépségű és korú ártatlan leányka társaságában, szóval, leírta a jelentésben elbeszélésünknek kis kivétellel majdnem egész második részét.
Mikor a rendkívüli tartalmú memorandumot szeptember 3-án délután, a vakáció utáni első tanári konferencián (melyre Druzsba úr nem jelent meg) felolvasták, nagyon vegyesen nyilvánultak a vélemények.
- Most már csakugyan félek, hogy valami baja van - vélte az igazgató. - Per amorem dei, ez csak mégse lehet mind igaz.
- Én meg most már nem félek - ellenveté Lermer tanár úr, a cvikkerjével játszadozva -, mert megvan a kép megsemmisítésének a magyarázata. A kép ugyanazt a Jahodovskynét ábrázolta, ki a jelentés szerint leányát az öreg grófnak adta el. A legnemesebb rúgó, az erkölcsi felháborodás dolgozott a kollégában.
- De lehet-e ilyen tekintélyes, hófehér jellemű főúrról olyasmit föltenni? - szörnyűködött Krug tanár.
- Lárifári - pattant fel az öreg Tóth Gedeon, a fizika tanára. - Sötétben minden tehén fekete és minden excellenciás úr fehér. Világosságnál azonban másképp is lehet.
Disputa támadt pro és contra és nem lett volna baj, ha inter muros marad, de a tanár urak a konferencia után szétszéledtek, ki-ki a maga kávéházába, ott elbeszélték a zsámi dolgot, s reggelre már két lap közölte, garmond ritkítva: »Egy felvidéki kastély rejtelmei« és »Hárem a hegyekben« címek alatt. Mint ahogy a méh éppen a mézanyagot szedi ki a virágból, a lapok is csak a pikáns részt szippantották ki, a kocsánt, a szárat és a gyököt otthagyva, gyönyörűen kiszínezték a zsámi kastély paradicsomát, közölve a főúr nevének kezdőbetűit is, afféle diszkrét körülírásokkal, amiket a bolond olvasó spanyolfalaknak néz, de amelyek voltaképpen tükrök, hogy azokban az elfedett alak a maga legteljesebb meztelenségében látszassék. A közlemények nagy port vertek fel. Az egész városban erről beszéltek. A kaszinóban, ahol az öreg excellenciást fiatalabb éveiben kaszinói zsargonban félig magyarul, félig németül »Zupajkos«-nak nevezték, megnőtt a renoméja, hanem, hm, mit szól majd az excellenciás asszony? És mit szólnak az udvarnál, ahol grata persona? Sapristi, ez nem olyan egyszerű eset!
Várták, hogy majd csak történik valami, cáfolat, párbaj, tovább való bepillantás a dolog meritumába, de hetek múltak el és semmi se történt, mindössze a miniszter bekérte a gimnáziumtól az ominózus jelentést.
S az erre következő napon este nyolc órakor egy kétlovas bérkocsi állt meg a Puttony utca amaz egyemeletes háza előtt, ahol Druzsba úr lakott.
Egy finom öltözékű úr ment fel a lépcsőkön s minthogy Druzsba tanár urat lakásán találta, illően meghajolva bemutatta magát, hogy ő a miniszter nevében jön, aki olvasván az ő zsámi jelentését, érdeklődik a további részletek iránt, minélfogva sürgősen magához kéreti. A kocsi lent vár a kapu alatt.
Druzsba úr csodálkozott és valami balsejtelem mardosta, mindenféle kifogásokat hozott fel, hogy most este illetlen, hogy nincs a frakkja kivasalva, hogy nagyon gyengének és kábultnak érzi magát, de az erőszakos úriember mindenben sarokba szorította; izzadt a homloka, erei kidagadtak, egész arca kínlódást, gondolkozást fejezett ki. Izgatottan csavarta le a lámpát, mivelhogy füstölt, azután megint felcsavarta, mert nem eléggé világított, ötölt-hatolt, érthetetlen félszavakat morgott, végre nagy szorultságában megragadta az utolsó szalmaszálat:
- Tetszik-e tudni, hogy ma péntek van és nem volna tanácsos pénteken… Még valami szerencsétlenséget hozna őexcellenciájára, ha engem pénteken fogadna.
Az idegen mosolygott.
- Ön áldott jó ember, Druzsba úr, de ne féltse őexcellenciáját, mert régen elvitte volna az ördög, ha azok a felek mind szerencsétlenséget hoznának rá, akikkel ő pénteki napokon tárgyal, hehehe. És végre is, ami fő, őexcellenciája kívánságának nem lehet ellenszegülni.
- Hát ez igaz, no, ez igaz - hagyta rá Druzsba úr gyámoltalanságba esve és minden ellenszegülést abbahagyva, akkor hát megyek is.
Lement s hagyta magát beültetni a kocsiba, mely legott megindult. Robogott, robogott, érezni lehetett, amint befordul utcáról utcára, vagy valamely másik fogatnak kitér. Odakünn piszkos, sárgásfehér őszi köd gomolygott, csak a gázlámpák fénye hatolt át rajta s az is csak olyannak tűnt fel a kocsi ablakain, mintha egy gyertyának a fénye tojáson át világítana. A kocsi ment-ment, Druzsba úr behúzódott a jobb szögletbe és egy szót se szólt, elhagyta magát, mintha nem is élne, s ahogy a kocsi kátyúba zökkent vagy félredőlt valamely kiálló kövön, az ő teste is aszerint dőlt, hajlott jobbra-balra. Innen is, onnan is sajátságos hosszú árnyak jöttek elő, melyek hangtalanul osontak tova. Hovatovább rejtélyes zúgás keletkezett, aminő az erdőkben van. S valóban, az ablakon kitekintve, különös alakú, százcsápú szörnyek látszottak úszni a ködben, mint bogarak a tejben.
Végre megállt a kocsi egy pillanatra, egy vaskapu megnyílt előtte és begördült egy udvarra: a kapu ismét becsukódott.
- Itt vagyunk - mondá az idegen úr. - Ah, ön elaludt?
- Nem, csak elgondolkoztam - szólalt meg Druzsba úr, letargiájából fölrázatva.
Aztán ő is lekászmálódott és egy nagy kastély parkjában találta magát, éppen a bejáratnál.
- Ez nem a minisztérium - mondá sötéten.
- Őexcellenciája nyaraló villája - felelte az idegen.
A lépcsőzetnél nyájas öregúr mutatkozott bojtos házisapkában, körülötte néhány szolga lámpással.
Barátságosan kezet fogott a jöttel, aztán a karjára fűzte.
- A miniszter már várja önt. Cudar időnk van, uram.
Druzsba úr nem felelt semmit, szelíden hajtotta le a fejét és hagyta magát vezettetni, ment, ment, egyik lábát a másik után emelgetve, lépcsőről lépcsőre fölfelé a nagy eleven sírba, melynek a neve tébolyda.
Néhány nap múlva kommüniké jelent meg a lapokban, hogy a zsámi kastélyról forgalomba hozott pikáns hírek, melyek közéletünk egy tisztes, kimagasló alakját is kellemetlenül érintették, egy megtébolyodott tanár, Druzsba Tivadar megbomlott agyában keletkeztek, vagyis ennek jelentéséből szivárogtak ki, s természetesen minden alapot nélkülöznek. Az illető tanár jelenleg a lipótmezei tébolydában van gyógykezelés alatt.
Ezzel aztán végképp el is aludt volna a »zsámi ügy«, ha a vánkosokat ki nem rángatja alóla az ellenzék. Ezek az urak mindent megtudnak, mindent megéreznek, és olyan jó szakácsok, hogy még a csontot is kitűnő mártással tudják körülönteni és delicia azt a közönségnek szopogatni.
A zsámi ügy emellett nem is volt puszta csont; sokan suttogták, hogy a szegény Druzsba tanár olyan jó eszű, mint akárki, de igazat mondott, tehát be kell törni a fejét. Mégpedig az övét belülről volt a legkényelmesebb betörni. A hosszú kezű főurat csak nem is lehetett kiszolgáltatni a rossz nyelveknek. Hisz azért vette fel a kormány programjába a jogállam kiépítését, hogy még nincs kiépítve. Ha a főurat elesni hagynák s Druzsbát szabadon járni a leleplezéseivel, akkor már megvolna a jogállam. A kormány tehát csak következetes. A képviselőházi folyosó tele volt ilyen diskurzussal; maguk a Zólyom megyei követek is titokzatosan húzogatták fel a szemöldjeiket:
- Hja, ha mi szólhatnánk, szólnánk. De ha szólnánk, bolondok volnánk.
Így kujtorgott és settenkedett a zsámi ügy hetekig, hónapokig, uzsonnaasztaloknál, korcsmákban, klubokban, folyosókon, míg végre egy nap kipattant a Ház plénumában, mint interpelláció.
Mély csöndben hallgatta a jobboldal, a szélsőbal nyugtalanul fészkelődött, különösen annál a passzusnál, hogy a tébolydába hurcolt tanár a kormány ellen szavazott a múlt választásoknál. (Zajos közbeszólások: Mindjárt gondoltuk!)
A zsámi ügy tehát fel lett bolygatva, bár az interpelláció magában csak annyi, mint mikor az alvó medve a másik oldalára fordul aludni.
Így feküdt a zsámi ügy a másik oldalán sokáig, elfelejtkeztek róla. Közbejöttek más nagyobb dolgok, a húsvéti szünnapok is, úgyhogy a miniszter csak május egyik szerdáján válaszolt.
Nagy, zsúfolt karzat jött össze, öreg, előkelő dámák, strucctollas kalapokkal (csak úgy sustorgott a tömérdek selyem), kaszinótagok, főrendek (csak úgy villogtak a monoklik), a »Páva« törzsvendégeiből is kivillant néhány ismerős fej. Nini, Mliniczky úr. Nini, Kovik úr. Amott meg az éneklő kanonok úr.
Nem lehet feladatunk kiszínezni az ülést, egyszerűen közöljük a Ház naplójából a miniszter beszédének elbeszélésünkhöz szükséges részét:
…A t. képviselő úr interpellációja két részből áll, t. Ház, egyik, mely a zsámi kastély rejtelmeire vonatkozik, a másik, mely a Druzsba Tivadar tanárral szemben tanúsított eljárást érinti. (Halljuk, halljuk!) Úgy a főispántól, mint egyéb közegeimtől beszerzett hivatalos adatok alapján a következőket hozhatom a t. Ház tudomására.
A zsámi kastélyt, az előttem fekvő eredeti szerződés szerint, néhai Kopál ügyvéd zólyomi lakostól bizonyos Catherina Maylingen nevű, poroszországi illetőségű koros úrhölgy bérelte ki több évre, ki is rendes személyzetével a múlt nyáron késő őszig orvosai rendeletére ott tartózkodott. November elején azonban visszament hazájába s azóta a zsámi kastély üresen áll. (Egy hang balról: Ne erről beszéljen, hanem a grófról!) Hiszen őróla is beszélek, mikor konstatálom, hogy nem ő bérelte a kastélyt, hogy neki ahhoz semmi köze, hacsak azt nem vesszük, hogy egyszer-kétszer, de tudomásom szerint csak egyszer, látogatást tett a tiszteletreméltó koros úrhölgynél, ki berlini attasé korából esmerőse. (Nyugtalanság balról.) De ez nem olyan eset, t. Ház, mely egy miniszterre bárminemű intézkedés és közbelépés szükségét hárítaná. (Derültség és helyeslés a jobboldalon.)
Ami mármost az interpelláció másik részét illeti, a Druzsba tanárra vonatkozó részt, az első részre adott felelet egyszersmind indokolása az eljárásnak, mely irányában követtetett. Eltekintve az orvosi megfigyelésekről tett jelentésektől, melyek elmekór fennforgását plauzibilissé teszik maga az a jelentés, amit a szerencsétlen tanár a zsámi kastélyban tett tapasztalatairól szerkesztett, nagyban és egészben nem lehet más, mint egy kóros elme túlfeszített működésének fantasztikus szüleménye. (Úgy van, úgy! a jobboldalon.) Annyival inkább tisztelt Ház, mert abból semmi sem bizonyult valónak, sem a hírbe került főúrnak szereplése, aki nekem is igen tisztelt barátom, s akitől távol áll minden ilyen inkorrektnek nevezhető üzelemnek még árnyéka is, sem pedig ama budai polgárleánynak - hogy is mondjam csak - kényes kalandja, ki azon idő alatt krakkói rokonainál tartózkodott, most pedig csöndben és szeplőtlen hírnévben özvegy anyja házában él. Világos tehát, hogy mindez a légből, sőt nem is a légből, de egy lázas, megbomlott szerkezetű agyból kikerült vízió szükségessé tette, hogy a nevezett tanár, mint elmebeteg, a megfelelő ápolásban ott, azon a helyen, ahol van, részesüljön.
Kérem válaszomat tudomásul venni. (Általános, zajos helyeslés.)
A Ház a választ felállással tudomásul vette.
Mikor az ülés végén, mint köpűből a méhek, kifelé tódultak a képviselők, a korridoron, a karzatról levezető lépcsőn egy erős, rekedtes hang verte ki magát a formátlan zsivajból:
- Meg mernék rá esküdni, hogy egy szóig igaz, amit Druzsba állít.
Többen fölnéztek a hang irányában. Egy kifent bajuszú, robusztus alak jött le, köpcös hölgyet vezetve karon. Senki se ösmerte, csak a »Páva« törzsvendégei. Manusek Vince volt, aki, úgy látszik, új özvegyasszonyra akadt azóta.
Nem tudni azonban, a miniszter szavaiban való kételkedésnek vegyük-e, vagy csak túlságos lelkiismeretességnek, a megszavazott dolgok fölötti meditálásnak, hogy egy csomó képviselő, kivált a fiatalja, összebeszélt, hogy a »Pává«-ba megy vacsorálni és megtekinti az interpelláció egyik tárgyát.
Szép csöndes májusi este volt, hát el is mentek, és lett nagy sürgés-forgás a »Pává«-ban erre a megrohanásra. A sok előkelő úr a fényes cilinderekben valami ünnepies pompát kölcsönzött a »Pává«-nak.
Lótott-futott Jahodovska, majdhogy százfelé nem szakadt. A sipsirica is segített. Nagyon csinos volt, jaj, de megenni való volt a tarka perkálszoknyájában, rózsaszín almavirággallyal a hajában, csak az a kár, hogy olyan szomorúnak látszott, mint egy apáca.
A képviselők próbáltak vele incselkedni, de nem is igen felelt, csak éppen mosolygott bágyadtan, betegesen.
- Nem csoda - magyarázta Mliniczky, aki átült egy kis triccs-traccsra a képviselők asztalához. (Az efféle imponál a többi törzsvendégeknek.) - A leányka sokat szenvedte lelkileg, mióta került haza Krakkóból, emiatt a szerencsétlen pletyka miatt. Az ilyen fiatalka jobban érezi dolgokat. Hogyne, hogyne? Ma is kerülte ház pokrócára, akarok mondani szőnyegre. Fáj az neki. Szégyenli.
- Hát nem igaz, ugye, hogy az anyja eladta volna?
- No, persze, hogy nem igaz, - kiáltott fel Mliniczky megbotránkozva s hevesen hadonászva a kezével. - Oh, hogyisne! Csak őrült ilyet kitalálhatta. Az anyja? a Jahodovska? Hiszen imádja, hiszen reszket érte. Milyen anya! Remek egy anya! Több. Egy szent. És annak tartotta Druzsba is. Hanem hát elveszett az esze és nem is érdemes megkeresni többé, mert ha megtalálna őtet, jobban megbolondulna, amint megtudna vele, hogy milyen galyibát csinálta nélküle… Hej, sipsirica, lelkecském, hozza nekem is egy fröccset!

GALAMB A KALITKÁBAN
1891
Bevezetés a két elbeszéléshez
Valamikor (tíz év előtt) úgy írtam az elbeszéléseket, hogy két-három témából tákoltam össze egyet; az egyik szüzsémet, mert rövid volt, hozzáragasztottam egy másikhoz s a kettőből mégiscsak kitelt egy jókora történet.
Mire megvénül az ember, kifogy a leleményességből. Most már csak egy témám van s két elbeszélést akarok belőle írni.
És a múzsa segítségével meg is lesz. Sőt anélkül is. Mert a múzsa kivénült dáma már; aki a világot uralta egykor, most mindössze egy apró pipere-üzletet tart; hajdan költőket inspirált, ma, a csinált virágok korszakában, legfölebb a toalettet teheti hangulatossá. A háztartása is más volt azelőtt; szép szobalányát, a Fantáziát, elbocsátotta szolgálatából s ahelyett egy szurtos, mogorva mindenest tart: a Megfigyelést.
Az első elbeszélésnél még hasznát veszem, de a másiknál csak lábatlankodnék. Ebből is láthatják a tisztelt olvasók, hogy igen furcsa dologba fogtam bele, mely hasonlítani fog azokhoz a ravasz képekhez, aminők sok helyütt láthatók a magyar házakban. Ha szembe nézik őket, akkor Garibaldit ábrázolják, ha oldalt, akkor Pius pápát. Két kép van egy képen. Mindkettő komoly egyenként, de összevéve a kettő komikus hatást gyakorol.
Mindezeknél fogva én is odabiggyeszthetném címnek: Galamb a kalitkában - humorisztikus elbeszélés - pedig a lehető legkomolyabb két történetet fogják tőlem hallani.
Az első elbeszélés
Valamikor (vagy négyszáz év előtt) élt Veronában egy becsületes, jószívű ember, névszerint Balduin Gervasius, aki rendkívül szerette a virágokat. Ez az egy szenvedélye volt; hozatta a nevezetes tulipán-hagymákat Hollandiából, a rózsákat Törökországból, s boldog volt abban a hitben, hogy neki van a világon a legszebb kertje.
De az ő boldogságát is megzavarta a szomszédja, az öreg Richárd, akinek egyszer megmutogatta virágpadjait, palántáit.
- Szebb-e ennél a paradicsom, mit gondolsz? - kérdezé Balduin.
- A paradicsomot nem tudom, mert azt még nem láttam. Még eddig, hála istennek, nem küldtél oda. (Balduin ugyanis orvos volt a mesterségénél fogva.)
- Hiába küldenélek - felelte Balduin nevetve -, mert oda a mesterségednél fogva be nem eresztenének. (Richard ugyanis a leghíresebb prókátor volt Veronában.)
- Az meglehet, de ami a rózsákat illeti, már láttam szebbeket is.
Balduin felpattant.
- Ugyan hol?
- Nápolyban egy ismerősöm kertjében.
- Hogy hívják az illetőt?
- Albertus Marosininak.
- Albertusnál? Hisz az nekem jó barátom.
- Valóban ösmernéd?
- Nem, sohase láttuk egymást. Hanem ő is írt egy könyvet a virágokról, én is írtam, s azóta levelezésben állunk egymással, testi-lelki jó barátok vagyunk.
Négyszáz év előtt még voltak ilyen barátságok. Balduin elhatározta, hogy mindenáron oltóágakat szerez ama földicsért rózsákból s nemsokára útra kelt Nápolyba Albertus látogatására.
Albertus nyájas barátsággal fogadta az ő ismeretlen cimboráját (legalább a krónika bőbeszédű a szíveslátás leírásában). Illatos, ámbrás fürdők vártak ott rá, pompás ételektől görnyedező asztalok. Megmutogatta hajóit, mert tizenkét hajója járt a tengeren, megmutogatta csodaszép kertjének ékességeit s midőn Balduin előadta, hogy voltaképpen azért jött, mert rózsaágakat akar elvinni, jószívűen mondá:
- Mit, ágakat? A legszebb rózsámat neked adom tövestől. A rózsát ritkasága teszi szebbé. Ha nekem is megvan, a becse kisebbedik tenálad. Ám, ha elhagyod a házamat (ami, adja isten, minél később következzék be), azt a rózsatőt vidd el az unikumok közül, amelyik néked tetszik.
Balduinnak eszeágában sem volt Albertus pompás házát korán elhagyni; hatalmas tanya volt az, ragyogó fénnyel berendezve. A pincékben pedig hordókban állt a finom ciprusi bor, istenek ínyét csiklandozó nektár.
- Te jómódú ember vagy, Albertus; nem is képzeltem.
- Gazdag vagyok, barátom, tehát bátran szólhatsz, ha valami kívánságod van.
A fölséges kert virágainak illatától s a ciprusi nedű mámorától édes elszédülésben élt a két fiatal jó barát, mert alig voltak túl a harminc éven. Albertus alacsony, zömök fiú, szelíd jó arccal, nevető kék szemekkel. Balduin magas atléta férfi, olyan fejjel, mint egy bikáé. Hanem mind a kettő olyan jó ember volt, hogy kenyérre lehetett volna őket kenni, mint a puha vajat.
Albertus semmi titkot se tartott Balduin előtt, mindenüvé elvezette, szobáit, pajtáit, ládáit, írásait megmutogatta, csak egy kis lakba nem vezette be, mely a tündérkert legvégében állott narancsfák között eltakarva, kúszó folyókával befutva, melynek a faláról ezer színes folyókaharang csilingelte, ha a szél megrázta a kis harangokat: hát itt mi van, ugyan mi van?
Egyszer egy sétánál Balduin is megkérdezte:
- Hát ebben a kalitkában mit tartasz? (Mert éppen úgy nézett ki a kerti filagória, mint egy kalitka.)
Albertus elkacagta magát.
- Hja, az titok. Oda én magam sem lépek be. Abban a kalitkában, barátom, egy galamb van. De ne beszéljünk róla többet.
Balduin hát nem beszélt róla többet, de azt már meg nem parancsolhatta magának, hogy ne is gondolkozzék róla, s ha reggelenként néha korábban kelt barátjánál, rendesen a filagória felé vette útját. Ott a sűrűségekben több madár dalolt, s a nárciszbokrok közt több bogár zümmögött.
Egyszer ott találta őgyelegni az ősz öreg kertészt, Gvidót.
- Éppen az urat várom - szólt a kertész.
- Mit akarsz, jó ember?
- A kis unokámnak kificamodott a lába - mondá Gvidó -, s minthogy az úr orvos, talán segíthetne rajta.
Az orvos bement a kertészlakba, mely a kalitkaszerű házikó mögött volt: egy kilencéves fiú jajgatott, ordítozott az ágyon fekve. Körülötte egy csomó öregasszony. Az egyik éppen kezelte is már a gyermek kificamodott lábát, ama kor szokása szerint ráolvasással, ezeket mormogva:
- Krisztus urunk elméne kőhídjára, kínhelyére, megcsuszamodik szamarának a lába a kősziklába, arra méne Szent Péter, szent kezével tapogatja (s itt megnyomkodta az öregasszony a fájós helyet).
- Jaj, jaj, jaj! - ordított a gyerek, rúgva, kapálva a másik egészséges lábával.
De az öregasszony oda se ügyelt, folytatta a mesterségét nyugodtan:
- Szent szájával huhogtatja (itt rálehelt a fájós helyre) és ezeket mondogatja: Csont a csonthoz, hús a húshoz, vér a vérhez, szent Názáretbeli Jézus, tedd helyre a gyerek lábát!
Balduin elkergette a javasasszonyokat haragosan:
- A Názáretbeli Jézus nem ér rá az effélékre, hanem majd én végzem el helyette!
Helyreigazítván a fiúcska lábát, megkente, bekötözte, mire az öreg Gvidó hálálkodni kezdett, hogy mivel szolgálhatná meg a jóságát?
- Egyetlen szóval, öreg barátom. Mondd meg, mit tartogat urad abban a kis házikóban?
- Egy rózsát - felelte a kertész -, ámbár azt se lett volna szabad elárulnom.
Egy rózsát! Tehát nem galambot, hanem rózsát! Valami nagy értékű unikumot, Rhodope egy csodanövényét. Ej, ej, Albertus, te selyma!
E fölfedezés lehűtötte. Barátjának szívessége, szeretete egyszerre értéktelen lett. »Válassz rózsáim közül« - mondá, de a legbecsesebb rózsát elrejtette előle.
E ravaszság fölháborítá (négyszáz év előtt még igen apprehenzivusak voltak az emberek), bement a szobájába és csomagolni kezdett.
- Miféle készületek ezek? - támadt rá az odaérkezett háziúr.
- Hazautazom - felelte ez hidegen.
- Az lehetetlen! - riadt föl Marosini. - Ily váratlanul nem hagyhatsz itt! Annyira megszerettelek, Balduin, hogy el nem viselhetem távozásodat oly rögtön, meg kell előbb szoknom a gondolatot.
- Még ebben az órában kell elindulnom.
- De legalább mondd meg, miért? - esengett Marosini. - Nem jól érzed itt magadat?
- Miért, miért? - felelé Balduin kelletlenül. - Te jól ismered a mitológiát. Juppiter megjelent Numa előtt és egy embernek a fejét és lelkét kérte. Numa ekkor fej helyett egy hagymát, lélek helyett egy halat adott, és a jó Juppiter mosolyogva kinyilvánította, hogy ezzel is meg van elégedve.
- Hát aztán? Nem értem.
- Én rosszabb vagyok a Juppiternél.
- Szavaidban szemrehányás rejlik, Balduin. Fáj nekem, de nem tehetek róla, hidd meg; ha már menned kell, maradj reggelig legalább. Nini, hiszen még a rózsát sem választottad ki magadnak.
- Ej, hagyj békét! Te hozod elő nekem a rózsáidat. Ám jól van tehát. Válasszak, mondád, rózsáid közül. - Nos, én a galambházban lévő rózsádat választom.
A nápolyi kereskedő hátratántorodék ijedtében. Kezdte már érteni a mitológiát.
- Titkolóztunk, ugye - pirított rá Balduin gúnyosan.
- Igen, el akartam előtted rejteni - felelte a nápolyi sóhajtva -, mert tudtam, hogy megszereted. Önző voltam, tagadhatatlan, mert én is szeretem, de ám legyen a tied, vidd magaddal!
A veronai ifjúnak ajkán lebegett már a szó (mert a veronai is nagylelkű fickó volt): »Te ideadod, hát én lemondok róla«, de annyira erőt vett rajta a kíváncsiság, milyen lehet az eltitkolt rózsa, hogy türtőztetvén elérzékenyülését, hagyta a jelenet végére. Hadd legyen csattanósabb.
Most tehát ott maradt még Balduin reggelig. Albertus egész nap szomorú volt, egész nap alig lehetett szavát venni. Egyszer-egyszer némán borult Balduin nyakába, majd elfordult, bezárkózott mellékkamrájába, s sűrűen hullatta könnyeit. Mégiscsak sok bánat egy rózsáért!
Az estét, a szép nápolyi estét, vérvörös egével, bűbájos méla csendjével, midőn a falombok mozdulatlanok, csak az anyaföld piheg édesen, lágyan, s a Pán sípjának andalító hangja zsong a sötétkék űrben, együtt töltötték a verandán. (Igen, uraim, az olasz esték akkor is szépek, ha két ifjú ül egymás mellett; a lányka nem okvetlenül szükséges.) A virágokról beszélgettek; a mirtuszokról, a georginákról, az azaléákról, idegen világrészek csodálatos növényeiről; amiknek a híre nagy utazók révén elszivárgott, persze megcifrázva. A két szenvedélyes kertész elmerült a gyönyörűségbe. Balduin elmondta az eszméit, hogyan lehetne a tulipánoknak tetszés szerinti színt adni. Albertus pedig egy titkát közölte vele, amely szerint a levendula illata annyira fokozható, hogy a fölötte röpülő madarak elkábulva potyognak a levendula-bokrokra. Szegény kis madarak!…
Csak a kérdéses rózsát nem említette egyik se. Balduin gyöngédségből nem szólt róla, Marosini pedig nyilván azért, mert fájt a szíve érte.
Éjfélre járt már az idő, amikor lefeküdtek, tovább álmodni a növényekről, az anyaföld csodálatos hajzatáról.
Ah, milyen sületlenség az írótól! - fogjátok mondani, nyájas olvasók - két kamaszt beszéltet a növényekről szép nápolyi estén, amibe belelocsog a tenger messziről. Hát igaz lehet ez? Hát nem a politikáról beszélgettek? Nem azon törték volna fejüket, hogy a velencei doge most mit csinál? Két művelt ifjú; az egyik pláne nagy vagyonnal, hát nem akarnak ezek semmik lenni? Hát volt idő, mikor nem voltak a világon stréberek, »akarnok«-ok? Bolondság, fantázia! A növényekről beszélgettek, hahaha. Ha már legalább föl lett volna találva Gálocs és Verpelét híres növénye, amivel kiadta magából az anyaföld legbecsesebb gondolatát. A tulipánjait akár meg is tarthatja magának, ha akarja.
Az író leteszi pennáját egy percre ilyenkor, s ő maga is kétkedve kérdi: »Igaz lehet-e ez?«
Ej, ha a krónika így regéli!… Hess, együgyű skrupulusok, a realizmus apró incselkedő manói, takarodjatok ki a tintatartómból. Hadd menjek tovább a színes fonalon…
Reggel Marosini kelté föl Balduint.
- Ébredj, barátom és öltözz föl. A hajó indul, nemsokára útra kell immár kelned. Az öszvér ott künn vár, mely a hajóig visz.
Balduin megdörzsölte a szemét s valóban hallotta kívülről az öszvér csengőjét. Hamar fölrángatta ruháit, megölelte barátját és kisietett.
A tornác-ajtó előtt két fölszerszámozott öszvér várt; az egyik üres nyereggel, a másikon egy szép leány ült, de milyen szép; délceg, hajlékony termetének gyönyörű hattyúváll a folytatása, arcának a színe a legszebb rózsáé, hajának a színe a legfeketébb éjszakáé. Hát még a két szeme, ha nem volna lesütve, ha a két szempilla be nem árnyékolná.
Balduin újra megdörzsölte a szemét s elragadtatva, mintegy önfeledten kérdé:
- Nem álmodom-e?
- Nem, Balduin; legyen a tied, minthogy kívántad - szólalt meg Albertus reszketeg hangon.
- Én? Őt? Mit beszélsz? - dadogta a veronai ifjú zavartan. - Hát ki ő?
Marosini egy szót se tudott kiejteni, szemeit elborították a könnyek. A vén kertész, ki a Balduin öszvérét tartotta, felelt helyette:
- Ő a kis házikó rózsája.
- És te őt nekem adod! - kiáltott föl Balduin lelkendezve. - Ezt a tündért! A paradicsomkertnek ezt az ékességét. Oh, bocsáss meg, Albertus! Vétkeztem ellened, hogy csak egy percig is kételkedtem barátságodban. De nem, nem! El nem fogadhatom tőled.
Az igéző leányzó lesütött szemei megnyíltak most, ránézett Balduinra és rámosolygott. Ah, milyen mosoly volt az! A virágok nem tudnak így nevetni.
- Hogyan, te nem akarnád őt? - kapott e szavakon mohón Albertus.
- Nem veszem el tőled, ha a szívednek kedves. Nem követeltem volna tőled, ha tudom, hogy a kalitkában galamb van és nem rózsa. Én egy igazi rózsát hittem, Albertus. Sem én nem láttam őt soha, se ő engem - arra esküszöm.
- Ne esküdj - szólalt meg az öszvér hátáról a leány, s hangja édesen csengett-bongott -, mert én akárhányszor láttalak az ablakhasadékokon át.
És újra rámosolygott. (Oh a nők! azok nem változtak meg, azok négyszáz év előtt éppen olyanok voltak, aminők ma.)
- Balduin! - szólt a nápolyi jóbarát feddő szigorral. - Te föl akarod áldozni boldogságodat miattam. Látom a szemedből, hogy szereted Esrét, de irántam való kíméletből megtagadod lelkedet. Én már átestem a lemondáson. Rettenetes huszonnégy óra volt ez, de már készen vagyok. Szívem megkeményedett, mint a kő. Csak bátran vidd magaddal.
Balduin félrevonta barátját a tornác oszlopai mögé:
- És ki ő voltaképpen?
- Esre egy génuai kereskedőnek a lánya, apja rám bízta őt még kiskorában, halálos ágyán engem nevezve ki gyámjául. Itt rügyezett, növekedett a szemem előtt, mint egy rózsabimbó. Óvtam a napfénytől, a széltől, óvtam még magamtól is. Nemsokára betölti tizenhatodik évét, s akkor én terveztem őt leszakítani, de az isten másképp akarta. Hanem most már induljatok is, mert a hajóról elkéstek.
- Nem, istenemre! nem fosztlak meg tőle. Nem viselném el a bánatot, hogy a szíved megszakadjon. Inkább én legyek tönkretéve, mert nem tagadom, hogy első pillantása is már nyilat vert a szívembe.
- Az csak természetes - felelte Albertus. - S én még kevésbé tűrhetném sorsomat, szerencsétlennek tudva téged és a leányt.
- Igaz! Megállj! Erre nem is gondoltunk - kiáltott föl élénken Balduin. - Pedig azon kellett volna kezdeni, hogy a leány döntsön vitánkban.
- Esre már döntött - mondá Albertus szomorúan. - Beszéltem vele tegnap.
- És?
- Ő el akar menni.
- Mily boldogság! - tört ki a veronai ifjú, s arcát az öröm fénye önté el. - Tehát menjünk!
- Ne, még egy percig - szólt Albertus, s egy kis sípot fújt meg, mire megnyílt a mellékudvar kapuja, s tizenkét szamarat vezettek elő, málhákkal megrakva. - Ez, barátom, az Esre hozománya, ezt át kell adnom: e málhákban pénz, drágaságok, arany-, ezüstneműek vannak és értékes szövetek. Esre gazdag leány, a leggazdagabb egész Nápolyban.
- Oh Albertus, a te jóságod mindeneket fölülmúl. Erről valaha regényt fognak írni a költők. (Ez a fickó már akkor énrám gondolt.) Szégyenlem magamat, hogy mindezt elfogadom most.
Marosini elhárító mozdulatot tett a kezével.
- Te jobban megérdemled őt nálamnál, mert én tudtam, hogy gazdag, szerelmem tehát nem volt talán olyan tiszta, mint a tied, kinek sejtelme sem lehetett kincseiről. De isten veled, Balduin, isten veled, Esre! Legyetek boldogok egymással!
Utolsó szavait alig bírta kiejteni a zokogástól s magát erőszakosan elszakítva a fájdalmas búcsútól, befutott szobáiba.
Balduin ezután hazautazott szép zsákmányával. A tizenkét szamár vitte utána a kincses zsákokat, a tizenharmadik szamár pedig hangosan sírt fényes termeiben.
A bánatot azelőtt is olyformán gyógyították, mint most. Akinek bánata volt, bort ivott, akinek sok bánata volt, sok bort ivott és meggyógyult. Albertus is a borban kereste a feledést. De a bor veszedelmes nedű is. Mikor Noé az első szőlőtőkét elültette, hiteles forrásokból halljuk, megkeverte a földjét egy oroszlán, egy birka és egy disznó vérével.
Azóta minden részeg emberen megérzik ez állatok valamelyike. A mi hősünkön csak a birka látszott. Szelíd lett és ostoba. Kereskedését elhanyagolta, hajói nagy veszteségeket szenvedtek a tengeren. Helyzete összezavarodott csakhamar, s hogy valahogy kibonyolódjék belőle, eladta készpénzért mindenét, s vándorútra kelve, idegen emberek közé, új égalj alá ment - felejteni.
A készpénz még gyorsabban fogy. S a mi hősünk könnyelmű, bohó fiú volt; ha találkozott valakivel, akinek pénze nem volt, kölcsönnel kínálta meg; amiben egyébiránt nem vagyok bizonyos, mert az akkori írókból sehol sem látom, hogy az akkori emberek valaha pénzre is megszorultak volna; ezek a régi jó lelkek hadakoztak, kalandoztak, lantot pengetének a vár-ablakok alatt, hölgyeik színét viselték a karjaikon, s folytonosan jót tettek az ügyefogyottakkal, szórták az aranyakat - de hogy honnan vették, arról nincs tudomásom.
Ami Albertust illeti, pénze nagy részét, melyet egy kis kék selyemzsákban hordott magával, állítólag egy félszemű briganti rabolta el útközben - noha szerintem ennyi rosszakaratot még a brigantikban sem szabad feltételezni azon időkben.
Hanem hiszen akárhogy volt, egy bizonyos, hogy a nápolyi ifjú csavargásai közben mindenét elköltötte öt-hat év alatt, még a ruha is megrongyollott rajta, úgyhogy szorultságában éhezve, fázva, elhatározta fölkeresni veronai barátját, aki őt bizonyosan szívesen látja a házánál.
Ment, mendegélt hetekig; még rongyosabb lett ruhája, saruja, midőn végre egy délután Veronába ért. Csillogtak-villogtak a veronai tornyok a napfényben, de nem hívogatón; az Albertus szíve elszorult: vajon rám ösmer-e Balduin? Hát Esre? Nem fognak-e kikergetni, mint tolakodó koldust? Szégyellni fogják ismeretségemet. De hogy is volna szemem ilyen ruhában állítani be hozzájok?
Nem, nem! Ezt nem tehetem fényes nappal. Bevárom az estét valahol, és a homály köpenyege alatt keresem föl a Balduin házát. Esre ne tudjon róla. Megölne a szégyen Esre előtt. Kihívatom Balduint titokban. - Ezer meg ezer tervet főzött ki, mind elhajította. Mindenik olyan volt, hogy az arca pírban égett tőle. Hanem azt az egyet elfogadta, hogy úgy cafatosan, piszkosan, bozontosan nem mehet végig a városon s főleg nem a Balduinék szeme elé, tehát meghúzódik valahol, bevárja az estét.
A város szélénél volt, éppen a temető mellett. (Hiszen a temetőnek minden áron elő kell fordulnia egy négyszáz év előtti történetben.) A sírhalmok és kőkeresztek erdeje közt egy bádogfedelű kupola állt - a cinterem. A sírvermek előszobája.
Albertusnak sajátszerű vágya támadt, hogy a cinterembe menjen, s ott az árnyékban ledőljön egy kicsit, fáradt testét megpihentetni. A lábai is önkéntelenül oda vitték, csak a gyomra volt ellentétes véleményen. A gyomra arra nógatta: »Menjünk csak Balduinhoz.«
De hát a lábak az urak, ha a menésről van szó, s Albertus benyitott a cinterembe, az ajtó nem volt kulccsal csukva, csak betéve; bent a teremben négy-öt ravatal állt üresen. Ebben az őrült forróságban senkinek sincs kedve meghalni. Jó hűs volt odabent, a két szemközti ablak nyitva, a levegő szabadon járt ki s be. Egész jó hely ez. A kimerült ember föltápászkodott egy ravatalra, s végignyújtózott rajta, majd a feje alá tette ócska kalapját, és csakhamar elnyomta az igazak álma.
Ki tudja, meddig aludt. Egy nagy zörejre, egy dobbanásra riadt föl. Már akkor sötét volt. Fölugrott s fölkiáltott, egész testében összeborzadva:
- Ki az?
Egy alak fölemelkedett a földről és durva káromkodással mormogta:
- Mi közöd hozzá? Ha meghaltál, hallgass. Nézze meg az ember, ezek a halottak milyen szemtelenek.
De azért ijedten vitte tovább az irháját. Abban a pillanatban kiugrott az ablakon.
Albertus összeszedte magát s félelme némileg eloszlott, fogvacogása megszűnt. Mi lehetett ez? Ej, valaki nyilván beugrott az ablakon, s a beugrás robajára ébredt ő föl; bizonyosan valami szegény hajléktalan ördög, aki itt akarta tölteni az éjt, de a halotti szózattól megrémülve, azon módon kiugrott a másik ablakon.
Nem sokáig kellett találgatnia. Közeledő hangok verték föl a csendet. E pillanatban nyílt meg az ajtó, s mind a két ablakon egy-egy férfi ugrott be nagy zajjal, csörömpöléssel.
- Add meg magad, gonosz lélek! - kiálták. - Add meg magad!
Annak, aki az ajtón jött, egy kis kézi lámpa volt a kezében, mely megvilágítá a cintermet és a három férfit. Rendőrök voltak kardokkal és lándzsákkal.
- No, szép madár, hát mégis hurokra kerültél!
Ezzel rávetették magukat Albertusra, legyűrték, megkötözték s vitték. Az váltig szabódott:
- De hát mi bajotok velem, jó emberek? Én nem bántottam senkit. Én csak pihenni tértem be e szomorú helyre.
- Tudjuk, jó madár. Hát akkor az öregapám szúrta le az imént a temető szélén azt az embert?
- Miféle embert? Én ártatlan vagyok.
A rendőrök kacagtak a mentségein és elszállították a börtönbe.
- Hát hagyjatok legalább ennem - mond a rab -, és higgyetek rólam, amit akartok. 
Másnap a bíró elé vezették. Az ősz Celini Marius volt akkoriban Verona főbírája; nagy tekintélyű ember, velencei nobili; neve ott ragyog a velencei aranykönyvben. Bíborpalástján hermelint visel ennek jeléül.
Két poroszló vezette be a vádlottat.
- Gyilkoltál - mondá a bíró. - Add elő mentségedet, miért gyilkoltál. Az isten azokat figyelembe veszi. Sőt némileg én is. (Ilyen kevélyen diskuráltak akkor a bírák.)
- Én nem gyilkoltam, uram, ártatlan vagyok.
- Ne hazudj. Itt vannak rá a tanúk. Lépjetek elő!
A három sbire előadta, hogy tegnap éjjel két embert láttak dulakodásban a temető szélén. Sötét volt, a birkózó alakok arcát ki nem vehették pontosan; odarohantak hirtelen, de már akkor az egyik több tőrdöféstől találva vérében feküdt, hörögve, haldokolva, a másik pedig átugorva a temető-kerítésen, egy macska gyorsaságával elillant, s egyenesen a cinteremnek tartva, a nyitott ablakon át oda menekült. Az utánok iramodott rendőrök jól látták a fölbukkanó holdvilágnál, s csakhamar körülfogván a cinterem nyílásait, szerencsésen elcsípték a gonosztevőt.
- Nos? - kérdé a bíró, a vádlott felé fordulva. - Mit mondasz még ezek után?
- Látom, el vagyok veszve - felelte Marosini, - noha, mint mondám, ártatlan vagyok. Nevem Marosini Albertus, évek előtt jómódú ember voltam Nápolyban, de tönkremenve, egy barátomat akartam fölkeresni Veronában; így értem a város széléhez, fáradtan, éhesen tegnap délután; restellve barátom eleibe lépni rongyos ruhámban fényes nappal, benyitottam a temetői cinterembe, hogy ott bevárjam az éj leszálltát. S ez volt szerencsétlenségem. Az álom elnyomott; csak arra ébredtem, hogy valami nehéz test zuhan. Egy férfi ugrott be a cinterem ablakán. Fölkiáltok: »mi az, ki az«, mire a férfi fölrettenve, azon hitben, hogy valamely kinyújtóztatott halott szólalt meg, egy kétségbeesett iramodással a másik ablakon kiugrott.
- Csinos mese! - szólott a főbíró gúnyosan, a félkörben ülő városi tanácsnokok felé fordulva. - Boccaccio sem komponálná meg ügyesebben. Természetesen ezen férfi volt a gyilkos?
- Bizonyosan - mond Marosini.
- Úgy? - vette föl a szót ismét a bíró. - Ám, ha eszed elég nyúlékony is, barátocskám, a mesemondásokra, mégis túlságosan kurta egyebekben. Ha a neved Marosini Albertus, s mégsem állasz összefüggésben a bűnnel, akkor a kék pénzes zacskóra, melyet a holttest mellett találtak, miképp jutott éppen a te neved?
Egy kék, selyemcérnákból horgolt zacskót mutatott föl a bíró, melyre ez a név volt ráhímezve: »Marosini Albertus«.
A vádlott mohón kiáltott közbe:
- Istenemre, ez az én zacskóm! Ezt egy briganti rabolta el tőlem nemrégen Génua környékén.
- Megint egy mese. Elég volt - szakítá meg a bíró ridegen.
Albertus fölsóhajtott magában: »Ezt még a szegény Esre hímezte! Akkor még boldog voltam. Oh, milyen ádáz végzet, mely ilyen hínárokba sodort. S most végül mint gonosztevőnek kell meghalnom. De mindegy, legalább megmenekszem a céltalan, gyűlölt élettől!«
Megadta magát sorsának. Hiszen ez még a legjobb megoldás, legalább nem lesz föld terhe, másoknak a nyakán kolonc. A körülmények teljesen ellene bizonyítanak, csodálatosan, különösen. De mi szövi a körülményeket? Isten keze! Ha az Úr így akarta, hát legyen így.
Nyugalommal fogadta az ítéletet, pedig az ítélet halálra szólt. Hóhér csapja le a nyakát pallossal.
Veronában nagyon szerették a kivégzéseket. Különösen az asszonyok. Egy leguruló fej igazi nyalánkság az idegeknek. Az egész város künn volt a vesztőhelyen. Mert az különös látványosság lesz, nemcsak közönséges fejvétel, hanem kerékbetörés is. Egy Orizi nevű óriás volt kerékbetörésre ítélve. Híres tengeri kalóz és gyújtogató. »Maestro della luce.«
Együtt halnak meg Albertusszal, azaz hogy előbb Orizit törik kerékbe (úgy szól a program), ezt még Albertus is végignézheti, ha kíváncsi rá. Legalább nem hal meg anélkül, hogy kerékbetörést ne lásson, pedig az már ritka dolog.
A siralomházban is együtt ültek. Albertus imádkozott, Orizi káromkodott. A »fény mesterének« (a gyújtogató neve tolvaj virágnyelven) egy csepp kedve se volt meghalni.
Mikor Baccarini tanácsnok (akit a két ítélet végrehajtásával bízott meg a főbíró) benyitott a siralomházba, hogy a szokásos kérdéseket fölvegye, mit kívánnak a kivégzendők (s ezt a törvények szerint e három nap alatt teljesíteni kell), Albertus pompás ételeket, kitűnő borokat kért, Orizi pedig azt adta elő nagy eltökéltséggel:
- Franciául akarok megtanulni.
Signor Baccarini gondolkozóba esett e ravasz kívánságra és kapacitálni kezdte Orizit.
- Valami okosabbat kérj, ami élvezetet szerez, aminek hasznát veheted.
- Nekem ez az egyetlen kívánságom. A francia nyelv tudása nagy élvezetet nyújtana.
- Eredj, te bolond, hiszen három nap alatt teljes lehetetlen megtanulni franciául.
Orizi vállat vont:
- Hja, arról én nem tehetek.
Az óriás ragaszkodott az eszméjéhez, ami annyira zavarba hozta signor Baccarinit, a jogtudóst, mi légyen a teendő ily esetben, hogy el kellett mennie a főbíróhoz, s maga a hatalmas aggastyán is megütközött a gyilkos ötletén.
- Porco di Madonna! Ez a gazember még legalább tíz évre meg akarná tartani az életét, föltéve, hogy mi meg akarnók tartani a törvényt.
- Hát mit csináljak vele?
- Egy nyelvmestert kell neki legott beküldeni a siralomházba, azzal az okoskodással, hogy annyit a francia nyelvből három nap alatt is megtanulhat, amennyire őneki szüksége van.
A tengeri kalóz különös kívánságának híre kiszivárgott a városba, s nem csekély ijedelmet okozott, hogy emiatt tán el is marad a kerékbetörés; de az érdeklődést mindenesetre fokozta az Orizi személye iránt, azért gyűlt össze a kijelölt napon olyan sokadalom a vesztőhelyre.
Elöl jött a hóhér, éles pallosát méltóságteljesen fölemelve, de a pallos még nem meztelen, hüvelyben van. Ez Pizo, »a betegségek öccse«. Így nevezik egész Olaszországban. Mert oly gráciával végzi ki az elítéltet, hogy nem is fáj az illetőnek, még tán kellemes is. De Pizo csak a pallossal tud bánni, ez az ő külön reszortja, a kerékbetörésre Bolognából hozatták el a hírhedt Bubulo Truxot.
A hóhérok után, kik skarlátpiros ruhát viseltek, két pribék fekete zászlót vitt az elítéltek előtt. A zászlók fekete mezőjén hét-hét piros holló röpköd. A kivégzendők emblémái. Hét holló! Hét jó pajtás, akikkel még közük lesz. A két zászló mögött, hat-hat poroszlótól kísérve mindenik, a két elítélt lépked. Megtörve, némán, lecsüggesztett fejjel Marosini, míg ellenben Orizi fenyegetőn rázza rettentő ökleit s szitkokat szór, persze érthetetleneket az álarc miatt, mert a szomorú utasok álarc alatt indulnak a másvilági útra, melyet közvetlen csak az ítélet olvasása előtt vesznek le róluk. A poroszlók után a sbirek kapitánya lovagol fekete paripán, harsányan kiabálva, kivont kardját mindenfelé villogtatva: »Helyet a város atyáinak! Helyet! Helyet!« Mert a menetet a főbíróval élükön méltóságteljesen lépdelő szenátorok zárják be, kiknek számára almazöld posztóval bevont tribün van emelve a vesztőhelyen.
A városatyák mind elhelyezkedtek. Baccarinit kivéve, ki közel a vérpadnál állt meg parancsait osztogatni.
Orizi álarcát levették. Nagy nyüzsgés és hullámzás a tömegben.
Baccarini fölolvasta összes bűneit (könyvünk szűk tere nem engedi, hogy közöljük; lenne vagy öt oldal), azután a szentenciát: az Atyaisten, Fiúisten és Szentlélekisten nevében kerékbetörés.
Azután intett a hóhérnak, Bubulo Truxnak:
- Ím, tedd azt, amit Verona rendelt és parancsolt!
A hóhér Orizihez lépett, és megfogta, míg pribékje a köteleket tartá készen, de az erős kalóz olyat ütött szörnyű öklével villámgyorsan a hóhér mellére, hogy az bukfencet vetve esett össze, s gurult el másfél ölnyire.
- Huh, hu! Oh, oh! - hangzott a nép közt. - Milyen erő! Milyen karok!
A poroszlók Orizi felé rohantak, de az nagy erejével letépett a sorompóról egy korlátfát, s elkezdte maga körül forgatni, hogy szinte zúgott a levegőben a gerendaszerű súlyos fadarab.
- Halál fia, aki közel lép! - hörgé az óriás vadul.
A poroszlók meghátráltak. Bubulo Trux föltápászkodott a földről és sántikálva bicegett a főbírói tribün elé:
- Ez egy fenevad, majd behorpasztotta a mellemet. Én ugyan nem nyúlok hozzá többé.
Az ősz Celini elsápadt dühében.
- Miféle szégyen ez! Hej poroszlók, hóhérok, fogjátok meg, vagy, istenemre, meglakoltok!
De a hóhérok és poroszlók meg se moccantak.
- Tíz arany azoknak fejenkint - kiáltá Celini újból -, akik Orizit megfékezik.
Hanem bizony ennek sem lett foganatja. Orizi ura volt a helyzetnek. Nagy, kidülledt szürke szeme vérben forgott, melle hörgött, mint a bikáé, de a keze el nem fáradt.
Baccarini kapacitálásra fogta a dolgot. Nevezetes volt arról, hogy nagy rábeszélő tehetség.
- Megállj, Orizi. Hallgass meg egy kicsit. Ne hadonázz azzal a bolond fával, mert előbb-utóbb kifáradsz. Hadd beszéljek veled okosan. Látod, fiam, mire való az? Minek csinálod ezeket a sületlenségeket? Én úgy ösmerlek, mint okos embert; teljes életedben az voltál, mi az ördögnek teszed magad most ostobának? Meg kell halnod, hát punktum. Még az a tréfa jó volt tőled, hogy meg akartál tanulni franciául. Magamnak is tetszett. De hogy most úgy viseled magad, mint egy éretlen, ostoba fickó, azzal csak énrám hozol szégyent, aki a főbíró úrnak nem régen is azt mondtam rólad, hogy ha becsületes ember volnál, püspök lehetett volna belőled.
A kalózt érdekelni kezdte a diskurzus, szétnézett s látván, hogy senki sincs a közelében támadó, leeresztette a korlátfát egy percre, az egyik karját rátámasztva.
Baccarini szenátor kedélyessége még növekedett erre a sikerre.
- Aztán látod, fiam, nemcsak szégyent hozol rám, de kellemetlenséget is csinálsz. Az anyósomat is behozattam faluról, egyenesen avégből, hogy itt ma kerékbetörés lesz; ott van ni, a Corsetti-ház erkélyén, ha nem hiszed, nézz oda! Nem vagy te tökfilkó, hogy ne tudnád, mi az. Magadnak is bizonyosan volt anyósod. Már most képzeld el, kérlek, a helyzetemet, ha ez a kerékbetörés nem találna meglenni.
Orizi kezéből kiesett a husáng. Az érvek győzték-e le, vagy a kimerülés? Rekedt, hörgő hangon mondta:
- Hát csináljatok velem, amit akartok!
A hóhérok feléje közeledtek; de ebben a percben fölemelkedett Celini Marius, Verona főbírája, a helyén, s fehércsontú botjával intett a hóhéroknak.
- Megálljatok!
Mélységes, kriptaszerű csönd lett.
- Ebben az emberben van becsület - mond a főbíró reszketeg hangján -, az ítéletet kegyetlennek találom. Legyen a büntetése holtig tartó börtön.
A szenátorok helyeslőleg bólintgattak a fejeikkel. Orizi szaggatott szavakban mondott köszönetet.
- No, most csakugyan megtanulhatsz franciául - jegyzé meg Baccarini.
Majd fölolvasta a másik elítélt bűncselekményét és az ítéletet.
Marosiniról levették az álarcot. Pizo, »a betegségek öccse« (a szelídebbik testvér - aki kisebb fájdalmak mellett dolgozik a halálnak), lehúzta a vádlott ujjasát, s már éppen a fehér kendőt kötözgette a szemére, midőn lihegve tör magának utat a közönségből egy alak, s egyenesen a bírák állványa elé rohan.
- Ez az ember ártatlan a kikiáltott bűntényben! Én vagyok a gyilkos.
A csodálkozás moraja zúgott föl mindenfelől. Szájról-szájra ment a neve:
- Balduin orvos.
Balduin orvos volna a gyilkos? Ez a becsületes ember? Különös dolgok történnek a világon.
A főbíró intett a hóhérnak, hogy eressze el az elítéltet.
- Balduin! - kiáltá ez. - Kedves barátom! Te volnál a gyilkos? Az lehetetlen!
Balduin fölemelte a fejét, s így szólt:
- Igen, Verona bírái. A gyilkos én vagyok. Én öltem meg az illető embert a temető szélén s most látván, hogy ártatlant végeznek ki helyettem, erőt vett rajtam a lelkiismeret-mardosás, s ide hoztam önként a fejemet.
Marosini odafutott kétségbeesve Balduinhoz, s halkan, szemrehányón mondá:
- Oh barátom, miért nem hagytad a dolgot annyiban? Mi szükség volt erre? Az én életem úgysem ér semmit, s ha már bűnbe estél is, földi büntetésed szívesen vállaltam volna el. Vond vissza a szavadat, még nem késő.
Balduin haragosan tolta el magától:
- Ne alkalmatlankodj üres fecsegésekkel! Az életnek előttem még kevesebb becse van.
- Ugyan, ugyan! Hát Esre? Neked élned kellene Esre miatt.
- Esre… Esre… - motyogta Balduin álmatag hangon. - Majd mindent megtudsz. Keresd fel őt!
Celini Marius, ki ezalatt a szenátorokkal váltott véleményt, kikiáltá a határozatot a népnek:
- Minthogy az elkövetett gyilkosság tetteséül Balduin Gervasius vallja magát, törvényeink szerint a megtorló ítélet ellene fordul; az ő feje vétetik le hóhérpallos által.
Baccarini Pizóhoz fordult:
- Ím, vedd át Pizo és tedd azt, amit Verona rendelt és parancsolt.
De még oda se ért Pizo, ki kedvetlenül méregette a Balduin vastag nyakát, már megint új izgalom keletkezett.
Egy Silos nevű varga, ki egy fa tetejéről nézte a jelenetet, élénken süvíté a sokaság fölött:
- Jön az új gyilkos! Hahaha!
S valóban, egy marcona, sötét tekintetű férfi vert magának öklével utat a tömeg közt, folyton kiabálva: »Eresszetek be, eresszetek be, mert a Madonnára mondom nektek, hogy engem fognak itt nyakazni.«
A tömeg röhögött, de ereszté; az ismeretlen bejött az Orizi által föltépett korlát résén, s a Balduinhoz siető Pizót kedélyesen vállon csapta:
- Várjon egy kicsit, atyus! Nekem is van a dologhoz szavam még.
Ezzel a bíróság felé járult, s sötét, rongyos köpönyegét hátravetvén, így szólt:
- Verona bírái! Nagytekintetű, kegyelmes urak! A kikiáltott gyilkosságnak tettese sem ez az ember, sem az az ember, hanem én vagyok.
- És ki vagy te? - kérdé Celini Marius.
- Én Ruffo briganti vagyok. Az, akit megöltem a temető szélén, társam volt, a félszemű Cartus, az »öreg bolha«, ahogy a mi világunkban nevezték; közös zsákmányra dolgoztunk. Az osztozkodásnál meg akart csalni egy guineával s ezért vesztünk össze; dulakodás lett belőle, s én tőrömet szívébe mártottam dühömben, mert fölbosszantott az igazságtalansága. Rendőrök futottak a helyszínére. Menekültem a temető kerítésén át a cinterembe; ott a ravatalról rám szólt valaki. Azt hittem, egy halott, de valószínűleg ez a szegény fiú lehetett (Albertusra mutatott), s borsózó háttal ugrottam ki ismét a nyitott ablakon, elbújva a sírok közé.
Verona főbírája jóváhagyólag integetett ősz fejével.
- Sajátságos eset. Ilyesmi még nem történt bíróságom alatt. Valóban így kellett lennie, te vagy a gyilkos, semmi kétség. A szegény Marosini ártatlanul került a kelepcébe, de téged nem értelek, Balduin; magyarázd meg előttünk, miért csináltad e komédiát?
- Mert legjobb barátomat láttam a vérpadon - szólt Balduin -, ki néhány évvel előbb életénél is drágább kincsét nekem adta. Tartozásban voltam vele szemben, tehát fizetni akartam; ennyi az egész.
Balduin szögrül-végről elbeszélte nápolyi tartózkodását, Marosini baráti viselkedését, ami a bírák szívét is megindította.
- Igazad volt, Balduin. Most lettél valóban méltó barátodhoz - szólt a főbíró ünnepélyesen. - Menjetek haza isten hírével, s örüljetek egymásnak!
Azután Ruffónak intett parancsoló szemöldökével:
- S tégedet, gyilkos, mi indított, látván bűnödet jól eltakarva, hogy följelentsd magadat?
- El nem tűrhette tovább a lelkem. Szemtanúja voltam mindennek. Láttam, hogy egy ártatlan fog elpusztulni helyettem, szívem elszorult, lelkem háborgott, de ami aztán jött, az még inkább meghatott. Látnom kellett, hogy egy ártatlan helyett egy másik ártatlan vállalja el a bűnt. Ez már sok. Ezt már nem tűrhettem. Utat törtem magamnak, bírák, hozzátok!
Celini fölemelkedett székében, hogy ítéletet hirdessen. A többi szenátorok is fölemelkedtek ilyenkor:
- Atya-, Fiú-, Szentlélekisten nevében! Verona polgárai! (S itt még jobban fölemelte a hangját.) Mivel e bűnös ember jobban szerette az igazságot életénél, megérdemli, hogy az életét el ne vegyük. Én e földön kegyelmet adok neki!
Tomboló helyeslésben tört ki a tömeg, zsibongva, ujjongva lobogtatta kendőit, s hömpölygött a nap hősei felé. Még tán a Baccarini anyósa is megbékült a meglepő fejleményekkel a Corsetti-ház erkélyén, csak Pizo, a betegségek öccse, dünnyögte bosszankodva: »Mit bolondítják ide az embert?«
Balduin karon fogta Albertust, s otthagyta a vesztőhelyet.
- Jer, elvezetlek haza, Esréhez.
- De ebben a ruhában? - ellenkezék.
- Ne törődj a ruhával. Ostobaság. Verona leggazdagabb embere úgy öltözik, ahogy neki tetszik.
- Nem értem tréfáidat, Balduin.
- Majd minden kisül sorjában, jó barátom. Te csak lépkedj utánam. Ni, itthon is vagyunk már, ez az én házam. De menjünk a kerten keresztül, mert Esre ott szokott üldögélni ilyenkor a lugasban.
Oh, hogy dobogott az Albertus szíve. A vérpadon nem volt ilyen izgatott.
- Nem, nem, Balduin; én nem megyek. Okom van rá; hagyj engem elbújdosni a világba.
- Ha nem jössz, viszlek. - S erőszakosan megfogta a kezét.
Szép kert volt ez: nagy fák, hatalmas lombkoronákkal, imitt vadon, egy tisztás, pirosló szamócákkal, hangyatúrással, szederinda kúszik a földön, füvek, bogáncsok fonódnak össze kosztrosan, amott egy darabon ismét a kertészet remekei vakító színpompában, ragyogó virágpadok, amik közt részegen döngnek a méhek.
Albertus egyszerre összerezzent:
- Mi ez? Álmodom-e?
A sűrű lombozatot elhagyva, egy házikó bukkant elő, szakasztott olyan, mint az övé volt Nápolyban, vagy hogy talán éppen az.
- Ez a kalitka ijesztett meg úgy? - mosolygott Balduin. - Nos, mi csodálkozni való van azon? Éppen olyan, mint a tied. Éppen olyan galambot is tartok benne…
Ebben is galamb van! Ez is be van futtatva egész a födeléig folyókával, a virágharangok itt is úgy mozognak, himbálóznak és susognak, mintha csengenének. Csak meg kell tudni hallani. A szegény Marosini szíve úgy elszorult. Ő talán hallotta, hogy mit csilingelnek.
A házikó mögött lugas volt. Ezer meg ezer rózsa csüngött róla, s apró legyek és bogarak légiója rajzotta körül. Minden rózsaszálnak külön udvarlói.
- Mi lelt? Mit rángatod a kezemet?
- Ott ül - hebegte Marosini egy gyermek félénkségével.
Csakugyan ott ült. Esre ült a lugasban, háttal feléjük. Nyúlánk dereka meg volt hajolva kígyóhullámosan, varrt valamit vagy hímzett, az egyik pici lábát pongyola kényelemszeretettel föltette egy elálló gallyra, aminek az a veszedelmes következése lett, hogy a meghajolt térdétől fölszedődött egy kicsit a gránátszín szoknyája, s látni engedte a gyönyörű bokáját. Oh, be szemvakító!
Albertus kővé meredt, Balduin ellenben lábujjhegyen odalopózott és átfogta a szemeit hátulról.
- Balduin! - mondá Esre. - Rád ösmerek a tenyeredről.
- A hangja is ugyanaz még - sóhajtá Marosini.
- Eltaláltad - felelte Balduin - most már csak azt találd el, kit hoztam.
- Richárd apót a szomszédból. Eressz el!
- Nem addig, míg el nem találod.
- Ne okoskodj, Balduin. Hát ki is van csak itt? Mileni úr Bolognából.
- No, az ugyan nincs itt. Hanem itt van valaki, akit te a legjobban szeretsz a világon.
- Tudom is én - felelte durcásan és a lábával toppantott. - Megharapom a kezedet!
- Ej, hát azt se tudod, kit szeretsz a világon a legjobban? Semmit se súg az a te szívecskéd. Süket is, néma is… A leendő férjed van itt, Esre!
- Albertus! - sikoltott föl Esre, kitépve magát Balduin kezéből, s a következő szempillanatban már ott volt a Marosini karjaiban.
Az megdicsőült arccal ölelte át. Mindent látott, hallott, de semmit sem értett.
- A tied ő - mondta Balduin mélabúsan -, mindig is a tied volt. Mikor őt Nápolyban nekem adtad, még gyermek volt. Unta ott kalitkai magányát, hát velem jött. Valami újat akart. Egyszóval nő, tehát szeszélyes. Velem jött, de már az első nap a tengeren észrevettem, hogy szomorú, hogy hiányzol neki. Másnap már a honvágy bántotta… Mire Veronába értünk, beteg lett, s megvallotta, hogy téged szeret. Legott visszautaztam érted Nápolyba, hogy elhozzalak, de már akkor te ungon-berken túl voltál.
- Lehetséges-e mindez? Boldog isten! - rebegte Marosini.
Esre ránézett azokkal a nagy fekete szemeivel szelíden, mint egy igazi galamb, és azzal a szép fejével édesdeden bólintgatott, hogy úgy volt, minden úgy volt.
- Mindenütt kerestettelek, Albertus, de mindenütt - folytatá Balduin -, míg végre ma föltaláltalak a vesztőhelyen. De jer csak, hadd beszéljek el mindent. Hiszen Esrével ráértek nyalakodni. Az élet elég hosszú…
Karon fogta Albertust, s elmesélte, amit tudnia kellett. Hogy építette Esrének a kis házikót, éppen olyat, mint a nápolyi volt. Esre olyat akart.
Hogy a kalitka küszöbét át nem lépte: »Hej Albertus, Albertus, veszedelmes rózsát adtál te nekem, akinek az illatát éreznem kell mindennap s letépnem nem szabad.« Az Esre vagyonáról is számot adott:
- Lelkiismeretesen kezeltem a számotokra és sok szerencsével. Mondhatom neked, Albertus, hogy aligha van hozzád fogható gazdag ember Veronában.
*
S ezzel most már az egyik elbeszélésnek vége van. Esre és Albertus visszakerültek, s természetesen ma is boldogan élnének, ha azóta meg nem haltak volna.
De az olvasó talán így szól:
- Nem haltak azok meg, mert nem is élhettek sohasem. Túlságosan jók ahhoz. Túltengésben van nálok a becsületesség. Az egyik odaadja a mátkáját a másiknak, pedig szereti, a másik pedig érintetlenül visszaadja, pedig az is szereti. A pénzét ellenben megszaporítja. A pénzt nem szereti senki sem. Az egyik meg akar halni a másikért. Nevetséges! Annyira jók, hogy még a gyilkos is ritka becsületes ember köztük.
Az író azonban közbevág:
- Nincsen ezeknek az embereknek a világon egyéb bajuk, uraim, csak az, hogy négyszáz évesek.
S ezen kijelentés után lecsapja ódon lúdkalamusát, s csillogó pengéjű acéltollat szúr be a tollnyélbe, leteszi szemeiről a pápaszemet, melyen át elődei, öreg írók, nézték a világot, s szabad szemmel kezdi írni a következőket:
A második elbeszélés
Ugorjunk át négyszáz esztendőt. Hipp-hopp, itt legyünk Budapesten. Hiszen úgyis csak némileg van összefüggés a két elbeszélés közt. De tán rossz helyre ugrottunk, mert Budapest nem nagyon alkalmas hely, hogy csodálatos dolgok történjenek benne, írók tollára méltók. Regények Budapesten is történnek, de azokat a város összes vénasszonyai tudják; paprikadrámák, szerelmi öngyilkosságok valamely szálloda külön szobájában, eltűnt fiúk, elszöktetett leányok, efféle elcsépelt sablonok.
Budapest átlátszó város; nem oly nagy, hogy a háztömkelegek végtelen homályából az írók fantáziája meghizlalja magát, de arra már elég nagy, hogy a gnómok, erdei manók, limfák, nimfák kiköltözködjenek belőle. Még a kísértetekre is bajos ráfogni, hogy ekkor és ekkor, pont éjfélkor a Váci utcán jártak volna, míg ellenben Szentmihályfalván vagy Bágyonban bátran tehetik, hogy előlépkednek a temetőből. Itt a miszticizmus is száműzve van, mert a lóvonatú vasutak már nem közlekednek éjfélkor a Kerepesi úton, s a kísértetek nem jönnek el olyan messzire. A poézis kellékes kosarából nagyon sok hiányzik: nincs virágillat, nincs harmat, nincs madárdal. Harmat helyett por van, virágillat helyett szappan- és petróleumszag, madárdal helyett verkli.
És te, kedélyes, pajzán, jószívű Kock, ki személyeidet, hőseidet egyre pompás lakomákkal tartod Párizs legkülönfélébb éttermeiben, azt hiszed, itt is megbeszéltethetnéd alakjaidat s a regénymese is gurulna tovább? Vesd ki eszedből, jámbor embere a pennának, az ilyeneket, mert egy regénymese, amelyik a Szikszay-vendéglőben folyik, mosolyt csal az olvasók ajkára.
Ostobaság! Ami a Szikszayban történik, azt a törzsvendégek jobban tudják, mint az író, s ha valami nevezetes történt volna, azt a törzsvendégtől már régen meghallotta volna mindenki.
Hol kezdjed mesédnek szálait? Kezedben lehet az osztováta, a fürge kis vetélő, de nincsenek meg a nyüstek, amelyekhez hozzászőhetnéd a színes fonalat. Az »Angol királynő« drámáiban ki hisz? Hiszen az összes odajárókat ösmerjük. Fönt az emeleten a széles asztalt, hol Deák Ferenc üldögélt, s hol ma is néhány öreg képviselő vacsorálgat, kiknek Deákból csak éppen ez az asztal jutott. Lent a földszinti nagy teremben a főváros pénzes, de nem előkelő része mulat esténként cigánynótákon. Roastbeeföt esznek és az esti lapok börze- vagy politikai hírein rágódnak, egy nap úgy, mint másnap. Így lesz minden este, míg csak ki nem maradnak.
Mert kimaradnak. A budapesti vendéglőknek vándornépük van. Mert itt minden a címer után húzódik. A gazdagok azért járnak az »Angol királynő«-be, mert az előkelőek jártak oda az imént. Az »Angol királynő«-ben vacsorálni »chic«.
De az előkelők bújósdit játszanak a gazdagokkal. Az előkelőek eltűnnek onnan, ahol rájuk bukkantak és újra elbújnak. A gazdagok ismét megtalálják őket, s ez így megy örökkön-örökké, míg végre eltűnhetnek egészen a polgári szemek elől, a nemzeti kaszinó márványkandallós lépcsőházában. Az üvegajtó bezáródik mögöttük - s vége van a játéknak.
A gazdagokat keresik a jómódúak, akik már akkor érnek az »Angol királynő«-be, mikor a gazdagok fölkeltek asztalaiktól, mert rájöttek, hogy rossz helyen keresik az előkelőket. A jómódúakat keresik a rangkóros szegények, akik viszont elkéstek, mert azok már indulóban vannak a gazdagok után. S ez az örökös vándorlás foly, foly odább szakadatlanul.
E majmolásban, ez őrült kapaszkodásban sok ember elesik. Egy pisztoly eldurran, vagy egy kulcs megnyikordul a börtönajtózárban. Ezek a mi drámáink.
Szép asszonyok szeretnek, csókolóznak, van itt is tavasz, nyár és tél. Bimbóhasadás és virághullás, de afféle elkényszeredett alakban. Ámor fölhúzza tegzét, de incselkedés nélkül, száll-száll a nyila, de egyenesen a levegőben, nem ír le kacskaringós vonalakat. Szeretnek az emberek, de lehetőleg sok teketória nélkül. Pedig éppen a teketória az a mézanyag, amibe nádját az író mártaná.
Társadalmi élet sincs. A kisvárosi élethez már nagy a város, a világvárosi élethez még nem elég nagy.
Olyan vagy, szép fiatal fővárosunk, mint egy bakfis. Egy bizonytalan lény! Már nem vagy elég naiv, hogy kedves légy, s még nem vagy elég kifejlett, hogy ingerlő lehess. Hol fölveszed a hosszú ruhát, hol a köznapi kurta szoknyácskádat.
Azért nem vesznek még sokba az írók. Egyetlen helyed van, a »Rémi-kioszk«, ahol egy regény tisztességesen megkezdődhetik a törpe akácok alatt, a gyöngyvirág-bokrétát lövellő ugrókút locsogásánál. Hercegnőkön, grófnékon s közönséges szatócsasszonyokon legelhet a szem ezen az egyholdnyi területen. Egy hold kihasítva a paradicsomból és idelökve. Kalandorok, szerencsevadászok, országnagyok ülnek összevissza tarkán a nádfonatú székekben.
A pincérek futkosnak, a kávéskanalak csengnek-pengnek, a homokkavicsok vígan ropognak a járókelők talpai alatt. Vidám kacaj, selyemsuhogás…
Bolond volnék, ha nem itt kezdeném a beszélyemet.
Két fiatal ember ült egymás mellett. Bizalmas beszélgetésbe voltak merülve.
- Hát elvállalod?
- Természetesen.
- Holnap bemutatlak nála.
- Hány órakor?
- Délben indulunk az országházból. Eljössz a Házba?
- Van szavazás?
- Azt hiszem.
- Szép-e a menyasszonyod?
- Megjárja.
- És gazdag-e?
- Úgy körülbelül százezer forintra becsülöm.
- Teringettét!
- S ami fő, árva leány; a pénzt rögtön kikapom.
- Az már derék! És hogy jutottál hozzá?
- A gyámja által. Ő volt a gondviselés. A gondviselés véletlenül ügyvédem és a választáskor jót állt értem nyolcezer forintig, amit most már félteni kezdett, ennélfogva a gondviselés inkább a maga gondját viselte, hogy Esztert nekem juttatá.
- És ki ez a becsületes ügyvéd?
- Az öreg Szabó Dániel képviselőtársunk.
- Úgy? A vén róka! Hát aztán a leány szeret-e?
- Szeret-e? - pattant föl a kérdezett. - Hát honnan tudjam én azt? Azt hiszem, szeret, mint ahogy hiszem, hogy választóim szeretnek, mert hiszen megválasztottak.
A fiatal urak fizettek és eltávoztak. A szomszéd asztalnál az üveges gloriette alatt egy öreg úr ült fiatal asszonyok közt, akik kíváncsian kérdezték:
- Kik voltak ezek?
- A barna fiatalember Altorjay István, aki Willner Eszterrel jár jegyben; a csinosabbik, a szőke pedig Korláthy Péter.
- Képviselők? - kérdék a hölgyek.
- Képviselők és akarnokok - felelte kedélyesen az öreg úr.
De mivelhogy az »akarnokok« szót meg nem magyarázta (mert a hölgyek figyelmét egy leányával belépő grófné csipkéi és ékszerei villámhirtelen elfordították), nekem kell azt az olvasónál lanszírozni.
Akarnok! Nos, miért ne csinálhatna egy jó magyar szót akárki, tehát az említett öreg úr is? Erre joga van minden embernek, aki a maga kapucínerjét szürcsölgeti. Ilyenkor úgyis legélesebb az elme. S nem is szokatlan szó. Sőt igen csinosan hangzik. Ha lehet a nyelvünkön asztalnok (truxes), miért ne lehetne akarnok (a stréber)? Mert akármilyen truxes sincs annyira begyakorolva az asztal körüli funkciókban, mint egy újkori stréber az akarás művészetében.
Az akarnok akar, mindig akar, mindent akar. Akar valamit, ha alszik (mert fél szeme nyitva van), akar valamit, ha nem alszik (mert az egyik szemét akkor is behunyva tartja), akar, ha azt mondja, hogy akar, és akar, ha azt mondja, hogy nem akar.
Az akarnok arra való, hogy akarjon és hogy akarják. Már úgy született az akarásra. A filoxéra csak a szőlőtőkén terem meg, a hernyó csak a faleveleken, de az akarnok megterem mindenütt. A filoxéra és hernyó szolidabb lények, mert azok tudják, mit akarnak, tudják, hogy nekik meg kell enni egyiknek a szőlőt, a másiknak a falevelet, de az akarnok soha sem tudja, mit kell megennie.
A filoxéra és a hernyó bizonyos logikai oknál fogva vannak. Először terem meg a falevél, azután a hernyó.
De emitt megváltozik a rend: előbb az akarnok terem meg és csak azután a falevél. S a lét szubtilis nüanszaiba mélyedve, ha a filoxérának kellene megennie a faleveleket és a hernyónak a szőlőtőkét, egyik sem vállalná a másikat; de az akarnok nem olyan makacs, az akarnoknak minden mindegy, az akarnok mindent akar, csak egyetlen egyet nem akar: akaratoskodni.
De ha mindenütt megterem is az akarnok, azért neki is megvan a maga kedvenc elementuma: a parlament. Az akarnok akkor fejlik ki a gubóságból, ha képviselő lesz.
Képviselő és akarnok! Milyen sokat ígérő állapot! Előbb azért volt tán akarnok, mert még nem volt képviselő, s most már azért akarnok, mert képviselő. Az akarnokság olyan, mint a gyűrű, se nem kezdődik, se nem végződik sehol.
Óh, boldog hernyók, akik születtetek a falevelek megevésére a falevelek tartamára, s mindjárt az első föleszmélésnél ott találtátok magatokat az óhajtott mezőn… A szegény akarnokok felé csak integetnek csábítón, incselkedően a falevelek…
De álljunk meg! Azaz, hogy menjünk tovább! Az »akarnokot« magyarázva, szinte elfelejtem, hogy az olvasó voltaképpen a beszély folytatását akarja.
Nos, egy már világos a sok beszédből, hogy Altorjay házasodik s hogy Korláthy elvállalta a vőfélységet.
S minthogy a jelen korban minden indokolandó az író által, Altorjay azért házasodik, mert véletlenül éppen egy jó hal akadt a horgán, s Korláthy azért vállalta el a vőfélységet, mert éppen tavaly csináltatott szép meggyszín magyar ruhát, ami igen jól fog festeni ezen a napon. Különben testi-lelki barátok ketten. Nem áradozó szavakban és tettekben nyilvánul ez (mint a fentebbi sületlen elbeszélésben), mert a szavak elrepülnek, a tettek elfelejtődnek, de scripta manent - sok-sok helyütt van egymás mellé írva nevük a váltókon, hol az egyiké felül, hol a másiké.
Elhagyva a kioszkot, elváltak a Nagy-Kristófnál (az egyetlen alakunk, kit minden pártárnyalat elismer nagynak).
- Tehát holnap! Viszontlátásra!
Péter kocsiba ült és a Városligetbe hajtatott, Altorjay pedig megfordult és elsietett a klubba. De a klubban unalmas délután volt. A miniszterekből senki sem volt bent. Van az így néha. Ilyenkor borús a hangulat, homály vonja be a tágas termeket. A nap nem süt, az arcok nem ragyognak.
- Ma nincs miniszter! - mondják a mamelukok, dörzsölik a kezeiket, ásítanak és az ajtóra néznek.
Minisztert keresett Altorjay is, akinek elfecsegje a legfrissebb pletykákat, a legújabb bon mot-kat, politikai hírleléseket: a »zöld asztal« sajátos, csípős ízű csemegéit.
- Valahol nagy ebéd lehetett - találgatják a klubtagok.
- Ma tán már be sem jönnek! - hangzik föl itt is ott is szomorú, méla hangon.
És széledezni kezd a vásár. Mit is ér egy vásár, vevők nélkül?
Ah, milyen kor ez! Az ifjú nem arról álmodik, hogy holdvilágos estén, csobogó tó partján együtt sétál a szőke fürtös leánykával a harmatos pázsiton, a hold ábrándosan világít keresztül a susogó falombokon… Az ifjú arról álmodik, hogy őexcellenciája karon fogja, bevonja egy sarokba. »Ülj ide mellém« - suttogja őexcellenciája, dobogásba hozva szívét - »erről vagy arról szeretnék veled értekezni.« A szögletekből, a terem minden zugából irigyen néz rá száz mameluk szeme. Ah de szép fényük van ezeknek.
Altorjay, minthogy parti sem akadt (pedig a miniszterek után mindjárt a skiz következik hódolati objektumnak), vette a kalapját, elment a menyasszonyához. Valamivel csak agyon kell ütni a délutánt.
Esztike otthon volt. Csinos portéka, szöszke, virgonc, tele kedéllyel, pajkossággal. Ha egy kicsit magasabb volna, jó lenne, de így is szép, egy valóságos cukrosbaba, akit azon módon oda lehetne tenni egy nagy tortára, ami pedig a pisze orrocskáját illeti, az a legimádandóbb orr volt az egész világon.
- Hát maga hogyan pottyant most ide?
- A klubból. Tán haragszik is az én szeretetreméltó kis Esztikém, hogy háborgattam?
- Sőt jó, hogy itt van. Ki akarok menni valahová a zöldbe. Egy lovagra van szükségem.
- Szolgálatára állok. De egy föltétel alatt.
- Halljuk, uram.
- Hogy a társalkodónét ne hozzuk.
Eszti behasított picike ujjával a foga közé, s aztán csettentve lökte ki az ujját kötekedőn, pajkosan.
- Ez ni! Kellene, ugye?
Altorjay nevetett.
- No hát csak üljön le, míg fölveszem a kalapomat, meg a köpenykémet és amíg a madame fölkészül.
- Jaj, az egy örökkévalóság!
- Öt perc lesz, ha mondom.
Öt percet ha mondott, hát persze tizenöt perc lett, mire madame és Esztike beállítottak készen a kis szalonba.
A kis fehér szalmakalap, körülkúszva orgonavirágokkal, csodálatosan illett az arcához.
- No, de már most hova menjünk? A szigetre?
- Ugyan hagyja el! Az az unalmas hajóút. Ki menne a szigetre?
- Talán a Zugligetet óhajtja?
- Eszembe sincs - mormogott Esztike.
- Hát akkor menjünk a Városligetbe.
- Eh menjen! Maga semmit se tud kitalálni. Magában nincs semmi invenció.
- De édes istenem! Hisz én csak nem találhatok fel magának egy külön erdőt. Nem vagyunk a Kongó-államokban, ott az is lehetséges volna. Itt már minden fel van fedezve.
- Igen, még az is kitudódott, hogy maga egy gúnyolódó rossz ember.
A vége az lett, hogy mégiscsak a Városligetbe mentek. A tónál, amint a hattyúkat nézegették, szembe jött Korláthy Péter.
Egy tekintetet vetett az igéző kis menyasszonyra s vakmerően lépett eléjök. Teljes lehetetlenség volt be nem mutatni.
- Korláthy Péter képviselő és…
- És vőfély - tette hozzá Korláthy mosolyogva, mély meghajlással. Eszter kezet nyújtott neki.
- Éppen emlegettük a holnapi látogatását.
- Milyen ritkaság, hogy amit a holnap ígér, azt már a ma adja ide.
Eszter könnyedén jegyzé meg:
- De azért holnap is szívesen látjuk.
- A mi kenyerünk az engedelmesség - felelte Korláthy főhajtással. - Némelykor sótlan kenyér, némelykor kalács.
Korláthy szép, szikár fiatalember volt, előkelő megjelenéssel. Rokonszenves, tojásdad arcú, vékony kunkorodó bajusszal, s azonfölül tele volt ötlettel, sziporkával.
- Tarts velünk, ha ráérsz - mondá Altorjay. - A klubban úgy sincs senki.
Körülsétálták a tavat. Kellemes nyári alkony volt. A zene hangjai lágyan szűrődtek át a levegőn a Drót-szigetről. Ebbe vegyült a Paprika Jancsi birodalmának zenebonája távolról, a tavon csendesen siklottak a csónakok.
Eszter azt mondta, ő is csónakázni szeretne.
- Késő van - szólt madame…
- Nem kapunk aztán bérkocsit - segített a társalkodónénak Altorjay.
- Egy kocsi bizonyosan lesz - kedélyeskedék Péter. - A Göncöl-szekere. Majd hazamegyünk azon. Pista azért beszél, mert nem tud evezni. Válassza ki a csónakot, kisasszony, egyszer végigmegyünk a tavon. Leszek én a vízifuvarosa.
Egy kis finom bordájú lélekvesztőre esett az Eszter választása. Abba ültek bele, Péter és Eszter.
Péter eleinte ügyetlenül kezelé az evezőt, ide-oda ingott a sajka.
- Jaj, félek, - sikongott Eszter.
- Ugyan mitől félne?
- Hisz itt be is lehetne fúlni.
- Azt már nem. Mert engem az immunitás véd, magát pedig én védem.
- Ne prézsmitáljon, de vigyázzon inkább. Óh, be fölséges a levegő!
- Hát még beljebb a vízen.
- Nos, menjünk még beljebb. Elég nagy a tó.
- Bár csak nagyobb lenne, bár a Fekete-tengerig tartana.
- Mire volna az jó magának?
- Mert most odáig eveznék. Magát ki nem tenném.
Addig-addig fecsegett, míg egy részeg mesterlegény, aki a Dulcineáját csónakáztatta, nekiment a szubtilis alkotmánynak a csónakja orrával.
- Jézus Mária! - sikoltott föl Eszti.
Az előbbeni beszélyben fölfordult volna a csónak. Esre - …akarom mondani Eszti, beleesett volna a vízbe, Péter kihúzta volna az elaléltat, a tó partján lett volna egy nádfödeles kunyhó, áldott képű öreg anyókával, ott megszárították volna a ruháját, kigombolták volna a mellénykéjét (fehér keblének hullámzása leíratott volna általam egy egész lapon), egyszóval, eszméletre tért volna egy föllebbenő sóhajjal: »És ő, életmegmentőm hol van?«
De ezúttal csak félrebillent a csónak, egy kis víz beleloccsant s Eszti megijedt, ijedtében megkapta a Péter nyakát, aki szinte megijedt s ijedtében elereszté a lapátot.
- Maga ügyetlen csacsi! - pattant föl Eszter hangosan, mikor a csónak helyrelóbálózott - vigyen ki tüstént! Tüstént, tüstént, parancsolom.
Péter megneheztelte nem annyira a szavakat, mint a hangot, s egyetlen szót sem mondott mentségére.
- Egészen tönkretette ruhámat - dörmögött-mormogott Esztike.
Valóban, a beloccsant víz átnedvesíté a lilavirágos könnyű barèche szoknyácskáját, úgyhogy az odatapadt a térdeihez s látni lehetett az ingerlő idomait.
A madame és Altorjay, akik csak azt látták a tópartról, hogy Eszter karjaival a Péter nyakát fogja, el nem képzelhették, mi történt.
Altorjay madame-ra nézett, a madame pedig, valahányszor zavarban volt, mindig franciára fordította a beszédet.
- El nem tudom képzelni a dolgot, monsieur Pista. De az mindent megmagyarázhat némileg, hogy a kisasszony katonaleány. Egy vén huszár ringatta bölcsőjét. Azután is az babusgatta, az játszott vele. Az öreg János, ki most is nálunk van. A megboldogult ezredes penziót hagyott a Jánosnak, hogy holta napjáig a leányánál maradjon. Az öreg huszártól sok olyat tanult el, ami nem chic. Kedves és jó a gyermek, de tömérdek kaprisz van benne. Az öreg János minduntalan kiüt rajta. Ez is valami efféle lesz. Oh, hisz ha az én kezem alatt lett volna elejétől fogva…
- Persze, persze - mondá Altorjay szórakozottan.
A csónak kikötött ezalatt; a kis Esztike bájosan nézett ki úgy vizesen, mint egy igazi vízi tündér.
- Az isten szerelméért, megfázik. Már didereg is. Hamar a sált, madame Lucy. Ne meressze a szemeit, hanem segítsen. Mi történt, az ördögbe, hiszen csupa víz?
Esztike vasvillás szemeket vetett Korláthyra, de már ebbe a haragba egy kis tréfás íz is vegyült.
- Ott az ok ni!
- No, no, nem baj. Csak egy bérkocsi kellene minél előbb, mert így nem mehet. Péter kérlek, légy olyan kegyes, keríts egyet, mi addig kiérünk az útig.
Esztike elbeszélte a szerencsétlenséget, amiben forogtak, hogy a csónak majdnem fölborult, s ők menthetetlenül a vízbe pottyantak volna, azt se titkolta el, hogy belekapaszkodott a Korláthy nyakába.
- Ej, semmi az - vigasztalta Pista úr -, túl vagyunk a bajon, és legalább magának is van most már valami fogalma a hajótörésekről. Csak azt az egyet sajnálom, hogy a másvilágra, az angyalok közé, a Péter nyakán akart megérkezni.
Esztike maga is fölkacagott ezen az ötleten:
- Hiszen ha nem volt hirtelenében más alkalmatosság.
A kocsi ezalatt megjött, de Péter nélkül.
- Hát az az úr hová lett, aki küldte? - kérdé Altorjay.
- Egy másik kocsira ült és elhajtatott a város felé.
- El se búcsúzott! Furcsa.
- Megneheztelt - vélte Esztike. - Bizonyosan megneheztelt rám.
- Mit csinált vele?
- Elneveztem mérgemben ügyetlen csacsinak.
- Csakugyan nagy csacsi, ha ezt megorrolta. De mégis restellném a dolgot. Meg kell a kis öreget valahogy békíteni.
- De hogyan?…
- Kitalálja azt a maga leleményes fejecskéje. Hívja meg mindenekelőtt holnapra Dani bácsi ebédre.
Úgy is lett. Dani bácsi (t. i. Szabó Dániel képviselő és hites ügyvéd, az Esztike gyámja) elfogta másnap Korláthyt a folyosón.
- Hallom, hogy megharagudtál a gyámleányomra. Ki akar veled békülni. Rám bízta, hogy elhozzalak ma ebédre. Notabene ő maga főzi.
- De már azt, hogy milyen gazdasszony lesz, megkóstolom.
A véletlen úgy hozta magával, hogy Altorjay nem jöhetett az ebédre. A legszentebb akadály tartotta vissza. Itt voltak a választói.
- Én ma hordár vagyok, Dani bácsi. Ments ki, kérlek, Eszter előtt elmaradásomért.
Pedig igazán rosszkor jöttek azok a választók. Eszti kitett magáért, ízletes, pompás ebéd volt: csigaleves, egy pár benne úszkáló gombaszilánkkal, tehénhús kukrejttel, röstölt lével, csuka tormával, malac-pecsenye és kapros metélt. Ilyen lakomát csaphattak hajdanában az istenek az Olympuson. Természetesen nektár is volt, jó egri és visontai. Töltögette szorgalmasan az öreg János.
Ebéd után elhozta Esztike a cigarettadobozt, s megkínálván előbb Korláthyt, annak a tüzénél ő maga is kacéran rágyújtott.
- Szívjuk ki hát a békepipát.
A nyelvecskéjére minduntalan rászállt egy-egy dohánymorzsa, a fölszálló füst az orrát fúrta, prüsszentett, a legcsodálatosabb grimászokat csinálta. Igazán megenni való volt.
- Ugyan tegye le!
- De bizony kiszívom a maga kedvéért.
Dani bácsi szitakötő formájú szemei egyre kisebbedtek, ásított, panaszkodott, hogy az ülésen elálmosították a szónokok, miközben nagy feje lehanyatlott az asztalra, s Péter egyesegyedül maradt Eszterrel, mert a harcias madame a künn hallatszó nagy tányércsörömpölésre, mint egy fölingerelt sárkány, kirohant pörölni a konyhába.
Megindult a trics-tracs. Azokról a mindenféle semmiségekről, melyek legjobban töltik meg a leányok fejét: mit adnak a színházban, ki mennyit vesztett a kaszinóban, ki fizeti X. színésznőnek a számláját, mit forral most Bismarck… akarom mondani Monaszterli?
Péter egyre közelebb húzta a székét Eszterhez. Egy út az asztal körül! Nem megvetendő dolog. A legkellemesebb úti emlékekhez vezethet.
Előbb egy picike kenyérgolyóbist gyúrt. Ez volt az első löveg. Ámor, az antik Ámor, nyilakkal dolgozott a maga idejében, a modern Ámor kenyérgolyóbisokkal tesz kísérleteket.
Esztike behunyta szép szemeit, amint rádobta a galacsint és elmosolyodott:
- Látom már, hogy nem haragszik.
- Nem is haragudtam magára, higgye meg.
- De hát akkor miért eresztette le az orrát?
- Mert önmagamra haragudtam.
- Vajon?
- Mert teljes igaza volt, hogy ügyetlen csacsi vagyok.
- Ne legyen olyan kegyetlenül őszinte!
- Mert ha nem lettem volna olyan ügyetlen csacsi, mikor a nyakamat átfogta, meg kellett volna csókolnom.
- Ugyan, ugyan, hogy jut ilyen bolondság az eszébe?
- Egész életemben keserűséggel fogok e mulasztásra visszagondolni.
- Szegény boldogtalan ember - kötekedett vele dévajkodva Eszter. - Ne tegyek még egy kis cukrot a kávéjába?
- Kérem…
Eszter kivett egy cukorkockát az ezüst tartóból s bizonyos gúnyolódó pajkossággal pottyantotta be a csészéjébe.
Pillanat műve volt, amint megcsillant gömbölyű szép karja, amint arra vitte a Péter válla fölött, szeme fénykarikát vetett a kívánatos habportékára, elbódítá az illat, a női test ingerlő szaga, s beleharapott az elbűvölő karba.
Meg akarta csókolni, de beleharapott, mint egy állat. Eszter fölszisszent. A Péter foga benne kéjelgett az édes húsban.
- Mit csinál? Megőrült?
- Meg - lihegte lángba borult arccal. - Imádom.
Eszter ijedten kapta föl a csengettyűt az asztalról és megrázta.
Dani bácsi fölriadt s a szemét dörzsölve mormogta:
- Szavazzunk!
Azt képzelte, hogy a képviselőházban van, s az elnök csengetett.
Az öreg János huszár berohant:
- Mit parancsol?
A leány ajka vonaglott a fölindulástól, Péter lesütötte a szemeit, mint egy bűnös, s várta amint Eszter azt fogja mondani fölháborodva: »János, vezesse le a lépcsőkön ezt az urat!«
Eszter habozott, kapkodott egy percig, aztán így szólt, lecsillapodva:
- Szedje föl a gyufát, János bácsi, kérem.
Szinte jó szerencse, hogy amint a karját visszarántotta, a gyufatartó lecsúszott az abroszról s összetört a padlón.
Dani bácsi nem azért volt furfangos fiskális, hogy amint fölocsúdva figyelmesebben szétnézett, legott észre ne vegye a gyanús »környülállásokat«. Eszter szeme szikrát hány, arca akár a rózsa, kigyúlva, Péter zavart, az abrosz le van csúszva, a gyufatartó összetörve. Hátha még az Eszter hirtelen hátradugott karját látta volna a fogak helyeivel!
- Mi az, mi? - förmedt fel tréfásan. - Canis mater! Mit csináltok, gyerekek?
Azután magában motyogva kezdé megállapítani a valódi tényálladékot: »Hm, ez a Péter! Nagy kópé!… Megkóstolta a gazdasszony főztjét, most alkalmasint magát a gazdasszonyt akarná megkóstolni«.
Ebbeli föltevését megerősítette az is, hogy Eszter kifutott a szobából, egy belindekmérges pillantást vetve az ajtóból Péterre, s mikor ez távozáskor el akart tőle is búcsúzni, madame Lucy nyafka orrhangon adta tudtára, hogy a kisasszonynak a feje fáj, nem jöhet ki.
Feje fáj, tehát haragszik. Haragszik, de el nem árulta, tehát van remény.
Másnap már Péter kereste föl a házban Dani bácsit, hogy megszuttyongassa:
- Hallod-e, bátyám! Egy ebédet már adtál az Eszter kedveért, hogy énvelem kibékülhessen. Most már adjál még egy ebédet az én kedvemért, hogy én békülhessek ki ővele.
- Hehehe - nevetett a vén róka. - Miért ne adnék, amikor adok. Csakhogy nem oda Buda, fiacskám. Még belém találod oltani a gyanút, hogy tőrt vetettél ki arra a galambra. Hanem a kalitka, amiben van, az enyim, hehehe. Aztán a galamb a Pistáé. Hm. Semmi sem lehetetlen, hm. Hát micsoda províziót adsz, fráter, hehehe?
- Szabad csalás a számadásokban - csipkelődék vele Korláthy mosolyogva, amit az öreg úr olyan kapitális ötletnek tartott, hogy a hasa is rengett a nagy nevetéstől.
A provokált ebéd nemsokára megvolt, s Péter gyakori vendég kezdett lenni a háznál. Még Altorjaynak is föltűnt.
- Te Dani bácsi. Ennek a Péternek a dolga sehogy se tetszik nekem. Még utoljára bele talál szeretni a menyasszonyomba. Mindig ott találom, ha hozzátok megyek. Hát mit csinál az ott?
Az öreg úr kedélyes vállvonogatással nevetett.
- Juventus ventus. Békülnek, öcsém, békülnek. Ne törődj vele! Sohase láttál te olyan bohókás nagy gyerekeket: örökké haragban vannak egymással, váltig nekem kell közbelépni.
*
Görögországnak hét bölcse volt s azoknak egy szék jutott, hogy abba üljön bele a legbölcsebb. A hét bölcs közül mindenik a másikhoz küldötte a széket. Elég nagy galyiba volt ez is.
Magyarországon nyolc szék van - de csak egy bölcs (néha egy sincs). Ez aztán a nagy galyiba. A székekbe bele kell ültetni nem bölcseket is.
S ezek a nem bölcsek éppen nem olyan szerények, mint a görög bölcsek voltak, ezekből senki sem küldi el a széket sorba a másikhoz, de mind a nyolcba ő maga kapaszkodnék, ha lehetne.
Éppen olyan időszak volt, mikor minisztereket keresnek. A kabinet rekonstruálja magát. Nagy dolog ez a klubban. Lázasan nyüzsög a mameluk-tábor. Tarka-barka kombinációk keringenek a levegőben.
Altorjay is akart valamit. Mit? Hát tudja is ő! Csak akart. Ki tudja, hogy fordul, mi minden eshetik ilyenkor. Mikor a körtefa virágai hullnak, a távolabbi helyekre is el-elvihet a szél egy-egy szirmot. Az akarnokok egymásba vannak kapaszkodva, nagy akarnokokhoz kis akarnokok, mint az első osztályú vagonokhoz a málhás kocsik. Király viszi a vargát, varga viszi a rókát, róka viszi a csukát…
Ott lebzselt a klubban, pedig már az esküvő is ki volt tűzve nyolcadnapra, a menyasszonyához alig ért rá egy pár percre felfutni napközben. Sivár, szánandó ember, eltékozolja a legszebb kincseket. Hiszen a házasság összes költészete éppen az a néhány nap - a házasság előtt! A mézeshetek a tudás fája, a házasság előtti hetek a sejtés fája. Ezen teremnek a legédesebb gyümölcsök.
A sejtés hetei tovaröppentek Altorjayra nézve. Nem sejtett ő semmit.
Az esküvő előtti délután meglátogatta a menyasszonyát, az estét a klubban töltötte, éjjel nyugodtan aludt, reggel fölkelt, megreggelizett, elolvasta a napilapokat, már megint új kombinációk. (Ezek az újságok úgy hazudnak, mint egy obsitos katona.) Aztán elkezdett öltözködni: fölhúzta a sarkantyús szattyán csizmáját, a gránátgombos, kék bársony mentéjét, felkötötte türkizekkel rakott kardját s beleült a kocsiba.
Az órája még csak félkilencet mutat. Még korán van. Esztikét még csak most öltöztetik, aranyos szőke hajára a koszorút illegetik. Ott ő csak láb alatt lenne most! Dani bácsi a krokodiluskönnyeket hullatja. A vén János dörmög, mint a medve, a nyoszolyóleányok, a barátnék csicseregnek, mint a fecskék.
Hadd könnyítsenek a lelkükön, kiki a saját ízlése szerint.
Azalatt neki éppen ideje jut elhajtani a Nagystáció utcába és fölszedni a vőfélyuramat, Korláthyt.
A kocsi sebesen gurult a kövezeten, csillámló apró szikrákat csiholtak ki a lovak patkói. A kerekek robaját szinte érthető szavakká gyúrta össze a képzelet: »Boldog ember, boldog ember«, morogták egyre a kerekek.
Hopp, itt vagyunk.
Ruganyosan haladt fel a lépcsőkön, a kardja vígan, hetykén csörömpölt, mintha azt mondaná minden lépésnél: »Itt megy a nagyságos Altorjay képviselő úr«. A Péter ajtaján megnyomta a csengettyű gombot. Az is vígan sikongatott: »Jó reggelt, jó reggelt.«
Egy fiatal inas-gyerek, afféle tigris, nyitott ajtót.
- A nagyságos úr nincs itthon. Elutazott.
- Elutazott az eszed, te tacskó. Hát nem tudod, ki vagyok én?
- De igenis, kérem alássan, ösmerem, hogy Altorjay nagysága, de azért az uram mégis elutazott.
- Az lehetetlen! Hiszen még tegnap együtt voltunk.
- Az éjjel utazott el.
- S nem hagyott volna nekem semmi üzenetet?
- Nem.
- No, ez furcsa egy eset. Megfoghatatlan!
S nagy fejcsóválások között távozott, a kapu előtt bevetette magát a kocsijába és a menyasszonyához hajtatott. Éppen meg is lesz, mire odaér, a kilenc óra.
A nappaliban találta Dani bácsit és a madame-ot. Izgatottan jártak föl s alá.
- Baj van - mondá belépve, bosszankodó arcot vágva.
Egyszerre ránéztek mind a ketten:
- Hát már tudod?
- Hogyne. Hát nektek mégis üzent. Mi baja történt?
- Dehogy üzent, dehogy - mondá Dani bácsi szomorúan. - Nem üzent az egy szót se. Itt süllyedjek el, ha csak sejtettem is. Mégis rettenetes!
- Föl se kell venni, Dani bácsi. Gyorsan helyettesíteni kell. Van valaki kéznél?
Az öreg úr csodálkozó szemeket meresztett Altorjayra, s aztán kesernyés humorral mutatott madame Lucyre: - Úgy? Hát itt van a madame kéznél. Jó lesz?
- A madame? Vőfélynek? Hát megbolondultál, Dani bátyám?
- Kezdelek nem érteni, Pista. Nem vagy eszeden. De nem is csoda. Ki hitte volna. Ördög forgós adta, ez a fehérnép mind ilyen.
- Miféle fehérnépről beszélsz?
- Hát az Eszterről.
- Igaz! Föl van már öltözve?
- Kicsoda?
- Hát az Eszter.
Dani bátyánk jelentőségteljesen nézett össze madame Lucyvel, aztán vállat vont és a kezeit dörzsölte, mintha mosná.
A társalkodónő kezdett valamit sejteni. Végre is az efféle ember nem húszéves diák, akinek egyszerre elszaladjon az esze. Itt valami félreértésnek kell lenni.
- Ön eszerint nem tudja még - kezdé madame Lucy, - hogy eltűnt.
- A patvarban, mondtam már, hogy tudom - felelte Altorjay nyugodtan.
Ez a nyugodtság megint szeget ütött a gouvernant fejébe.
- Talán azt is tudja, hogy hova tűnt el?
- Nem! azt már nem tudom, de nem is törődöm vele. Lehet már ő miattam akárhol, annyi bizonyos, hogy komisz ember.
- Kicsoda?
- Ki más, mint Korláthy.
- Ön érthetetlen. Hát mit csinált Korláthy?
- Teringettét, hát nem arról beszéltünk eddig? Elutazott az éjjel valahova, s engem gyönyörűen felültetett.
A madame fejében most már igazi fény gyulladt ki:
- Én már tudom, hová utazott.
- Nos?
- Hiszen világos - kiáltá élénken -, együtt mentek el Eszterrel.
Altorjay elhalványodék, szemei kidülledtek.
- Eszterrel? - hebegte. - Az isten szerelmeért, mi történt Eszterrel?
Künn csengetés hangzott. Nyilván a nyoszolyólányok jönnek vagy a másik vőfély. Dani bácsi kiszaladt eleibök. Lucy pedig fölvilágosítá a vőlegényt.
- Hiszen egy negyedórája beszélünk róla, monsieur. De az ön esze folyton Korláthyn kalandozott. Eszter eltűnt az éjjel, ez a száraz tény. Reggel gyűretlenül találtuk ágyát, s képzelje, a vén János is vele ment. Mindig mondtam erről az emberről, hogy egy kötni való imposztor.
Altorjay egy székbe roskadt, kezét halántékára tapasztva.
- Szomorú eset - törte meg a komor csendet a madame érzékeny hangon.
- Az - mondá Altorjay tompán.
- Hogyne volna kérem, öreg napjaimra állás nélkül maradtam.
Altorjay nem is hallotta; feje zúgott, homlokán lüktetni látszottak az erek, tekintete fagyasztó, borzalmas lett, ajkai önkénytelenül mozogtak. Fönnhangon gondolkozott.
- Milyen szégyen, milyen szégyen. (Nem azt mondta, hogy »mekkora fájdalom!«)
- És a szép habos selyem menyasszonyi ruháját is magával vitte - hajtotta a madame. - Oh, oh!
- Mit fog mondani a világ? - szőtte tovább leverő gondolatait Altorjay. (Hogy az ő szíve mit mond, az nem jött számba.)
Csak a szégyennel, a világgal törődött. Mit fog mondani a klub, mit fognak mondani a miniszterek?
Hát bizonyosan nevetni fognak.
És mit fognak mondani a hitelezők?
Hát bizonyosan nem fognak nevetni.
Dani bácsi eligazítván a dolgot a most már alkalmatlan nászvendégekkel, mérgesen rárontott Altorjayra.
- Nos, úrfi, mi lesz most? Ami megtörtént, azon nem lehet változtatni. Te voltál az ügyetlen csacsi, nem az a másik. Szalad már az én nyolcezer forintom is! Ha olyan nagy politikus vagy, most eszeld ki már, hékás, mit csináljunk?
- Én tudom, hogy mit csinálok - hörgé. - Megölöm azt a gazembert. Megtalálom én őt a föld alatt is!
*
Nem is igen kellett keresni. Megesküdtek Eszterrel Pozsonyban, egy pár mézesnapot töltöttek Bécsben, aztán gyönyörűen hazajöttek a Nagystáció utcai lakásba.
Egy nap csak elbámult Altorjay, mert amint végigment a klub termein, ott látta az egyik asztalnál tarokkozni Korláthy Pétert. Éppen pagát ultimót mondott, nagy figyelemmel játszott. Az öreg Gravinczy főispán (az egyik partner) merő tarokkpolitikából nagy figyelemmel szürcsölgeté szivarpipája szutykos csutoráját, előbb a szárat tisztogatta, aztán a szipkájából fújta ki, hórihorgas nyakát fölfelé nyújtogatva, a beleragadt portorikócsutkát a szobamennyezet felé, amely tisztogatási intermezzó csupán ürügyül szolgált arra, hogy a nyakműveletekből kifolyólag héjaszeme betekintést nyerjen a játékos kártyájába, a hívás dolgában lévén szertelen megakadva, míg a másik partner lihegve olvasta a point-okat.
Altorjay egyenesen a játékasztal felé tartott. Korláthy észrevette, megrezzent, zavartan tekintett kártyáiba, míg elhatározta, mit tegyen. Történjék bármi, de mosolygó arccal fogadja. Hiszen természetesen, legjobb tréfára fordítani az ilyet. Nem is volt az egyéb, ha jól felfogjuk.
Cinikus kacajjal nyújtá feléje a kezét:
- Szervusz, Pista! Quo modo vales?
Altorjay ránézett lesújtó, rideg tekintettel, s kezét izgatottan ereszté le a Gravinczy főispán vállára.
- Hogy ülhettek le ezzel a hitvány gazemberrel kártyázni? - szólt, Korláthyra mutatva a másik kezével.
S ezzel csendesen odább ment a másik szobába.
Korláthy elvörösödött és felugrott, a kártyákat az asztal közepére csapva.
- Ez már sok. Ez vért kíván!
S bőszülten rohant segédeket keresni.
A partnerek összenéztek.
- Kétségtelenül annyi - mondták -, mintha elfogtuk volna az ultimó pagátját.
(A pajtásokat nem érdekelte, hogy mi lesz vele, az volt a fontosabb kérdés, hogy mi lesz az ultimóval.)
- Sőt a kettest is elvesztette - vélte a másik partner.
- Természetesen - jegyzé meg a főispán. - Föl kell írni. Ámbátor…
Torkán akadt a szó, tanácsosabbnak tartotta elhallgatni a véleményét.
- Mit akartál mondani, méltóságos uram?
- Hogy magunk közt legyen mondva, mindent megnyert volna, ha a kártyát le nem csapja.
Párbajsegéd gyorsan akad a klubban. Az akarnokok annyira mindent akarnak, hogy idők emlékezete óta nem akadt egy, aki ne akarjon párbajsegéd lenni. Az is hivatal, legalább egy fél napra. Amilyen, olyan, de mégis szereplés. A név terjed vele. A »Nyilatkozatok« tömkelege néha napokig fölszínen tartja a lapokban. A választókerületben olvassák a jámbor Haluska Jánosok, s kevélyen mondogatják: »A mi képviselőnk most vérben dolgozik«, vagy pedig ilyképpen szólnak a malmok alatt: »A mi képviselőnk megint becsületet reparál.«
S hányszor van ez; újra meg újra olvashatják. Ahány nap, annyi eset. Képzelhető, az is eszükbe juthatna e jó falusi embereknek odahaza: hogy vajon cserépből van-e a nagy urak becsülete, hogy olyan gyakran törik el, s hogy olyan könnyen össze lehet drótozni?
Igen, a nyilatkozatok tömkelege jön most. Egy uncia vér s két liter tinta. Ez a magyar párbajok eredménye. Az egy uncia vér nem bizonyos, a tinta ellenben bizonyos.
A párbaj véghezment másnap a rákospalotai erdőben, ahol összevissza vannak lövöldözve a fák. Mikor a favágó évek múlva valami fát fűrészel, egyszer csak kigurul a közepéből egy-egy golyó. Mindenik golyó egy el nem talált ember. Gombát szedő parasztgyerekek szintén találnak golyókat a füvek között. Mindenik egy helyrehozott emberi becsület. S mellénykéjük zsebébe rakván e becsületeket, gomboznak velök otthon a házereszek alatt…
Altorjay lőtt először és nem talált, Korláthy lőtt és talált. Altorjaynak csak a vállperecét zúzta össze a golyó. Az orvosok bekötözték és azt mondták, hogy nem veszedelmes. Az meglehet, hogy a jobb karját sokáig nem fogja tudni mozdítani. De ez nem alterálja a kenyérkeresetét. Végre is nem a jobb karjával szavaz az ember.
Most következtek aztán a nyilatkozatok. Nyilatkoztak a segédek, hogy az ügy lovagias úton intéztetett el. Nyilatkoztak a doktorok azon hírlapi kacsa ellenében, hogy az Altorjay sebe életveszélyes volna. Nyilatkoztak a felek azon hír rektifikálására, hogy a felek nem fogtak kezet a párbaj után. Hiszen teljes lehetetlenség volt, mert az Altorjay kezét összekötözték a doktorok. Nyilatkozott a klub gazdája a »Hallatlan botrány a klubban« című újdonságra. Nyilatkoztak a szemtanúk, miként folyt le az összeveszési jelenet. Gravinczy főispán is nyilatkozott a szemtanúk közt, s ebből ágazott ki egy mellékügy. A Gravinczy megyéjében a Nagyvarjasi Kard című ellenzéki lap megírta olvasóinak, hogy a főispán heteken át Budapesten kártyázik ahelyett, hogy itthon az árvaszék makhinációit ellenőrizné. Állami közigazgatás, jöjjön el a te országod! Erre aztán nyilatkozott az alispán, hogy a főispán úr őméltósága megyei teendőkben utazott el Budapestre, a helybeli takarékpénztárral kapcsolatban, mire nyilatkozott a takarékpénztár a »részvényesek megnyugtatása céljából«, hogy ezen ügy pusztán adminisztratív természetű s éppen nem érinti a takarékpénztár anyagi viszonyait. S így kavarogván az Altorjay-Korláthy-ügy minden előzményeivel együtt a sajtóban, a gonosz fekete betűk erdeje közül ördöngösen vicsorgatta a fogát egy-egy maliciózus célzás, úgyhogy Szabó Dániel orsz. képviselő és gyám úr is »indíttatva« érezte magát nyilatkozni, hogy neki egyáltalában semminemű tudomása nem volt Korláthy terveiről - amit az bizonyít leginkább, hogy a gyámleányának nászajándékul szánt ezüstneműre az utolsó napokban rendelte meg az Altorjay-címer bevésését. Egy gólyamadár karddal a csőrében. Ez a gólya tanúság rá, hogy ő ártatlan.
Természetes, hogy az illető vésnök is nyilatkozott. Mert hiszen a nyilatkozatok földje ez. Az egész társadalom csodálatosan össze van kuszálva nyilatkozatokkal. Itt mindent nyilatkozatokkal gyógyítanak. Nyilatkozatok bizonyítják, hogy valamely asszony erényes, hogy valamely férfi tiszta jellem. Nyilatkozatokkal reparáltatik a törvény is. Ha a kormány valami hibát tesz, nyilatkozik. Még maga a király is nyilatkozik, ha rossz hangulatból jót akar csinálni. Nyilatkozik itt mindenki. A nyilatkozatok az ország aprópénze. Ezzel fizetnek, ezzel élelmeznek. Ha valaki a lábát ficamítja ki az utcán, az utcaseprő nyilatkozik, hogy ő nem hagyott elszórt dinnyehajat a kövezeten. Ha a beteg meggyógyul, nyilatkozik, hogy életét az orvosnak köszöni, ha meghal, akkor az orvos nyilatkozik, hogy ő nem volt oka a halálának. A patikáros is nyilatkozik. Csak éppen maga a halott nem nyilatkozik. S ez is valami.
De mint a világon minden, megszűnnek a nyilatkozatok is. Más nyilatkozatok szorítják ki őket. Az ügy »elposványosodik«, ahogy mondani szokták, s rendes folyást vesz.
Korláthyékat elfeledik s a nagy embertömegben eltűnhetnek. Egy-egy ruganyosabb agyvelő még visszaemlékezik, s mikor a szép szöszke menyecske megjelenik valahol, suttogják a háta mögött:
- Ez az a híres vőlegény-cserélő! Óh be takaros asszonyka!
Aztán elfelejtik ezt a címet is: »vőlegénycserélő« - mert egy másik cím szorítja ki: »boldogtalan asszony«.
Az ura léha, sivár ember, nem szereti. Színésznők, táncosnők után szaladgál, azokat pezsgőzteti éjjelenkint a »Kék macskában«. Kutya falánk állat ez a »Kék Macska«! Hej be sok embert evett már meg! Embereket meg dominiumokat.
Korláthy pláne nem is került valami nagy megerőltetésbe. Vagy két évig tartott a dolog.
Az Eszter hozománya nagyon megolvadt volt a Szabó Dániel számadatai közt. Eszter nevelése sokba került, roppant sokba. Az ember szinte azt hinné, hogy idehozatta neki az egész heidelbergi egyetemet.
Péter pört indított Dani bácsi ellen, de míg a pört vitte, a hozomány megkapott része elfogyott. Kezdett már az ajtón kopogtatni a szükség is. Ez a szomorú időpont, mikor az ékszerek és ezüstneműek elindulnak vándorolni.
Péter elég eszes ember volt, s látta az elkerülhetetlen végzetet. Elhatározta, hogy elfut előle, vagy a másvilágra, vagy az új világba.
Egy este a klubból hazamenet barátságosan fűzte karját az Altorjayéba, mert a párbaj után újra jó pajtások lettek. Így kívánja ezt a társadalmi illem.
- Te Pista, felelj nekem egy bizalmas kérdésre.
- Parancsolj, kérlek!
- Mondd meg őszintén, hogy szeretted-e te valaha Esztert?
- Furcsa kérdés! Hisz el akartam venni.
- És milyennek találod most?
- Az ördögbe is, csinosnak, kellemesnek… Nem vagyok vak.
Korláthy közelebb hajolt hozzá, s bizalmasan, halkan mondá:
- Hát vedd el!
Altorjay meglepetve kapta el fejét.
- Mi jut eszedbe, Péter, a feleségedet másnak kínálni! Szégyelld magadat! Hát ezért hívogatsz te a házadhoz egy idő óta?
- Ne ítélj el, pajtás. Bennem a becsület dolgozik. Nekem új életet, új pályát kell kezdenem, vagy főbe lövöm magamat. Új életet csak nélküle kezdhetek, és ha főbe lövöm magamat, akkor özvegy lesz. Mindenféleképp gondoskodni szeretnék róla.
- Ennyire vagy már? - kérdé némi árnyalatával a részvétnek Altorjay.
- Igen, a pénz elfogyott, adósságaim mindennap szűkebb hurokká feszülnek nyakam körül. Az a vén gazember Szabó ítéletnapig elhúzza a pört. Látom, hogy radikális eszközökre van szükség. Kell az asszony, vagy nem kell? felelj!
- Hát bolond vagyok én - pattant föl Altorjay -, hogy miután a hozományt te költötted el, én most a puszta asszonyt a nyakamba hagyjam varratni?
- Úgy? Hát neked is csak a hozomány kellett? - vágott vissza Korláthy metsző gúnnyal…
Igen, metsző gúnnyal, mert az erkölcs-bírák és az erkölcsi vádlottak úgy összevissza vannak cserélve, hogy mindenik azt a szerepet veszi föl minden pillanatban, amelyik neki tetszik.
Egy pár nap múlva, e beszélgetés után, eltűnt Korláthy a fővárosból, fiatal nejét elhagyva gonoszul.
Vissza sem jött többé. Eleinte csak lassan-lassan terjedt a hír. Később egy lap is közölte.
- Elment Amerikába! - mondák a könnyűvérűek… - Jól tette, mert itt már lőttek neki.
Némelyek előtt úgy nyilatkozott, hogy nem élhet tovább ebben a reakcionárius levegőben, hogy nincs megelégedve a politikával, az eszmeáramlatokkal - egy szabadabb hazába megy.
- Az egyetlen igazi demokrata! - szóltak azok, akik mindenben politikai háttért keresnek.
- A hitelezői elől szökött meg - suttogták az okosabbak.
- Itt hagyott, elhagyott - rebegte a szegény asszonyka és sírt, sírt éjjel-nappal keservesen.
Szomorú napok vártak rá. Még a fekete színnél is feketébb a szalmaszín; az özvegyi fátyolnál keservesebb a szalmaözvegység.
Még az is valami, ha megkeresheti azt, akit szeret, ha meg tudja találni. Egy púp van a földön, fejfa a púp mellett. Az is egy könnyebbség, hogyha azt a fejfát meg-megszólítgatja, kikérdezgetheti… Az is nagy könnyebbség.
De ha sehol sincsen az, akit szeret. A föld nem tud róla, mert még be nem vette. Felhőtől kérdezné. Hátha nem onnan jön! Felhőtől üzenne. Hátha nem oda megy! Ki tudja, merre van? Az emberek gúnyos, kárörvendő vagy szánakozó tekintetében van meg csak. Gúny, káröröm, szánakozás, három sír! Három sírban van az ura eltemetve.
Valóságos enyhülés volt a szívének, mikor egy hónap múlva levelet kapott tőle »Hamburg« postabélyeggel.
Nem volt örvendetes, de mégis csókolta, nappal a keblében viselte, éjjel a vánkosa alá tette.
»Ne keress, elmentem - ez állt a levélben. - Bocsáss meg, hogy elhagytalak, de kénytelen voltam vele. Nem tudok szegény lenni ott, ahol úr voltam. Semmim sincs, el kellett mennem. Légy boldog és menj férjhez, ha szerencséd akad. Én soha többé vissza nem térek.«
Ne keress! De bizony fölkeresi csak azért is, fölkeresi, ha belehal is, ha gyalog kellene is bejárnia a világot. Megtalálja, hogyne találná meg. Hiszen egy ember nem gombostű, hogy elvesszen a világban, ugye János bácsi?
A vén huszár, aki különben is gyenge elméjű, jó fickó volt, vigasztalta, biztatta.
- Persze, hogy persze. Olyan derék, csinos ember, mint a mi urunk, mindenütt elöl van, ahova megy; gyerekjáték lesz ráakadni. Ne féljen, ne sírjon, lelkem, galambocskám…
Hanem, amint aztán el kellett volna indulni, beállott a nagy akadály.
- Hol veszek pénzt, János, az útra?
- Az ám! Igaz biz a! Eladjuk a bútorokat.
- De azok le vannak foglalva házbérben és mindenféle más adósságban.
- Az isten verje meg azokat a piócákat.
Végre is sok tanakodás után kisütötték, hogy Eszter megalázza magát, elmegy Szabó Dánielhez; az bizonyosan ad neki pénzt. - Hiszen még tartozik is, ha jól fölvesszük.
Szabó Dánielnél azt felelték Eszternek a cselédek, hogy a nagyságos úr elutazott.
- Mikor jön meg?
- Az bizonytalan.
Még egy párszor odalátogatott folyton halaványodó reménnyel, de a nagyságos úr örökkön-örökké utazott. Levelet írt neki; a levélre nem jött válasz. Eszter helyzete egyre kétségbeejtőbbé alakult. Már a környékbeli szatócsok se hiteleztek neki.
Egy ízben meglátogatta Altorjay. Már akkor a szegénység nézett le a bútorokról, mindenből, az egykor szép lakásban, s ez szemtelenné tette a képviselő urat. Pikáns, frivol hangon társalgott, s az Esztike arcát meg is csipkedte.
- Eszti, szeret-e? - kérdé fölingerült érzékkel.
Eszter makrancosan vont vállat:
- Mit érnék vele, ha szeretném?
A szegénység lassan-lassan lekoptatta róla azt a bájos hímport, mely a szilvát hamvassá teszi, a virágot üdévé, a nőt finommá.
Mikor Altorjay elbúcsúzott azzal a kijelentéssel, hogy nemsokára ismét eljön, az öreg huszár tréfálkozni kezdett.
- Hátha visszatérnénk a régire, kisasszonykám. (Még mindig úgy hívta, mint a regimentnél.) Kezdek sejteni valamit… S aztán hátha keresztül lehetne vinni az elválást.
Eszter a fejét csóválta.
- Nem kellek én neki, mert nincs pénzem!
De Altorjay csakugyan ott volt sülve-főlve azontúl mindennap, nyomában járt Eszternek, csapta neki a szépet, s esküdözött, hogy imádja.
Az öreg huszár kedvetlenül morogta:
- Félek, kisasszonykám.
Eszter elbiggyesztette ajkait.
- Kell is nekem, hiszen nincs pénze!
A szegénység olyan sárkány, akinek a hátán szinte észrevétlenül utazik az ember az egyik planétából a másikba.
Ah, az a szegénység! Bizony, már fogytán volt a türelem.
Az ajtónál a szegénység áll, az ablakoknál incselkedő ördögök. A szegénység után húzódnak ezek. S aki fél a szegénységtől, behívja az ördögöket, hogy kergessék ki. S azok igen vállalkozó legények.
- Pénz kell, hogy elmehessek innen! - türelmetlenkedett Eszter. - Minden áron pénz kell. Pénzt, pénzt vagy megőrülök.
Az öreg János addig-addig törte a fejét, míg végre kieszelt egy módot.
- Pénz, pénz, kisasszonykám; jutott eszembe valami, ha el tudnánk rajta igazodni. A nagyságos Szabó Dániel úrnál nem egyszer, de százszor láttam én azt, hogy az urak miképpen csinálják a pénzt. Hátha mi is megpróbálnánk.
- Mondja csak, édes jó János bácsi.
- Hát nem áll az sokból: hozattak velem egy vad bankót a trafikos boltból egy forintért, aztán a nagyságos úr ráírta a bankóra, hogy az »ezer forint« és annyi lett.
- Hát aztán?
- A nagyságos úr aztán elküldött vele a bankba, de elfelejtettem mondani, hogy a nevét is aláírta.
- És?
- És a bankban bolondjában kifizették. Itt süllyedjek el, ha nem igaz.
- De hogyne volna igaz, János bácsikám - szólt élénken Eszter, - hisz az én Péterem is úgy csinálta… Váltónak nevezik azt.
- Hát ezt már most meg kellene csinálni - vélte nagy bölcsen János. - Próba-szerencse! Nem vesztünk vele semmit, ha be nem üt. A kisasszonykának olyan szép írása van, éppen mint a megboldogult uramnak, a méltóságos óbesternek volt.
- És a Szabó Dániel nevet úgy tudom aláírni, hogy maga Dani bácsi se ösmeri meg - dicsekedett Eszti. - Ő maga tanított meg rá. Úgyhogy néha, mikor sok ügye volt, énvelem íratta alá a nevét az aktákon.
Szóból tett lett, megcsinálták a váltót és sikerült; másnap nagy diadalmasan hozta János a pénzt a bankból, s Eszter még az este útra kelt Hamburgba. Kereshette másnap az üres fészekben Altorjay. A galamb elröpült. Csak az bosszantotta a képviselő urat, hogy megtépetlen tollakkal.
*
Szegény kis hősnőnk, te gyámoltalan lény, kit éppúgy mondhatok eszesnek, mint naiv libácskának, ki éppúgy lehettél volna jó, mint rossz, ki úgy lehetnél boldog, mint szerencsétlen, kit, mint a fölkapott pelyhet, a szél dobhatott volna zöld pázsitra, nevető virágok közé, ahelyett, hogy meghömpölyögtethet a mocsarakban, hol fogsz megállni, szegény kis hősnőnk?
A te picike lábad lépeget-e, vagy vasszeges talpú csizmájában a kérlelhetetlen végzeté?
De mindegy az, hiszen ki kéri számon, hogy mi történt veled?
Ott vagy Hamburgban, keresed a férjedet, keresed a nyomait, nézed a távozó és érkező hajókat. A magaddal hozott pénz gyorsan fogy. Mi lesz majd holnap? kérded kétségbeesve, szorongó szívvel, s az óriási emberbolyban, az érzéketlen, közömbös idegen arcokról nem olvashatsz ki feleletet.
Vagy igen. Néha az utcán egy-egy dévaj fiatal uracs vagy vén kéjenc rád mosolyog, rád kacsint, s nézi, hogy viszonzod-e? Ez a felelet »holnapra«. Ez a jövő!
Már megsajnáltad ugye, hogy eljöttél?
Jobb lett volna otthon lenni, otthon várni a sorsot.
Így meg nem találod Pétert, s még ő sem találhat rád, ha akarná sem. Ki tudja, nem fordult-e szíve vissza hozzád? Ki tudja, nem vár-e otthon egy levél rád?
Eszter nemsokára azon volt, hogy hazamehessen Budapestre. Nem volt már semmi bizalma Hamburghoz. S elfogta a honvágy.
Érzékeny levelet írt Dani bácsinak, lefestvén rettenetes helyzetét, arra kéri, hogy küldjön neki pénzt, bocsássa meg a hibáját, vegye vissza házitűzhelyéhez, örökös szolgálója lesz, emlékezzék arra a barátságra, mely egykor atyjához kapcsolta.
Éppen ezt a levelet vitte a postára, lassan ment végig a komor, ódon postaépület helyiségeiben, s szeme önkéntelenül vetődött arra az ablakra, hol a »kézbesíthetetlen levelek« szoktak kitéve lenni. Itt mindig álldogálnak csoportok, s olvassák nevetgélve a különös, együgyű levélcímeket. Nagyvárosokban mindenféle csemegének van publikuma.
Hát amint odanézett, egyszerre csak szeme elé villan egy levélen magyarul:
Madame Madame
Kisasszonyka Esztike
A mi regimentönkből
Tekintetes Nemes Hamburg városában.
- Teremtő istenem! Ezt a János írja. Ez az én levelem.
Pihegő szívvel ment be érte, a hivatalnok kiadta neki szó nélkül; izgatottan törte föl s olvasta:
»Kedves galambom, kisasszonykám!
Én, hála istennek, egészséges vagyok, csak a lábamat bántja egy kicsit a podagra. Kenyérben is vagyok, mert ahogy a kisasszonyka elment, jelentkeztem a nagyságos Laványi József úrnál, aki az édes papácska regementjében kadét volt, maga is ismerhetné lelkecském, ha már akkor élt volna, mert kevés ideig katonáskodott, most pedig isten fölvitte a sorsát, mivelhogy ő az egész törvényszéknek az elnöke, bevett engem szolgának, hát abban. (Hogy t. i. abban a kenyérben van.) Gúnyát is kaptam zsinórosat, de mi az az én régi, ragyogó bőrömhöz képest? Bárcsak megvolna, hogy abban temetnének el, ha egyszer be találom adni a derekamat. Mert tessék elhinni, énvelem is megtörténhetik. Hanem hát nagy baj van abban a mi dolgunkban a váltóval. Nem jó volt a név aláírva, mert a Szabó Dániel úr ráösmert, hogy nem ő írta. Pedig olyan gyenge látású már, hogy a pápaszeme fölé is még egy pápaszemet tesz föl. Mégis ráösmert. És most már ott van a dolog, hogy a kisasszonykát el akarják fogni. Keresik, köröztetik, engemet is kihallgattak, hogy mondjam meg merre van - de azt ugyan nem teszem, hanem igenis értesítem, hogy ne tessék hazajönni, hanem minél messzebbre elbujdosni, mert abból itt nagy baj lenne, és én se tudnám kiszabadítani.
De azért ne féljen, kedves galambom, az isten, ahogy én ismerem, mindent jóra fordíthat. De ha rosszra fordítaná is (mert ő azt is megteheti) és ha megfognák is, akkor kenjen rám mindent, mert úgyis én vagyok a főkalefaktor.
Írtam csütörtökön, ebben az esztendőben.
Az öreg János huszár
Notabene: Itt nincs semmi különös újság, csak a nagy forróságok, eső nem esik, minden élés kiaszott, pedig a százesztendős kalendárium nedves esztendőt mond, aki pedig nem szokott hazudni. Azt majd elfelejtettem megírni, hogy az Altorjay urat azóta kinevezték főispánnak egy tót megyébe; sokszor tudakozódott a kisasszonyka után azelőtt, de neki se mondtam, hova ment.«
Korláthyné kezében reszketett a levél, halotti sápadtság borítá el arcát, azt a szép kis arcot, melyen odahaza piros rózsák nyíltak, kis kezeivel belekapaszkodott az ablakrácsba, hogy le ne roskadjon.
Üldöznek, elfognak… Elszakadt az utolsó reményszál is. Gépiesen tépdelte szét a Szabó Dánielnek szóló levelet.
Mindennek vége van!
Már most hova legyen, mihez fogjon? Hogy tartsa fönn életét? Mihez tud ő a világ mesterségeiből? Kihez forduljon tanácsért?
Ejh, hát az üveg-kirakatokhoz, amelyek visszatükrözik a mását. Ezek a nagy üvegek megmondják a kétségbeesett egzisztenciáknak, mitévők legyenek. Küldik az ereje-hanyatló, fáradt proletárt: Eredj, bolond, hisz ott a víz, a tenger bont neked puha ágyat; ezek mondják meg az éhségtől kínzott, izmos csavargónak: »Ha nincsen pénzed, hát nem elég erős vagy, te mamlasz, hogy elvedd azoktól, akiknek van?« S hogy ím az Eszter kecses alakját visszaadják a kirakatok, lágy patyolat arcát, szemeinek édes-bús nézését, megsúgják neki is: Szép vagy, gyönyörű vagy, mit akarsz még többet? Hova fordulj, mihez nyúlj? Hát nyúlj a szépségedhez!
Úgy, de miképpen? Azt se lehet csak úgy egyszerre. Lefelé is lépcsők visznek.
Az angol parlament hatalmát szokták festeni azzal a mondattal, hogy mindent csinálhat, csak fiúból és asszonyból leányt nem. A nyomor hatalmasabb nála; az még az asszonyból is csinálhat leányt. Korláthynénak megsúgta az üvegablak, hogy példának okáért igen takaros virágárus-leány válnék belőle.
És a lefelé vezető útnak ez az első garádicsa még nem ijesztő, inkább még tiszta, kedves is. Virágot árulni, mi rossz van ebben? Sőt, ha jól meggondoljuk, igazi költői foglalkozás, legillendőbb egy szép női teremtéshez.
Igaz, hogy mosolyogni kell hozzá. De hiszen minden kereskedő mosolyog a vevőire. A fürge Merkur ingyen osztogatta ki hívei közt a mosolygás portékáját: »a rőf kurtább lehet, a mérőserpenyő aljára ragaszthattok egy kis nehezítő tapaszt viaszból vagy szurokból, de a mosollyal ne fösvénykedjetek.« A mosolygás ugyancsak ártatlan dolog, és illik a virágokhoz. A mosolygás az ajkak és szemek virága, éppúgy, mint ahogy a virág az anyaföld mosolygása.
Eszter tehát virágárus-leány lett. Ott sürgött-forgott csinos kosárkájával a nyilvános helyeken, a tengerparton, a sétányokon, ahol a legnagyobb néptömeg nyüzsög, eltanulva a többi virágárus-leányoktól az ő kecses allürjeiket, a kedves, bohókás grimaszokat, a naiv pajkosságot, az ingerlő virgonc mozdulatokat, egyszóval, ami a mesterséghez tartozik. Mert nem megy az másképp, a leány a virágokat kínálja, de úgy, hogy a virágok meg őt kínálják…
A múltat bekaparta egészen, kurta szoknyát vett föl, a haját leeresztette kislányosan, nem is nézett ki többnek tizenhat évesnél, még nevet is újat vett föl: Wild Marinak mondta magát.
Tetszetős, kívánatos volt, fiatal emberek szeme megakadt rajta, s az ő arca is egy kis gyakorlat után csakhamar olyan érzékeny lett, hogy íziben észrevette, honnan tűz rá pörkölő szemsugár. És sem azok, se ő bizony nem kérdezgették a falevelektől, vagy a virág szirmait tépegetve: Szeret-e? Szívből? Egy kicsit? Vagy egy kicsit sem?
Csak éjjelente járt már hozzá a múlt kísértgetni, nappal elűzte, mint az alkalmatlan legyet, »hess te dongó a fullánkoddal«, minden kezdett már elmosódni, midőn egy estefelé a tengerparton, amint bágyadt tekintete elrévedezett a tenger árbocerdején, hirtelen megszólítja egy női hang angolul:
- Szép virágai vannak, kisasszony.
Fölrezzent, s a hölgy felé fordult, ki egy férfi karján állt mellette, s a kosarában babrált vajszín kesztyűs ujjaival.
- Parancsoljon, madame - szólt franciául, félénk hangon. E leányok mindig elfogódottak, ha nemükbeli szólítja meg őket. Lesütötte fejét s föl sem mert pillantani a kosaráról.
Az úrnő néhány tearózsát választott és egy violacsokrot.
- Fizesse ki, barátom! - mondá kísérőjének.
Eszter csak most vette észre az urat, s amint ráemelte a szemeit, elhalványodva sikoltá:
- Péter! Szent isten, te vagy!
Az megreszketett minden tagjában, s karja, melybe a gránátos termetű úrnő kapaszkodott, önkénytelenül lehanyatlott.
- Eszter! Igazán! Te volnál?
De csakhamar erőt vett meglepetésén, s hangjára mintegy rákényszeríté a természetességet:
- Pszt! Csak szcénát ne! Ne csinálj skandalumot, az isten szerelméért!
- Mi ez, uram? - kérdé az angol nő megütődve.
- Miféle teremtés ez a karodon? - pattant fel Eszter, s most már bátran, kihívó gúnnyal nézte végig a csipkébe göngyölt csontvázat.
Korláthy végtelen zavarban volt, kétfelé csitítani két asszonyt, felelgetni a kérdéseikre két nyelven. Ez angolul nem tudott, az magyarul. Pedig most az ő szájukról mind a két nyelv hasonlított a - kígyósziszegéshez.
- Egy földim, kedves Emmy. Egy pár szót váltok vele - felelte hölgyének.
- Mindent megmagyarázok, angyalom - biztatta Esztert. - Hol találkozunk, egy óra múlva? E hölgyet a fogadójába kell vezetnem.
- Menjünk, uram, menjünk - sürgeté méltóságteljes arccal a miss vagy mistress.
- Egy tapodtat se eresztelek, ha rád akadtam, - erősködött Eszter, s harciasan a csípőjére tette az egyik kezét.
- Megyünk, asszonyom, azonnal megyünk - hadarta Korláthy. - Falumból való a leányzó s érdekes híreket mond a rokonaimról. Ne legyen nevetséges, Emmy. Ugyan mire való e nyugtalanság?
Majd átcsapott legott a magyar nyelvre.
- Esztikém lelkem, ne okoskodj! Hiszen téged kereslek mindenütt, s most, hogy rád találtam, elveszítesz oktalan magaviseleteddel. Esküszöm neked, hogy csak egy különös közös érdek készt most e nőt elkísérni. Kövess messziről a vendéglőig, s várj meg ott a kapunál, míg lejövök.
Korláthyné engedett, oly izgatott volt, oly váratlanul történt mindez, hogy a bohó szíve tanácstalanul ugrált. Egyet ugrált a bánattól, egyet az örömtől. Melyik érte voltaképpen?
Lassan, messziről követte férjét, ki nagy speecheket tartott útközben a missnek, mire viszont hosszadalmas és ingerült replika zúdult vissza a miss részéről, míg végre elnyelte őket a szálloda aranyrácsos kapuja.
Eszter majdnem egy óráig várt Péterre, türelmetlenül, lázasan, kétszer is azon a ponton, hogy utána tör.
- Most már a tied vagyok - szavalta Péter nagy pátosszal, amint végre lejött.
- Örökre! - tette hozzá Eszter.
- Holnaptól kezdve igenis. De most menjünk, szívem, valamerre, ahol cseveghetünk egy kissé.
- De hova?
- Menjünk például a szállásodra.
- De az csak egy kis padlásszoba.
- Mégis a te fészked.
(Oh jaj, milyen fészek! Hogy borult lángba az arca.)
Péter karonfogta. Éppen már leszállt az est a zsibongó, rajzó városra. Útközben a szűkebb sikátorokban át is ölelgette, ki is vallatgatta:
- Mondd el csak, kicsikém, hogy kerültél ide? Hogy virítasz itt ki, magad is virág a többi virágokkal?
Eszter aztán el is mondott őszintén mindent. Hogy pusztult ki lassan mindenéből, mint szerzett költséget a hamburgi útra, melynek a Péter fölkeresése volt a célja. Sírt is, nevetett is, amikor beszélte. Hát még mikor az öreg János levelére került a sor. No, már az igazán kacagtató egy levél. Hát még az ortográfiája! (Biz isten sajnálom, hogy el nem tettem a számodra.)
Péter is szinte jó kedvre hangolódott:
- No, képzelem a János úr írását. De ami téged illet, kis csacsi, hisz e szerint köröztetnek odahaza.
- Hát persze, de mit bánom én azt? Most már megvagy nekem, megoltalmazol te. Aztán látod, magamtól is volt annyi eszem, hogy letettem a nevemet; most én Wild Mari vagyok itt.
- Adj hát egy csókot, Mariskám!
- Egy felet se addig, míg haza nem érünk, míg ott a szobámban a bűneidet be nem vallod. - Aztán enyelgő hangon hozzátette: - Ameddig Korláthy úr meg nem gyónja, miféle asszony az, akivel barangol, és miért barangol vele, s míg én meg nem adom a teljes bűnbocsánatot.
Péter fölkacagott:
- Oh, te képzelődő! A dolog nagyon egyszerű. Én innen átmentem Amerikába, s mert, mint tudod, valaha orvosnövendék voltam, ezt a tudományomat vettem elő. Amerikában mindenki úgy él, ahogy tud. Nagy reklámokat csaptam s csakhamar akadtak betegeim. Miss Tompson, egy milliomos hölgy, rám bízta magát, hogy tengeri fürdőkbe kísérjem, mint orvosa. Miss Tompson egyszerű páciensem.
- Hahaha, Miss Tompsont tehát gyógyítod?
- Nos igen - mondá komoran Péter.
- És vajon minő sikerrel? - kérdé csípősen Eszter. - Hogy szolgál drága egészsége?
- Baja meglehetősen enyhült.
- No, már azt kötve hiszem, mert abból a bajból ritka nő szokott kigyógyulni.
- Miféle bajból? - hebegte Péter zavartan, szemben az Eszter véghetetlenül gúnyos hangjával.
- A vénségből.
- Ugyan eredj, ne tréfálj. Holnap reggel hazaeresztem egészségesen, csak az orvosi honoráriumot veszem be rajta szépszerivel. Az éppen elég lesz, Esztikém, hogy valamihez kezdhessünk.
- Nem csalsz meg, Péter?
Péter fölemelte két ujját az ég felé.
- Ne esküdj. Nem az ujjad kell, edd meg! Nekem a szíved kell. De ni, hazaértünk.
Ott fönt aztán a kis padlás-zugban valóságos pásztorórát töltöttek. Nem volt ott, csak egy szék, no de nem is kellett. Ülj ide az ölembe, Esztikém! Egy kis gyertyavéget talált Eszter, de gyújtó se volt hozzá. - Ugyan ne keresgéld, minek az, asszonykám!
- De hiszen nem is látsz engem.
- Elég nekem az ajkad, nyújtsd ide; hadd kóstoljam meg a régi mézem rajta… A méz a sötétben is édes… Hallod-e, te asszony, nem dézsmálták ezt meg azóta?
(Ahá! Örül most valaki, hogy nincs az a gyertya meggyújtva.) Tervezgetés, enyelgés, csipkedő szóra édes szó, közbe egy csók csattan, s piros foltocskák támadnak utána az arcokon, valóságos apró kerekek… Ezeken a kerekeken tud ám sebesen gurulni az idő.
Péternek csakhamar mennie kellett.
- Hát mikor jössz holnap? - sóhajtá Eszter.
- Délben vagy még hamarább - susogta Korláthy szerelemittasan.
- Ne is várakoztass, mert az kínos lenne, inkább úgy mondd az időt, hogy bizton itt lehess.
- Pont délben itt leszek.
Eszter elkísérte a lépcsőkön egy darabig, aztán fölszaladt a szobájába, kinyitotta az ablakokat, s várt, amíg Péter leér az utcára. Akkor fogta a kosarát, és ráöntötte a magasból az összes virágait. Ezzel búcsúzott el a mesterségétől.
Be hamar a szívébe nyilallott: hátha még korán volt!
Éjszaka nem tudott elaludni ettől a gondolattól. A kis pléh-kályhából mindenféle csodaállatok tódultak ki az ajtón, fekete bivalyok három szarvval, irtózatos nagyságú kígyók denevérszárnyakkal, nevető ördögök, szánakozó törpék, s mintha valamennyi azt kiáltaná rá: korán volt még, korán volt még!
Hajnalban öltözött fel legszebb ruhájába, lassan, roppant lassan teltek a percek, minden negyedóra ütését hallotta. Tik-tak! tik-tak! fecsegte az óra nyelve. Eljön - nem jön! Eljön - nem jön!
Minél inkább közelgett a dél, annál nagyobb lett nyugtalansága, kétsége, és úgy mozgott már az ő szegény szíve is, mint az óra-inga: Nem jön - eljön!
Végre a tizenkettőt verte odakünn a toronyban. Fölzúgtak szerteszét a hamburgi harangok.
Pszt, csúnya harangok! Mintha lépteket hallana a lépcsőkön a padlás-szoba felé. Semmi kétség immár. Ezek férfiléptek. Ő jön, ő jön!
Arca, szeme kigyúlt az örömtől, fürgén szökött kis tükréhez, hogy még egy megelégedett pillantást vethessen magára, s aztán nevetve, dudorászva futott ajtót nyitni.
De az már szembe nyílt, s belépett rajta egy rendőr.
- Ön Korláthy Eszter Budapestről?
Eszter elnémulva mereszté rá elhomályosult szemeit.
- Ön a törvény nevében foglyom. Kövessen, asszonyom.
*
Egy év múlva veszem fel ismét a fonalat, hogy ne legyen híja a végső akkordnak sem.
Altorjay főispán úr őméltósága Budapestre vetődék egy napon az ő tót vármegyéjéből, s partija nem akadván, a nemzeti kaszinóban fecsegéssel tölté az időt, a régi ismerősökről kérdezősködve: hova lett ez, mit csinál amaz?
- Ejh, hát a szép Korláthynéból mi lett? Ki hallott valamit a kis töltött galambról?
- A galamb most a kalitkában van - jegyzé meg Gravinczy főispán.
- Hogy-hogy?
- Elfogták Hamburgban azért a bizonyos váltóhamisításért.
- No, az ugyan nagy kegyetlenség volt - sóhajtott Altorjay.
- Az ördög se kereste már, de nyilván föladta valami gazember.
- Hát Korláthyról mi hír van? Él-e még?
- Él bizony és uralkodik. Itt van most valami angol perszónával, s két kézzel szórja a pénzt.
- Ejnye, de szeretnék vele találkozni.
- Semmi se könnyebb annál, mert éppen itt van a kaszinóban, valamelyik belső szobában.
Altorjay felugrott, régi cimboráját nyomban fölkeresni.
- Ne bántsd, míg előjön, megzavarnád, - figyelmezteté Gravinczy. - Valami becsületbíróság tanácskozik odabent, és éppen ő az elnöke.
Altorjay rábámult Gravinczyra, de biz annak arcán nem volt semmi gúny. Természetesnek találta, hogy Korláthy legyen valami becsületbíróságnak az elnöke. Szétnézett az egész teremben, de a többiek se csodálkoztak.
Csak a falon lógó Széchenyi István homloka mutatott szigorú, sötét ráncokat. De azért ő sem mogorvább, mint tegnap volt, vagy tegnapelőtt.
Ej, de hátha mégis ki talál egyszer lépni a rámájából, megrázkódik s mennydörgő hangon rájuk kiált:
- Ide hamar a poharamat, hadd morzsoljam össze, hogy ne ihassatok belőle ezentúl!
*
És ezzel véget ért ez a történet. A galamb ott ül a kalitkában, az ölyv ott ül a kaszinóban, mint becsületbírósági elnök.
Szinte ízetlenség volna tovább folytatva mindent kitálalni. Elég, ha sejtjük és nem tudjuk a többit. Ki jelentette fel Esztert? Mi lett aztán belőle? Ki volt Miss Tompson, s mije volt Korláthynak? Kigyógyult-e? (Valószínűleg kigyógyult a millióiból.) De mindez mellékes kérdés már.
Csak egyet kell még elárulnom, mert minden jóravaló író tartogat valami meglepetést az elbeszélése végére. Én különben az elején se titkoltam.
Az olvasó ugyanis azt hiszi, hogy két elbeszélést olvasott tőlem. Hát ebben van a meglepetés. Csak egyet méltóztatott olvasni, de kétszer egymás után.
Ugyanazon egy mese négyszáz év előtti emberekkel és a mostaniakkal. Azok egymásnak ajándékozzák a menyasszonyaikat, ezek elcsábítják az egymáséit, azok visszaadják hozományostul, érintetlenül, ezek elverik a hozományt és az asszonyt illő sorrendben, t. i. előbb a hozományt.
Mire való is volt ez tőlem? Nem tudom. Szinte bánom már. Ki akartam figurázni a régi írókat, a régi olvasókat s a régi könyveket, kiemelve ezzel a magunkéit. Kedvem telt eldefilíroztatni önök előtt a régi és mostani embereket ugyanazon szituációban, hogy ítéljenek felettük, kikben van több vér.
Nagy hivalkodás volt, beismerem, s szinte hallani vélem most büntetésül az önök csípős megjegyzéseit:
- Mit, vér? Az is csak tinta volt, ez is csak tinta. És a tintában egy csöpp vér sincs.
Mások talán így szólnak:
- Ostobaság! Az alkotó természet több vért eresztett egy bolhába, mint az összes írók az összes hőseikbe.
És ez igaz is.
A laikusok felülnek, meglehet, azt jegyezve meg:
- Úgy-úgy, a mesék nem változnak, csak az emberek.
De a bölcselkedők megrázzák a fejeiket:
- Dehogy, dehogy, éppen az emberek nem változnak, csak a mesék.
Amire idegesen mozdulnak meg a kritikusok:
- Oh, oh, nem igaz, sem a mesék, sem az emberek nem változnak, csak az irodalmi divatok.
És ez elképzelt megjegyzések tömkelegében, most már a célnál teljesen elvesztem bátorságomat, hogy önök elé lépve, kérjem a szembeállított kettős történetből a konzekvencia levonását.
Nem, nem, inkább én vonok vissza mindent, mintsem hogy az utolsó szavammal is megtapossam a tiszteletreméltó csinált-virágokat, melyek egykor a nagyanyáink kalapjait ékesíték, habár egy csöppet sem hasonlítottak az igazi virágokhoz.

FÜGGELÉK
A GALAMB A KALITKÁBAN
ELSŐ ELBESZÉLÉSÉNEK VÁZLATA
A ROMANTICIZMUS
(SZERKESZTŐI ÜZENET V. L. ÚRNAK)
1887
I. Bonyodalom
Ön gyűlöli Zolát és szereti a romantikusokat. Írja, hogy az én irályom is rokonszenves önnek, de kifogásolja a meséimet, nem eléggé frappánsak - úgymond -, kevés a meglepő, alig van valami rendkívüli bennök. Egészen közönséges, mindennapi dolgok, amik nem rázzák meg az ember lelkét.
De hát, uram, mondtam én azt valaha, hogy én az önök lelkét akarom rázogatni?
Ezt csak az ön iskolája teheti igen könnyen, mert mindazt használja a meséiben, amit a tízparancsolat eltilt. Ebből áll az egész romantikus mesterség.
Én pedig mindjárt azon kezdem, hogy megtartom az ötödik parancsolatot: »ne ölj!« és sohasem ölök meg a hőseim közül senkit. Az mind élve marad, ameddig neki tetszik.
Csodálkozom a szemrehányásain, melyeket hozzám intéz, és szeretném önt meggyőzni, hogy okos ember létére ne legyen ebben annyira naiv. De miként kapacitáljam? Az elméleti részét nem fejtegetem, mert abba magam is megbotlanék, hanem a gyakorlatban próbálom önt kigyógyítani. Üljön le ide mellém és gyújtson rá, kérem, egy cigarettre; elmondok önnek egy szájaízére való történetet az ön iskolájából. Önnek az tetszeni fog, de mégis meggyőződik róla, hogy az szamárság.
Lássuk csak, hogyan kezdem.
Hát természetesen úgy, hogy komor éj van, a temető sírhantjai közt méla zefir fújdogál (ne nevessen, kérem, ez az obligácionális kezdet - vagy a temetőből indul ki a cselekvény, vagy a nyirkos börtönből). Igen, a temetőben minden mogorva, minden fekete, csak a legszélén fehérlik egy ház, a cinterem, ahová a gazdátlan halottakat szokás kitenni. A temető melletti úton két alak lépeget. (Itt a ruháik és arcuk leírása következik a jó öreg Jósika Miklósnál.) A két alak kedélyesen pipázgatva, teljesen gyanútlan ballag a poros országúton (eszük ágában sincs, hogy belekerülnek a Pesti Hirlapba), midőn kétségbeesett sikoltást, majd tompa hörgést hallanak mintegy negyven lépésnyire egy kukoricás földnél.
Huh, mi ez? kiáltanak fel és rohannak a sikoly irányában.
A holdvilág természetesen kibukkan ebben a percben, mert a holdvilággal olyan könnyedén bánnak a romantikus írók, mintha a saját petróleumlámpájok lenne.
A szolgálatkész holdvilág, amint mondom, kibukkan (kénytelen vele szegény) s rettentő látvány tárul az utasok elé. Egy embert öl ott egy másik ember, gyilkát szívébe szúrta, s vére magasra szökken.
- Gyilkos! gyilkos! - ordítják utasaink, felé rohanva, hogy rávessék magukat, de a gyilkos se rest, ott hagyja hamar vérében fetrengő áldozatát s uccu, vesd el magad, keresztülugrik a temetőkerítésen.
- Hajrá utána, fogjuk el!
Az utasok csakugyan utána ugranak a meglehetősen alacsony kerítésen. A gyilkos hol elvész a sírok és fák közt, hol újra előtűnik, de üldözői mindenütt nyomában. Végre elér a halottaskamrához, hátranéz, ha nem látják-e, gondolja talán, hogy nem látják és beugrik a kamra nyitott ablakán.
Persze, most már az volna a természetes fejlemény, hogy az ipse a halottas kamrában talál fekve egy tetszhalottat, aki éppen abban a pillanatban éledne fel - s helyette az eleven gyilkos állna be halottnak, és tudja isten, miféle bonyodalmat szőne-fonna itt az öreg Dumas, vagy más valaki a »nagy fantázia« tulajdonosai közül.
De csak az történt, hogy az üldözők, akik mindenütt nyomában lévén a gyilkosnak, beugrottak az ablakon is utána, egyetlen halottat találtak a sorba rakott ravatalok egyikén végigterülve, de az is hortyogott rémítően.
- Ejnye, be hirtelen aludt el a gazember!
- Bolond kend, sógor, - mondja a másik üldöző - hiszen csak szimulálja az alvást, hogy nyugodt lelkiismeretűnek látszassék.
- Mindegy, okosan teszi, hogy alszik, így legalább könnyebben foghatjuk el. Jó volna, ha csak akkor ébredne fel, ha már megkötöztük.
Gyorsan rávetették magukat. Az hirtelen fölriadt, mint egy valóságos alvó s önkénytelenül kiáltá:
- Segítség! Kik vagytok? Mit akartok?
- Kezünkben vagy, gyalázatos gyilkos! Adja csak ide, sógor, azt a kötelet!
- Gyilkos! Én? Ne tréfáljatok. Ti vagytok a gyilkosok.
- Hallgass, cudar, láttuk. Azt hiszed, nem láttuk, hogy ölted meg az imént ott künn [azt] az embert s hogy ugrottál be ide.
- De hisz az lehetetlen, én este óta alszom itt.
- Beszélhetsz, jómadár. Így, hátra kell kötni a kezét. Majd bevallod a bíró előtt. Minket nem viszel tévútra a hortyogásoddal.
A gyilkos ásított.
- Ha éppen akarjátok, jó emberek, nem bánom, hát én vagyok a gyilkos.
- Persze, hogy te vagy, hiába is tagadnád, - mondák utasaink s jól megkötözve és megdögönyözve vitték a rendőrségre.
Éppen hajnalodott, mire a rendőrségre értek. Sovány, kiaszott ember volt a gyilkos a nappali világításban. Egy igazi csavargó. Ruhái cafatban, rongyban csüggtek le róla, a csizmája talpa madzaggal volt hozzákötözve a fejbőrhöz.
Bizony nem is csoda, ha ilyen szegény ördög a társadalmi rend ellen fordul és öl. Mit kockáztat az ilyen?
Az életét. De kinek ér az valamit? Senkinek; még neki sem.
Tettenkapatás esete forogván fenn, miután maga is mindent bevallott, a bíró halálra ítélte, s nemsokára felállították a vérpadot, amelyen Dragumir Péter (így nevezték) elveszi méltó büntetését pallos általi halállal.
Sok nép gyűlt össze a kivégzéshez. A város apraja-nagyja verekedve, taszigálózva egy talpalatnyi helyért.
A kíváncsiság ült minden arcon. A kíváncsiság a legpiszkosabb, legvisszataszítóbb ruhájában.
De volt is elég látni való.
A hóhér skarlátveres ruhában, kifent pallosával, azután jött az elítélt a pappal a kocsiban, a nép nagy riadalma közt. Az öreg asszonyok átkozódtak, a fiatalok sikoltoztak, ahogy már ez lenni szokott az efféle mulatságoknál.
Az elítélt végre lelépett a kocsiról, a bíró felolvasta csengő hangon az ítéletet, a hóhér lehúzta az elítélt köntösét.
De ebben a pillanatban egyszerre odarohant a tribünhez egy úri ember és kétségbeesetten kiáltá:
- Megálljatok! Ez az ember ártatlan. Én vagyok a gyilkos. Engem végezzetek ki!
A meglepetés moraja hangzott fel a tömeg közt.
Az, aki így kiáltott fel, Lécz Márton uram volt, a város egyik legtiszteltebb szenátora.
- Esküszöm, én vagyok a gyilkos! - kiáltá ismét. - Eszemnél vagyok. Józan fővel állítom. Ez az ember ártatlan!
A bíró intett a hóhérnak, hogy hagyja abba a végrehajtást, s parancsolá az őröknek, hogy tartóztassák le Lécz Márton uramat is; most már utána kell járnia, hogy mi van ebben a dologban. Addig felfüggeszti a törvényes aktust.
Összecsapta nagy mérgesen a protokollumot, a hóhér kedvetlenül becsomagolni kezdte a szerszámát, a közönség bosszankodva dugdosta be a látcsöveket tokjaikba - midőn egy drabális, kuszált hajú, ragyás ember rohan ismét a bíró elé:
- Uram! Ne vezettesd magad tévútra! Ez a két ember ártatlan!
- Ki vagy te?
- Én Bolkás Gergely vagyok, a híres betörő. Én gyilkoltam meg azt az embert a temető mellett! Ereszd szabadon a két ártatlant!
- Ohó - szólt a bíró végtelen dühre lobbanva. - Az bizonyos, hogy valamelyitek bolonddá tesz. Azaz, hogy ketten hazudtok szemtelenül és csak egyiteknek lehet igaza. Most már bekísértetlek mind a hármatokat, majd kisül a vallatásnál.
A három embert bekísérték, s a bíró rögtön hozzáfogott a vallatáshoz, előszólítván az írnokát, a kancsal Kakuszi Mihályt, hogy az a jegyzőkönyvbe írja, amit vallanak.
II. Dragumir Péter vallomása
- Hány éves ön?
- Negyvenöt.
- Mi az állása?
- Valaha gazdag kereskedő voltam Gyulafehérvárott, most semmi sem vagyok. (Írja be, amice, hogy magánzó.)
- Nős?
- Nőtlen.
- Volt már büntetve?
- Nem.
- Beszélje el a szóbanforgó gyilkosságról és a mai kivégzésnél történt eseményekről mindazt, amit tud.
- Hát uram, ha már meg kell vallani, nem én vagyok a gyilkos.
- És hát miért vállalta magára?
- Szomorú történet az, bíró úr. Valaha gazdag voltam, százezrekkel rendelkeztem, én voltam a leggazdagabb örmény Erdélyben. És amellett nem hiányzott a boldogság sem. Egy árva rokonomat fogadtam magamhoz, piciny leány korában, fölneveltem, beleszerettem és el akartam nőül venni. A katonaságnál fiatal koromban volt egy igen jó pajtásom, Lécz Márton, roppant szerettük egymást. Azután is folyton leveleztünk. Egyszer azt írja, meglátogat. Nagy örömmel vettem ezt a hírt. Valóságos ünnep volt a házamnál, amíg nálam időzött. Ő is pompásan mulatott, jól érezte magát, de egy napon nagy bizalmasan félrehítt és bevallotta, hogy hiába marasztom többé, ő hazautazik, mert észrevette, hogy halálosan beleszeretett a menyasszonyomba.
Én is imádtam a kedves Marit, tudtam, hogy nem élhetek nélküle, de mégis így szóltam:
»Ha valóban úgy szereted a leányt, hát neked adom, vedd el, legyen a tied.«
Mari egy darabig húzódozott, de én, bár vérző szívvel, rábeszéltem, menjen nőül Mártonhoz, ha engem szeret; boldogítsa a barátomat, akit én jobban szeretek magamnál.
(No, hallja - szólt közbe a bíró -, én még ilyen marhával nem találkoztam a világon, mint ön.)
Marci csakugyan elvette Marit, összekeltek, boldogok lettek, de én boldogtalan maradtam, bíró úr, örökre. El nem bírtam viselni ennek a nemes lemondásnak a terheit. Kereskedésemet elhanyagoltam; hogy felejtsek, az ivásnak, kártyázásnak adtam magamat, míg végre koldus lettem s nem maradt semmim, még jó ruhám sem.
Nyomoromban az utolsó napokban arra gondoltam, hogy fölkeresem azt a várost, ahol Marci lakik s ha csak lopva is, még egyszer meglássam Marit, s aztán mit tudom én, mi történik.
A gyilkosság végzetes estéjén érkeztem kifáradva, kiéhezve a városig; itt megpillantva a temetőben levő halottas házikót, az az ötletem támadt, benne töltöm az éjt, s reggel megyek be a városba, barátom házába, ki nyilván ki is kerget, ha ilyen rongyosnak lát. A cinterem ablaka ki volt nyitva, bementem rajta, lefeküdtem egy ravatalra és hirtelen elaludva, csak arra riadtam fel, mikor két ember erősen fogta a kezemet és a lábamat, fülembe mennydörögve a »gyilkos«-t.
Egy darabig szabódtam, de végre is így okoskodék: »Ne bolondozz, Péter, add meg magad a végzetnek, legalább megszabadulsz a legnagyobb terhedtől, az élettől.«
Mindent beismertem. Ez az, amit mondhatok, bíró úr.
- Csináljon erre a jegyzőkönyvre egy keresztet, amice, - mondá a bíró az írnoknak - és ha majd a per bevégződik, küldje el Beöthy Zsoltnak Budapestre, hogy mondjon erről az emberről kritikát.
III. A Lécz Márton vallomása
- Hány éves ön?
- Negyvenhét.
- Polgári állása?
- Városi tanácsos.
- Volt már büntetve?
- Soha.
- Adja elő, ami a fennforgó ügyre vonatkozik.
- Az igen kevés, bíró úr. Amit Péter barátom elmondott, szóról szóra igaz. Marit én vettem feleségül és azóta boldogan élünk egymással, áldva és szeretettel emlegetve barátunk nevét. Nekem fogalmam sem volt róla, hogy ő nyomorra jutott, mert rögtön felajánlottam volna neki összes vagyonomat. Hírét sem hallottam évek óta, képzelhető hát megdöbbenésem, mikor a kivégzésnél az elítéltben egyszerre ráösmerek a legkedvesebb barátomra, legnagyobb jótevőmre. Tehettem-e mást, mint hogy életét azonnal megváltsam a magamén. Odarohantam a vesztőhely elé s magamra vállaltam a gyilkosságot.
IV. A Bolkás Gergely vallomása
- Hány éves ön stb. (Lapozzunk át ebből vagy négy garmond betűjű oldalt.)
- Beszélje el, vádlott, miféle összefüggésben áll ezzel az üggyel?
- Hát kérem, csakugyan én vagyok a gyilkos. Az úton két ember ment a gyilkosság éjjelén, hallották áldozatom kiáltásait, üldözőbe vettek, átugrottam a temető rácsán, ők is utánam, akkor, nagy szorultságban, beugrottam a cinterem ablakán, de észrevevén, hogy ott egy hortyogó ember fekszik a ravatalon, a másik nyitott ablakon legott kiugrottam, s most már végképpen nyomot vesztettek. Szabad voltam.
Képzelhetni csodálkozásomat, mikor azt olvasom a lapokból, hogy az áldozatom gyilkosa megkerült.
No, ez lehetetlenség! Harmadnap azt olvasom, hogy tettét már be is vallotta. No, ez meg éppen merő abszurdum. Azután azt olvasom, hogy ekkor és ekkor fogják nyakazni. No, ez már lehetséges.
Meg is jelentem a kivégzésnél, s mondhatom, közönnyel néztem egy darabig, hogy egy más ember mint bitorolja az én szerepemet. Hanem mikor a tekintetes szenátor úr előlépett, hogy ő a gyilkos, akkor egyszerre megdobbant a szívem: »Istenem, hát két ártatlan ember lakoljon az én bűnömért? Nem, ezt nem engedhetem, inkább én halok meg.« Így történt, uram, hogy feladtam magamat és most itt állok, várva bűnhődésemet.
- Ön nagy karakter - szólt a bíró és melegen megszorongatta a gyilkos kezét.
V. Az ítélet
A tanúkihallgatások után visszavonult a bíró a mellékszobába, de néhány perc múlva újra kijött és felolvasta az ítéletet:
»Őfelsége a király nevében!
Bolkás Gergely gyilkossággal vádolt egyén, noha az általa elkövetett gyilkosság kétségtelenül bebizonyult, de a kivégzésnél tapasztalt magaviselete folytán kitűnvén, miszerint az igazságot az életénél is jobban szereti, ezennel fölmentetik.«
Így ítélt a bíró. Kétségkívül igen szépen. De mit szól majd hozzá Fabiny Teofil, az a kérdés.
Íme, uram, ez az egész történet, amit önnek el akartam mondani. Egy csomó hülyeség összerakva. Egy szatíra akar ez lenni a szobalányok kedvenc olvasmányairól. Egy önök által szépnek tartott mese ez, de szétbontva és az igazság nagyító tükre elé helyezve.
A KIS PRÍMÁS
REGÉNY
1891

Nagy eltökélés tőlem, ha én most Ferrara városába vezetem olvasóimat, aki ott sohasem jártam.
A nemes város leírásába tehát bele se fogok, pedig megtehetném, mert hogy miképp nézett ki 1486-ban, azt én éppen úgy tudhatom, mint a mostani bennszülöttek. Hanem a kert, a ferrarai herceg kertje (az egész Ferrarából csak erre a kertre van szükségünk) meglehetősen szegényes kinézésű volt. Maga a herceg sem úszott tejben-vajban; adósságai voltak és pénze nem. Gyakorta szokta mondani:
- Minden reményem és minden bajom a rokonaim.
Amit úgy kelletik értelmezni, hogy egy csomó szegény rokon élősködött a nyakán s hogy egy pár gazdag nagy állású rokon viszont a lelket tartotta benne.
Így élt őmagassága »közbül« a rokonainak. Patriarkális, egyszerű udvart vitt, melynek igénytelenségéről egész adomák keringtek a Hradsinban, ahol Podjebrád székelt és Aachenben, ahol a római császár udvaroncai faragták az élceket.
De ne induljunk el a csípős nyelvek után, maradjunk az elhanyagolt nagy kertnél, melybe a rozzant kerítésen át a városka összes gyerekei ki- s be másztak pajkoskodni a herceg gyerekeivel. Volt ott aztán hancúra, játék, lovasdi, búvósdi. Lepkét űztek, fűzfasípot faragtak, rontották a fákat, a virágpadokat, úgyhogy az idegen származású kertész, Poven apó, sokszor bottal páholta el őket, és ilyenkor a kis hercegek is kaptak egyet-kettőt az ütlegekből.
Azon a délutánon, mikor ez a történet kezdődik, maga a hercegné asszony zavarta meg a visító, nagy csatarát ütő gyerek-zajt, hangosan kiáltozva a fák közt:
- Hippolyt! Kis Hippolyt! Kedves fiacskám, hol vagy? Gyere elő!
A kis Hippolyt nemigen jelentkezett. Nyilván beljebb ment a sűrű fák közé, hogy rá ne akadhassanak. Mert a kis Hippolyt éppen az »a-bé-ab«-ot tanulgatta most, az pedig igen rossz mulatság a verekedésekhez képest. Bizonyára az ábécés táblához szólítják.
Ezt a hercegasszony is így gondolta, következésképp jónak látta hozzáragasztani a hívó szózathoz:
- Gyere elő, fiacskám! Kapsz valamit.
A Hippolyt gyerek azonban még erre sem jelentkezett, mert tudta a múltak tapasztalataiból, hogy ez a valami esetleg egy »barack« is lehet, amit a fejére kap.
Végre is az történt, ami máskor, hogy Poven apó iramodott a kis dezentor után, elcsípte valahol a filagória mögött és a fülénél fogva vezette elő.
- Poven, Poven! - mondá a hercegné boldog mosollyal. - Hogy tartja azt a fiút? Ön jó keresztény, Poven. Félek, hogy ön nagy bűnbe esett.
Az öreg kertész bámész szemeket vetett úrnőjére:
- Nem tudom miért, asszonyom?
- Majd megtudja, jó Poven. De hogy nézesz ki, szerencsétlen?!
A kis Hippolyt valóban furcsán reprezentálta magát, a nadrágja ki volt szakadva vagy két helyen, csinos gömbölyű arca csupa piszok, csupa maszat, csak a fekete szemei szépek és tiszták. A feje hátul be volt törve, s a haján megaludt vér piroslott.
- Ej, ej, édes kis szépségem, de csúnya vagy! Gyere hamar, mosakodj meg, mielőtt apádhoz vezetnélek.
- Hát mit kapok? - kérdé a fiú kedvetlenül. - Azt kiabáltad, hogy kapok valamit.
- Hát hallottad, rossz kópé? No, megállj. Bizony mondom, kapsz valamit, aminek nagyon megörülsz.
- Cseresznyét? - kérdé Hippolyt megvillanó szemekkel.
- Sokkal többet, sokkal, de sokkal nagyobb dolgot.
Hippolyt elgondolkozott, mi lehetne a cseresznyénél nagyobb dolog a világon.
- Tán egy eleven lovat?
- Még annál is különbet, csak gyere. De mi ez a nyakadban?
Hippolyt nyakán egy pitypangból csinált lánc lógott. Az anya mosolyogva mondá, mintegy magában: »Milyen előérzet ez!« S örömizgatottságában lehajlott a fiához, fölvette ölébe és százszor, meg százszor csókolta meg:
- Jaj, te bolond gyerek, hiszen mind lenyaltam képedről a piszkot!
- Talán meg se kellene mosakodnom.
- Óh, hogyisne… Okvetlenül kicsinosítlak előbb egy kissé.
A mama valóban mindent elkövetett, hogy Hippolytot jó karba tegye, megmosdatta, megfésülte, tiszta inget adott rá és a legújabb bársony öltözetét, amit csak ünnepnapokon volt szabad fölvenni.
A fickó megijedt:
- Mamám, mamám, mi lesz ez? Csak nem kell misét hallgatni mennem?
- Nem, nem! de már készen vagyunk. Csak még ez a fodor. No, gyere most!
A nappali szobákon keresztül bevezette a terembe, melynek kék bolthajtása volt csillagokkal, s hol csak ünnepélyes alkalmakkor szokott a család összegyűlni.
Együtt voltak most is; körben ültek a nagy asztalnál; fönt az asztalfőn maga a vékonyarcú, rideg, sovány kinézésű öreg herceg, komoly, ünnepélyes arccal.
- Hippolyt fiam - szólt -, lépjen elő!
- Minek? - kérdé az ajtónál bámészkodva álló Hippolyt makrancosan, mert sehogy se látszott előtte barátságosnak a dolog. Az anyjának kellett előre tuszkolni a gyanakvót.
- Jer, jer, fiam - szólott a herceg nyájasabb hangon, s egy nagy aranyláncot vett föl az asztalról, melynek közepén gyémántos kereszt csüngött.
Hippolyt félénken sandított a lánc felé, el nem bírta képzelni, mit akarhatnak vele. Hátha azzal a lánccal odakötik a lábánál fogva az asztalhoz!
Az apa felállott most s a gyermek elé lépvén, a láncot annak nyakába akasztá. A fiú csak nézte-nézte, s úgy látszott neki, mintha valami nehéz, mázsányi tárgyat tennének rá, ami megzsibbasztja, lenyomja. A gyémántkereszt leért a padlóra s ott csillogott szemkápráztatóan.
- Légy üdvözölve, Magyarország prímása!
A fiú csak bámult, egyre bámult a nagy, kerekre nyitott szemeivel és nem szólt semmit. Nem értett ő ebből egy szót sem.
Az apa azután lehajolt hozzá és homlokon csókolta, majd a hercegné ölelte meg, mire eleibe járultak sorba a rokonok, az Este-család mindenféle retyerutyái, és kezet csókoltak Hippolytnak.
- Az isten éltesse főmagasságodat sokáig!
Most megnyílt a szomszéd terem ajtaja, és két magyar lovag lépett be, fényes, aranytól csillogó öltözetben.
- Ezek a földieid, Hippolyt!
Majd a magyar urakhoz fordult a herceg, fiára mutatva:
- Íme, az esztergomi érsek!
A lovagok meglepetve hökkentek vissza. Az esztergomi érsek? Ez a kicsike, vézna fiúcska? De csak mégis összeszedte magát Keővágó Simon, a szószóló, s mélyen meghajolván a prímás előtt, így szólott:
- Szent atyám! Mátyás király üdvözletét küldi nagyságodnak és arra kéret általunk, hogy minél előbb siess országodba, esztergomi palotádba, nagy uradalmaidba, mert millió és millió főnyi nyáj várja immáron pásztori vezetésedet.
A latin szónoklatból semmit sem értett a prímás, az apja magyarázta meg neki olaszul. A kis érsek mindössze azt felelte rá:
- Elmehetek már?
- Hova akarsz elmenni?
- Hát játszani, a kertbe.
Az apa szigorú ráncokba vonta homlokát és azt felelte a magyar uraknak:
- Az esztergomi érsek mély alázattal mond köszönetet a felséges magyar királynak és felséges hitvesének, mélyen szeretett nagynénjének, legmagasabb kegyelmökért, s nemsokára felkészülvén az útra, örömmel költözik hazájába. De addig is király őfelségének arcképét küldi és jobbágyi hódolatát.
A ceremónia ezzel véget ért. Most már mehetett Hippolyt játszani.
- Magammal vihetem a láncot is, apám?
- Amit fölséges nagynénéd küldött? Hogyisne? Hát mire való volna az?
- Gyeplőnek! - kiálta a kis Hippolyt és ugrándozva rohant ki a pajtásokhoz.
*
Ejh, hát igazán megtörtént ez a bolondság? Vagy tán csak az író gondolta ki?
Dehogy. Egy írónak nincs ekkora fantáziája. Ezt csak egy asszony gondolhatta ki.
Az egésznek abban van a nyitja, hogy Hunyadi Mátyás túlságosan szerette a feleségét, Beatrix királynét, s mikor már mindent legyűrt széles Európában, akkor ez az asszony ült a nyakába, s lenyűgözte az akaratát.
Egykorú képek pufók arcú, vaskos, termetes asszonyságnak ábrázolják, hogy mi tetszhetett rajta őfelségének, azt nem tudja sem Horváth Mihály, sem Fraknói, következésképp én se tudom. A fölséges asszony egész kinézéséből csak azt látom, hogy meglehetős jó koszt lehetett a Mátyás udvarában.
De a király szerette nejét, annyi bizonyos; a legendák Mátyásához, tudom, nem hasonlít ez a vonás, a boroszlói szerelmi kaland révén százat komponált ki a népfantázia. Ha mind igaz volna, a sok csókolózás miatt bizony rá nem ért volna az ő vitézi dolgaira. Mint a csóka, a nép minden fényeset összeszed és egy helyre hordja. Amennyi asszonyt Mátyás elcsábított a poéták csácsogásai szerint, éppen kettő jutott volna neki minden napra, (mert rövid ideig élt), s honnan maradt volna ideje még azonfölül a cinkotai kántorral iszogatni, meg az urakat kapáltatni Gömörben?
Hát csak költemény lesz alkalmasint az is, hogy itt járt, hogy ott járt, diáknak öltözve vagy kereskedőnek, hogy ott ült a fejérvári vásáron a lacikonyhán, a csizmadiák közt, furmányos tót gúnyájában gurítgatta a kereket Bécs ostroma alatt, hogy őzekre vadászott Véglesen és édes regényt szőtt az erdőmester leányával, hogy a Venetur lencséjéből lakmározzék Háromszéken és a többi meg a többi.
Ennyi elpocsékolt idő az ő nagyravágyó lázas terveinek közepette! Ennyi időt elszedni Mátyástól az ő akarata nélkül! Ahhoz olyan nagy hatalom kellett, mint a mese. Mert a mese nagyobb úr a történelemnél is, aki pedig ítélőbírája a királyoknak. - De a mese a történelmet se respektálja, azt gyúr a királyokból, ami neki tetszik.
A nagy intrikák, a merész tervek, melyekkel egész Európát behálózta, még aludni sem hagyták, nem hogy unalmában országot ment volna próbálni gyalogszerrel, különféleképpen átöltözve.
Szerette a saját népeit, dicsőséget szerzett nekik sokat, de a pénzüket leleményesen elszedegette a háborúzásokra. A népek szeretik a dicsőséget, de a népek a pénzt is szeretik.
S azért Mátyás király nemigen volt népszerű, amíg élt. Annál szerencsésebb az utódok előtt, akik nem érezték már az ő hatalmas tenyerét a zsebük körül, de a megmaradt dicsőségben jólesett sütkérezniök.
Különös azonban, hogy bár bőven rászolgált a »nagy« vagy az »igazságos« címre is, az igazságos mellékneve éppen egy igazságtalanságból ragadt rá; Szilágyi Mihály elfogatása csinálta meg a nagy effektust a köznemességnél:
- De iszen, derék ember Mátyás, még a saját bátyját is megbünteti.
S milyen szerencse, hogy úgy él emberöltők emlékében, mint aki kunyhóról kunyhóra járt a nép baját tanulmányozni és orvosolni. Éppen ő! Ő, akinek sastekintete olyan messze kalandozott, hogy a közelségre nem látszott ügyet vetni.
Két kedvenc terve volt, melyet nem tévesztett soha szem elől: hogy ő maga valamikor megkapja a császári trónt, és hogy fiának, Corvin Jánosnak biztosítsa az öröklést.
Beatrix királyné csak az egyiket akarta ezekből: a német császári koronát. Nem is volt éppen rossz ízlése. De hogy Mátyás után ki örökölje a jogarát, arra neki más jelöltje volt; s nem is titkolta valami nagyon, hogy az éppen ő maga.
- Lehetetlen az, fiam, - mondogatta az okos király -, téged nem szeretnek a magyarok; de ha szeretnének, sem volna a te kis kezedben erő, azt a gyeplőt fogni, ami halálommal az én kezemből kiesik. Trónod összedőlne.
De ami a magyarok szeretetéből hiányzott, azt mind kárpótolta az ő szeretete saját maga irányában. Hiába volt neki minden okos tanács. Örökké szőtte ebben az ármányait a király háta mögött is. S bizony nagy szerencse, hogy a király olyan bolondul a papucsa alá került, s ahelyett, hogy kolostorba küldte volna, vagy haza pokolba, Olaszországba, becézgette, kényeztette, s ajándékokkal, apró kedveskedésekkel igyekezett mintegy elaltatni a terveit.
Egy ilyen »apró kedveskedésről« szól ez a történet is.
Önök persze most azt gondolják, hogy valami gyémánt nyakláncot hozott őfelsége a nejének, drága csipkéket vagy aranyos keleti szöveteket, de nem, őfelsége így szólt a reggeli után a királynéhoz:
- Amire tegnap kértél, Beatrix, megteszem.
- Tehát én tölthetem be a széket tetszésem szerint?
- Természetesen.
- És a pápa?
- Az eszembe se jutott. De reménylem, nem fog ellenkezni.
- Én nem vagyok benne bizonyos, mert akit akarok…
- Igaz, a személy, erről még nem is szóltál, Beatrix.
A király egy aranyozott székbe ült, melynek négy lába oroszlánlábakat ábrázolt, s azt közelebb húzta Beatrixhez.
Az őszi nap bágyadt fénye, mely a bécsi vár ablakain át beszűrődött, megaranyozta a Beatrix kibontott nagy haját, melynek a király - Galeotti szerint - nem tudott ellentállni. Most is e haj egyik tekercsét megfogta és áthajította a maga nyakára. Valószínű, hogy ez kellemesen csiklandozta a király nyakát.
- Igen - folytatta Beatrix -, tegnap csak azt kértem, hogy az érseki szék betöltését reám bízd, de most már a személyt is megnevezhetem. Az unokaöcsém. Estei Hippolyt.
A király fölnevetett.
- A kis Hippolyt! Tréfálsz, Beatrix. Hiszen ha jól tudom, az még gyerek. Hány éves?
- Már hét.
- Ezt te »már«-nak mondod? Hét éves esztergomi prímás! Ugyan, ugyan Beatrix! Nevetni fog az egész ország.
A királyné tréfával akarta elütni az ellenmondást.
- Eleget megríkatjátok országaitokat, ti királyok, illő, nevettessétek is meg néha-néha.
De a király komoran, kedvetlenül nézett maga elé, felállt és lerázta magáról a királyné haját.
- Ez meggondolatlanság lenne - mormogta.
A királyné ingerülten emelkedett föl a rokkája mellől, melyen font (bár mindig csak a rokkán font volna!).
- Egyébiránt, ha fölséged jónak találja visszavenni szavát - szólt sértődve -, én megadom magamat.
Mátyás szeretett volna átcsapni az enyelgő hangba:
- Az én királynémnak megárt a mérgelődés, rendeljük tehát Isten által reánk ruházott hatalmunknál fogva, hogy tovább is mosolyogjon, mert az jobban is illik neki.
- Igazad van - felelte a királyné eléggé jól palástolt ingerültséggel. - Tévedtem, barátom. Tudnom kellett volna, hogy olyasmit kérek szegény Mátyásomtól, amire az nem elég erős.
- Beatrix!
- Amiért voltaképpen őszentségéhez kellett volna fordulnom.
A király bosszúsan dobolt ujjaival az asztalon. Meg volt fogva. (Azok a hajdankori asszonyok is tudtak ám zongorázni - a férjeik idegein.)
- Egy szót se többet! Meglesz a kívánságod!
Az asszony arcát az öröm fénye önté el:
- Megírhatom neki?
- Természetesen.
Így ment el a levél a nagy aranylánccal s a király üzenetével Ferrarába; vitte a két levente, Keővágó Simon és Vizsolyi István.
Azok hozták vissza a kis Hippolyt arcképét is, hozzájuk csatlakozván Valentini Caesar, a ferrarai herceg ügynöke.
Már akkor a királyi udvar Budán volt, s éppen ebédnél ültek őfelségeik, mikor a követek audienciára jelentkezének.
A király élénken kiáltott föl:
- Jöjjenek be azonnal! Mit üzen vajon a mi kis magyarunk?
A királyi táblánál jelenlevő urak gúnyosan néztek össze, mert nagy ingerültség volt elharapózva az országban, Hippolyt kinevezése miatt. A püspökök duzzogtak, morogtak. Ujlakyék, Czoborék pedig izgattak is a terv ellen mindenfelé:
- Pelenkás gyereket ültet be a király az esztergomi érseki székbe, melyhez az ősz haj is tapasztalatokért szokott fordulni.
A követek átadták a prímás arcképét. A király élénk kíváncsisággal nyúlt utána.
- Csinos és kedves - szólt megelégedetten, s aztán legmagasabb ajkaival érinteni méltóztatott a képet. - Nézzék meg kegyelmetek is!
Átnyújtotta Szapolyainak, aki hasonlóképpen megcsókolá. Szapolyai átadta Czobornak - s mit tegyen, bár forrt benne a méreg, őkegyelme is egy csókot cuppantott rá, s így tovább a hosszú táblán sorba vándorolt a kép, le egészen Drágffy Pálig, átnedvesedve a sok csóktól és bepiszkolva a különféle kunkorodó és lelógó szittya bajuszoktól.
Meg kell adni, hogy már az akkori őseink is értettek valamennyire a mameluksághoz.
Majd a bizalmasabb jellegű megbízásaikat adták át a követek ebéd után az uralkodó párnak.
- A hercegné, a felséges asszony nővére, arra kéri felségedet, titkon adta ezt az üzenetet, hogy annak idején követeket küldjön a prímásért.
A király mosolyogva nézett Beatrixra.
- Természetesen - szólt Beatrix. - Miért ne mehetne el, teszem azt, Kanizsay János és Dersffy Gábor.
A király keze intésével elbocsátá a követeket.
- Nem úgy lesz az, Beatrix. Nem úgy értette azt nővéred. Két követ nem elég. Én kétezret szándékozom küldeni.
- Kétezer követet?
- De mind körmöci születésűt.
Bár a király komolyan vette is a dolgot, még azért Hippolyt át nem ment a gázlón. Rómába követekül küldé Szirmai Jánost és Veronai Gábort, az egri bíbornok-püspököt, hogy dolgozzanak Hippolyt javára. Képzelhetni, milyen kelletlenül tették. De nem is volt sikere.
VIII. Incze egy kérdéssel válaszolt a király előterjesztésére:
»Mivel igazolhatná fölséged Isten előtt az egyház kormányzásának egy csecsemőre való bízását?«
Mire a király is visszavágott egy kérdéssel. Kérdésre kérdés: »Szentséged-e Magyarország királya vagy pedig én?«
Hónapokig folyt a feleselgetés. A pápa is fenyegetőzött, a király is.
A pápa megírta kurtán: »Nem fogom megerősíteni, mást nevezek ki.«
Mátyás is visszafelelt kurtán: »Azt nevezhet ki szentséged, akit akar, de a prímási székben csak az fog ülni, akit én akarok, és a prímási jövedelmeket is az kapja. Ma küldtem ebből kétezer aranyat Hippolytnak.«
De már erre megadta magát a pápa. A Mátyás argumentumai csakugyan erősebbek. Ha a kétezer arany útnak indult már, akkor Mátyással nem lehet többé tréfálni. Az okosabb enged. Az okosabb az erősebbnek.
A pápa végre beleegyezett, s a kétezer darab körmöci arany, melyeket Mátyás Ferrarába indított, éppen jó volt útiköltségnek.
A kis Hippolytot felkészítették, útra kelt nagy pompával, fénnyel. Hat társzekér vitte a holmit, de még az öszvéreken is volt málha.
Két nemes lovag kísérte, Angelo Colonna, a ferrarai herceg legjobb vitéze, hadban oroszlán, bárány amúgy, és Fulvio Nelluno, a legszebb tartású, finom beszélgetésű dalia egész Itáliában. Ezektől csak jót tanulhat. Hátha még hozzáadjuk a páter Moretti nagy tudományát és politikai érzékét, ki mint mentor, nevelő és udvarmester adaték az érsek mellé.
Egész tábor volt az, mikor elindultak. Elöl egy kürtös lóháton, utána két lámpásvivő (az éjjeli utazásokra) aztán az érsek járműve jött, oldalánál ült dadája, a vén Anetta. Mellette a két nemes vitéz lovagolt, utána a kis póni-lovát vezette egy csatlós. Éppen tegnap hozták Milánóból, hogy megédesítse némileg az elválást. Csak úgy csillog-villog rajta az ezüst szerszám.
Aztán a páter jön hatalmas izmos öszvéren; utána tizenkét katona lándzsákkal. Az egyik társzekéren ül a szakács és két kuktája; a többi szekerek tetején egy mosóné, aki az érsek fehérneműjét kitakarítsa útközben (mert csak három inget vitt magával őmagassága), egy fráj, aki bevarrja, ami elszakad. De nincs ennek vége hossza, három futár könnyű méneken, akiket előre-hátra üzenettel lehet küldeni. Egy mindenes, két íjász, egy pecsenye-forgató - ah, győzné őket az ördög elsorolni.
A prímás örült a törpe lovacskának, örült még tegnap, mikor hozták, majd kiugrott a bőréből. Kedvére voltak az új érseki ruhák is, melyek Velencében készültek, - de ma, mikor búcsúzni kellett, egyszerre elszorult a kis szíve, s neki ágaskodott a makacs akarata, a földre vetette magát, hogy ő bizony nem megy sehova; erőszakkal emelte be a kocsiba az erős páter Moretti, rúgott, kapart, de csak mégis el kellett mennie, itt hagynia édesapját, anyját, a testvért, a játszó pajtásokat, mindent, mindent és örökre. Szegény kis prímásnak majd meghasadt a szíve a keserűségtől.
Hiába biztatták, hogy így lesz, hogy úgy lesz. Magyarország Tündérország. Palotája lesz Esztergomban, lovai, ökrei, tehenei, még katonái is, igaziak, elevenek. Mit ér az, mit ér az? Az érsek csak egyre sírt, sírt az egész úton, hiába kerültek eléje új hegyek, új völgyek, új fák, új városok, a szegény kis érsek csak arra a kis ágyacskára gondolt, hol az édesanyja reggelenkint csókjaival ébresztette, hol az édesanyja estelenkint csókjaival elaltatta. Mit ér minden kincse, mit ér a sok látnivaló, ha nincs ott mellette a kis bátyácskája, akinek mondaná: »Nézd csak, nézd, Ferdinánd!«
Hát a palota is mit ér Esztergomban, ha végig nem szaladgálhatják a szobáit, folyosóit Ferdinánddal, hiába röpködnek aranyszárnyú lepkék a palotakertben, ha nem dörmög ott ásójával a kavicsos utakon a vén Poven apó.
Nem kellettek neki az új vidékek, csak a napot nézte folytonosan. Azt a nagy aranytányért az égen. Az édes ismerőst. Azt most a mama is látja és ő is látja; folytonosan vele megy - és mégis ottmarad a mamáéknál is, besüt a mama szobájának ablakán, ráveti sugarait a Poven apó kopasz fejbúbjára, s verejtékcsöppeket sajtol ki a homlokából… De furcsa is ez, istenem.
Ám egyszer aztán a nap is elhagyta, lecsúszott az égről, egy hegy mögé. - Most már egészen árván volt, egyedül. Leszállt az este, és sátort vertek egy erdő közepén.
A dada lerakta a társzekerekről a hercegprímás dunyháit és ágyat vetett neki a sátorban.
- Hát a játékszereket ne szedjem le? Nem akar magasságod játszani?
- Ne bántsd, Anetta, nem játszom - mondá szomorúan. - Nincsenek játszótársaim.
- Ne meséljek valamit?
- Ahogy neked tetszik, Anetta.
Az öreg dada a prímás lábaihoz ült, s elmondta neki a sárkányos ősmesék egyikét.
Künn a sátor előtt a tűznél a két lovag elegyedett beszédbe Moretti atyával. A csatlósok, cselédek a szekereknél csináltak maguknak vackot, a három úr pedig meleg pecsenyére vágyván, bárányt süttetett nyárson és sűrűn hörpentgetett a kulacsból is, melyben jóféle szicíliai bor kotyogott.
- Szegény Hippolyt, nem irigylem - szólt Angelo. - Kenyérbe jutott, de nincs köszönet benne.
- S ki tudja, mi lesz a vége - felelte Fulvio - a magyarok nem hiszem, hogy örülnének e furcsaságnak. Szegény kis urunk megjárhatja. Olvastam valahol, kegyelmed, szent atyám, talán tudja is: hol, hogy a magyarok mint szoktak elbánni főpapjaikkal. Az egyiket ledobták egy nagy hegyről a folyamba.
- Az Szent Gellért volt - mondá Moretti.
- De mi is indíthatta Mátyást, hogy ilyet tegyen?
- Hát nem tudjátok - szólt közbe a pap gúnyosan. - A halhatatlan szerelem. Igen, a »halhatatlan szerelem« neje iránt. Ezt írta a király urunknak és a pápának.
- S a pápa beadta a derekát?
- Meghiszem azt, Fulvio. Nem kicsi dolog az, ha a nagy király azt üzeni valahova: »Így akarom«, hát az akkor úgy is lesz.
A lovagok elábrándozva nézték a hamvadó tűznek a szürkeségen átpirosló zsarátnok-belsejét. Moretti a botjával megpiszkálta néha.
- Szeretném már azt a híres halálfejű seregét látni - sóhajtott föl Angelo.
- Én Visegrádra vagyok kíváncsi. Mondják, hogy a paradicsom se szebb.
- Hm - sóhajtott föl a pap -, ha három dolgot kívánhatnék az istentől, mind a Mátyás király rovására esnék.
- Ugyan mit kérne, szent atyám?
- Kérném magamnak a Tokaj hegyet, a király fekete seregét és a könyveit.
Elhallgattak, csak a kulacs keringett sorba; Angelo nem győzött eléggé járni a társzekeren lévő hordóhoz, ahol újra megtöltötte. Szép, csöndes nyári éjszaka volt. Az erdő fái lassan susogtak; messze valahol egy malom kelepelt. De kutya nem ugatott sehol sem. Nem lehet falu a közelben.
Az urak némán gondolataikba merültek, talán mindnyájan Mátyásra gondolva; Fulvio mondá is egyszer mintegy önmagában:
- Vajon mit is csinálhat most a magyar király?
- Nyilván alszik, s talán még hortyog is - felelt a pap nevetve.
Az álomisten még a magyar királynál is erősebb. Kiverte őt a fejükből. Elbágyadva dőltek le, gyorsan mély álomba merülve, csak a pap tartotta még magát egy kicsit, s elkezdett diskurálni a kulaccsal.
Hm! Igazán elhagyjalak már? Pedig még jóformán tele vagy. Ejh, nem iszom többet, már így is nehéz a fejem. Jó éjszakát, kulacska!
Moretti atyának úgy rémlett, mintha a kulacs, amint megkottyant, visszafelelné kedélyesen:
»Jó éjszakát, páterka!«
»Mit mondtál, kulacska?«
»Hogy kóstolj meg, páterka.«
»Isten neki, kulacska.«
»Hogy ízlettem, páterka?«
»Ne beszélj már annyit, mert Isten engem, egy kortyot sem hagyok benned. De kár is volna a csatlósok bendőjébe.«
Egy pár perc múlva elaludt a pap; minden csendes volt, benn a sátorban is megkapta a királyfi a lányt, akiért a sárkánnyal megküzdött, s Anetta beszédes szája, vén szeme is becsukódott, csak gondos, kérges keze tapogatta meg az éjszakán át néhányszor öntudatlanul, megszokásból a gyermeket és vánkosait. A gyermek aludni látszott, de a vánkosai nedvesek voltak. Az öreg dajka tudta ebből, hogy sokáig nem aludt és sírt.
Hajnali szürkületkor kinyitotta a szemeit Anetta. Egy futó tekintetet vetett a gyermekre.
A prímás jóízűen aludt kék selyemtakarója alatt. Megigazgatta a vánkosait s a reggeli imáját kezdte morogni. Aztán megint bóbiskált egy kicsit.
Mire újból fölébredt, a gyermek már fönn volt és mosolygott. Takarója lecsúszott, ingecskéje felgyűrődék; kis teste olyan színű, mint a barackvirág, egészen csupasz volt.
Az öregasszony fölsikoltott:
- Szent Isten, szűz Mária és minden szentek, segítsetek! Az ördög incselkedik velem!
Fölugrott, kirohant a sátor elé és föllármázta, fölráncigálta a papot és a lovagokat.
A pap félálmosan folytatta a párbeszédet ott, ahol este elhagyta:
»Ne okoskodj, kulacska!«
S azzal megint behunyta a szemeit és elaludt.
De a lovagok talpon termettek.
- Teringette, anyó, mi baj van?
A szegény öreg Anetta alig bírta a nagy fogvacogtatásban kihebegni:
- A prímás átváltozott leánnyá.
A lovagok elkezdtek kacagni.
- Megbolondultál, anyó? Ezért ugyan kár volt bennünket felkelteni és megijeszteni. Ha máskor valami ilyent találsz álmodni, tartsd meg magadnak, jó asszony.
- Az élő istenre mondom, hogy igaz.
Fulvio tréfásan mondá:
- No hát gyere, nézzük meg, Angelo, ezt az új csodatételt.
De a lovagok is elsápadva hökkentek vissza a sátorban.
A finom patyolatos dunyhák közt egy leánygyermek ült, hosszú, derékig érő barna hajjal, nagy kökény szemekkel, piros, élettől duzzadó orcákkal.
- Ez csodálatos! - hebegte Fulvio minden idegében megremegve.
- Hogy történhetett ez? - tördelte a kezeit Angelo.
Sírni és nevetni lehetne ezen.
- Ördög és pokol, mit csináljunk? Hogyan vigyük ezt most már Esztergomba, hogy: »itt van a prímás, elhoztuk, nesztek«.
- Költsd föl, anyó, a papot, hadd adjon tanácsot.
- Fogadni mernék, hogy ez Ascanio bíbornok csínyje. E gonosz Sforza maga akarja az érsekséget. S a pápa is ludas benne. Így akarják Mátyást kijátszani.
- De hogy történhetett meg a merénylet? Lássuk csak, mondd meg, gyermekem - kérdé Fulvio -, ki vagy te voltaképpen?
- Én Mária vagyok.
- Hogy jutottál ide, kicsikém?
- Egy fiú vezetett ide, bátyikám. Egy fiú - selypített a leányka.
- És honnan vezetett ide az a fiú? - kérdé Fulvio nagy figyelemmel.
- Az öcsémmel elmentünk tegnap délután az erdőbe virágot, gombát, csigát szedni és eltévedtünk. Az éj leszállt s mi kétségbeesve kóborogtunk az erdőben, hangosan sírva és kiabálva. Akkor elénkbe toppant egy fiú és így szólt: »Ne sírjatok, én elvezetlek benneteket jó helyre«: engem idehozott a sátorba és lefektetett az ágyába, az öcsémet pedig, aki nagyon éhes volt, elvitte a szekérhez, mert ott, mint mondá, nagyon sok jóféle ennivaló van. Adhatnál belőle, bátyikám, nekem is!
- Úgy? - kiáltott föl a lovag éledő reménnyel. - Szaladj, Angelo, nézz szét a szekerek körül.
Angelo csakhamar visszatért nagy kacagással:
- Minden rendben van - kiáltá -, ő magassága nem veszett el: ott kinn birkózik az új pajtásával. Egész éjjel játszottak a csatlósok közt. Föl kellett neki nyergelni a pónit. Víg, mint a mókus, mintha csakugyan ki volna cserélve.
Most sült ki aztán apródonkint az egész: hogy a prímás nem tudott aludni az éjjel; éjféltájban gyermeksírást hallott; fölkelt, fölöltözött és lábujjhegyen kiosont. Ráakadt a fáradt, éhes gyermekekre és a leánykát a saját ágyába vitte lefektetni. Anetta és a lovagok mélyen aludtak. Senki sem ébredt föl. Morfeus csinálta ezt a csínyt, nem Ascanio bíbornok.
Bosszankodott is a páter, mikor fölébredvén, csak utólag értesült Ascanio bíbornok furfangos merényletéről.
Ez az egy boldog félórája lett volna, kedvére kikáromkodhatta volna magát a bíbornok ellen, akit teljes szívből gyűlölt, s ezt a félórát is átaludta!
- De, per amorem dei - szörnyülközött a páter, öntudatra jutván tanítói és szertartásmesteri voltának -, hogy tehetett olyat a prímásérsek; éjnek éjszakáján kimenni az erdőbe. Hol van, hadd figyelmeztessem erre az illetlenségre.
Őmagassága éppen akkor robogott elő nyargalvást, egy kötőfékbe befogva s a kis Gregorio, az új pajtás fogta a gyeplőt.
- Jó reggelt, herceg, jó reggelt - üdvözlé Moretti messziről, pohos termetét hajlongásra erőszakolva.
- Én nem vagyok herceg. Hallja-e?
- Hát mi?
- Ló. Nem látja?
A szent férfiú összecsapta a kezeit erre a pajkosságra, s égre emelvén szemeit, mintegy tanúbizonyságra hítta föl a mennyeieket, mintha mondaná nekik:
»Itt van ni! Hát hogy faragjak én ebből érseket addig, míg a határra érünk? Hogy mondhassam én a csemete vesszőnek az erdőn: légy fa, nagy törzsű, ereszd föl a koronádat!«
Míg üstökben főzték a reggelit, addig a kis Mária is felöltözködött. Kurta vörös szoknyácskája volt és igen csinos hófehér felöltője. Igazán helyes egy gyermek. Mikor az öreg Anetta, akivel madarat lehetett most fogatni örömében a nagy ijedség után, megigazgatta a fodrát, meg a gesztenyeszín tömött haját, meg nem állhatta, hogy meg ne ölelgesse: - De szép vagy, kis lelkem, de szép vagy. Ne is haragudj rám, hogy úgy megijedtem tőled. De látod, aranyom, mi prímást viszünk a magyaroknak, s ha az ember egy kakast visz valahová a házhoz, ahová a kakas kell, hát nagyon megijed, mikor egy kis fióklibát lát helyette kosarában. No, de tudom, éhes vagy, báránykám.
Kimentek a katlanokhoz, ahol a reggeli főtt, jó berbécshús rizzsel. Egy füles bögrében tejet forralnak a hercegnek.
- Ugye, te is azt iszol? No, majd ha jóllaktál, lelkem, megmutatom neked a herceg játékait - ha még nem indulunk.
A katlanokhoz odajött az érsek is, bizalmasan ütve hátba a lánykát, mint gyermeket gyermek.
- Kialudtad magad, te baba?
- Nagyobb vagyok náladnál - felelte a leányka merészen. - Mit locsogsz?
Anetta anyó figyelmeztette pártfogoltját:
- Ne beszélj így, fiacskám, a herceggel. Mert bár ő piciny még, mindnyájunknak atyja.
A lányka nagy szemeket meresztett Anettára.
- Ez volna a ti apátok? - s megrázta szép fejecskéjét kételkedőn.
- Tudsz-e főzni? - faggatta tovább a kis prímás.
- Istenemre, ez nem rossz - kacagott Moretti atya Angelóhoz fordulva. - Kezd belejönni a papi mesterségbe: máris szakácsnét keres.
Erre az élcre a két lovag is nevetett, minden oly vidáman kezdődött e nap reggelén, mint amilyen szomorú volt a tegnapi nap. Az arany tányér üde fényben bukkant föl újra az égbolton, a fák balzsamos illatot leheltek. A málhás öszvérek pajkosan rázták a fejüket, s a nyakukon nyájasan szóltak a csengők. A párolgó reggeli pompásan ízlett. Moretti atya megelégedetten dörzsölgette a kezeit:
- Jó, jó, nagyon jó, de hát még majd a magyar konyha! Csodákat beszélnek arról.
A prímás leszedte a szekérről játékait, a falovait, fakatonáit, íját, kis kardját, kereplőjét, sípját, s megmutogatta a két pajtásának. Azoknak elállt a szemük-szájuk. Azt hitték, hogy az erdő közepén csakugyan ráakadtak Tündérországra. Különösen a Gregorio szeme fénylett.
- És ez mind a tied? - kérdé sóhajtva.
- Mind az enyim, de ti is játszhattok velük.
- De már nem sokáig - szólt Fulvio lovag, az úti-marsall - mert mindjárt indulunk. Hej csatlósok, kocsisok, készüljetek!
- Igen - felelte az érsek -, de ők is velünk jönnek. Ha már megtaláltam őket, elviszem magammal.
A lovag közbeszólt:
- Hova gondol, hercegem? Hiszen őnekik a szüleikhez kell visszamenniök.
- Igaz ez? - szólt elkomorodva a prímás. - Nem jössz velem, Mária, s te, kis Gregorio?
- Én veled megyek - válaszolt Gregorio határozottan. - Ha nekem adod az egyik lovat.
- Hát jól van, neked adom. És te, baba, mit akarsz?
- Gregorio elmegy a te kedvedért, én pedig elmegyek a Gregorio kedvéért.
- De kedves hercegem, az lehetetlen, amit tervel. A gyermekeket elvinni annyi volna, mint elrabolni őket szüleiktől. Abba bele nem egyezem.
Fulvio ellenkezéséhez csatlakozott Angelo is, Moretti atya is. - Ugyan, ugyan, herceg, hogy lehet olyat kigondolni?
A herceg lábával toppantott.
- Én vagyok-e az esztergomi érsek vagy nem?
- Mindenesetre az…
- Hát akkor én parancsolok.
- Igen, igen, de az bűn lenne.
- Feloldozom magamat a bűntől.
(»Ez kemény gyerek lesz valamikor«, - dohogta magában Angelo.)
A páter közbeszólt, félig mosolyogva, félig szigorú arccal:
- Az nem lehet, kegyelmes uram. Önmagát nem oldozhatja fel a bűntől.
- Én édes istenkém - szólt bele Anetta anyó, az ő édeskés, siránkozó hangján -, miért ne engednék meg a mi jó urunknak, hogy ezt a két bogárkát magával vihesse játszani? Hiszen kit hagynak itt? Kikérdeztem Mariettát. Egy mostoha anyjuk van, aki rosszul bánik velök; apjuk tengeri hajós, évekig barangol a tengeren és igen keveset törődik a porontyaival, meg vagyok róla győződve. Üljetek föl, kis árvák, a kocsira, azt mondom. Egy, kettő, három, aló föl, azokra a zsákokra! Tudom én, mit mondok; elöli a búbánat, búskomorság, összeeped a honvágytól, ha nem szórakoztatják, ki nem verik a fejéből a játszótársak. Hiszen így is milyen soványka. Csak egy lehelet kell ennek, egy rossz szélfuvalom. De bizony az Isten hajította ide ezt a két gyereket, a kiszemelt szolgája kedveért. Üljetek föl, ha mondom.
A dada ékesszólása többet ért az esztergomi érsek hatalmánál, mert mintegy legyőzve, nem ellenkeztek többé a rendelkező faktorok. Lesz, ami lesz.
A gyerekek fölültek és a karaván megindult zsivajjal, nyüzsgéssel, hatalmas ostorpattogtatással, a hosszú, hetekig tartó útra, világhírű Budánál csak egy kicsit idébb, - a soktornyú Esztergom felé.
*
A királyoknak minden sikerül. Igazán regeszerű az…
Egyszer egy királynak mi jutott eszébe? Talán nem volt pénze és nem kapott kölcsön sehonnan; kérdé a miniszterétől:
»Hát már most honnan vegyek pénzt?«
»Próbálja meg felséged az álmok országát.«
És onnan hozott pénzt. Ez volt a lutri.
Másszor egy királynak mi jutott eszébe? Annak sem volt pénze és már talán nem volt mit eladnia, kérdé a miniszterétől:
»Bajban vagyunk; miből pénzeljünk ezután?«
»Keressen felséged a bajára gyógyfüvet.«
És a király megtalálta a dohányt.
Mátyás még rá nem talált ezekre, de már kereste az efféléket és közel járt. A jobbágyok álmához nem nyúlt, hanem csak a saját álmát fizettette velök. Hja, az primitív korszak volt még!
A saját nagy álma, a német császárság sok pénzt elnyelt. Mindég azon dolgozott, de különféle eszközzel. S minden eszköz pénzbe került. Költött a világon mindenre, könyvkötőkre, szobrászokra, építészekre, kóbor lovagokra, a fejedelmektől megvette a népeiket, a népektől megvette a fejedelmeiket, szubvencionálta az apró választófejedelmeket, a cseh főurakat folytonos ajándékokkal tartotta melegen maga iránt.
Tudott nagy jövedelmet csinálni, sokszor a semmiből (Drugeth egyszer a hólyaghúzó bogárhoz hasonlította s emiatt ki is maradt az udvartól), de el is tudta költeni sokszor a semmire.
Most is kétezer aranyat utalványozott a kincstárnoknál egy kis hangulatcsinálásra. (Ohó, hát ez a mi fiatalnak látszó ismerősünk már akkor is mutatkozott?)
Igenis, hangulatcsinálást rendelt el a király: legyen a Hippolyt fogadtatása kápráztató. Hadd lássa a pápa, hogy fogadják a magyarok a gyermek prímást. Akit ő nem akart. Hadd lássák az idegen népek, hogy ki az úr a világnak ebben a sarkában!
Szirmai Jánost és Rozgonyi Rajnáldot bízta meg a fogadtatás előkészületeivel. Az ország határán a fekete sereg egy dandára várja a prímást s kísérje hazáig. Ezekhez fognak csatlakozni a közbeeső városok és megyék bandériumai. Győrben átül a prímás öt fehér lóval vont kicsi díszhintóba, melyet a királyné ajándékoz unokaöccsének. Maga a király és királyné nem lesznek jelen az ünnepélyeknél: szebb az, ha minden nélkülük történik; a prímás később jöjjön fel Budára látogatóba.
Augusztus havában Szent-Domonkos napja utáni szombaton ért Hippolyt Esztergom alá. Jött Páduán keresztül a szép Udinébe, onnan a »Strada hungarorum« úton menve folyton-folyvást a stájer fenyvesek közt, Sopronban szállt magyar földre. Itt már a Mátyás hollója repked a zászlókon. Mint a fergeteg, feketén közelgett a csapat, melyet kíséretül küldött Mátyás Székely vezérlete alatt. Azontúl egyre dagadt a kíséret. Egyes főurak és bandériumok csatlakoztak a prímáshoz. Győrben a király titkára, Bakócz Tamás várakozott az érsekre, hogy tanácsokkal lássa el a fogadtatásoknál.
Keserű napja volt ez Hippolytnak. Bakócz Tamás kijelentette kereken:
- Most már közeledünk Esztergomhoz. Mindenekelőtt papot kell csinálnunk nagyságodból.
- Hát az hogy megy?
- Körülnyírjuk a fejét koszorúba, ahogy az enyim van, azután a közepén a fejbúbon megborotváljuk.
A prímás ellenkezett, sírt, szégyenelte a kis Gregoriótól, fenyegetőzött, hogy ő visszatér, hogy ő lemond, de biz azt mégiscsak szépen lefogta Moretti és Angelo és a gyönyörű göndör haja lehullt a sziszegő ollóágak között.
Azután fölöltöztették, amint illik Magyarország első papjához: sötétkék selyem-reverendácskát adtak rá, föléje téglaszín muzettát; pompásan vette ki magát üde arcához a brokát szövetből készült arany áttöretű infula, hátul a két aranyrojtos leffentyűvel. Odalent már várt rá a Beatrix királyné ajándéka, ezüstös veretű hintó, öt prüszkölő fehér lóval (hat csak a királynak, királynénak jár), két udvari apróddal a fölhágónál, kik olasz divat szerint öltöztek, testhez álló smaragd-színű, kurtaujjú kabátba, mely egy kidudorodó mellövben folytatódik, fehér atlasz karikák a mellövön, a lábakhoz tapadó sárga nadrág, mely piros szattyán hegyes cipőkben végződik. Az apródok fejét pici strucctollas sapka fedi.
Győr alá a dunántúli urak nagy számmal jövének, úgyhogy mikor elindult az érsek, egy hosszú tábornak látszott a menet. Sötét porfelhő kelt a nyomában. Nem volt annak se vége, se hossza. Mintha egy ellenséget verő sereg volna; csak éppen, hogy páncél nem csillogott a leventéken, és hogy nehéz hadias sisakok nem fénylettek. (No iszen, csak az kellene még ebben a nagy melegben.) De a ragyogó köntösökből, gyémántos, gyöngyös könnyed mentékből, melyek százféle színben úsznak a szemkápráztató óriás képben, tíz király-lakodalom kitellett volna. Az aranylencsés kantárok vígan csörögnek a lovakon, a piros-fehér-zöld selyemzászlók, ez ott a hollóval, az ott a Szűz Máriával, méltóságteljesen kígyóznak, röpködnek a levegőben, lovagok süvegén a sastollak kevélyen integetnek a rengő kócsagtollaknak.
…De nini, itt van már Esztergom. Egyre jobban domborodik ki az érseki kastély tündöklő gót tornyaival, tündéri függőkertjeivel. Amott látszik már a fürdőház aranyozott búbos fedele is. (Istenem, istenem, de sok pénzt is vert bele ebbe az épületbe a megboldogult Vitéz János.)
A menet a város kapujához ért. Megkondultak a harangok a szent Adalbert bazilikájának tornyában.
A prímás hintaja megállott a diadalívnél, melyen ibolyavirágokból voltak kirakva az üdvözlő felirat összes betűi: »Salve, stirpe celsissimus, corpore exilis, unus cum regno crescendus« (Légy üdvözölve, eredetre fényes, testre kicsiny, ki az országgal együtt fogsz megnőni).
A gyermek meg volt illetődve a kifejlődő pompás látványtól. Arca elsápadt, szemei zavartan jártak szerte.
Bakócz Tamás, aki mellette ült a hintóban, leugrott és lesegítette az érsek-herceget a díszes szőnyegre, mellyel a föld be volt borítva.
Ég-reszkető »vivát« hangzott fel… A harangok egyre zúgtak-búgtak.
A szem nem tudott betelni a látnivalóval, nem tudta, mit nézzen. A zászlóerdőt-e, vagy a drágakövektől tündöklő nagyurakat, kik a diadalkapunál várták a prímást a nádorispánnal, Szapolyai Imrével élükön? Vagy az összesereglett főpapokat (nini, még Thuz Osvát uram, a zágrábi érsek is, bár betegen, eljött) festői redőzetű tabursumaikban, brokát arany fövegeikkel? A száz fehér ruhába öltözött leányka koszorúkkal… Mintha a menny vándorolt volna le, száz angyal belőle…
De mit a bimbók! Ejh, hiszen a rózsák is mind itt vannak. Az ország főrangú hölgyei, keleti tündérregék megelevenedett hercegkisasszonyai és hercegnői, arannyal átszőtt szoknyáikban, mentével a vállukon, csipkés főkötőikkel, melyeken drágakövek égnek és szikráznak. Hát még a szemükben mi szikrázik, mi ég?
A palatinus, e dölyfös úr levette a fejéről fekete kócsagos csalmáját, a fiúcska elé lépett és így szólott (Bonfin szerint nagyon szerette a floskulusokat):
- Hatalmas herceg, főtisztelendő atyánk, nagyságos uram! Üdvözlöm kegyelmedet az ország nevében. Isten hozta és isten tartsa itt közöttünk, aki az ő beláthatatlan bölcsességével azt rendelé kegyelmedről, hogy egyszerre legyen atya is, fiú is és szentlélek is. Mert a mai naptól kezdve édes fiává fogadja ez az ország, melyet kegyelmed állásánál fogva mégis atyai szeretetébe veszen, és szent lelkének sugallatával fogja főpásztori botjával vezérelni. Fakadjanak e bot nyomában a béke és az áldás liliomai.
S ezzel átvette a háta mögött álló apródjától a drágakövekkel kirakott, csigaház módjára kunkorodó, zománcos pásztorbotot, melyet a szebeni ötvösök csináltak a kincstár költségére és átnyújtá a prímásnak.
A gyermek sápadtan dadogta, mint egy szajkó, a Bakócz Tamástól betanult magyar szavakat:
- Köszönöm, kedves bátyámuram!
S sovány két kezét gépiesen nyújtotta oda a nádor hatalmas markába. A nádor láthatólag jól hangolva a nyájas, hízelgő megszólítás által, atyafiságosan rázta meg, hogy szinte belészisszent a kis teremtés.
Most aztán átvették szegényt a főpapok, akikkel sorba összecsókolódzott. (Jaj urak, de savanyú arcot vágott a kalocsai érsek ennél a csókolódzásnál.)
Veronai Gábor a főurakhoz vezette, akiket bemutatott. Mint valami álom, úgy tűnt fel neki mindez! Föl fog ébredni és szétfoszlik mindenestől… Egy-egy név elröppent, és egy-egy fej ősz, ráncos, vagy piros, kevély bajuszú, meghajolt.
»Ez itt Bánffy Miklós… az ott Geréb Péter. Palóczy László uram, az érsek kegyelmed felé nyújtá a kezét. Jöjjön közelebb Frangepán uram, hadd prezentáljam őnagyságának.«
Volt zavar, nyüzsgés, tolongás és egy pár »tapintatlanság« is. (Hja, a tapintatlanságok olyan régi keletűek, mint a királyok.)
Pongrácz János uram magyarul kérdé az érsektől:
- Hát a fenséges mamája nem jött el?
Amire persze nem tudott felelni.
A két Perényi és Bánffy Miklós pedig erőnek erejével fel akarták vállaikra emelni, hogy a sikoltozó, zajongó néptódulat láthassa, de szerencsére ott termett a finom érzékű Szentgyörgyi gróf és megakadályozta.
- Hova gondolnak kegyelmetek? Nem megyei comes az, hogy a bordáit összetörjék. Úgy kell azzal bánni, mint az iratos tojással.
Még nagyobb ügyetlenség az Upor Lászlóé, aki olaszul beszélt a prímással (az ostoba embernek az is csak bajára van, ha tud valamit), és azt kérdé együgyűen, hogy elég volt-e az útra a kétezer arany, amit a király küldött?… De így megpirítani azt a szegény gyereket!
Ám ahogy volt, úgy volt, azon már nem lehet segíteni, csak már legalább a többi sikerüljön.
Míg a társalgás tartott a diadalívnél, azalatt Szirmai János elrendezte a menetet, a bevonulást a palotába.
Prímási huszárok lóháton kardlappal vájtak utat a gomolygó tömeg közt:
- Helyet, helyet az érsek-hercegnek!
Valami csodalátvány volt, szem nem látott olyat, fül nem hallott olyat. A fák, a házfedelek is tele voltak bámulókkal. Korniss Ferencné asszonyom még a szoptatós gyerekét is fölvitte magával az eperfa tetejére, aminthogy le is törött alatta. A tűzre kellene tenni az ilyen anyát.
De pszt… Megszólaltak a harsonák, s mozsarak dördültek meg a várban.
A menet megindult.
Elöl hat apród ment nemes lovakon; utánok Szirmai János püspök nagy, tizenhat markos ménen, magasra tartva a keresztet.
A püspök után kisebb mokány lovon hófehér ruhába öltözött szűzleány ült, ezüst serpenyőt tartva kezében, melyből kékes naftaláng csapkodott fel. (Ez a liliomtisztaságú anyaszentegyházat jelentette; a láng a felvilágosodást, melyet terjeszt.) A leány paripáját két sárga csizmás, skarlátpiros dolmányos, nemes ifjú vezette.
Most két drága öltözetű apród jött sötét ruhában, fekete lovon. Egyik az ország címerét vive pajzsán, másik balfelől az Estei-házét.
Egy nemes vitéz deres lovon hozta a diadalkapunál átadott főpásztori botot.
Közvetlenül mögötte lépkedett Frangepán Kristóf »Bóra« nevű híres fakó lován, a király meztelen kardjával. Egyszerű csorba szablya volt, melyet Mátyás az ütközetekben viselt. S különös megbízásként kellett vinnie a menetben Frangepánnak; legyen tudtára mindeneknek, hogy ez a kard megvédelmezi a prímást mindenek ellen.
Egy gyalog menő apród a város kulcsait vivé almazöld selyempárnán.
De az üdvrivalgás mégis csak most tört ki.
Vörös bársony baldachin alatt, melynek selyem kék mennyezete az égboltot ábrázolá csillagaival, a prímás-érsek következett; a baldachin egyik oldalán a holló volt kihímezve feketén, aranygyűrűvel a csőrében, a másik oldalon az egyház madara, a pelikán. A baldachin hat lábát hat pap emelte lila talárban.
- Éljen Mátyás király! - hömpölygött végig a beláthatatlan sokaságon ajkról-ajkra a kiáltás, mint a láva.
Tetszett a népnek a csinos gyerek, akivel megajándékozá őket a király. S ezalatt Hippolyt is magához jött: elmúlt a lámpaláza, szinte beleélte magát az új helyzetbe. Mosoly ült az arcán és önérzet.
Jobboldalról Fulvio és Angelo mentek mellette gyalog; néha átszólt hozzájuk:
- Miért kiabálnak? Mit kiabálnak?
- Ez azt jelenti, hogy tetszik nekik nagyságod.
- Hát Gregorio és Maritta merre van?
- Valahol leghátul jönnek.
- Látják-e mindezt?
- Látják, uram.
- A kis lovam is látja?
- Az is látja, csakhogy az lelketlen állat, uram.
Mind közelebb-közelebb értek a székesegyházhoz; már az orgona búgását is ki lehet hallani. A felzászlózott házak ablakaiból virágokat szórnak a prímásnak.
Közvetlenül a főpapok követik, majd a nádor a főurakkal. Hosszú sorban a címeres ezüst-arany cifrázatú hintók, amikben a hölgyek ülnek s a kocsiajtók mellett lépkedő apródok az illető családok színeibe öltözve.
A megyék bandériuma robog most; Baranya a szőlőgerezdes zászlóval, Nógrád lobogóján pajzsot tartó vitéz; úszik a napfényben Bars három temploma, Győr három folyója, skarlátszín mezőben. Hetykén ágaskodik az aranyos szarvas, aranyos keréken, Pozsony címerében. Ezüst vár tetején gyűrűt tart szájában Vasmegye madara. Biztatón fénylik a Bihar dús kévéje. Vígan evickélnek a Zemplén halai. Fel van húzva tegze az öreg Szabolcsnak Szabolcs címerében, ha gazdátlanul bár; maga az ős vezér tán általment vala Komárom pajzsára, hogy ott villogtassa rettenetes kardját; ha nem az, hát olyan. Kígyózik a szélben az Ugocsa rákja, Krassó méhköpűjét medve nyalogatja. Suhognak a finom selyem kelmén Máramaros fenyői; Mosony csak egy megye, oroszlánja kettő, s a két oroszlánja égszínkék mezőben négy farkával csapkod. Virágbokrétát tart karmaiban Turóc udvarias medvéje, vickándozik a kígyó Heves gólyájának pirosló csőrében. Mintha lágy fuvalom támadna íziben Zólyom hat halmáról. Három ezüst pólyán Sáros szárnyas hölgye csak derékig látszik; rebben a szárnyával Torna vadgalambja… s még mennyi van hátra, hányféle küldöttség, városok és céhek; még százannyi zászló.
Mindenki ujjong, kurjongat. Csak messze túl a csapatokon, a lassan döcögő málhás szekerek egyikén ül egy anyóka és mintegy megijedve ennyi pompától, ragyogástól, keserves sírásban tör ki.
- Édes Hippolytkám. Drága Hippolytkám. Mivé tettek, mi lett belőled? Azt a szép hajadat, hogy lenyírták! Azt az aranyos kedvedet békóba hogy rakták. Tőlem hogy eltéptek, tán vissza sem adnak.
A fakó szekér végigdöcögött a rossz esztergomi köveken s az öreg Anetta csak egyre sírt s nedves tarka kendőjével egyre törülgette a szemeit.
De akik a zászlókat nézhették, a sok ezernyi tekintetből tán egy sem esett erre a bizonytalan színű kendőre, pedig ez is látható volt, pedig ez is egyik porszeme volt a tarka színek millió változatának, s talán a legszebb, legigazabb dísz az összes lobogó, suhogó zászló között.
Ámbár iszen ékes volt minden és gyönyörű. Hát még a templomi ceremónia? Hát még a nagy ebéd?
Ezt a fogadtatást, ezt a hangulatot, meg kell adni, jól megcsinálták Szirmai János és Rozgonyi Rajnáld uraimék. A király pénzének van látszatja.
De mindez csak buborék, fényes buborék az igaz, de legott szétpattan.
Az Esztergomból hazaszállingózó urak mihelyt megették a prímás ebédjét, még ki sem böfögte egyik-másik, máris elkezdték a prímást fitymálni; öcsémuramat szidták, de a bátyámuramnak szólott. A kis prímásra szórt szótövisek hegye a királyt akarta szurkálni.
Maga Bakócz Tamás, a király titkára is alattomban azt a hírt terjesztette az érsekről:
- A gyerek szeles, félkegyelmű; sohase lesz belőle komoly ember.
Amit már Budán az udvari körökben úgy toldtak meg, persze suttogva, hogy nyavalyatörős is.
A bosszankodó főpapok mindenféle módon szították az elégületlenséget. És nőtt is az ingerültség folyvást. Ujlaky uramnál értekezlet volt szent Mihály napján, hogy az országgyűlésen törvényt kell hozni arra nézve, hogy főpapoknak ne lehessen kinevezni gyermekeket és idegeneket.
Drágffy Bertalan kitört az értekezleten:
- Sok, ami sok. Egyszer csak leküldi főispánnak a királyné uszkár-kutyáját. És mi levesszük szépen a fövegeinket előtte!
Különösen Beatrix ellen indultak meg a csipkelődések. Czobor íródiákja, Tóth Simon egy gúnyos versezetet komponált össze nehézkes klapanciákban, amely carment későbbi korban valami jámbor krónikás áttette a hazai nyelvbe; fönnmaradt mai napig, pedig de sok jó rigmus veszett el azóta örökre istentől ihletett poétáktól, s ez még most is itt nyomja a papirost:
Olaszországban van Beatrixnak sok atyafia: 
Magyarországon van sok püspökség és parókia.
Számoljuk össze, több-e az atyafia,
Mint ahány a parókia.
S ha kevesebb a rokon férfiágon,
Tegyünk törvényt, hogy a lány is beváljon.
Csanádi püspök legyen Estei Anna;
A pécsi legyen Aragoni Johanna.
S ebből az alapeszméből kiindulva, folytatja az ő sajátos kombinációit, előszámítván a nagymagasságú nemes és vitézlő Aragoniai háznak minden ijátfiját, minden legkisebb pereputtyát elannyira, hogy ahol a lajstrom megszakad, az utolsó családtag (egy féléves leánycsecsemő) már csak éneklőkanonok Vácon.
A pasquillusoknak segítségére jött a babona.
Kinizsi Pál uram, midőn Győr felé húzódnék hadaival ősz táján, meglátogatta volt útközben a prímást, s amint keresztülment volna a szobákon, benyitván a legutolsóba - két kis esztergomi érseket lát vala ülni az asztal mellett, egyforma reverendákban, egyforma muzettákban és egyforma infulákban.
Mire a babonás főúr, kit a csaták ádáz viharja sohasem félemlített meg, holtra halványodva halálos rémületben rohant ki nyakra-főre a palotából, s azóta mindenütt terjeszti:
»Az ördög incselkedett velem. Az a gyerek nem az istentől származó teremtmény.«
Dóczy azt állítja ugyan, hogy a másik prímás a kis Gregorio volt, a herceg játszópajtása, aki a viseltes reverendáit elhordja, de Dóczy udvari tányérnyaló, beszélhet akármit, Kinizsi Pál pedig szavahihető ember, ha ő két Hippolytot látott, akkor annyi is volt, és a pokolbeli sátán annyi példányban mutogatja, amennyiben neki tetszik… De iszen, derék ember a pápa, hogy nem akarta kinevezni.
Az ostobaság gyorsan fiadzik; egyből száz születik. Beszélték, hogy a palota északkeleti oldalán, ahol a prímás hálószobája van, minden éjjel bemászik hozzá a nyitva hagyott ablakon egy fekete macska.
Hogy miért mászik be ez a fekete macska, azt senki sem tudta megmondani. Nincs ott egér, amit megfogjon. Hej, különös dolog ez, már azért is, mert az ablak körül egy fehér galamb röpköd (Vitéz Jánosnak a lelke), s a macska mindig elhessegeti, elriasztja onnan.
Egyre csodálatosabb hírek szivárogtak ki a nép közé, hogy a kis prímásnak egyik lábán kecskekörmök vannak, hogy amióta installálták, a székesegyház egyik harangjának elállott a szava (különös, égi ujjmutatás ez!) és hogy az egyszer nála ebédelő budai prépostnak, Geréb Lászlónak, ebéd után felugrott a vállára és így szólt:
- Lovagolni akarok rajtad.
És ha a tisztelendő prépost fel nem találja magát, s nem vet hirtelen keresztet, menten lónak változott volna.
Az okosabb emberek persze csak nevették az effajta nyegleségeket, s főképp akik Geréb Lászlót jól ismerik, még egy kis tréfás megjegyzést sem sajnáltak tőle:
- Bizony kár volt pedig azt a keresztet vetni, lévén őkegyelme akkora nagy szamár, hogy csak örülhetett volna, ha paripává lesz.
A prímás még október elején tette első látogatását Budán; de a király értesülvén (valami kevés fülébe jutott a mendemondákból), hogy még nemigen mutogatni való, csupán szűk családi körben fogadta; s bár Mátyás is szerette Hippolytot, kiben a pápán kivívott erkölcsi győzedelmét látta megtestesülve, mégis inkább Beatrix nyalta-falta. Mátyás voltaképpen félt e látogatástól, minél inkább közelgett s célzatosan, különböző ürügyek alatt távolítá el a főurakat Budáról.
- Kiégne a szemem - említé a királyné előtt -, ha kis Hippolytunk valami tapintatlanságot csinálna, vagy nevetséges színben tűnnék fel az ország rendei előtt.
Ideges félelemmel őrködött a királyi tekintély és nimbusz felett.
Oly nehezen szerezte, annyi küzdelemmel, hogy éppen nem csoda, ha óvta még a rossz széltől is.
De különben is hovatovább, mindinkább rájött, hogy ebben a Hippolyt kinevezésében, ha van is »virtus«, de az utóíze nem kellemes; be is vallotta egyetlen bizalmas barátjának, Szapolyainak:
- Rossz fát tettem a tűzre, s most mindennap szemembe megy a füstje.
A papok közt teljesen meglazult a fegyelem. Az erkölcstelenség egyre mélyebben harapózott, mint a tűz. Rózsaszín reverendákban rikító szalagokkal fölcifrázott piperkőc-papok hítták ki a közvélemény megbotránkozását. A püspökök egymásra agyarkodtak. Nem volt, aki az egyházat féken tartsa.
S még más is történt. Bekopogtatott a király ajtaján az a hatalmas nagy úr, az öregség, aki így szokott szólani:
»Itt vagyok; veszel-e észre? De ha nem veszel is, itt vagyok. Eljöttem, hogy ismét kicseréljelek.«
Mert az emberi korok is szeszélyesek, egyhez korábban, máshoz később jönnek. Mátyáshoz előbb jött valamennyi; mint gyermek rab volt, mint ifjú férfi volt, mint férfi aggastyán lett.
S ki is cserélte a kor egészen. Kezdett nem törődni többé Fridrikkel, kezdte nem szeretni többé Beatrixet; egy másik, édesebb arc tolakodott eléje: a Corvin Jánosé. Jánosnak biztosítani a koronát, ez volt egyetlen törekvése.
S a köszvény a lábában minden nyilallásnál azt kiáltotta: »Siess!«
A király átgondolta az eszközöket. »Hatalmas, hű nádorra van szükségem, aki halálom után ne hagyja elejteni; s már most életemben kellene megkoronáztatni.«
De ki tegye föl fejére a koronát?
Hát a prímás.
A király majdnem a hajába markolt bosszúságában e gondolatnál.
A prímás. A kis Hippolyt. Ez a vakarcs! Nevetséges.
Ha nagy, hatalmas prímás ülne Esztergomban, az sokat érne most; ha Vitéz élne, és az tenné föl János fejére a koronát! S ilyenkor fölsóhajtott: »Szegény fiam, szegény Jánosom«!
A királynak rossz előérzete volt. A csillagászok is rosszat jósoltak, de hát még azok a borzasztó képek, amik ott függtek az esztergomi prímási kastélyban; az a három kép, amit Pethő Gergely együgyű krónikája szerint egy őrült barát festett Vitéz János érseknek; három király arcképét, három leendő királyét. Ezek jönnek Mátyás után.
Az egyik egy alvó alak, koronával a fején. Oh, de bosszankodott Beatrix, oh be nézegette, mikor ott járt, hogy van-e rajta szoknya?…
A másik képen nincs egyetlen alak se; ezt nem volt nehéz megfesteni a fráternek; piros festékkel odamázolt láng. Minden láng, csupa láng.
A harmadikon két ember marakodik a koronán. (Csoda, hogy a közbülső képen már az is el nem olvadt a nagy tűzben.)
Ez mint szent jóslat szállt akkor szájról-szájra, s a király szíve mindig elszorult, valahányszor rágondolt a jóslatra. Talán érezte, hogy bekövetkezik.
De azért küzdött a jóslat ellen minden erejével.
Elhatározta, hogy a kis prímásból is embert farag. Megrendelte, hogy magyar nevelő adassék mellé, s míg a gyermekességtől teljesen meg nem menekül (oh, mintha menekülni kellene a paradicsomból!), addig palotájában tartózkodjék, vendégségeket ne adjon s nyilvános ceremóniákban ne vegyen részt.
A prímás nevelőjéül a vágújhelyi prépostot, Kelemen Bencét ajánlotta a nádor, aki szigorú, katonás természetű pap s jártas lévén az olasz nyelvben is, mindenképpen alkalmas ember olyan fontos országos föladatra.
- Jó. Föl kell az udvarhoz hívatni. Mert előbb én akarok vele beszélni.
Kelemen Bence egy nap megjelent a király színe előtt. Nagy marciális alak volt, barátságtalan, vad tekintetű.
- Kend akarja tanítani a hercegprímást?
- Én, fölség.
- Mit tud kend? - kérdé a király.
- Kettőt tudok, fölség: parancsolni és engedelmeskedni.
- Akkor sokat tud kend. Ebből egy is elég tudnivaló egy prépostnak. Nagyváradi kanonokká teszem kendet.
A volt prépost meghajolt:
- Köszönöm fölséged gráciáját.
- Várjon még. Minden feleleteitől függ. Mondja meg nekem, mikor érik a dinnye?
A kanonok gondolkozott egy kicsit, azután bátran felelte:
- Vágújhelyen nyár közepén, Budán a fölséged üvegházában tavasz közepén.
- Kend megértett engem - szólt a király. - A dinnye ideje előtt is megérlelhető. Nagyon jól van. Csak még egyet mondjon meg: mi kell ahhoz, hogy valaki prímás legyen?
- Egy király, egy palást és egy infula - vélte a vágújhelyi pap.
- Egyet, valamit még kifelejtett - riadt rá a király, ajkszegleteit kedvetlenül rángatva.
Bence úr meg volt akadva; nagy verejtékcsöppek gyöngyöztek homlokán, félt, hogy elhibázza valahogy. Már-már megmozdult a szája, már-már odabökte, amint hirtelen eszébe jutott »és egy pápa« - de csak mégis elharapta a kitörő szót és gondolkozott, sokáig gondolkozott, aztán csendesen, nyugodtan mondá:
- És egy bot.
- Egy pásztorbot - egészíté ki a király mosolyogva. - Kend nyerte el az állomást. Azonnal Esztergomba megy, s átveszi szeretett sógorunk és öcsénk nevelését, engem időnként értesítve előmeneteléről és a szükséges teendőkről.
- Mindent elkövetek, felséges uram.
- Egy nyesegető késsel kettőt farag kend; prímást a prímásból, saját magából püspököt.
Kelemen Bence meghajtotta magát és átvette a nevelői tisztet a prímásnál.
Bezzeg vége lett a víg életnek. A szegény kis prímásra rossz napok vártak. Eddig mindig játék, mulatozás; a prímási belső udvar tele volt a gazdatisztek gyerekeivel, s folytak a régi kor játékai, a »mitymáty«, a »bakfütty« s a leleményes »ülüjáték«, némelykor a »kutyakalangya« is (a földön egymásra feküdtek a gyerekek míg csak össze nem dőlt nagy kacagás közt az embergomoly), vagy a »cserkabala«, melynél egy deréknyi vasszöget ástak be a földbe, kifúrtak a közepén egy gerendát, föltették a szegre, két fiú felült a gerenda végére (legtöbbször maga a prímás és Gregorio), a többiek pedig alulról forgatták sebesen, míg el nem szédültek a játszók s le nem estek róla.
Esős napokon bent a nagy teremben az akkori labdajátékok: a »kukkütés«, a »büdübe állás« vagy a »kótyázás« járta; ha csak ketten maradtak Gregorióval, elég jó volt a »pickézés« is.
De ennek mindnek vége szakadt most; Kelemen Bence nagy felfordulásokat csinált.
Legelőször elcsapta Moretti atyát. Moretti atya a királynénak írt, hogy a herceg esze nem kaszapenge, hogy akár mindennap más kaszafenő kővel élesítsék. De az irkafirka hasztalan volt, a király nem engedett semmit a Beatrix közbenjárásának.
Amit a nevelő rendel, annak meg kell lenni. Egy évig tanítja a gyereket, és ezalatt ő az úr. Egy év múlva egy tökéletes esztergomi érseket szeretne bemutatni az udvarnak és az országnak.
A páter Moretti abeundija nem volt azonban kétségbeejtő, megnyerte a konyhamesteri hivatalt.
- Úgy is jó, - biztatta magát kedélyesen - a lelkét hadd hizlalja a magyar pap, én a testét veszem át.
Még talán örült a cserének, de azért el volt telve keserűséggel, bosszúsággal Kelemen iránt, aki nemsokára megint előterjesztést tett a királynak: hogy a két olasz gyerek eltávolítása volna még szükséges, t. i. a Talján Gergelyé és Talján Máriáé. Ezek társasága teszi a prímást gyerekessé; ha csupa komoly embereket látna környezetében, ő maga is komoly lenne.
A király átolvasta a levelet s mondá a királyasszonynak:
- Elfér még minálunk ez a két cselédke. Én a fiút vállalom apródnak.
- Én pedig a lánykát zsámoly-hordozónak.
Így kerültek föl az olasz gyerekek Budára az udvarhoz, így lett a szegény kis prímás rab a saját palotájában, s azonfelül árva. Nem volt a fényes termekben egyetlen lélek se, aki őt szeresse, csak a jó öreg Anetta ragaszkodott hozzá, de az is csak hébe-hóba, lopva juthatott a színe elé. Kelemen Bence csupa tudós professzorokat gyűjtött össze, s ezek reggeltől estig kézről-kézre adták egymásnak a szegény nyolcéves fiúcskát, akit a király kegye a legboldogtalanabb gyerekké tett széles e világon.
A prímás tanult a négy fal közt, és semmi hír sem szivárgott ki a palotából. Megszűntek a mendemondák is apródonkint, kiment a divatból őrajta élesíteni a nyelveket. Az udvar körül akad elég más köszörűkő.
Ha rátévedt is imitt-amott a szó a prímásra, egykedvűen mondogatták:
- A prímást nevelik. Szegény kis prímásunk!
…Jó a magyar szíve, soha el nem veszhet; az, aki bajban van, mindig megtalálhatja magánál.
Az ingerültség meglohadt iránta végképpen, sőt még a király ellen fordult, - őmiatta.
- Mégis rettenetes, így kínozni azt a szegény fiút. Tanítják, gyötrik. Meglehet, rosszul bánnak vele. A királytól kitelik. Hisz egyszer a megboldogult János érseket arcul is ütötte. Bezzeg szeretné most föltámasztani sírjából.
…Rossz a magyar nyelve, sohasem pihenhet, mindig a fényeset piszkolja.
Hír a prímási udvarból csak a királyhoz járt.
Tél elején azt írta Kelemen Bence: »Már a Virgiliust olvassuk!«
Tél közepén azt írta a ceremóniásmester, Medgyesaljai Mihály uram: »Egy királyfinak sincs finomabb tartása.«
Tél végén ismét híradással volt Kelemen: »Mire fölséged idejön, őhercegségével magyarul beszélhet.«
A király örült a haladásnak s szinte szeretett volna már elmenni, de csak elhalasztá egészen a nyár közepéig.
Nyár közepén Véglesen vadászott a király s minthogy országos tanácskozás is volt, nagy számmal voltak jelen a főurak, Czoborék, Lendvayék, Ujlakiak, Perényiek, Frangepánok, Kanizsayak - és mert ott volt őfelsége a királyné is palotahölgyeivel egyetemben, fényes ünnepségek estek közbe.
A király nem volt szenvedélyes vadász, inkább szerette a zergét, mintsem pusztította. Vétek azt megölni. A kis bamba gidát, aki olyan szeretetteljes édelgéssel viszonozza anyja gondosságát. Milyen okos, milyen eleven! Reggel ellik és már délután az anyja után szalad, vastag, ügyetlen lábacskáival.
Gyakran leült egy-egy sziklamélyedésbe és onnan elnézte nagy gyönyörködve, hogyan tanítja az öreg zerge ugrálásra a gidáját, és hogy az milyen okos, tanulékony.
Először maga szökdécsel szikláról-sziklára, bámészan nézi a kicsike. Akkor az anya a felső sziklán megáll s professzori arccal várja, ha utána tudja-e csinálni a csemete. Biz az kudarcot vall, próbálja, nem tudja. Mekeg valamit az öreg, talán azt mondja, hogy »Csak próbáld, fiacskám, menni kell a dolognak«. A gida próbálja és végre sikerül neki, fent van már a felső sziklán az anyja mellett, aki kedveskedve nyalogatja paradicsommártás színű szőrét, valami megelégedés-félét mekeg, mintha mondaná: »Derék gyerek vagy, látom, hanem ez még csak az egyik fele a mesterségünknek, most már tanuld meg a leugrást is; az a nehezebb; én majd megmutatom.«
Leugrik az öreg és most már lent várja. A kis gida remegve néz le a mélységbe, okos szép szemében mintha valami nedv reszketne…
Sokáig, nagyon sokáig habozik, végre hopp, lent van egy ugrással - s bevégezte a gimnaziális tanulmányait…
A király a kis Hippolytra gondolt. Annak is úgy kellett szegénynek hamar megtanulni mindent.
Hármas kürtszó, vidám zsivaj riasztotta fel gondolataiból a királyt.
Sietett a zaj felé. Nem történt semmi különös, Ujlaky egy öreg zergét ejtett el, onnan a vidám kurjongatás! Az elesett vad két gidája ottmaradt, fájdalmasan bégetve anyja holtteste mellett, mind a kettőt elevenen fogta meg a király pici apródja Talján Gergely.
- Szegény ki jószágok - sajnálkozék a király -, ott maradtak, pedig mennyire irtóznak a vértől.
S a király elfordult a szívet facsaró látványtól; majd Czobornak mondá:
- Milyen szeretet, milyen kötelességérzet! Annyira irtózik a vértől a gida, hogy ha az anyja csak megsebesül, elszalad tőle, nehogy a vére folyását lássa, de ha elesik, ott marad a testénél. Százszor láttam én ezt…
- Mi történjék a két árvával? - kérdé Bánffy István.
- Csak egyik az árva - felelte a király -, a zergének csak egy kicsinye van. A másik az örökbe fogadott gidája. Valamely, e napokban elejtett zergének a fia és ez is gyászolja a fogadott anyját.
Az urak szintén elérzékenyültek. Dóczy a zsebkendőjét kereste; mert miből áll az igazi politika? Belehelyezkedni a király hangulatába.
- Hogy mi lesz a két gidával, felséges uram? Szabadon eresszük?
- Azé a madár, aki megfogta - szólt őfelsége mosolyogva -, kérdezzétek meg a kis Talján Gergelyt. Az övé a két gida. Hej Gergely, jer ide, mi célod van az állatokkal?
Gergely merészen felelte:
- Szeretném őket elvinni ajándékba a hajdani kis uramnak, a prímásnak.
A király vidáman fordult az urakhoz:
- Istenemre, a fiú mond valamit. Tudjátok mit, urak, csináljunk magunknak egy kis farsangot. Menjünk át holnap vagy holnapután így mindenestől, ahogy vagyunk, Esztergomba a prímáshoz egy kicsit mulatni. A királyné is eljön a palotahölgyeivel. Messze van, az igaz, de egy kis mozgás nem árt. Nos, mit szóltok hozzá?
Hát mit szóltak volna? Pompásnak tartották az ötletet. És legott még onnan futárt menesztett a király a kis Hippolythoz, hogy szombaton reggel oda érkezik vendégül.
- Mondd meg az érseknek, fiam Turi Mihály, leszünk vagy kétszázan.
Megcsinálták az útitervet.
- Csütörtökön déltájt indulunk lassú lépésben, vadászva, a palotahölgyek elhozhatják a sólymaikat is; Kékkő várban hálunk öreg Balassánál. (Oda is menjen egy futár!) s onnan Hontba csapba, átmegyünk pénteken hálásra a Palásthyné kastélyába. Legyenek kegyelmetek híradással a szép özvegyhez! Valami csinos fiatal levente üljön lóra. Eredj te, Dersffy Pál! Mert nem kacsalábon forog ám a kastély, mint ahogy a mesebeliek, hanem galambkézen… No, csak eredj, nyergelj! Palásthyné várához csak egy óra már Esztergom; szombaton reggel átlovagolunk csendesen…
Jó volt a terv, mert király gondolta ki, minden sikerült benne, mert király foganatosította; fölségesen mulattak az urak és asszonyok útközben, Balassánál, Palásthynénál, mert a király homlokán szakadatlanul vidámság ült.
Valami ideges türelmetlenség vegyült a vidámság közé, váltig mondogatta:
»Csak már ott lennénk a prímásnál«, s tízszer is elismételte útközben:
- Majd meglássák, micsoda komoly szent apót találunk ott. Meg lesznek lepve kegyelmetek.
Aztán mintegy dicsekedve folytatá:
- Az akarat sokat tesz. Csalódnak azok, akik azt hiszik, hogy csak egy fekete seregem van. A másik a saját vasakaratom, s ez nekem több győzelmet hozott, mint a másik sereg.
- S azonfelül - mond csípősen Ujlaki (mert Ujlaki mindig sokat mert) -, a másik sereg nem fogyaszt annyi muníciót.
- De a legnehezebb diadalokat aratja - bókolt a finom, eleven Dóczy -, mert a természet törvényein is képes győzni.
- Ebben az esetben reménylem…
E remény sajátszerűen csiklandozta.
Szombaton kora reggel, egyszerre a nappal kelt föl, s apródját türelmetlenül küldözte az urak nyakára, hogy keljenek.
Az urak föl is keltek, de mit ér, ha a királyné lakosztályában minden csendes.
A kis Talján Gergelynek szabad bejárata volt a királyné szobáiba. Az okos, élénk fiúcska gyorsan lett általános kedvenc, a király már szinte el se tudott lenni nélküle. Volt benne valami vonzó, megigéző.
- Eredj fiam, Gergely, nézz be, mit csinál a királyné!
Visszajött kis Gergely:
- Éppen most fésülik.
… Azt a gyönyörű hosszú haját fésülik.
Kisvártatva megint elküldötte Gergelyt.
Visszajött kis Gergely:
- Éppen most húzza föl gyöngyös cipellőjét.
Harmadszor is elment és jelenté Gergely:
- Éppen most adják föl gránátszín palástját.
- Hát akkor induljunk. Menjünk, urak, menjünk! Fújd meg azt a kürtöt, Bessenyei János!
Megharsant a kürt s nyomban élet kelt az udvaron. Mintha a kövek is elevenednének, a sötét folyosók ontani kezdték a sarkantyús, fényes lovagokat, ragyogó hölgyeket; csatlós lovát hozza, solymár sólymát hozza, lovász a nyerget kapcsolja, apród az ura fegyverét keresi; a királyné szolgái emelik a zöld selyem palankint.
- Menjünk, urak, menjünk!
Király a nyergébe pattan, lovagok a hölgyek pici lábát beleigazítják a kengyelbe (mert a hölgyek is lovon utaznak, csak ha megunják, ülnek át az aranyozott gyaloghintókba), s megindul a tündöklő csapat. Kevélyen ficánkolnak a paripák, csillámlanak fényes patkóik a porban… s aztán ez a por felszáll takarónak mögéjök… Hiába lenget már kendőt a szép Palásthyné. Hiába néz már vissza Dersffy Pál… de nem akarok pletykázni, pedig rám férne a szószaporítás, mert az ötszáz esztendős guzsalyról, ami keveske aranyos kendert rajta leltem, már mindjárt lefonom.
A párkányi határban kiöntött a Garam, egy nagy kerek folt fehérlett, fénylett messziről, mintha ezüst tallér lenne. De persze akkora nagy tallér, hogy mindjárt meg lehetne vele indítani a török háborút.
A rekettyés szélek felől egy vadgalamb rebbent fel.
Nosza, lekapja arra hirtelen Ujlakiné sólymáról a sapkát. A sólyom száll, száll a galamb után… De ímhol előbukkan a réti sas is, komor, sötétlő szárnyaival, »de bizony nem adom oda a pecsenyémet« s vijjogva csap rá a sólyomra.
- Jaj, a madaram, a madaram! - sikoltá Ujlakiné. - Jaj, a négyszázaranyos, idomított sólymom oda van.
A szép barna asszony kétségbeesve tördeli a kezeit: - Urak, lovagok! Jaj, a madaramat!
- Nehéz dolog az, húgomasszony - véli Czobor Miklós -, mert már össze vannak gomolyodva, s az ember éppen úgy találhatja a sólymot, mint a sast…
De nyíl sivít a levegőben; száz szem nézi útját. »Jaj, mi lesz most?«
Íme, egy pillanat, s a sas véresen bukdácsol alá. A sólyom megmenekült s a galamb után szállt. - Éljen! Hej, ki lőtte? Kié volt az a nyíl?
- Biz az a kis Talján Gergely íjából pattant fel.
- Nini a kis prücsök, mi mindenhez nem ért?
- Ember vagy, Gergelykém - kiáltja Ujlaki s leugrik a lováról, hogy kezet fogjon az apróddal. Nagy dolog ez a gőgös Ujlakitól.
Maga Ujlakiné szintén odaszalad, s szép kis kezeivel végigcirógatja a Gergely kipirult arcát.
- Mit adjak most ezért, aranyos cselédem?
- Bízza rám kegyelmed - szólalt meg hirtelen az odalovagló király, aki szerette magát kellemeztetni Ujlakiné előtt -, majd megjutalmazom én kegyelmed helyett.
Azután Gergely felé fordult pompás hangulatban:
- Nos, ördöngös fickóm, hát már most mit iszol, vizet-e vagy bort, szólj? Jó lesz-e, ha magyar nemessé teszlek?
Gergely boldogan mosolygott és nagy pillájú szemeit csendesen behunyta.
- Hát azzá teszlek, és neked adom ezt az egész területet, ami itt víz alatt van, le egész a malomig. Íródiák tegye pergamenre!
- Éljen a király! - zúgtak élénken a felvidult urak és asszonyok.
A király kedélye szinte bugyborékolt.
- Azért kapod ezeket a vizeket, mert te még elég fiatal vagy bevárni, míg a víz lefolyik a birtokodról. S ha már a vizeket kaptad, legyen a predikátumod: Talján de Vizek.
Ilyen a véletlen, ilyen szerencse érte a kis Gergelyt, s amíg Esztergomba bevergődtek, mindenki csak róla beszélt, őt becézte, magasztalta.
Valami ez! Biz isten valami! Mesét lehet írni belőle valamikor. Egy nyolc-kilenc éves fiúcska maga szerzi a nemességét! És megérdemli, annyi bizonyos. Milyen jövő vár aztán az ilyenre! Igazi férfilélek lakik ebben a tökmagban. Nézze meg az ember. Fogadni mernék, hogy nagy vitéz lesz belőle valamikor. De okos is, amellett, hogy bátor, olyan feleletei vannak, mint egy nagy embernek. S milyen hamar megtanult magyarul! Aztán hogy meg bírta magát kedveltetni mindenki előtt. Persze, mert életrevaló is, nem afféle fonnyadt csemete-fácska, amelyen egy-két szem savanyú körte veti föl magát; vezér a többi közt, pajkos ott, ahol kell. No, már meg kell adni, hogy helyes egy fickó!…
…De ni, mi volt ez?
Ahá, eldördült az első tarack a fellegvárban, hogy ím a röpülő hídon átkelt a királyi vendégsereg.
De iszen a prímás kitett magáért: föl egész a várig csupa zászló, csupa diadalív, csupa virág az út. Ezer kacagányos huszár száguld a király elé, meghajtják a Szűz Máriás zászlókat előtte, s aztán visszafordulnak, hogy elöl vezessenek.
A kapuban ott állnak a prímás papjai, tisztjei, professzorai, élükön Kelemen Bencével, ki hajadonfővel várja őfelségét. Izgatott, lót-fut, parancsokat oszt: ide azt a zászlót, oda azt a csöbrös virágot!… Terítsenek hamar ide a följáróhoz még egy szőnyeget!
Ah! de itt a király! Itt az egész udvar. Teremtő istenem, mekkora fény, mekkora pompa! Minden szem azt nézi, csak Kelemen Bence nem; ő rá nem ér, míg az a ménkő nagy latin giliszta ki nem tekerődzik a fejéből.
Ékes a beszéd, gyönyörűen kanyarodnak a periódusok, oh be kár, be kár, hogy a király nem hallgatja elég figyelemmel, nyugtalanul nézeget ide-oda s egyszer csak megszakítja:
- Jól van jól, kanonok uram, de hol van a házigazda, az érsek-herceg őnagysága?
A szónok ijedten kapkod a fejével, kizavartatván a textusából.
- Hát itt áll felséged előtt - motyogja zavartan, félig öntudatlan.
- Csak tán nem kend az?
A Kelemen szeme ijedten, mohón futkároz ide-oda.
- Azaz, hogy még az imént itt volt. Ez különös, nagyon különös…
- Egy kissé - jegyzi meg a király kedvetlenül. - De bizonyára ott benn vár reánk - könnyedén haladt fel az urakkal és a hölgyekkel a termekbe.
- De hol van a prímás?
A prímás ott se volt. Mindenki ajkán az a kérdés lebegett: hol a prímás? Gúnyos mosolyok játszadoztak az ajkakon.
Kelemen kanonok kikelt arccal, megdagadt szemekkel rohant a folyosókon, a garádicsokon fel s le, mint egy őrült, bőgve, mint egy vadbika:
- Hol a prímás? Hisz ott állt a kapunál, még két perccel a megérkezés előtt. Hiszen láttátok! Hát hova lett? A föld nyelte el? Keressétek, gazemberek, mert holtra veretlek benneteket.
Ő maga a kert felé futott. Nyilván ott lesz, mindig oda szökik, ha lehet.
A kertajtónál a Psyche szobra melletti padon üldögélt Moretti atya, s a latin szakácskönyvből a mai ételsorozat tálalása rendjét komponálta elégedettségtől gömbölyödő arccal.
- Hej, páter - kiáltott rá a kanonok. - Nem látta a prímást a kertbe menni?
- A prímás nincs a kertben.
- Becsületére mondja?
- Papi hitemre esküszöm - erősíti Moretti. S ravasz mosoly villant meg ajkai körül.
Kelemen tehát visszafordult; ha ott nincs, hát egyebütt van. Keresni kell. Kutassatok fel mindent! Száz szolga nyargalt össze-vissza, s bambán kérdik egymástól: hova lett a prímás? Prelátusok, címzetes püspökök, éneklő-kanonokok, tisztek, ajtónállók futkároztak hajadonfővel, kétségbeesve, benézve pincébe, kályhalyukba, éléskamrába, minden zigbe-zugba; de a prímás csak nem volt elő.
A király nem bírt haragjával, ajkszegletei reszkettek, s tekintete vészjósló volt.
Érezte, hogy ki fog törni. Kezével a homlokát dörzsölte. Aztán lesietett a kertbe. A friss levegő kiszívja fejéből a mérget. A főurak nagy része is utána húzódott, egymásnak integetvén a szemöldökjeikkel, a tekinteteikkel: »No, ez ugyan szépen kezdődik«. A királyt a velőkig szúrták e gúnyos tekintetek.
S íme, ahogy mennek, a kavicsos úton lefelé, egyszer csak megpillant a király a füvön egy pár ezüstcsatos cipőt.
Hűvös, nyirkos reggel volt, a füveken harmatcsöppek himbálóztak (a napsugárnak nem volt elég ereje, hogy gyorsan fölszürcsölje őket), a méhek óvatosan jártak a virágokon, bele nem menve a nedves harangjaikba, pedig úgysem kapnának náthát; minden üde volt és friss, balzsamos illatban fürdött a röpködő narancs-pille, vígan fütyörészett a rigó. Csak a király érezte magát rosszul.
Most egyszerre élénken felkiáltott:
- Ni, ott a fa alatt egy pár kis cipő!
Őfelsége ügyet se vetett a kacskaringós gyalogútnak, a virágágyakon keresztül gázolt egyenesen a fa felé, melynek koronáját hatalmas tölgyek és szálas fenyők takarták el a szem elől.
- Jöjjenek kegyelmetek utánam; sohase törődjenek a virágokkal. Kié azok? Ahogy én nézem a dolgot, itt úgyis vacantia van.
- Ah! Oh!
A meglepetés felszisszenései hallatszottak. A fa tetején girbe-gurba ágak közt ott gurnyaszkodott a hercegprímás összetépett reverendában, melyből foszlányok csüngtek alá, az aranyos infula félrecsapva a fején, a lába pedig mezítelen. Felgyűrt karjával egy fészek felé ágaskodik, melyet egy elálló gallyra rakott meg az óvatos anyamadár.
A főurak és hölgyek hangos kacajra fakadtak. Hiszen végre is nincsenek kőből.
Mátyás az ajkait harapdálta mérgében.
- Jó reggelt, szeretett öcsénk és rokonunk - szólt fel kesernyés gúnnyal -, és jó munkát! Miben hivataloskodik főtisztelendőséged?
- Dicsértessék a Jézus Krisztus - szól le a gyerek gépiesen, elfogulatlanul, egy pillantást vetve a királyra és kíséretére. - Fölmásztam, hogy ezt a fészket leszedjem, de nagyon rossz helyen van. Nemigen tudom elérni. Följebb kellene hágnom, azt hiszem, de félek, hogy a gally letörik.
- Mi is tartunk attól - mondá a király tompa hangon -, hogy nagyot talál esni hercegséged.
- Nem, nem; mindjárt lejövök! Már mindjárt a kezemben lesz. Lám, itt is van! Oh istenem, milyen gyönyörű tojások!… Egy, kettő, négy, hat.
A fiú fürgén kúszott le a madártojásokkal és boldogan mosolygott, kedveskedve mondván a királynak:
- Ugye szépek? Odaadom szívesen. Rögtön rántottát csináltatok belőlök fölségednek.
Hát hogy lehessen egy ilyen kis mamlaszra haragudni? Mikor odaadja a királynak, ami neki legkedvesebb.
Még a fejedelmi arc szigorán, még a szemek villámán át is keresztültörte magát egy kicsikart mosoly, de metsző szavaiból a gúnyt nem száműzte:
- Nagy kitüntetés reám nézve. Hanem most már húzza föl nagyságod a cipőjét és menjen, szedje rendbe öltözékét.
Ujlaki sorba lökdöste az urakat, tettetett bárgyúsággal kérdezve:
- Ne csókoljunk kezet őnagyságának, mit gondolnak kegyelmetek?
Amely ötlet általános derültséget keltett a magas rangú uraknál.
A gyermek fölhúzta cipőit s kötény módjára fölszedett selyem reverendájába rakva a tojásokat, virgoncan futott föl velök a palotába, egyenesen a konyhába, hol nyolc szakács, húsz kukta főzte a villásreggelit a vendégeknek, nagy sürgés-forgással.
A király halántékai lüktettek, arca vörös volt, mint a rák, s indulatos hangon mondá olaszul az egyik fasornál előbukkanó királynőnek, aki nagyszámú hölgyeivel virágokat szedett:
- Hippolyt szégyent hozott ránk. Visszaküldöm a szüleihez.
Beatrix elhalványodott, s esdőleg emelte sötét szemeit férjére.
- Hasztalan minden. Még ma visszamegy Ferrarába.
S ezzel szót se várva, sarkon fordult, gyors, elhatározott léptekkel a palotába sietett, hogy ő maga ossza ki a rendeleteket; de már nem ért rá, a nagy prímási teremben meg voltak terítve a patkós asztalok aranyfonállal varrott abroszokkal; a harangok hívogatólag kongtak-bongtak.
Az éhes úri nép gyorsan gyűlt. Előjött a királyné, a vendégek asztalhoz ülhettek, mely dúsan volt megrakva ezüst tányérokkal, aranykupákkal és billikomokkal.
Mindenki helyén volt, csak egyetlen szék állt üresen a kis prímás mellett, a Kelemen kanonoké, mert a király Medgyesaljaival, a prímási ceremóniásmesterrel közlé kívánságát:
- Intézkedjék kegyelmed, hogy a kanonok ne kerüljön többé a színem elé.
(Hm, morogta Medgyesaljai, a püspöki süveg hát odavan, s legott közlé Kelemennel őfelsége parancsát: »Bizony a püspöki süveg odavan, de vigasztalódjék kegyelmed, hogy ott maradt a madárfészek a fán, most már azt teheti fel a fejére helyette - a madárnak már úgy sincs rá szüksége«.)
Az étkezés nagy ceremóniával ment hajdanta ilyen fényes alkalomkor.
Az étekfogók selyem varrottas kendőbe takartan hozták a tálakat a prímási udvaron keresztül, a konyhától az ebédlőig, az étekfogók előtt a konyhamester, Moretti atya ment méltóságteljesen, de gyalog, a konyhamester előtt a prímási asztalnok, Motesiczky János uram lépegetett fölszerszámozott paripán, kozákos nyest kucsmában. Megtévén a néhány lépést a paripán, az ebédlő grádicsánál leszállt a nyeregből, s visszaeresztvén a konyhamestert, az étekfogókat az ebédlőterembe vezeti, hol is térdet hajtva királynak, királynénak, az egyik tálat elveszi az étekfogótól, őfelségeik elé téve.
S aztán ott állván udvarlásukra, amíg esznek, az utolsó falatnál ismét térdet hajtva királynak, királynénak, új fogásért megyen szolgahadával a konyhába, melyet ugyancsak hasonló szertartással hoz föl az etyepetye oltárára.
Most is minden úgy volt, csakhogy az első ételt aranytálban hozta; a királynénak is térdet hajtott, de a piciny tálat a király elé helyezte.
- Ő magassága a herceg-érsek megbízásából - mondá Motesiczky uram éneklő hangon. - Egy kis rántotta fölségednek.
Őfelségét újból úgy megszúrta ez ízetlen ötlet, mintha kígyó fullánkja lenne, de csak mégse szabad azt észrevétetni; ha megtörtént, megvan, el kell inkább palástolni a bosszankodást. Van hozzá lelki ereje.
- Igen - szólt szelíden -, a madártojásokból.
S azután megízlelte és megette. (Csodálkozhatik az utókor, hogy nem ettől a rántottától lett halálos beteggé, hanem két-három évvel később néhány fügétől.)
Az urak halkan beszélgettek az asztalnál. Czobor a darázsderekú Frangepánné vállán át váltott szót Ujlakival:
- Non datur saltus in naturam. (A természetben nincs ugrás.)
- Difficile est satiram non scribere. (Nehéz szatírát nem írni.)
Kisvártatva visszafelé súgva Ujlaki:
- Én már ki is komponáltam. Egy föliratot kell bevésetni ide a falba: »Hic fuit Mathias rex, Comedit ova sex«.
- Ugyan ne prézsmitáljanak itt deákul - duzzogott Frangepánné.
Mire Czobor a másik oldalra hajolt és a bal szomszéd révén adta odább Ujlaki azóta híressé lett pasquillusát; s hogy gyorsan utazott a kis asztali csemege, mutatta, hogy a vigyorgás, nevetgélés már a túlsó oldalon gyúl ki az ajkakon és szemekben.
E pillanatban azonban óriási zaj hallatszott kívülről; kusza lárma, vad kiáltások verték föl azt az úgynevezett félcsendet, melyet a király jelenlétében fönntart az előkelő társaság. Egy-egy tompa zuhanás, rekedtes hörgés tarkította az egyre növekedő csatarát.
A király intett Keczer György nevű apródjának.
- Eredj fiam, nézd meg, mi történik ott künn?
Az apród megrémülve rohant be:
- Gyilkolnak odakünn. Egy pap a másikat meg akarja ölni.
A király felkelt az asztaltól és az ablakhoz lépett. Mivelhogy a király fölkelt, mindnyájan fölemelkedének.
Künn az udvaron épületes látvány tárult ki. Kelemen kanonok verekedett páter Morettivel, mind a kettő a földön feküdt összefogózva egy gombolyagba, de az atléta-termetű Kelemen volt felül s javában fojtogatta az olasz papot.
- A lelket szorítom ki belőled - hörögte tajtékzó szájjal -, mindennek te vagy az oka!
A szakácsok, kukták, ki piszkafával, ki főzőkanállal, ott álltak körbe és igyekeztek őket csillapítani.
- Aki hozzám közel ér, halál fia! - ordítá Kelemen.
És senki sem mert közeledni. A szegény konyhamester hiába ordított segítségért szeretett alattvalóihoz, mindössze egyetlen jámbor kuktát, Borsodi Palit vitte a bátorság annyira, hogy a fölvert tojáshabot ráönté Kelemen kanonokra, amitől az csak bőszebb lett és harciasabb, szórva az éktelen szitkokat, mint Vezúv a lávát.
- Tönkretettél engem is, a prímást is, megszégyenítéd magát a királyt is, meg kell halnod!
A király leüzent a sárga dolmányú darabontoknak, akik egykedvűen nézték a csata kimenetelét, a bástyáról, hogy rögtön válasszák szét a dulakodókat és vezessék eleibe, ő maga akarja hallani a viszály okát.
Egy-két szempillantás, ott állott a két pap zihálva, téglaszínű nyakkal, lilaszínbe játszó arccal a legfőbb úr előtt.
- Nem szégyenlik, mint értelmes emberek és isten szolgái, ilyen istentelen, botrányos cselekedetre vetemedni?
- Fölséges úr! - kezdék egyszerre.
- Hallgassatok - mond zordonan. - Majd később rátok kerül a sor. Előbb a fát akarom kitépni, aztán tördelem le a gallyakat. Szép állapotokat találtam a prímási udvarnál, mondhatom. A serleg betelt és most kicsordul. Amit a király elhibázott, azt ki is javítja.
Hangja remegett a fölindulástól, éles tekintete a két olasz lovagot kereste, Angelo Colonnát és Fulvio Nellunót, kiket az asztal túlsó sarkán látott ülni az imént a reggelinél.
Egy intésre ott termettek.
- Mindenekelőtt veletek végzek, urak, kegyelmesen elbocsátván benneteket a mulató társaságból, mert belátom, hogy sok munka vár rátok, csomagolás, előkészület a nagy útra.
A lovagok megütődve hallgatták, hogy mi fog következni.
- Ah igen, nem mondtam még. A herceget haza fogjátok kísérni a szüleihez. Adjátok át üdvözletünket fenséges rokonainknak.
Mélységes, zsibbasztó csönd lett, a szívek dobogását meg lehetett volna hallani.
Fulvio szólni akart, a királyné sietve odalépett, de Mátyás közbevágott:
- Elintézett ügy! Egy szót se róla többé!
Király haragja, mint a felhő, komor színbe vont mindent, a lovagok nem enyelegnek tovább a hölgyekkel, a női ajkak nem mosolyognak, minden elhomályosul, megdermed, megfagy. A terem boltíveiről köd ereszkedik alá, a szögletekből árnyékok suhannak, libbennek elő - mert a király haragszik.
Csak egyetlen arc mosolyog, a gyermeké, aki fölött most mondják ki az ítéletet. S csak egyetlen ember mer szólani, Kóla Pali, az udvari bolond:
- Ej, ej, fölséges komám, ez mégse járja, miután már a rántottát megetted.
De ki hallgatna most az udvari bolondra, ki nevetne rajta? Most a papokra került a sor.
- Beszélj, te hórihorgas - parancsolá a király, ki ritkán és csak megvetésből tegezte a papokat -, miért akartad megfojtani társadat?
- Mert érdemetlenné tette magát papi állására, hamisan esküdött és engem megcsalt.
- Mivel csalt meg?
- Mikor a főtisztelendő prímást kerestem egy órával ezelőtt.
- Nos, mikor a herceget kerested…
- Lótottam, futottam, hogy hová lett; egyenesen a kertbe akartam menni, gondoltam, ott van. S ha megtalálom, sok minden nem történik, ami történt. A kertajtónál ott ült ez az ember; kérdeztem tőle: »Nincs bent a kertben a prímás?« - »Nincs!« mondá. - »Igazán nincs?« »Papi hitemre esküszöm, nincsen bent«, felelte s ezzel engemet tévútra vitt. Ítélje meg fölséged helyzetemet, hogy bűnös vagyok-e, ha a rossz indulatok, így felkorbácsolva, erőt vettek rajtam?
Igazságos Mátyás Morettihoz fordult:
- Igaz ez így?
- Igaz, fölséges úr, igaz.
- De akkor te hamisan esküdtél, s ez reverendádba fog kerülni, gonosz pap.
- Nem esküdtem hamisan, a prímás nem volt a kertben.
- Konok, hazug vagy. Én magam vagyok rá tanú. Ott találtuk a herceget. (A király szándékosan kerülte a prímás szót.) Mit felelsz erre?
- Amit mondtam, mondtam. A prímás nem volt a kertben.
- Ez mégis hallatlan! - kiáltott föl a király. - Hurcoljátok el a börtönbe!
- Oda vettethet fölséged, de ezért nekem mégis igazam van, mert az a fiú (és most az ablakmélyedésben álló prímásra mutatott) nem az esztergomi érsek.
- Meg van őrülve - dohogta a király.
De e pillanatban Beatrix tört magának utat a királyhoz.
- Okvetlenül beszélnem kell fölségeddel, négyszemközt, rögtön - szólt lihegve, izgatottan.
Késő volt: mire a királyné odaért, már a két lovag térdre volt borulva a király előtt.
- És ti mit akartok?
- Be akarunk mindent vallani.
- Mit? - kérdé csodálkozva.
- A bűneinket, hogy csupa jóakaratból tévedésbe ejtettük fölségedet.
- Engem? Mivel, jó urak?
- Mi kísértük volt a prímást Budára, múlt év őszén, midőn felséged látogatását kívánta. De akkortájban volt az Ujlakiak értekezlete és híre járt, hogy a prímás vesztére törnek, értesüléseket vettünk, amelyek majdnem bizonyossá tették, hogy a prímást útközben megtámadják, elrabolják vagy meg is ölik. Cselre csel, okosak akartunk lenni, s a páter Moretti fejében az a terv szülemlett meg, hogy ne a prímást vigyük Budára, hanem a játszótársát, Gregoriót, aki korra, alakra hasonlít hozzá. Hadd fogjanak vele csizmadiát Ujlakiék.
- És? - kérdé a király izgatottan.
- És Gregoriót öltöztettük fel, őt vittük el. A fiú kész volt uráért mindenre. A szándék az volt, ha elfogják, akkor előállunk az igazi prímással (s ez lesz a nagy tromf), ha pedig odaér Budára sértetlenül, fölfedjük fölségednek, hogy milyen fölösleges elővigyázattal valánk.
- Mily vakmerőség! Nekem semmit sem szóltatok!
- A felséges királynéval közöltük, ki, minthogy Gregorio prímásságában senki sem gyanakodott (Bakócz, aki már látta egyszer, nem lévén az udvarnál), azzal nyugtatott meg bennünket, hogy alkalmas időben hozza tudomására fölségednek. Egyidejűleg hírek keltek, hogy fölséged vas-szigorral lép fel a kis érsek ellen, s igazi remegés fogta el úgy a prímást, mint környezetét, midőn Kelemen kanonok teljhatalommal idejött Esztergomba. A játék készen volt, csak folytatni kellett. - Kelemen kanonok megint a kis Gregoriót találta az érseki reverendában.
- Mire nem ébred az ember - morogta a király félhangosan.
- Az volt a tervünk, hogy előbb kipróbáljuk a kanonokot, s ha derék ember, az igazi prímást adjuk kezére; de kegyetlen volt; néhányszor meg is verte a gyermeket; azt mondta, fölségedtől meghatalmazása van rá.
- Megmaradtatok tehát a játék mellett?
- Igen, fölség; mindnyájan ebben állapodtunk meg, s maga a hercegérsek legszívesebben.
- Persze, mert nem kellett tanulnia.
- Gregorio tanult helyette, de felhőtlen égből jött a villámcsapás - folytatá Fulvio -, midőn leérkezett a királyi rendelet, hogy a prímás játszótársa Budára küldessék nővérével.
- Nos és mi történt?
- Nem volt más mód, uram király. Az igazi prímást kellett elküldeni.
A király élénken kiáltott fel:
- Eszerint a kis Talján Gergely…
- Senki más, mint Estei Hippolyt herceg!
- Hisz ez derék dolog! - tört ki őfelsége nagy vidáman. - Bár vétkeztetek, megbocsátok. Mert a megoldás igen kellemes. Keljetek fel, vitézek, és üljetek az asztalhoz. Ti ugyan hamar visszaérkeztetek Olaszországból!
Aztán az urakhoz fordult, kiket egészen elkábított a meglepő fordulat:
- De hol van a mi Gergelyünk? - kérdé nyájasan.
- Az imént láttam az udvaron - felelte Ujlaki, s maga szaladt ki érte, hogy beszólítsa.
Zajos, viharos éljenzés tört ki, mikor a népszerű apród betoppant:
- Éljen az érsek! Éljen az esztergomi érsek!
A kis Gergely elhalványodott. »Mindent tudnak!« rebegé. De félelme csak egy percig tartott. A király eléje lépett, szeretet- és kevélységtől sugárzó arccal hajolt hozzá és megcsókolta.
- Ej, ej, rossz kópé, hát illik az, a királyt bolonddá tenni?
Majd a királynéra nézett fél haraggal, fél pajkosan:
- És a királyné-asszonyka is! … No, de most már hozhatja kegyelmed, Motesiczky uram, azt a második fogást! Üljünk vissza, urak, az asztalhoz!
Majd a két egymással farkasszemet néző papot pillantotta meg.
- Kendtek pedig menjenek isten hírével, béküljenek ki, aztán mosakodjanak meg.
Azóta sem volt olyan lakoma Esztergomban, mint ez a reggeli.
A harmadik fogásnál felállott a király, teli billikommal:
- Vitéz urak! Igyuk ki poharunkat nemes házigazdánk és szeretett öcsénk, Esztergom hercegérsekének egészségére, ki, mint a mesékben a királyfiak, alacsony sorsban szerezte meg magának a tiszteletet.
A király után Ujlaki mondott lelkes felköszöntőt ugyancsak a prímásra, fölemlítve, hogy az a merénylet csakugyan tervben volt ma egy éve, amiről a nemes ferrarai lovag szólott - de ma ő volna az első, aki vérét ontaná a prímásért.
Legmulatságosabb volt azonban a Czobor uram mondókája; szólt pedig a kis Gregorióról, aki prímási nevelésben részesült s egy gyermek lelkületét meghaladó odaadással állta ki a Kelemen kanonok szekatúráit ura helyett. »Az ember - úgymond a főúr humorosan - még magának se tanul szívesen, hát még ha valaki másnak tanul.«
- No, de nincs benne kára - szólt a király nevetve -, mert míg ő Hippolyt számára ismereteket szerzett Kelementől, azalatt Hippolyt az ő számára birtokot és nemességet szerzett éntőlem.
Valami volt azt nézni. A fényes nevű, hatalmas urak mind oda járultak a kis Gregorióval koccintani. S ez már mind igazi volt, kiérdemelt dolog, nem bohókás szerep, mint a prímásság.
Arca sugárzott az örömtől.
- Ez még mind semmi - súgta neki a prímás, a háta mögé kerülve -, hanem ha majd átadom reggeli után a két kis zergét, amit neked hoztam.
…Azóta se volt olyan lakoma Esztergomban. Poharat emeltek még Kanizsay Péter (a királynéra), Lendvay János, Perényi Pál igen csinosan (az anyaszentegyházra), Dersffy, Madách stb.
FARKAS A VERHOVINÁN
1892

I. RÉSZ
A VARÁZSLATOS RÓKABŐRÖK
Mármarosvármegye levéltárában a poros akták közt van egy vádlevél e század elejéről, melyben ez a csiklandós kifejezés is előfordul:
»Ille rex centum virgines defloravit.«
Ami, ha nem is hűségesen, de inkább illendően lefordítva körülbelül annyit tesz, hogy a király száz virágot letört.
Volt hol. Igazi paradicsomkert Mármarosvármegye; sója, fája, vize van, mindene van. Még gyémántjai is. Napokig lehetne róla mesélni. Szép nemzeti folyónk-, szőke hullámú Tiszának itt jön meg a kedve útra kelni. A Kabola-Polyánán kellett lakniok valaha a görög isteneknek. Junó a Sosarkában fürdött. Talán arról fecsegnek az acélszürke habok. Az igézetes rahói völgyben azt hiszi az ember, hogy no, most mindjárt egy nimfa, vagy egy driád lép ki a fák mögül. Persze, a valóságban egy-egy hosszú-kaftános, tincses zsidó bukkan ki helyettük. Hanem ez újabb akvizíció. S ennek dacára is paradicsomkert Mármaros. Terem benne tömérdek fehér rózsa, szelíd nézésű orosz leányzók, még ennél is több piros rózsa, tüzes szemű oláh fáták… Hiszen tán meg se látszott az a száz letört virág!…
Szinte nem érdemes értök szót vesztegetni.
De csak mégis elmondom, hogy Mihályi Pál uram megyei esküdt éppen azokban a nehéz napokban, mikor a megyei nemesség odajárt az inszurrekcióban, a nagy Napóleon ellen, kihirdette járásában a Verhovinán, hogy Péter-Pál napján odaérkezik a király, hű népe látogatására.
Dobszó mellett kiáltották el a tizedesek a községekben:
- Adatik tudtára mindeneknek, hogy király őfelsége megérkezik Péter-Pál ünnepnapján a Verhovinára, s a kamionkai völgyben lészen tartózkodása sátorában, ahova is minden telkes jobbágy egy rókabőrt tartozik elvinni ajándékba, s minden egyes község a legszebb hajadont.
Szállt, szállt a hír. Miért ne lehetne való? Míg a nemes urak elverik Napóleont, ide jön nyaralni biztos helyre, a Verhovinára. Hát okosan teszi. Olyan ez, mint a vár. Hegyek mögött hegyek, amikről ezüst giliszták futkosnak lefelé pajkosan… örökké futnak, ezer év óta sietnek, soha sehol meg nem állnak e keskeny csermelyek.
Az ezüst giliszták erre a hírre se álltak meg, csak az emberekben keltett érdeklődést, pezsgést.
Bezzeg lett becsülete a rókáknak. Sokra vitte isten a dolgukat. A leghíresebb medveölők is kicsibe kezdték venni a mackót, hadd nőjön, hadd szőrösödjék, mindenki a rókákra vetette magát. Elannyira, hogy tán maguk a medvék is észrevették ezt és sopánkodának: »Nagyon elszaporodunk, ha ez így megy; mi az ördög történhetett a bőrünkkel, hogy senkinek sem kell többé?« (Nyilván a szűcsöket okolták!)
Hát még a szép hajadonok értéke hogy fölszállott! Nem is folyt szó másról a falvakban, mint: melyik a legszebb, ki menjen a királyhoz? S milyen előny háramlik abból a leányra, famíliájára, a községre, ha a király szeme megakad valamelyiken? Volt aki szepegett, hogy el kell mennie, de azt is restellte volna, ha otthon marad.
»Nem tör ki a lázadás, hehehe« - nevetgélt Mihályi uram a markába, mikor végigkocsizva a falvakon, látta, hogy patyolat-ingvállakat varrnak az asszonyok a ház előtti padkán, hogy a csizmadia kaptáján kordováncsizmácska szárad künn a kis ablakban, s mikor panaszra jöttek hozzá apák, anyák:
- Jaj, nemzetes uram, égbekiáltó igazságtalanság történt a leányommal. Nem őt választották bíró uraimék a király elébe, hanem a verébfejű Olényát, pedig isten, ember tudja, hogy a mi leányunk a szebbik. Sír, rí szegény azóta, mint a megbolygatott lánc.
- Hát ő is hadd jöjjön! - rendelte a hatalmas esküdt s még jobban nevetgélt utána.
…Hja, bizony ostoba fenevadak voltak azok a sárkányok, kik a magyar népmesékben mindennap egy szüzet reggeliztek fel, a fekete posztóval bevont város nőnemű fiatalságából, hogy ki nem találták a dolog tetszetősebb formáját (pedig a hét fejükben lehetett volna annyi ész): mindég a következő legszebb leányt kérni; amennyire hiúk ezek a bohó kis leányok, biz isten önként is elmentek volna a sárkányhoz. S mennyi fekete posztót lehetett volna megkímélni.
A Verhovina hajadonai nem ellenkeztek egy csöppet sem, mert aranyból volt a horog, amelyen kifogták: hogy a legszebbek jöjjenek. A rókákról nem lehet ennyi jót mondani. A rókákban kevesebb lojalitás és hiúság van. Igaz viszont, hogy a hajadonok közt az a legenda volt elterjedve, mintha a király házasodni akarna, hát nyilván asszonyt választ a verhovinai lányok közül (no iszen, majd adna annak a felesége, Mária Terézia császárné), és ez elég maszlag volt; de a rókák közt nem volt forgalomban semmi legenda, s a rókák végre is szeretik a bőrüket állandóan magukon viselni, bármennyire megtisztelő legyen is egyébként egy róka hüvelyére nézve, ha az a király tulajdonába megyen át.
Öreg Tahó Mihály uram, aki nagy versifikátor volt a maga nemében, versekben írta meg valamikor a Verhovinát, Mármaros legelhagyatottabb hegyi vidékét, hasonlítván annak mappai ábrázatját a pacalhoz, s minthogy kulináris ember volt inkább, mint festő, a fenyvesek illatáról a malacpecsenye szaga jut eszébe, írván:
Itt sütik a tarka farkú
Kis malacot
Fűzfanyárson,
Faparázson.
Egyéb figyelemre méltó dolgot nem lehet mondani a Verhovina egyforma kinézésű völgyeiről, hegyeiről. Azt meg éppenséggel meg sem álmodhatta, hogy itt valaha király tanyázzék - ahol még a nemesség is restellt letelepedni. A Hatfaludyak, Pogányok, Szaplonczayak a megye szereplő famíliái, mind az enyhébb részekbe húzódtak. A Verhovina volt az ismeretlen megyerész. A szolgabírák évtizedekig be se szagoltak oda, vicispán arra sohase járt, hacsak nem valamikor Mátyás idejében. De hova is szállt volna ott be egy akkora nagy úr? Nem volt ott se kastély, se vendéglő. Nem volt ott semmi, amit megehetett volna. Ami azonban őt megehette volna, egy-két medve, sűrűn akadt. A Verhovina a vármegye mostoha földje. Azért húzódtak aztán oda a mostoha gyerekei és a katonaszökevények, meg az üldözött betyárok. Oda már a pandúr se ment utánuk. Az ördög találjon meg valakit a Verhovinán!
S most szinte képzelhetlen, a király jön oda. Ilyen bolondság is csak az olyan fejben teremhet meg, amin korona van. Közönséges kalap alatt lehetetlen.
Minden mutatta már a nagy nap közelgését. A környékbeli mesteremberek sátort emeltek a kamionkai csendes völgyben, mely szép, de vad. Mihályi ügyelt fel mindenre. Nemzetiszín szövettel volt bevonva a sátor, aranyozott kopjára feltűzött ajtófüggönyökkel. Köröskörül az ország és a megye címerei tarkállottak. A sátor belsejében aranyos trón készült s pompás ágy medvebőrökkel. A sátor mögött vagy ötven lépésnyire sütőkemencéket, katlanlyukakat vájtak a földre a napszámosok. A híres Vojteknét hozatják el Husztról, az fog a királynak főzni. No iszen, nem is evett az még Bécsben olyan töltött káposztát és levélensültet!
Egy magas árbocon, a hegy tetején hosszú piros-fehér-zöld zászló kígyózott. Csak úgy dagadtak tőle a szívek. Réges-régen röpködött itt ilyen, csak a nagyon öreg emberek hallottak valamit… csak a nagyon vén fák susognak róla, s csak a legvénebb rigók füttyében hallik még valami elmosódott hang abból a nótából, amin a kurucok masíroztak erre…
Nagy dolog lesz itt Péter-Pál napkor, ha megéljük. Nagyon nagy dolog lesz.
Össze is gyűlt az egész környék ünnepi ruhában. Nem látott még eleven ember annyi új bocskort és annyi új halinát egyszerre. Csak a vakok maradtak otthon és a csecsszopók. De még olyan rivalgás is régen volt, mint mikor a kanyarodónál feltűnt a négylovas hintó, röpködő mentéjű huszárral, cifra árvalányhajas kalapú kocsissal a bakon.
De elhalt a vivátozás, mikor a hintó közelebb ért, abbanhagyták a rókabőrök és kendők lengetését, mert csak egy fiatal, szürkeköpenyeges úr ült a hintóban, keskeny, fekete bajuszú, csinos, piros arcú, nemigen lehetett több huszonhat évesnél. Nem volt azon semmi királyi, se korona, se palást, se aranyalmás-bot.
- Ez talán csak a palatinus! Vagy annál is kisebb!
De amint a négy tajtékos paripa megállott a sátor előtt, fél térdre ereszkedék a hintó-hágcsónál nemzetes Mihályi Pál uram, s így szólott a lelépő deli legénykéhez:
- Isten hozta közénk felségedet!
Szél zúgott a Bisztra Hora felől. Alig lehetett hallani a szavakat. Csak lassan terjedtek, morajlottak a nép között, hogy mégis a király az, saját fölséges személyében. No iszen, szépen vagyunk, még csak a kalapot se billentettük meg! De ki hitte volna?
Mihályi az öklével fenyegetőzött:
- Éljenezzetek hát gazemberek, csürhék!
De mire észrevették magukat, már akkor a király benn volt a sátorban.
- Úgy kell, magára vessen - mentegetőztek némelyek -, miért nem öltözött fel illendőképpen?
Az esküdt dühbe jött:
- Persze hogy ezüst bocskorba, selyem halinába, ti szamarak. De legalább hoztatok-e elég rókabőrt? Akinek rókabőre van, álljon ide! Őfelsége átöltözködik elsőbben királyi ruhába, aztán bevisszük neki a bőröket.
A rókabőrösök gyorsan verődtek össze, mert édeskevesen voltak, harmincan-negyvenen. A lembergi szőrme-kereskedők már kora tavasszal összevásárolták ami kevés készlet volt a környéken. Ki sejthette volna még akkor a királyjárást, hát még azt, hogy rókabőr megyen adóba.
Volt is sok szóbeszéd, találgatás e furcsaság miatt.
- Valami szűcs van talán a király miniszterei között?
A rutén parasztok másképp találták el:
- Az orosz cár ellen visz télire hadat a király, mert a katonák kabátját bélelteti a bőrökkel.
Szárnya nőtt az oláh fantáziának (de ebben már valami okosabb dászkál eszének is része van).
- A nagy Napóleontól jön a dolog. Az követeli királyunktól a bőröket hadisarcban. Világos mint a nap. Mert úgy van az, atyafiak, hogy »kakas« van a francia zászlókon. Kakas bizony. S a rókák már annyi kakast megettek a világ eleje óta, hogy most megfordult a kocka, a kakas akarja elpusztítani a rókákat.
- Csak az a baj, nemzetes esküdt uram - sopánkodának a rókabőr nélküliek -, hogy nekünk nem jutott. Meg is vagyunk ijedve cudarul: mi történik velünk?
Mihályinak már elmúlt a haragja, nyájasan biztatta meg a nyugtalankodókat:
- Nagy büntetés érhetne, bizonyos. Csakhogy azért mégse lesz kutyabajotok se. Mert itt vagyok én és szeretlek. Bajotokban el nem hagylak. Hát ne is féljetek, míg engem láttok. Engem pedig mindaddig láttok, amíg meg nem vakultok.
(Ez célzás akart lenni azon instanciára, melyet a verhovinai jobbágyok az alispánhoz intéztek tavaly, hogy a zsaroló, kegyetlen esküdtet vegye el a hatóság a nyakukról.)
Ekképpen proklamálván miheztartás végett a saját örökkévalóságát, bizalmas kedélyességgel folytatá:
- Lesz itt annyi rókabőr, amennyi kell. Mindenitekre jut egy, bizony meglássátok!
De már erre kétkedve néztek össze az emberek, bár jól esett nekik a biztató szó - de csak olybá vették, mint hiábavaló kedveskedést: mintha búzapálinkával kenegetnék a fülüket -, szinte kár a pálinkáért… Némelyik elfordult, fejét rázta: »De már azt nem hiszem«. Egy-kettő könnyedén vont vállat. Ej, hátha! Hatalom a vármegye. Hátha példának okáért olyan csodasípja van a nemzetes úrnak, amit ha megfúj, az erdőkből egyszerre összefutnak az összes rókák…
- Az ám - tréfálózik a majdánkai takács, a vállán lógó rókabőrt megelégedetten simogatva. - Összefutnak a rókák természetesen, hogyne? És természetesen megnyúzva? És a bőrüket a szájukban hozzák. Hát egy kis friss brindzát ne hozzanak belekötve?
Nevettek a takács ötletének, de mégis bíztak Mihályiban.
- Az atyuska megsegít, ha mondta. Biz isten megsegít. Hiszen csak nem beszél olyan úr a levegőbe?
Nem volt ugyan csodasípja, de mégis szavának állott az esküdt úr. S amint az első húsz embert bevezette a sátorba, kik lerakták hódolatul a rókabőröket a trón zsámolyához, nemsokára kijött a sátor másik nyílásánál, ugyanazon átadott bőröket hozva a hóna alatt, egy-két ravasz szemhunyorítással odainté a népeket és a Márton hajdút:
- Fogjad a bőröket, Márton, és add el öt huszasával. Ide, ide atyafiak! Őfelsége nem veszi észre, s a becsület meg van mentve, hehehe. No-no-no, ne előzködjetek! Először az érdemesebb emberek kapják. Ez a dolog rendje.
Eszök ágában sem volt előzködni, sőt inkább nagy ímmel-ámmal vették az öt huszasos ajánlatot. A nemzetes úr maga válogatott ki húsz embert a tömegből, akik a bőröket megvehetik öt huszasával.
A többiek nem is bánták valami nagyon, de Mihályi jó kedvvel feddette őket, rájok fogva, mintha bánkódnának, türelmetlenkednének.
- Ne csináljatok zenebonát, fiaim, ne okoskodjatok a bőrök miatt. Hiszen nem moly a király, hogy megegye őket! Ahogy egyszer kihoztam, kihozhatom máskor is. Türelem, türelem, népecskéim. Úgy elcsinálom én azt, hogy mindenki leteheti a maga adóját. Hiszen nektek lesz az jó, nektek lesz az öröm.
S valóban őfelsége kegyesen fogadta a színe elé járulók második csoportját is.
Az ősz Nóga István mondott néhány szót a trónon ülő fölséghez, amint ő s társai letették előbb a szőrme-neműt.
- Fölséges urunk és királyunk! Elhoztuk fölségednek e csekélységet, e nehány róka bőrét. De ez csak annak a jelképe, hogy ha egyszer a mi bőrünket kívánja fölséged, azt is el fogjuk hozni.
A király nyájasan mosolygott, aztán így szólt:
- Meg vagyok győződve hűségtekről.
Majd Mihályi felé fordult:
- Jegyezd fel, hívünk, e derék emberek neveit. Mindnyájukat nemessé fogjuk tenni.
Mire körülnézett öreg Nóga István a társain, egyre nagyobb meglepetéssel, míg végre így szólott reszketeg, gyenge hangján:
- Mi itt már eddig is mind nemesek vagyunk, felséges uram, ahogy nézem.
- Annál jobb, annál jobb - szólt őfelsége szinte kedvetlenül, hogy dicső elődei már elszedték előle ezt az örömet, s fenségesen előkelő kézmozdulattal intett távozást.
Mihályi uram sopánkodva mondá a kimenő bocskoros nemeseknek:
- Ejnye, ejnye, de furcsa véletlenség, hogy csupa nemes atyafiakat válogattam ki kegyelmetekben. Ejnye, ejnye!
Nagy fejét, mely úgy viszonylott testéhez, mint a káposztafejhez a káposzta torzsája, búsan csóválgatta, míg apró fürjszemeiben a ravaszság látszott bujkálni.
Mintha tudta volna, mitől döglik a légy; mert ez a véletlen összeválogatás megtermé a maga gyümölcseit. Mint a futótűz terjedt a tömegben, hogy a király mind nemesekké akarta tenni a bentlevőket. A nevezetes esemény szemtanúi nagy, álmélkodó csoportok előtt beszélték a részleteket.
S amint újra feltűnt a hajdú az újra kihozott rókabőrökkel, egymáson gázolva, egymást lökdösve rohantak feléje a parasztok.
- Nekem is egy bőrt! Ide is egy bőrt!
- Öt tallért adok érte, nem öt huszast!
- Tíz tallért adok érte!
Némelyik egy egész harisnya pénzt nyújtogatott a hajdú felé nagy csörgetéssel:
- Márton lelkem, nekem egy bőrt!
Mihályi uram megelégedetten dörzsölgette a kezeit, meg-meglökve a mellette álló Peléczi Jánost, egy vén írnokot, ki most mint szertartásmester szerepelt:
- Pompás ünnepély. Ördöngösen sikerült ünnepély! Hanem most már magán a sor, domine Peléczi! Rendben vannak-e a nyalánkságok?
Peléczi vigyorgott.
- Együtt van mind a száz.
- Hát akkor siessünk elvégezni a prózát, hogy hamarabb áttérhessünk a poézisre, amice…
Ment fürgén az új köldöttséget bevezetni, hogy azután ismét és ismét azt csinálja. Így lőn az a csoda, hogy húsz-harminc rókának a bőrével ezer meg ezer ember takaródzék. A jámbor uralkodó nem vette észre az ártatlan csínyt, s kora reggeltől messze délutánig szakasztott ugyanazon bőröket vette át a hódoló hűséges alattvalóktól. Az egyik sátornyíláson bevitték, a másikon kihozták. Miközben a Márton hajdú keze alatt egy egész zsák telt meg huszasokkal, tallérokkal.
Messze délután volt, még mindig rajzottak a hódolók, pedig már a Vojtekné asszonyom hírnökei erősen szorongatták az udvart. Egyik is, másik is jött, hogy »kész már a leves«. Vojtekné üzeni, szakítsák már abba az országkormányzást. Mind nem használt semmit, míg végre dühbe jött a derék asszonyság, s keresztülvervén magát a sátor nyílásánál meztelen karddal álló két hajdún, felgyűrt ujjakkal, »varecskával« a kezében berohant a sátorba, nagy méltatlankodással rikácsolva:
- Az istenért, mind megkozmásodnak az ételek!
Ez valóságos kényszer volt.
- Mindjárt, mindjárt! - tuszkolta Mihályi gyöngéden kifelé.
- Könnyű a királynak, annak mindig meg lesz a királysága - morogta Vojtekné haragosan -, a korona akkor is korona, ha penész van rajta, de hova lesz az én becsületem, ha rossz ételt adok?
- No, ez már igaz! - hagyta rá az esküdt, s legott kiadta a rendeletet Peléczinek, hogy a király szemlét tart, míg odabent terítenek.
A vén írnok méltóságteljes arcot vágott… Nem kis feladat az, ami őreá vár. S mint ahogy a csirkéket szokás előhívogatni a búzaszemekre, elkezdte kiáltozni oláhul, oroszul, kedveskedő nyafka hangon.
- Ide leányok! Rezedaszálak! Ide, ide, édeskéim!
Ha valaki azt kiáltaná a réten a füvek, a kórók, labodák, lóherék felett: »Elő, elő, kedveskéim«, s erre a szóra mind egy rakásra jönnének össze a réti virágok, kibontakozva rekenyő farkastej-szomszédjaik mellől, micsoda gyönyörű bokor keletkeznék…
Itt úgy volt. Ömlöttek a szebbnél szebb leányok Peléczi mellé. Egyik magas, kevély szépség, hosszú aranyhajjal, mint egy királyleány, a másik zömök, barna teremtés, de helyes, formás és fürge, mint az orsó, a harmadik mélázó szemekkel, filigrán termettel, mint a suhogó nád. A mennytől van szemszíne lopva amannak, az utánavalóé csak a diótól, de mégis milyen beszédes.
- Hohó, te Nástya, majd kicsattan az ajkad, fiacskám. Nem festetted be, kis selyma, málnával? (De nem bizony, ha mondom). Hát te, gyíkszemű Marinka, azért jöttél mezítláb, hogy a piciny hattyúlábadba belebotoljék a király? No, valld meg, hogy azért.
Becézgette, ingerkedék velök, akár valami vén udvarmester, miközben szakértően helyezte el őket művészi tarkaságban, mintha koszorút kötne. Ide egy bimbót, oda egy violát, közbül valami bágyadtat, egyszerű marmancsot: »Állj ide báránykám, Moldon Klára!«
Kifogyhatatlan volt az észrevételekben, a rendezkedésben.
- Ereszd le a hajadat, Anuta; hidd el, sokkal szebb úgy. Igazítsd meg a csipkekendődet, Dunjecska. Az istennyila üssön ezekre a hasítékokra, amit elöl az ingen hagytok; nem merek odanézni. Dülleszd ki a melledet, Borbála, hadd lássék a derekad minden mivoltjában. Teringette, ha még fiatal lehetnék. Nem anyától lettél, ha jobban megnézlek, valami darázs szült ezzel a derékkal, úgy van az valahogy… Mi a kő, Iliánka, mi a kő? Hátrahúzódunk, félénk hamupipőke? Állj íziben az első sorba! Ne tarts attól, hogy a király beléd bolondul. No, volna is kibe?… Hopp, ide a középre, te napraforgó a liliomok között, te, te, óriás Katharina. Ha én király volnék, sohase ülnék a trónra, ha a te öledbe… (»Ne bomolj, bátyika, ne bomolj!« - felelte pirulva az óriás Katharina.)
A mindenütt jelenvaló Mihályi hol elszaladt, hol odaszaladt meglegeltetni a szemeit.
- Szépek, üdék, mint a cseresznyék, domine. Igaz, ami igaz! Van miből választani a királynak. Ugyan melyiket választja? Mit fordítgatja a szemeit ég felé, hogy nem tudja. Hiszen nem azért kérdeztem, hogy feleljen, mert maga, Peléczi, egy közönséges fatuskó, némi lélekkel kibélelve. De a bélés is rossz, kopott és szakadozik. Ej no, vén gyerek, csak nem húzza fel mindjárt az orrát? Hiszen nem rosszból mondom. Hiszen éppen a bélés miatt becsülöm. Csak azt akarom mondani, Peléczi, hogy mikor a király kiválasztja a legszebbet, a két utána való legcsinosabb maradjon itt az asztalnál felszolgálni a »királynét«. Ezek a palotahölgyek, hehehe.
Az öreg szertartásmesternek megtetszett az ötlet; neheztelő arca egyszerre nekiderült:
- Persze - mondá -, persze - de a másik felét a foga közt morogta.
- Mit dünnyög bolondot? Hogy »de mi nem vagyunk apródok?« Mindegy, amice, mindegy, ámbátor természetesen sajnálatos. Mindannak dacára, naponkint hármat rendel be ezután is, szőkét, barnát vegyítve, míg csak tart a készletből. A királyi háztartás pazar legyen, amice. Nem tesz semmit, ha az ételek érintetlenül maradnak. Az asztalt mindennap meg kell azért rakni.
A ceremóniásmester köhécselni kezdett:
- No, mi az? - riadt rá Mihályi. - Mikor maga köhög, az annyit tesz, hogy valami kifogása van?
- Semmi, semmi - suttogta Peléczi ijedt hangon -, őfelsége közeledik!
Delejes áram futott át az emberek hátgerincén… Ott jön, ott jön! Kilépett a sátorból és a szüzek felé tart.
Szép, délceg növésű, bátor tekintetű. Tiszta együgyűség volt rá nem ösmerni! Daróc ruhában is fejedelmet mutatna. De nincs ám darócban. Megittasult a szem selyem atilláján, piros bársony mentéjén. Görbe aranykardja drágakővel rakva, negédesen csörgött. Sárga szattyáncsizmáján mindenik lépténél egyet pendült kevélyen az ezüst sarkantyú.
Nagy »vivát« hangzott fel hömpölyögve. A felség kedvesen integetett a fejével jobbra-balra. A leányok úgy tettek, természetesen úgy tettek, mintha oda sem néznének - pedig mindnek odaszaladt a pillantása különböző álutakon. Némelyiknek a szája is nyitva maradt. Hiszen eddig csak a fonó meséiben élt szakasztott ilyen alak, ezüstszőrű tátoson, a királyleány almájáért nyargaló. Talán ez is csak álom…
A király felvillanyozva sietett a leányokhoz. Forrt már talán a vére. Mert ez oszt’ a szemle! Hórihorgas gránátosok helyett, harmatarcú, fényes szemű szüzek. Éppen száz, egy század!
De a király útja, még ha párnáznák is, tele volna röggel, tele akadállyal. Panaszos emberek instánciákat dobnak a lábaihoz, megállítják zokogó szóval, elébe dobják magukat, térdre esnek.
Két férfi és egy szelíd arcú asszony (valamennyien Szinevérről valók) eléje toppantak. Mihályi el akarta őket űzni, de a király így szólt:
- Szaporán, mit akartok?
- Igazságot kérek - szólt az egyik férfi. - Ez a nő megölte a testvéremet, a férjét. Három évvel ezelőtt eltűnt örökre.
- S ki látta, hogy megölte? - kérdé az uralkodó.
- Senki sem látta, felség, de ő maga mondja, maga elösmeri. Megölte s elásta, messze, túl Szigeten, a Soporka patak mellé.
A szép, bánatos asszony tétova, dúlt tekintetét a királyra emelte s egykedvűen, mélán ráhagyta:
- Igaz, igaz, úgy van!
- Felség - szólott közbe a második férfi. - Én a testvére vagyok, s azt tartom: a férje eltűnése meggyengíté a húgom eszét.
- Tegyen ítéletet felséged - esengett az eltűnt férj testvére, s ugyanezt sürgették az ott álló szinevéri bírák.
- Hol van a holttest? - kérdé a király.
- A holttest nincs meg, mert a Soporka egy ölet vitt el három év óta a partjából.
- Úgy? - mondá a király. - Mielőtt döntenék, vezessétek elébem a patakot!
E bölcs ítélet (mely mint a mármarosi krónika megjegyzi, méltó volt egy király szájába és a corpus delictit követelő törvények szelleméhez) egyszerre elseperte onnan a szinevéri bírákat. Megdermedt ereikben a vér. - Elővezessék a Soporkát? Hiszen nem valami vándorlólegény az, hogy a bakter a fülénél fogva előhurcolhatná! Ámbátor esztelenebb a vándorlólegénynél, mert butaság kell ahhoz, hogy valaki a saját partjait széthordja, megegye. Hiába, víz a víz csak, ha pálinka folyna a Soporkában, az nem tenné!
Alig tett pár lépést őfelsége, már újra megakaszták a dorankájai atyafiak. Nagy bajuk vagyon, mondák, maga az egyházfi adta elő. Tahó Mihály uram, aki Nyágován lakik (egy borzasztó nagy diófa van az udvarában, felséges uram), tartozott Dorankája községnek néhány száz tallérokkal. De mindez per alatt volt, penészedett, mint a gazdátlan túró: a prókátorok voltak benne a kukacok. Végre aztán kiegyeztek: isten neki, legyen vége, csináltasson Tahó úr az egészért az eklézsiának egy harangot.
Mihályi megrezzent a Tahó névnél, magát a királyt is kedvetlenül érintette, de mégis kegyesen biccengetett szép fejével; szemvakítóan rezgett ezalatt fövegén a kócsagtoll.
- Csak folytasd, bátran folytasd!
- Az uraság meghozta a harangot Besztercebányáról, maga komponálván rá köriratnak ékes versezetet: »Holtakat temetek, - Felhőket kergetek, - Élőkkel beszélgetek.«
- Eleget vállal a harang - jegyzé meg a felség mosolyogva.
- Vállalta, hiszen vállalta, de mi történt? Föltettük (mert még a tornyunk nem volt kész) a haranglábra. Másnap azonban leszakadt valamiképpen s az ott játszó ártatlan gyerekek közül agyonzúzott egyet. Ott találtuk vérrel befecskendezve a szent ércet. A nép felzúdult. Micsoda harang ez? Hát úgy beszélget az élőkkel, hogy maga csinálja halottakká? Lázban van Dorankája, felséges uram, hogy ők a gyilkos harangot nem engedik a tornyukba. Voltunk Tahó uramnál, vállat vont, voltunk a rézöntőnél Besztercén, az is vállat vont. Hát mármost azért jöttünk apostoli felségedhez…
- Csak sebesen!
- Hogy mitévők legyünk?
A király elgondolkozott kicsinyég, aztán így igazítá el:
- A harang kétségtelenül rosszul kezdte a maga feladatait végezni, de ti mégis bízvást föltehetitek a toronyba, ha egy kalapácsot csináltattok hozzá, amelyik büntetésül üsse-verje idők végezetéig örökké.
A félkaréjban álló dorankájai hívek beleegyezőleg bólingattak a fejeikkel: »No, ez bizony jó lesz, ebbe belenyugszunk«, s a király végre tova mehetett, amerre kétszer száz delejes szem vonta.
Mihályi mellette poroszkált, s megelégedett szempislogással kísérve súgta:
- Ügyes Mátyás voltál, gyere most IV. Lászlónak!
A király szinte meghökkent egy percre, szemben állva a leányokkal. Fesztelensége elveszett. Míg tekintete bizonytalanul szaladgált arcról-arcra, mint mikor a billegető ugrál barázdáról-barázdára, szívét valami szorongatás-féle kényelmetlenség fogta el, mint a közönséges boltfeltörőt, mikor először megy lopni a templomba. Úgy tűntek fel neki ezek a leányok, mint valami szent csoportozat. De csak egy percig tartott e szorongó érzés. Lassan-lassan visszanyerte ruganyosságát. Néhány enyelgő kérdést, megjegyzést tett. »Sok eső eshetett a vidéketeken«, mondá a szálas Katharinának. A Nástya tejszín arca körül egy nagy aranyzöld légy röpködött szemtelenül, a király feléje legyintett a kesztyűvel, elkergette: »Hess, - te is szereted az édeset.« (Nástya fülig pirult.) Az éjhajú Nustyán Borbála kezéből kiesett a slingelt kézi keszkenője. A király pajkosan, menten rátette a lábát: »Nem adom ám oda egy csóknál alábban.«
Borbála természetesen elfutott a csók elől szemérmesen, s ezzel látni hagyta a mögötte álló Glidor Erzsébetet. Az nem volt olyan szép (ámbár a növése kifogástalan), de a király hátratántorodott bámulatában, mikor megpillantotta; világoskék szoknyája tele volt aggatva köröskörül, aljától a derékig, kukoricaszem nagyságú gyémántokkal. Ingerlőn csörögtek s szemvakítón fénylettek olyan sokaságban, olyan sűrűn, mint mikor a mennybolt a legcsillagosabb.
- Álmodom-e - dünnyögé. - Hisz ez az indiai nábobok összes kincse!
- Mármarosi gyémántok - világosítá föl nevetve Mihályi.
De különben is másfelé fordult már a figyelme; a gyémántszoknyás lány egyszerűen öltözött szomszédnéjára.
- Hogy hínak, kis lányka?
Megbiggyesztette pici száját gyerekesen.
- Nécsa Iliánának.
Volt az egész lényében valami eredeti, valami dévaj makrancosság. A szemeiben, a mozdulataiban. Az ingválla oldalt félrecsúszott, s egy kis darabot látni lehetett a vállából, olyan színűt, mint a körtefa virága. A királynak eszébe jutott, hogy bizonyosan olyan édes is, mint a körte. Be jó volna beleharapni! A legfelsőbb kéz meg nem állhatta ez igézet alatt, hogy legalább meg ne csípje.
Iliána fölszisszent, arca lángba gyúlt fáklya lett. Amellett egész teste vonaglott, zsugorodott, rezgett, mint a balzsamina szirom, ha kézzel érintik.
- Hova való vagy?
Érezte vérét a fejébe tolulni, hangjára fátyolt vont az izgalom. A király is csak gyenge ember.
- Dorankájára - felelte Iliána halkan.
- Hány éves vagy?
A leány lopva a királyra tekintett. Ej mit, hisz ez is csak legény! Nekibátorodott:
- Eggyel több mint tavaly voltam.
Ezzel a királynak még csak jobban tetszett; nem volt megsértődve.
- Hány szeretőd van már? - évődék tovább is.
- Eggyel kevesebb, mint ahányat akarnék.
- Ugyan hányat?
- Hát egyet.
- Leszek én az az egy.
Iliána féloldalt görbíté fejét, mintha letört volna, majd ingerkedve felelte:
- Ugyan ne mondja!
Nem is mondta többet, hanem villámhirtelen lehajolt és megcsókolta.
S ezzel mintha maga is megrestellné, ami fölhevülésében történt, megfordult, siető léptekkel a sátorába ment. Míg a leány ott maradt földbe gyökerezett lábakkal, elámulva, megdicsőülve, reszketve.
Két lányka, a virgonc Marikuca és a kis Anuta (a lencsével a bal állán), Peléczi által betanítva, egy alkörmössel pirosra festett garabolyból kígyóhagymából font koronát vettek ki; páfrányok voltak rajta a lemezek, gyöngyvirágbogyó alakú pelyhei a gyöngyök, piros rózsabimbók voltak a rubintok. Isten engem, szebb volt egy igazi koronánál.
A koronával odaszaladtak Iliánához és térdet hajtva előtte kecsesen, megszólíták ígyen:
- Hajtsd le a fejedet, szép királykisasszonyka.
A szegény bárányka mintegy hipnotizálva hagyott tenni magával mindent. Lehajlott, s társnői tömött kenderszín hajára feltűzték gombostűkkel a koronát, mialatt elkezdték énekelni az alkalmi rutén dalt (talán Peléczi szerzeményét):
Húsz pici bimbó a fejeden,
Mind, mind kinyílott rózsa legyen,
Holnapra, talán holnaputánra,
És magad is, szép Iliána.
A szüzek kara utána zengte:
»És magad, és magad is«…
Peléczi büszkén dörzsölgette a kezeit. »Valami nagyszerű ezekkel a selyemhangokkal« kiabálta. A rigók vidám füttyeikkel segítettek a különös nászszertartásban. Peléczi egy rögöt dobott a sűrűségbe: »Ne fütyüljetek bele, szamarak!« Egész lázban volt, biztos, hogy ő komponálta a dalszöveget.
Az ezeréves őstölgyek komoran rázták haragoszöld lombjaikat, de a ledéren ringó füvek, a szerelemre teremtett apró erdei virágok, elandalítva a vadméhek döngésétől, megrészegedve a nap sugaraitól, csak nevettek, pajkosan nevettek…
Ej, bizonyosan nem a királyt nevették. Nem bolond ember az. Csakugyan a legszebbet választotta ki. Nyúlánk termetéhez festői ráncokban tapadt a hímzett ing. A két katrinca, két színes kagylószárny zárta össze testét elöl-hátul, kétoldalt szétnyiladozón. A kurta katrincák csakhogy éppen befedték a térdeket, kecsesen verdesve nyalka rojtjaikkal formás lábikráit.
Fázott és égett egyszerre. Szemeit becsukta, mintha össze akarna esni, meg akarna semmisülni, de ezek a szemek két égő zsarátnok bent a hosszú pillák alatt.
Mihályi megfogta az izzó kezet.
- Gyere, kis Iliánkám, gyere, gyere, ne félj! Te vagy a legszerencsésebb, fiacskám! Ne reszkess, mitől reszketsz? Te tetszettél meg a királynak. Te leszel a királyné egy napig. Ott ülsz a király mellett az asztalfőn délben is, este is.
Ment gépiesen, hagyta magát vonszolni a sátorba, mint az alvajáró. A huszárok a kardjaikkal tisztelegtek előtte. Az ajtóban maga a király fogta kézen. S fent a hegyen eldördült három tarack-lövés.
»Király és királyné az asztalhoz ülnek!«
Boldog Marikuca és Nástya, akik megláthatják. Mert őket rendelte ki udvari szolgálatra Peléczi.
Ott bent ebédel egyébiránt ő is, Mihályi is, de külön asztalnál. Őket csak a hajdúk szolgálják. Hanem azért ott is lesz mit enni, mit inni. Istenem, istenem, de nagy úr is a király!
S meg kell adni, illő pompával ment minden. Mikor a harmadik tál ételt bevitték, kijött a Márton hajdú egy szakajtóval, mely színültig tele volt huszassal, s a leányok közé állva, elkezdte jobbra-balra szórni marékkal, mintha gabonát vetne. Ezt a király rendelte így.
Mihelyt felkapkodták a fruskák, megparancsolta a népeknek, hogy most aztán oszoljanak szét istenhírével, a leányok pedig jöjjenek el holnap is.
De az ebéd még sokáig tarthatott azután, mert a szétoszlott jobbágyok messze túljártak már völgyön, hegyen, erdőn, mikor újra eldördült három mozsár.
Akik hallották a távolban, kitalálták:
- Most kelt fel a király az asztaltól.
Igen, akkor kelt fel és elbocsátá a környezetét. Egyedül maradt a sátorban Iliánával.
A kamionkai völgy néptelen volt már akkor. Mély csönd honolt köröskörül. Az a néhány ember nem igen zavarta.
A »palotahölgyek«: Marikuca és Nástya az edényeket mosogatták a pataknál; Mihályi uram ott legyeskedett körülöttük. A vén szertartásmester a délutáni álmát aludta egy fa alatt. Vojtekné egy kappant spékelt a tűzhelyeknél a vacsorához. A fülemilék énekeltek, a rigók fütyültek, a vadméhek pedig körülrajzották az erdei virágokat és döngtek, zümmögtek nekik a szerelemről.

II. RÉSZ
A NYÁGOVAI TÓSZT
Nem lévén adónak való rókabőrünk, nem térünk vissza többé a kamionkai sátorhoz, pedig még bizonyára ott kellett időznie a királynak nehány napon és éjszakán át, de a Márton hajdú parancsa nyilván nekünk is szól, s elűzetve történetünk színhelyétől (mert a király minden áron egyedül akar lenni), mi okosabbat tehetnénk irodalmi ember létünkre, mint némi kollegiális érdeklődéssel Tahó Mihályhoz fordulni, aki az összes felbukkant személyek közül legismerősebbnek látszik a múzsákhoz való atyafiságos viszonya által.
Tahó Mihály uram (fia az egykori kuruc hadnagynak, Lászlónak) hatvan év felé jár, Nyágován lakik, közel a híres sóbányákhoz (de van is só a verseiben - igaz, hogy nem attikai, hanem csak mármarosi). Csinos kis jószága van a Verhovinán és Dorankáján, sőt, többet mondok, a szép Iliána is az ő jobbágyaihoz tartozik.
Történetünket annyiban viszi csak előbbre az öregúr, mert a fentebb leírt jelenetek után nehány napra átjött a dorankájai birtokára és Iliánkát elvitte magával Nyágovára, mert, mint mondá, egyetlen leánya, a főbíróné, nála tölti a nyarat az idén, s egy fürge leányra volna szüksége, akit szobaleánynak használhasson. Neki az egy szakácsnéján kívül csak férficselédei vannak.
Az öreg faragó-gazda, Nécsa Pável, aki a Tahó kis birtokát kezelte, maga ajánlotta Iliánkát. »Vigye el, jó uram, mert az ördög van benne a gyerekben, se nem eszik, se nem alszik egy idő óta, hanem egyre sóhajtozik, sír.«
Elment Iliánka, de az ördög vele ment. Csak egyre búsult, hervadozott a nyágovai kastélyban is, pedig úrnőjétől ráragadhatott volna egy kis jókedv, mert az meg alig bírt magával az elevenségtől, mióta hazajött - két évi száműzetés után.
Mert nem titkolom el (más valakitől találnák meghallni, aki még told is hozzá), egy kis hiba esett a férjhez menetelénél. Úgy történt az egész, hogy majálesen volt Nagyszőllősön. (Most valamikor múlt két esztendeje.) Oh, be szép lány volt akkor az a Tahó Kati - ámbátor kellemes csecsebecse az még most is.
Hát igen - hol is hagytam el? - Amint ott van a majálesen, egyszerre csak beleszeret egy csinos fiatalemberbe, nemes Nagyiday Ferencbe. Együtt táncoltak egész éjjel, hajnalig. Másnap a fiatalember utána jött Nyágovára és megkérte.
Az öregúr nem ösmerte Nagyidayt, egy heti időt kért a válaszra.
Tudakozódott azalatt a kérő felől. Bizony csak szomorút hallott; hogy könnyelmű fráter, semmije sincs, szeretetreméltó, de léha, hogy sohasem fekszik le azon a napon, amelyiken fölkelt…
Amire azt felelte Katica:
- Hát nem egyre megy az, mert te, apuska, meg sohasem kelsz fel azon a napon, amelyiken lefekszel?
Azt mondták, ledér, kicsapongó, végig udvarolta Ugocsát, Bereget.
- Annál hízelgőbb reám nézve - felelte Katica, apja borostás képét simogatva -, ha mégis engem akar nőül venni.
Rémítgették az öregurat, hogy sohase lesz belőle semmi.
- Nem igaz - ellenveté Katica dacosan -, mert valami mégis lesz: az én férjem.
De már erre Tahó uram sziszegte, hogy nem igaz. »Nem szedtelek én fel a szemeten, szívecském, hogy akárkinek odadobjalak«, s miután eltelt az egy hét, megírta Nagyiday Ferencnek a választ ekképpen:
A nevem Tahó,
A lovam Fakó,
A lányom Kató,
Kendnek öcsém nem eladó.
E pogány strófára csakhamar megjött az üzenet a gavallértól; lovas ember hozta:
»Ha ide nem adja, bátyámuram, Kata húgomat tisztességgel, elviszem erőszakkal.«
- No, azt szeretném én látni - dühösködék az apa, széttépvén az episztolát.
S lőn nehány nap múlva, midőn a kisasszony künn lovagolna az Irholc felé vezető úton, előtte termett Nagyiday Ferenc két cimborájával, megfogták a ló kantárját, levették róla a Katót (mert könnyű Katót levenni), föltették a kocsiba, lovát a saroglyához kötve, a legelső plébániára vágtattak és összekeltek. Így esett ki a Tahó uram verséből két kádencia egyszerre, a Kató és a Fakó.
Dühöngött, káromkodott, de mit tehetett már ellene?
Hiszen még méz is volt az ürömben. »Legalább szótartó a fickó, csakugyan elvitte erőszakkal.« De azért fájt, nagyon fájt a szíve és a fiatalok bocsánatkérő levelét visszaküldte fölbontatlanul, csak annyit üzent a lovásztól Nagyidaynak, hogy a Fakót küldje rögtön haza, mert a lólopásra törvények vannak. A leányról egy szó említést se tett, mintha nem is volna.
Mindamellett mikor a télen tisztújítás volt, mindent elkövetett úgy szűr alatt, hogy Nagyidayt, ámbár Ugocsába való, megválasszák főszolgabírónak. Vér nem válik vízzé, hiába!
Nagyiday meglett főbíró, s azóta sok biztatót hallott róla. Akinek jó hivatala van, annak a híre is jó. Megjavult. Sok esze van. Ember lesz még abból. S több efféle szivárgott a füléhez.
Végre is ő közeledett hozzájuk, meghítta a leányát, kétévi száműzetés után, töltse a nyarat Nyágován. El is jött és boldog volt a szülői házban a régi bútorok közt, a kertben a régi lugasokban, hol az ismerős bokrok, fák nyájasan köszöntötték: »Eszel-e cseresznyét, körtét, kis Katica?«
A Tisza komondor farkával verdeste, ugrált körülötte: »Hát te is megismersz, öregem?« A Fakó nyerített az istállóban, mikor meglátta és ránézett okos szemeivel csodálkozva, mintha azt mondaná: »Mi szél hozott vissza, édes gazdasszonykám? Hiszen üres nyereggel bocsátottál haza?«
Minden új volt, minden kedves volt, amit unottnak hagyott el, de a legkedvesebb az öregúr, aki esténkint, mint hajdan, újra ölébe vette fejét a nagy diófa alatt, simogatta, borzolgatta azt a szurokszínű fényes haját.
- Hát szereted azt az uradat?
- Minek is kérdezed, apuskám?
- Hát ő szeret-e téged?
- Boldog vagyok.
És annyi jót tudott elmondani ilyenkor az ő uráról, úgy tudta festeni, glorifikálni, hogy az öreg szíve teljesen kiengedett, hiszen olyan volt az, mint a vaj, csak egy kicsit kellett ráereszteni a melegből.
Egy ilyen meleg hangulatban megkísérlé végre a döntő rohamot:
- Nem haragszol-e meg, ha másodmagammal jövök esztendőre?
- De megharagszom, mert én azt szeretném, ha esztendőre már harmadmagaddal jöhetnél.
Katica elpirult, de azt még az apja se láthatta, mert hirtelen a nyakába ugrott, s addig nyalta-falta, míg az ő redős arcbőre is kiveresedett.
- Te vagy az apák közt a legaranyosabb!
- Te vagy a menyecskék közt a legármányosabb.
Ezzel megpecsételtetett a nyágovai béke. Nagyidayné víg lett, dalolt, ugrándozott, nevetett, szeleskedett naphosszat és csak egy rontotta a széles jókedvét, az a szomorú gyermekleány, akit a Verhovináról hozott apja; a bánat pusztítá rokonszenves arcát, napról-napra fehérebb lett, nagy méla szemei egyre bágyadtabbak. A fiatal úrnő aggódva nézegette alattuk azokat a kéklő abroncsokat.
- Mi bajod, Iliánka? Szólj, fiacskám! Téged öl valami?
- Semmi, bizony semmi. Ne is kérdezgesse, tekintetes asszony.
Sok-sok idő eltelt, amíg bevallotta, hogy ő a királyba szerelmes.
Nagyidayné felkacagott:
- Hát megbolondultál? Láttál is te királyt valaha?
A fáta kebléből mély sóhaj szakadt fel:
- Bár ne láttam volna! Hiszen ott volt, vagy még most is ott van a Verhovinán.
- Kicsoda? A király? Oh, hogyisne! Hol van most a király, te bolondos! Verekszik valahol a franciákkal. (Szegény leány - gondolta magában -, meg van az esze zavarodva.)
De bizony csak azt állították a Verhovináról való aratók is, hogy ott volt az idén a király, úgy lehet el se ment még. Ez már mégsem tréfa! Kell valaminek lenni a dologban.
Újra elővette Iliánát:
- Hogy nézett ki az a király?
- Csinos barna ember, jegenye növésű, bátor a szeme, mint a sasé, édes a mosolya, mint az ákácméz.
(Hm, ez nemigen hasonlít az I. Ferenc arcképéhez.)
- Hány éves lehet?
- Vagy harminc, de annyi sincs.
- Ostobaság! - kiáltott fel Katalin álmélkodva. - Hiszen a mi királyunk öreg ember. Itt valami borzasztó csalás történt. Beszélj el szaporán mindent!
Megeredtek benne a keserűség zsilipjei, elmondta amit tudott, a Mihályi, Peléczi szereplését, mindent, mindent. Jaj, még olyan részleteket is, amiket az ember csak a gyóntató pap fülébe szokott belehagyítani.
Nagyidayné összecsapta a kezeit, elhalványodék, meg tűzbe jött:
- Hisz ez hallatlan, vérlázító! Fényes nappal, ezernyi nép előtt a király személyével űzni ocsmány csalást. Ilyesmi még nem történt sohasem.
- Hát igazán hiszi a tekintetes asszony, hogy nem a király volt?
- Hogy gondolod, fiam Iliána? Egy nyomorult kéjenc lehetett, akire pallos vár. De Mihályi Pál is alighanem megrövidül egy fejjel.
…És mindezt az uram járásában tették!
Iliána leborult az asztalra és hangosan zokogott. A főbíróné magához vonta a fejét, simogatta a homlokát, biztatta, vigasztalta.
- Törüld le a könnyeidet! Ne félj semmit. Ami volt, elmúlt, elfelejted. A világ még hamarabb. Annak annyi emlékezőtehetsége sincs, mint egy kétnapos csirkének. És végre is, van még igazság! Majd leszakítom én szemeiről azt a rongyot, amellyel be vannak kötözve. Hazamegyek a jövő hónapban, elviszlek magammal. Panaszt teszünk a férjemnél, aki főnöke Mihályinak. Meglakolnak a bűnösök. Az én uram kemény ember, de jó szíve van. Meglásd, hogy nem hagyja annyiban…
A szép hervadozó fáta csak a fejét rázta, hogy az neki semmit sem ér. Ha a király volt, akkor úgyse lesz bántódása. Ha nem a király volt, akkor nem akarja, hogy a fejét vegyék.
Katalin rögtön közölte a történteket apjával.
- Canis mater! - dohogta az öreg, s minden hajaszála égnek borzolódott. - Ez nagy dolog! Crimen laesae majestatis. És még azon felül is valami.
- Mihályi hitvány ember volt mindig, nem is csodálkozom, de ki lehet a másik, mit gondolsz, apuskám?
- Majd megösmerem a fejéről, mikor a kassai hóhér felmutatja.
- Mihelyt hazamegyek, rögtön elmondom a férjemnek.
- Hátha még hamarabb…
Tahó uram a szájára ütött, ahonnan véletlenül szaladt ki a »hamarabb« szó.
Katalin elértette örömrepesve.
- Feri jönne? - lihegte fojtott, reménykedő hangon.
- Meglehet - dünnyögte az öreg úr némi bosszúsággal.
Mert meglepetésül szánta Katalinnak férje érkezését. Már napok előtt vitte neki a békítő s hívó levelet a Herke cigány. De csak a levél maradt ott, válasz nem jöhetett. Vármegye dolgában jár valahol a főbíró.
No, már az igaz, hogy szép dolgai vannak a téns vármegyének. Ez a legújabb se kutya. Füstje lesz, szaga lesz ennek még a bécsi burgban is.
Formálisan lázadozott a világrend ellen. - Hát mire valók az Úristennek a mennykövei, ha nem tud velök célozni? Hát nem kellett volna ezeket az urakat előlegesen agyonütni? Hiszen neki tudnia kellett erről, ha igazán mindentudó. S ha tudott, mért nem intézkedett? (A nemzetes úrban megvolt már akkoriban is az a matéria, melyből a mai interpellációk bugyognak.)
A földi igazságszolgáltatásra bízza a büntetést? Az utólagosan bicegő törvényre? Erre a sánta kutyára? Hát mit ér az? A gazembereket ugyan összetörheti, de az összetört pártákat össze nem rakhatja…
Ez elegikus hangulatban elrejtőzött a méhesébe egész estig, még másnap is, ódát faragott a régi görög istenekhez, dicsőítve őket, mint akik a halandó lényekre jobban vigyáztak, mert többen voltak, s több szem többet lát. Bolondság is vala egyébiránt megelégednie a keresztény vallásnak egy istennel (a több mindig több, akárki mit mond). A letaszított istenek szépen fölosztották maguk közt a közigazgatást. Neptun a vizekre vigyázott, Vulkán a kovácsokra, Ceres a vetésekre, Merkur a pénzeszacskókra, Themis a tisztviselőkre, Juno pedig vigyázott volna a verhovinai hajadonokra…
Örök kár, hogy a vége felé megakadt, sehogy sem bírván kisütni, hogy ki vigyázott volna az istenek közül a rókabőrökre?
A latinul írt poéma azonban még így töredékben is elég amabilis volt, úgyhogy mikor néhány nap múlva meglátogatta Hatfaludy Miklós alispán, aki könyv nélkül tudta az ókori klasszikusokat, nem átallott előhozakodni a fábrikátummal.
- Hadd halljam, olvasd el! - sürgeté az alispán.
- Hja barátom, az nem megy olyan könnyen. Arra nézve, hogy meghallgassad, szükséges előbb elmondani a keletkezési indokokat.
S elmondta szögről-végről a kamionkai csínyt. Hanem azzal bizony éppen az ellenkező célt érte el; azt, hogy az alispán meg ne hallgassa a poémát.
Felugrott ingerülten, villámot cikázó szemekkel:
- Mit beszélsz? Honnan szedted ezt?
- Itt van az egyik leány, a faragó-gazdámé. És a verhovinai aratóim is mind megerősítik. De hát ülj le már veszteg, hadd olvassam föl.
- Az ördögbe most a verssel! - mondá a vármegye hatalmas alispánja. Hisz ez egy főbenjáró, nagy bűntett! - Mindnyájan a fejünkkel játszunk. Hívasd be az embereket!
- Ki akarod őket hallgatni?
- Azonnal - felelte izgatottan. - Szerencse, hogy magammal hoztam a jegyzőmet is.
Egész délelőtt folyt a kihallgatás, a vallomások jegyzőkönyvbe vétele, az álkirály személyleírása.
- Csak tudnám, ki lehet, csak tudnám - sziszegte az alispán.
A nótárius tollpercegésébe belevegyült a toporzékoló alispán fogcsikorgatása.
(A fogcsikorgatás már kiment azóta a divatból. Az emberek nem olyan vadak többé. Most mosolyogva kegyetlenek, hajdan fogvicsorgatva voltak szelídek.)
- Ilyen botrány a vármegyében! Huh, ez sok, ez sok! (Fújt egy rettentőt, s homlokát törülgeté kendőjével.) Huh, huh! Ilyen világra szóló botrány! Őfelsége meggyalázása s a többi, s a többi. És mindezért én is felelős vagyok.
Rekedt hangon osztá parancsait:
- A huszár lóra üljön, tizenkét pandúrt hozzon Técsőről. Magam indulok velök azonnal Verhovinára.
- De bizony nem szaladsz, nem eresztlek - protestált Tahó uram. - Legalább megebédelsz.
- Nem lehet, mennem kell, punktum - türelmetlenkedék az alispán. - Hogy gondolod? A király becsülete, jó híre van szóban.
- Jó, jó, de finom ludaskását főz a Kati keresztlányod gombával, s ropogós malacpecsenye lesz.
- Hm, malacpecsenye! Azt mondod, hogy malacpecsenye? Hm.
Habozni látszott. A király nagy potentát, de a sültmalac is nagy potentát.
- Igazad van. A pandúrok se jönnek meg elég gyorsan. Igazad van; a cinkosokat se nyeli el addig a föld. De én majd elnyelem őket.
Denique megmaradt ebédre. A malacon akarta megkezdeni az elnyelést.
Bár pompás volt az ebéd a malacpecsenyén innen is, s érdemes a leírásra, de mégis a malac tette meg. Annál állunk meg. Mert a malac nagy tekintélyben állott őseink előtt. Az volt, ami a kappan most, valóságos politikai egyéniség. A kappan lecsapta azóta. A malacnál mindég volt egy tószt, mint ahogy most a kappannál van, sokszor politikai szónoklat is; olyannyira elmaradhatlan járuléka ez már, hogy szinte annyiba lehet venni, mintha maga ezen állat volna a szónok. Sőt a malac több volt a kappannál, nemcsak szónok volt ő, hanem egyszersmind meghatalmazott nagykövet a szerelmesek dolgában. Mert ha ő jelent meg az asztalon a kérők elé, ez azt jelentette virágnyelven: »Adjuk a leányt«. Egyszóval a malac fontos egyéniség volt mindaddiglan, míg a tekintélyek kora le nem járt, de természetesen csak holtan, szép ropogósra pirítva, sült almával a szájában.
Ebből magyarázható, hogy ezúttal is, mihelyt feltűnt szép gömbölyű alakja a láthatáron, mint villanyütésre fölemelkedék Tahó Mihály uram, hogy miként szokta, nehány most komponált strófában, felköszöntse a ház fő vendégét, az alispánt, intézvén szavait a jegyzőhöz.
- Uram, uram, Timóczy Gábor uram, szállok az úrhoz!
Timóczy nótárius uram felkelt, de ebben a pillanatban minden figyelem a megnyílt ajtóra fordult, amelyen belépett Nagyiday Ferenc.
Az öröm meglepetése hallatszott mindenfelül.
Katica egyenesen a nyakába futott. Az alispán vidáman köszönté:
- Szervusz, öcsém! Az isten küldött, hogy te menj el helyettem. (Mintha az isten is az alispánok kedvét keresné.)
Az öreg Tahó is kénytelen volt letenni köszöntésre emelt poharát; eléje ment az ajtóhoz, megrázta a kezeit és megcsókolta két oldalról:
- No, az isten hozott, édes fiam. Csakhogy itthon vagy már.
Nagyiday alig bírt felelni a tömérdek nyájas kérdésre:
- Honnan jöttél? Hogyan jöttél, hogy észre nem vettünk, hogy a kocsid nem zörgött?
- A kocsi hátul maradt, apámuram - nevetett Nagyiday. - Meg akartam lepni magukat, leszálltam és a rövid úton a kerten át jöttem.
- No, az derék, hanem hát elrontottad a tósztomat. Egye meg a macska, egyetlen versemmel sem tudok szóhoz jutni ma.
Hatfaludy elnevette magát, kezdett megjönni a jókedve.
- Hiába nevetsz, nem szabadulsz. Hanem hadd üljön előbb ez is az asztalhoz. Ide, ide, a Katád mellé! Nini, Katkám, még egy terítéket az uradnak!
Katica fölkelt és kikiáltott az ebédlőajtón:
- Hozz hamar egy terítéket, Iliána!
Elmúlván a zavar, Tahó köhintett egyet-kettőt és újra felállt. De újra nyílt az ajtó. No, semmi, csak Iliánka jött be a tányérral, amelyen villa, kés volt keresztbe téve.
Nagyidayné némán intett, hogy ki elé tegye a tányért. Tahó zavartalanul kezdhette:
- Uram, uram, Timóczy Gábor uram, szállok az úrhoz…
Timóczy Gábor uram fölkelt - de ebben a pillanatban idegbántó csörömpöléssel mállott szét a padlón ezer darabra az Iliána kezéből kiesett tányér. Villa, kés elgurult messzire.
Mindenki ösztönszerűleg oda pillantott.
Hát nemcsak a tányér volt összetörve, hanem a szép oláh leány is. Ott fetrengett holthalaványan a padlón, kezével átölelve a Nagyiday lábait. Remegő ajka csak e két szót tagolta.
- Királyi fölség! Királyi fölség! (Egyebet nem tudott mondani.)
Nagyidayné a férjére nézett ijedten. Az fehér volt, mint a kréta. A szegény asszony mindent megértett; egy szívettépő sikollyal esett össze.
- Hát mi ez, mi? - dadogta az öreg Tahó, a tele poharat kiejtve a kezéből, tétován, hüledezőn.
- Semmi - felelte az alispán zordonan, helyéből fölemelkedve. - Nem történt semmi más, csak az, hogy az egyik gazember immár horogra került.
S ezzel, szemének rettentő villámait lövellve, Nagyidayra mutatott:
- Íme, a verhovinai király.
Nagyiday akadozó nyelvvel hörgött valami mentségfélét. »Egy kis tréfa volt, urambátyám; nem kell azt úgy venni«, de az alispán rá se ügyelt. Éppen most csörtettek be az udvarra a Técsőről jött pandúrok. Kiszólt a nyitott ablakon:
- Gyertek be! Tegyetek egy kis vasat őfelségének a lábaira!

BEFEJEZÉS

Évekig folyt a vizsgálat, a pör (Mihályi meg is szökött időközben), úgyhogy csak Nagyiday sorsa volt már szóban, lázban tartva Mármaros vármegyét, sőt az egész országrészt. Maguk a tanúvallomások félmázsát nyomnak papirosban.
Hát még az isten előtt milyen terhesek lehetnek?
A bíróságok sokáig piszmogtak, de végre eldőlt az ügy a szeptemvirális táblán is.
Pallos általi halál.
Senki sem folyamodott kegyelemért, még Nagyidayné se. Csak egyszerű megerősítés végett ment fel az ítélet a királyhoz. Tihanyi Tamás udvari konziliárius referálta, mint »extraordinárius aktát«.
A király csípős kedélyhangulatban volt, s amint fölemlíté ebecki Tihanyi, hogy az elítélt Nagyiday Ferenc királynak adta ki magát, közbeszólt:
- Egyszerűen bolond!
S mikor az jött sorra - miképp is mondjam csak -, hogy azt a bizonyos száz virágot letörte, kedélyesen kiáltott fel:
- Mégse bolond!
Majd mereven tekintve a referendárius semmitmondó szürke szemeibe, mintegy tűnődve jegyzé meg:
- Sok, egy kicsit sok.
A mármarosi hagyományok szerint feltűnő érdeklődéssel kegyeskedett aztán végighallgatni a részleteket, de az ítéletnél a lábával toppantott:
- Sok, nagyon sok! Pallos általi halál! Hogyisne!
- A mi uraink - folytatá szokott panaszkodó, fáradt hangjába esve - helytelenül kormányoznak nevemben, és rendjeleket akarnak; ez a szegény ördög mindössze helytelenül mulatott a nevemben. Nem találja, kedves Tihanyi?
- Mély alázattal bátorkodom ellentmondani, fölséges úr. Az elítélt több rendbeli bűntényeken kívül egyszersmind fölségsértést követett el, mert egyenesen a fölséged reputációját csorbította.
A király elmosolyodott, s kedvenc öreg tanácsosának kordiálisan veregette meg a vállát.
- Ej, hagyjuk ezt. Ha jól meggondolom, kedves Tihanyi, az ellenkező állítás se látszanék alaptalannak.
A referendárius savanyú ember volt - egyszerűen meghajtotta magát.
- Fogságra kegyelmezem meg - utasítá I. Ferenc.
- Mennyit parancsol fölséged?
Gondolkozott egy pillanatig.
- Nos, mondjuk talán, egy leány egy hónap. Száz leány tehát száz hónap. Mit gondol, édes Tihanyi?
Nem gondolt az semmit. Nem szoktak ott a magasban gondolkozni. S lőn a halálítéletből kilencévi rabság.
Nagy idő így összesen, de részletekben nem ijesztő.
Egy leány - egy hónap! Biz isten megéri…

KÍSÉRTET LUBLÓN
1892-1893

»Jön a Kaszperek!«
Ez a rémkiáltás zúdul a hancura közé (vagy az anyjuk, vagy a pesztonka hangja), mire a gyermekeim ijedten rebbennek szét, ki az ágy alá, ki az almáriom mögé. Jaj a Kaszperek, a Kaszperek!
A virgonc porontyok egyszerre megszelídülnek; csönd lesz, de milyen csönd, szinte hallik a szívecskéik dobogása.
Szemeiket behunyják, de azért mégis látják a jöttét. A falak foszlanak, válnak, mint a köd, s messze előcsillan Kaszperek, száguldó fehér paripán, veres ruhában.
Az olvasó, fogadni mernék, azt hiszi most, hogy tán Kaszperek, a nevelő úr jön. Úgy ám, de a nevelők nem járnak mostanság fehér lovon és veres ruhában. Épp ezen indoknál fogva nem lehet kéményseprő sem, mert attól félnek ugyan a gyerekek, de szintén nem jár fehér lovon; sőt nem is huszár Kaszperek, mert az ugyan lovon jár, de nem félnek tőle a gyerekek, - még kevésbé valami vásott gyerek, aki birkózásban őket földhöz vágja, vagy a játékaikat elszedi, mert már annak több mint kétszáz esztendeje, hogy a Kaszperek gyerek volt.
De mindegy, azért Kaszperek mégis eljöhet, minden percben itt toppanhat. Huh, csattog is valami ott künn a levegőben… Talán a lovának a patkói.
Hihetetlen bár a történet, de feleljen érte Bél Mátyás uram és a »Liber Actorum«, melyet Vilsinszky Ferenc nótárius mester hagyott ránk ékes lengyel nyelvezetben. Ha őkegyelmeik bolondot írtak a könyveikbe, miért legyen az nekem hibám?
De ezeken kívül még sok más forrás is megerősíti, hogy Kaszperek Mihály kétszáz év előtt mi mindent művelt életében és holta után. Valószínűleg vígan élt, mert borokkal kereskedett, a gégéje sohase lehetett száraz, valamint a zsebe sem volt üres. S azonfelül olyan szép felesége volt, hogy magát a lublói sztarosztát is a hideg lelte utána.
Úgy bizony, a sztaroszta, a nagyságos Lubomirszky Tivadar kormányzott a város fölött, mert a jó Lubló még mindig lengyel szón volt, ahogy azt századok előtt megboldogult Zsigmond király elzálogosította.
A hegyen fekvő város, melyet »Lőcse leányának« neveznek, mert hasonlít ahhoz, elevenebb, pezsgőbb volt idegenben, mint ma, mikor ismét visszakerült az édes anyai szárnyak alá.
A várban székelő sztaroszták sok gondot fordítottak intézményeire, kereskedelmére s Lubló mind nagyobb virágzásnak indult. A négyszögű piacot gyönyörű lábas házak díszíték, melyeknek nyílt csarnokaiban a kereskedők portékái voltak kirakva. Főleg aranyművesek, gyolcsosok, gombkötők és borkereskedők voltak nagy számban.
Kaszpereknek már az apja is borkereskedő volt. Tokaji borokat szállított egy varsói borkereskedőnek, névszerint Csernyiczky Jaroszlavnak, kinek összeköttetései voltak egész Szentpétervárig vagy még azon túl is.
Különös dolgokat beszéltek már az öreg Kaszperek üzletéről is. (Azaz, hogy még akkor nem volt öreg.) Örökösen útban volt Tokaj, Lubló és Varsó között; Varsóba tutajokon járt a Poprád vizén, Tokajba gyalog. S itt a Hegyalján vette eleinte a finom borokat két aranyon és eladta a varsói kereskedőnek öt aranyon. Később vette a tokaji borokat a Hegyalján három aranyon és eladta a varsói kereskedőnek két aranyon. Csernyiczky ennélfogva gazdagodott, Kaszperek pedig szegényedett.
Hogy mi vitte erre a bolond dologra Kaszpereket, az akkor élő borkereskedők váltig törték rajta a fejüket, de nem is csodálom, - pedig hiába törték, mert azt csak egy regényíró találhatja ki, - miután Bél Mátyás semmi egyéb felvilágosítást nem hagy, hacsak azt nem: hogy igen keveset tartózkodott otthon Lublón, pedig háza volt ott és a felesége is benne lakott a gyermekeivel, míg ellenben Varsóban nagyon szeretett lenni, - ahol pedig csak Csernyiczky Jaroszlavnak volt háza és a Csernyiczky felesége lakott benne.
Úgy, úgy, sokat beszéltek a gonosz nyelvek: hogy Csernyiczky kitiltotta volna egyszer a házából - ki tudja, mit tapasztalt? - de hogy aztán később mégse bírt ellentállni az olcsó borliferánsnak. De mindegy. Ami volt, régen volt. Juventus ventus. Kaszperek lassankint megöregedett s valószínűleg Csernyiczkyné is, mire a bor árát fölemelte; - végre egy napon meghalt Kaszperek és meghalt Csernyiczky is, - végezzék egymással dolgukat a másvilágon.
De azért az összeköttetés nem szakadt meg a két borkereskedő-família közt, folytatták tovább a firmát. Csernyiczkynek egy fia maradt, Csernyiczky Mihály, és a Kaszperek-fiúk közül is Mihály vette át a borüzletet.
Gyakran járt Kaszperek Mihály Varsóba még az öregek életében s onnan hozta a szép asszonyt is, Jablonszka Máriát, egy odavaló borbélymesternek a hajadon leányzóját, - aki egyébiránt a Csernyiczky-gyerekbe volt szerelmes, s az el is vette volna, ha a vén Csernyiczky nagy gőgje engedi.
- Grófkisasszonyt kell elvenned, vagy legalább nemes leányt. Aranytyúkot, nem pedig egy közönséges polgári libát.
Csernyiczky Mihály bosszúsan mondá:
- Az aranytyúk sem nekem nem kell, sem én nem kellek neki.
- Semmit se félj, fiam! Van nekem egy bűvös kis hordóm, - felelt az öreg Jaroszláv - mikor az megmozdul és azt mondja, hogy cip, cip, azok a címeres kis csirkék mind feléd szaladnak.
Csernyiczky Mihály elpanaszolta a szíve baját egy ízben a fiatal Kaszpereknek, mire az nyomban kíváncsi lett a Máriát meglátni. Gyönyörű leány volt; magas, karcsú, vállas, hosszú, rőtbe játszó szőke hajjal, nagy, nedves, beszédes, kék szemekkel. Megtetszett, de hogyisne tetszett volna meg a fiatal Kaszpereknek, s elcsípte a Csernyiczky-gyerek orra elől. Megbabonázta-e Máriát, vagy mit csinált vele, hogy az olyan egyszerre hozzá pártolt? Volt is aztán Lublón olyan lakodalom, hogy még a sztaroszta is becsípett rajta.
Búsult-e, nem búsult-e a fiatal Csernyiczky, ki tudja; Kaszperek előtt nem mutatta, sem apja életében, sem azután. De hogy a szíve nem repedt meg, az bizonyos, mert a rákövetkező másik farsangon odaajándékozta azt egy litván leánynak. Legalább ezt a hírt hozták Kaszpereknek Lublóra átutazó kereskedők.
S igaz is volt, mert mikor a tavaszon újra borokat szállított Kaszperek Varsóba, a vele ment Fajor János és Kelemen István pincemesterek tanúvallomásaiból olvashatni, már az új asszony fogadta a tornácnál, mégpedig - mint Fajor János hit alatt erősíti - e szavakkal, amikre kár volt annak idején több súlyt nem fektetni:
- Hamar megjöttél, édes férjem!
- Kár, hogy nem vagyok az - felelte mosolyogva Mihály a tanúk szerint. - Én csak a liferánsa vagyok a férjeurának, a lublói Kaszperek. Elhoztam kegyelmeteknek a megrendelt borokat.
Esthomálynál történt-e, vagy rövidlátó volt-e a menyecske, nem találunk semmi magyarázatot rá, hogy szinte a nyakába akart ugrani. (Hm - jegyzé meg az öreg Kelemen István, hamiskás nyelvcsettentéssel, - a megboldogult Csernyiczkyné is éppen így tett a megboldogult gazdámmal.)
De ez talán nem is tartozik ide; azért mondom »talán«, mert nem lehetetlen az sem, hogy a csodálatos mesében ez az a kacsaláb, amelyen az egész forog.
Az eleven, pici litván asszonyka zavarodottan mosolygott:
- Isten hozta nálunk, Kaszperek Mihály uram. De bizony a szegény uram nincs itthon, általment Krakkóba a beteg öreganyjához, ám azért meghagyta, ha elhoznák a borokat, rakják le a pincébe, az üres hordókat pedig szokás szerint vigyék vissza kegyelmetek.
S fürgén, mint az orsó, befordult, hogy elhozza nekik a pincekulcsot, egy litván dalt dúdolgatva útközben:
»Boldog az, akinek semmije sincs,
Pehely helyett békével van az alvó vánkosa rakva.
Dunyhája enyhe fuvallat,
A lepedője ködből van szőve,
A tolvaj semmit sem lophat el tőle.«
Átadta a kulcsot, Kaszperekék pedig lerakták a hordókat annak rendje és módja szerint a pincébe, mely a világ legjobb boraival volt megtöltve. A hatalmas száz-akós hordók, mindenik egy-egy apostol faragott arcképével, vagy valamely bibliai jelenettel (meg lehetett volna itt az egész keresztény vallást tanulni, a mulatva való oktatás rendszere szerint) úgy állottak sorban, mint egy nagy zigzugos város utcáin a házak és gyönyörűen beosztva az illető szent férfiak rangja és érdeme szerint. A Júdás hordóban csiger volt (nem érdemel egyebet az áruló). Szent Pál szegzárdi vörössel vala megtöltve - talán jutalmul, hogy az oláhokat otthagyta. - A szelíd János apostol gyomrában egri bikavér forrt, a Szent Antaléban gránát villogású burgund. (Ebből ered, úgy látszik, a Szent Antal tüze.) Két egész utcasor a Rajna kincseivel büszkélkedett, egy mellék-alagútban a spanyol borok állottak, míg messze a pince legvégében csapóajtón kellett lemenni egy fiókpincébe, melynek fekete falairól szürke pókhálók lógtak. Ott csupa kis hordók voltak, mégpedig befalazva, hogy valamiképp lábat ne kapjanak. Ez a tokaji aszúk birodalma. Itt minden hordóhoz tradíciók fűződtek. Ebből mulattak a Báthory István installációján. Amabból szokott rendelni a török szultán a kedvenc odaliszkjai számára. Az meg ott olyan régi, hogy talán Zsigmond király is abból itta meg az áldomást, mikor Lublót zálogba adta…
Szó ami szó, ez a földalatti világ nagyon megszépíti azt a másikat a föld felett…
De hátha még azt a hordót találhatnák meg, amelyről az öreg Csernyiczky azt mondta a fiának:
»Van nekem egy bűvös kis hordóm, mikor az megmozdul és azt mondja, hogy cip, cip, azok a címeres kis csirkék mind feléd szaladnak.«
Megtalálták-e, legfeljebb sejteni lehet, de hogy Csernyiczky Mihály, mikor Krakkóból visszakerült, nem találta meg többé a bűvös hordót, arra sok jel mutat. Egy csomó e jelekből a litván asszonyka hátára is jutott. (De nem is vett ám kivágott ruhát vagy három hétig.)
Lihegve, izgatottan kereste a hordót Csernyiczky:
- Hej, asszony, asszony, hol a hordó?
- Miféle hordó?
- Az volt ráírva: »Körmöci termés«.
- No bizony, nem érdemes érte olyan lármát csapni. Ha még legalább tokaji termés lett volna.
Csernyiczky a haját tépdelte, eszeveszetten futkározott a pincében.
- Jaj, hallgass, hallgass! Színültig tele volt körmöci arannyal.
Most már elsápadt az asszony is és együtt keresték, kikutatván érte minden zeget-zugot, de bizony a cip-cip hordó oda van, elveszett.
Tudom, lesz rám neheztelés az országban, hogy az én beszélyeimben korbáccsal verik a férfiak az asszonyaikat, de mégis kénytelen vagyok elmondani, hogy Csernyiczky az asszony megverésével könnyített magán; elismerem azonban, hogy vétek volt azokat a hófehér patyolat vállakat felszántani kék barázdákra.
- Az isten verjen meg, te vigyorgó béka, a gondatlanságodért. Hát nem tudtad szemmel tartani Kaszpereket? Hát nem láttad az arcán, hogy gazember! Vagy tán megtetszett a buja szemeidnek? Mert ismerem hitvány fajtátokat. Még meg is vacsoráltattad? Még talán azt is megsúgtad neki, merre van a hálókamrád! Nesze neked, gyalázatos!
Piff-paff! csattogott a korbács. Hanem iszen nem volt az valami kegyetlen bikacsek. Olyan korbácsot én is szeretnék magamnak. Mert a Katharina lebomlott, bokáig érő varkocsa volt; azzal ütötte-verte a kárvallott ember s tajtékozott, toporzékolt kétségbeesésében.
- Elvitte a zsivány az üres hordók közt. Talán te magad adtad oda neki. No, már most fel is út, alá is út, nekem ugyan haza ne kerülj, csak azon a hordón ülve. Szerezd vissza vagy a törvénnyel, vagy a pofáddal!
Katharina egy prókátort vett maga mellé s ahol lehetett, váltott lovakon, sehol meg nem állva sietett Lublóra Kaszperek után.
Ott első dolga volt beállítani a sztarosztához, a Lubomirszky Tivadarhoz; az éppen aranyakat olvasott az asztalon, szép ménesekbe rakva a sárga csikókat, mindenikbe ötven darabot. A sztaroszta nyilván csak ötvenig tudott olvasni.
- No, mi a baja, szép asszony?
- Jaj nagyságos uram, nagy az én panaszom! Kaszperek Mihály lublói polgár ellopott a férjem pincéjéből egy hordó aranyat.
- Ejnye a gazember, - kiáltott fel önkénytelenül a sztaroszta - hát azért fizette az most ki az én hétszáz aranyamat.
De csakhamar észrevette a sztaroszta, hogy bolondot mondott.
- No no, csak úgy tréfálok, szép asszony, mert Kaszperek Mihály becsületes ember, nekem magamnak is jó barátom. Jónevű borkereskedő itt, vannak ugyan adósságai, de becsülettel fizeti. - Nekem mindig megfizetett. Azért nagyon meg kell rágni az ilyen vádat. Ki látta?
- A jó isten látta - sóhajtott az asszony.
- Jó, jó, - mondá a sztaroszta - csakhogy az nem alkalmatos tanúnak.
Hanem addig-addig erősködött Katharina és ügyvédje, hogy mégis össze kellett híni az ítélőszéket a kúriára: Zavadszky János uramat, a főbírót, Hertely József és Pawlovszky Kristóf esküdteket, akik a fennforgó ügyben igazságot tegyenek a varsói asszonyszemélynek.
Maga a sztaroszta elnökölt a tanácsban - de ő maga nem szavazott.
- Én csak felakasztatom a Kaszperek barátomat, ha kegyelmetek elítélik - mondotta vaskos humorral. - De ami a szavazást illeti, nem tehetem azon gyöngéd viszonynál fogva, melyben vagyunk, hiszen értik kigyelmetek.
Annyira értették, hogy már eddig is hunyorgattak egymásra pajzánul a komoly, mogorva tanácsurak, mintha mondanák: »Nem is lenne rossz felakasztani, hehehe, a menyecske özvegyen maradna.«
Kaszperek ártatlan arccal jelent meg a bírák előtt; nagy brontes ember volt, deli termettel, csinos, piros arccal, csak a fekete szemeiben volt valami különös démoni. Olyan kellemes, imponáló volt a külseje, beillett volna akár szepesi grófnak is - nem hogy egyszerű borkereskedőnek.
Mikor Katharina elmondta a vádat, elmosolyodott:
- De hisz ez nevetséges!
S mikor ez tovább folytatta, megütközéssel jegyzé meg:
- Kegyelmed álmodik, ifjasszonyka. Én csupa üres hordókat hoztam haza, bár csak valami jó szellem megtöltötte volna valamelyiket útközben. De éppen tegnap mostuk ki az összes hordókat, nem volt azokban egyéb, mint borseprő.
Az esküdtek, szokás szerint, mindenféle keresztkérdések alá vették Katharinát.
- Látta-e valamikor a hordócskát és mekkora volt?
- Nem láttam sohasem. Csak az uram mondta. Én csak akkor értesültem róla, mikor már ellopták, mikor az uram elkergetett, hogy a hordó nélkül vissza ne térjek többé. Mert én voltam az oka, én eresztettem be a pincébe Kaszperekéket.
A sztaroszta fejcsóválva simogatta a deresedő szakállát:
- Furfangos fickó lehet a kegyelmed ura. De amellett üzenem neki, hogy nagy szamár: ha én nekem ilyen kis madaram volna, nem nyitnám ki neki a kalitkaajtót.
Katharina nem értette el; csak azután később, mikor Kaszperek felelt a főbíró kérdéseire: »Hát mit szól ezekhez?«
- Azt mondom, nagyságos sztaroszta és nagytekintélyű tanács, hogy egy gonosz férjjel állunk szemben, akinek van egy szép, jó felesége, de ahelyett, hogy a tenyerén hordozná, kigondol egy mesét egy arany-hordóról - hogy ennek a mesének révén szabaduljon meg tőle.
Az esküdtek a fejeikkel bólintgattak, hogy ez bizony igaz lehet, ha az Ádám egyik bordájában, amelyből az asszony formálódott, annyi hamisság volt, bizony valamennyi maradt még a másik bordájában is. A gonosz férfiak se ritkák már.
A szép Katharina halotthalavány lett, benntörtek ezek a mérgezett szavak a szívében, odakapott a kis kezével, míg ajka elhalón nyögte:
- Hazudik ez az ember!
Azután a varsói prókátor mondta el a maga mondókáját latinul. A sztaroszta rágyújtott, azon a héten kapta az első pipát ajándékba Szembeck Mihálytól, a krakkói püspöktől. Még eddig sohasem láttak Lublón ilyen ördöngös szerszámot. Az egész tanács azt bámulta, senki sem hallgatott a prókátorra, nézték a pipa alkatát, a kupakját, a szárát és a sztaroszta szájából kiömlő füstöt. Valami csodálatos volt ez. A sztaroszta kevélyen köpködött ide-oda, - míg egyszer csak szédülni kezdett a feje, mire dühösen rivallt rá a prókátorra:
- Ne beszélj szamarakat, édes fiam, mert mindjárt kirúgatlak innen, ha pontot nem csinálsz. Máris rosszul lettem a beszédedtől.
A tanács azután még csak a Kaszperekkel járt pincemesterek, Fajor János és Kelemen István tanúk vallomásait vette protokollumba (persze a hordóról semmit sem tudtak őkelmeik), azután kihirdette az ítéletet Zavadszky főbíró uram:
- Kaszperek Mihály köteles letenni az esküt, hogy az arannyal telt hordót nem lopta el.
- Kész vagyok esküt tenni - felelte Kaszperek nyugodtan.
Hertely uram fölkelt és egy fülkéből egy csomó vessző, bot, vas-karperec (mind a Themis akkori játékszerei) közül kikeresett két viaszgyertyamaradékot; ez a két gyertya volt az egyedüli fény az igazságszolgáltatásban. A két gyertyát meggyújtották, közéjük téve a feszületet, mire a feszülethez lépett Kaszperek s jobb keze két ujjával befogta a Krisztus szívsebét, elmondván a szokásos eskümintát.
Tompán, ünnepélyesen kongtak-bongtak az ódon teremben a rémletes szavak:
- Vesse ki testemet a föld, ne vegye be lelkemet a menny, ha nem igazat mondtam.
Ezzel vége volt. Katharina sírva-ríva fakadt, hogy megy már most ő vissza Varsóba? Kaszperek pedig csendesen visszaült az előbbi helyére a fal melletti lócán; templomi csend volt, csak a tollak percegése hallatszott, míg a jegyzőkönyveket elkészítik: hadd vigyen haza egy kópiát belőlük az asszony is.
Végre azok is készen lettek. A főbíró behintette porzóval. Vilsinszky nótárius uram rájuk nyomta a pecsétet.
- Punktum - mondá a főbíró. - Most már ezt is elvégeztük, megihatjuk az áldomását.
Mert ahogy most minden ügydarab külön számot kap és elkönyvelik, valamikor minden ügy után egy-egy külön áldomást kebeleztek be a bírák. Így romlik el minden apródonkint.
Maga a sztaroszta is nagy kedvelője volt az efféle »piatikának« s kirúgván maga alól a széket, kifelé menet kedélyesen szólítá meg Kaszpereket:
- Hát csakugyan minden hordóját kimosatta ma, vagy maradt még vagy egy, amiben más is van, mint seprő?
Kaszperek nem felelt.
A sztaroszta kötekedve ütött a vállára.
- Szóljon hát kigyelmed!
De bizony most se szólt Kaszperek egy mukkot sem, csak félrebillent, mint egy megmozdított fadarab. Teste teljesen merev volt. Nagy szemkarikái tágra nyitva, ijesztőn meredtek a sztarosztára. Kaszperek meg volt halva.
A tanácstagok ijedten néztek össze; csak Katharina kiáltott fel élénken:
- Látod, sztaroszta, látod, látod! Azt mondtad nekem, hogy az isten nem alkalmatos tanúnak. Nem idéztétek, mégis idejött. No hát, állj most már szembe vele!
De bizony a szegény sztarosztának úgy vacogtak most a fogai, hogy eszeágába se jutott helytállni a mondásáért.
Villámként terjedt el az eset híre odakünn. Estefelé tudták már a szomszédos Obgarton, Gnézdán is. »Isten ítélete volt!« súgtak-búgtak a népek. »Ej, - mondták az istentelenek - szívszélhűdés érte, ennyi az egész.«
A hajdú elszaladt a szomorú hírrel a nemzetes asszonyhoz. »Hozzon kend lepedőt is, amibe beletakargassák.« Mlaczkó, a tizedes, a Szent-Mihály lováért futott el a temető bódéjába, míg fiát, a Gyurit elküldte a kántorhoz, hogy lódítsák meg a harangot.
Tudós Topovszky Melichar kántor uram értesülvén a történtekről, legott felküldötte a harangozót a toronyba, de biz a szent harang nem adott semmi hangot, amint egyet ütött rajta a nyelv, megrepedt, beállt a szava, mintha mondaná: »No, én bizony nem sírok a Kaszperek miatt.«
Mlaczkó pedig, midőn hozná vállán a Szent-Mihály lovát, megbotlott a kis hídon egy kiálló rozoga dongába, ő maga hanyatt esett, a ló pedig lebukfencezett a patakba, mely, éppen hóolvadás lévén (1718-ban febr. 28-án), dagadtan, szilajan vitte tova. Hát a Szent-Mihály lova is elszaladt, mintha mondaná: »No, én ugyan nem viszem a Kaszpereket.«
Rémület szállta meg a lakosságot e jelekre. Kaszperekné, aki a szomorú hírre ott termett a kúrián, hiába volt szép asszony, hiába kérte összetett kezekkel a jelenlevőket, hogy tegyék fel a holttestet egy saroglyára és hozzák haza, senki sem mert moccanni; ha már a lelketlen tárgyak is megtagadták, élő ember hogyan merje?
- Ne is vegye rossz néven, nemzetes asszonyka, de senki se bolond, hogy elkárhozzék.
Mária kitörülte a könnyeket a gyönyörű szemeiből, aztán megvetőleg biggyesztette el azokat az élveteg, duzzadt ajkait.
- Hát nincs Lublón egyetlen férfi sem?
Mire előlépett maga a sztaroszta és így szólt, nagy mellét kidüllesztve:
- Hát én kutya vagyok, Jablonszka Mária? Nekem szólj, ha akarsz valamit.
Mária egy hálás pillantást vetett rá. Vére megbizsergett! Ej, ha ilyen az az elkárhozás, többet ér a mennynél.
- Intézkedj, jó uram - felelt Mária, - hogy a férjem holttestét hazahozzák.
- Én magam vinném el, ha bírnám. Mert egy Lubomirszky nem fél a pokoltól sem, de a többinek nem parancsolhatom meg, mert az isten ellen nincs jogom senkit küldeni. Hanem eredj, fiam Mlaczkó, vezesd ide íziben Kaszperek istállójából az ő fehér nyerges lovát. Majd hazaviszi az a gazdáját.
Éppen beállt már az esti szürkület, mikor a fehér paripa, a híres »Palkó«, felnyerített a kúria udvarán. A sztaroszta felkapta ölbe a Kaszperek nehéz holttestét és felültette a Palkóra, a lábait összekötözve kötelekkel a ló hasa alatt, és a halott meggörbített derekán a kantárt átkapcsolva.
Azután maga fogta meg a ló zabláját és így szólt Máriához:
- Menjünk hát, Kaszperekné asszonyom.
A tömeg lassú morgásban adott hangot a csodálkozásának.
Mégis csak valami ez! Ilyen tán sohasem történt! Egy sztaroszta, egy ilyen nagy úr vezeti a lovát! Hát nem volt szép végtisztessége a tolvajnak? No, nézze meg az ember. Hát legyen aztán valaki becsületes. Hanem iszen a sztaroszta bőrében se szeretnék lenni a másvilágon.
- Annál inkább ezen az egyiken! - jegyzé meg irigy csillámlású szemekkel a Salgovicsék siheder fia.
- De iszen, viszi már a sztarosztát is az ördög - vélte Folkusházy József uram.
- Nem is egy ördög, de kettő - duplázott rá Hertelyné asszonyom. - Mert két szeme van ám annak a menyecskének.
- Már az igaz. Látszik, hogy eddig se zörgött hiába a haraszt.
Zörgött itt mostan száz haraszt is - de a különös menetet senki se kísérte. Egyedül mentek a kúriátul a Kaszperek házáig az obgarti úton. Csak néhány vásott kölyök kullogott utánuk messziről. A sztaroszta a lovat vezette, mely lassan, szomorúan lépkedett; volt az aprózott lépteiben valami gyöngédség a holt lovas iránt. Sem a fejét nem hajigálta fel kevélyen, mint egyébkor szokta, sem a testét nem rázogatta, sem a farkával nem csapkodott, csak ment, ment egyenletesen, csendesen, mintha tó szelíd tükre úszó ravatalt ringatna…
Balról az özvegy jött, bágyadtan felelgetve a sztaroszta szavára. Egyedül voltak, beszélgethettek.
- Lehet-e most reményem, Mária? Eddig hiába esengtem a kegyei után, pedig mindent elkövettem. Hiszen tudja, Mária. Ma éreztem az első édes nézését. - Lehet-e most reményem?
A nő összerázkódott.
- Nem tudom, nem tudhatom, - tagolá - most még ne kérdezzen semmit. Hátha hallja?
Mintha megmozdult volna a holt lovas. A paripa megállott magától. Valóban, a kötelek engedtek alul s a test féloldalt csúszott. Jaj, mindjárt leesik a locsokba.
A sztaroszta megigazította, tovább mehettek.
- S mit szándékozik egyelőre tenni, Mária? Ott marad egyedül abban a puszta házban?
- Nem, haza megyek Varsóba, a szülővárosomba.
- Húzza oda valami?
- Nem, innen tol el valami.
- Megmásíthatatlan ez a határozata?
- Csak a halálom változtathat rajta. Mindössze néhány napig maradok itt a temetés után, míg némileg rendbe hozom a dolgokat. A megboldogultnak sok követelései vannak künn.
- De adóssága is sok van. - Egyik megeszi a másikat. Egyszerűbb volna, mindent itthagyni és elmenni. - Én is veled megyek, Mária, ha megengeded.
A negyvenes években járó sztaroszta hangja olyan lágy, reszketeg lett, mint egy diáké. Mária elfordította a fejét.
- Miattam azt teheti, amit akar - felelte hidegen.
- Tudom, hogy mit tegyek. Elküldöm holnap a lemondásomat. Elég gazdag vagyok, nem szolgálom többé a királyt, hanem a szívemet. Mit szólsz ehhez, szép Kaszperekné?
A szép Kaszperekné csak sóhajtott erre és beburkolózott a nagykendőjébe. A kutyák rémletesen vonítottak a portákon, amerre átmentek, a templom tájékán egy kuvik hallatta vérfagyasztó hangját.
A Luzanszkyék házánál egy macska leugrott a hijuból és egy darabig a zsúpfedélzeten csúszva, egyszerre kinyújtózkodott s hopp, levetette magát a lóra, a halott mellé és ott a ló hátán megállt, fénylő szemeivel a sötétben is világítva. Valami borzadály-gerjesztő volt ebben. Hát mit akarhat ott az a nagy fekete macska? Sicc innen, te gyalázatos!
De a macska meg sem mozdult, míg csak be nem értek a Kaszperek-portára. A »Palkó« ló megállt terhével a tornác előtt. Nem várta ott senki, csak egy nagy fehér komondor és a szolgáló.
- No, már most vegyük le a halottat, segítsen, sztaroszta uram. Te pedig siess be, Annuska, gyertyát gyújtani.
Lubomirszky még egyszer átnyalábolta Kaszpereket és bevitte azt a szobába, végigfektette a nagy ebédlőasztalon. Hanem fújt és lihegett is utána.
- Ne maradjak itt virrasztani? - kérdé suttogó hangon a menyecskéhez hajolva.
- Nem, nem. Isten mentsen!
- Pedig jól elbeszélgetnénk…
- Majd máskor, majd később, majd valamikor… a temetés után.
Egyedül maradt halottjával az asszony, egész éjjel. Megcsinálta neki a ravatalt, felöltöztette legszebb ruhájába, vörös nadrágba, kék dolmányba, a lábaira ráhúzta a sárga sarkantyús csizmáit, fejére feltette a vörös kalpagot. Úgy festett ottan kiterítve az égő viaszgyertyák között, mint egy alvó kuruc-vitéz.
A következő nap a temetés előkészületeivel telt el, de már abban a testvérek is segítettek. Megérkezett Kaszperek György Lőcséről és estefelé Kaszperek Erzsébet, férjezett Manácsy Pálné is előkerült.
A temetés harmadnap délután volt, március elsején. (Úgy látszik, ebben az esztendőben hosszabbnak ütött ki a februárius a rendesnél.) Kaszpereket mint előkelő polgárt a templom melletti Szt.-János nevű temetőben illette egy hely - ami ellen nagy zúgolódásban tört ki a nép, de a sztaroszta elrendelte, nemkülönben azt is, hogy a város összes harangjait meghúzzák. Azok nem is voltak olyan makacsok, mint a tegnapelőtti kis harang. Sőt azóta a Szent-Mihály lovát is kihalászták egy félórányira a város alatt, minélfogva teljes rendben és pompában ment végbe a temetés. Nagy népsokaság volt jelen, nemcsak Lublóról, hanem Gnézdáról és a szomszéd helységekből is, két pap celebrált s a kántor szép búcsúztató verseket mondott.
Künn a temetőben, mikor a rögök dübörögni kezdtek a lebocsátott koporsón, irtózatos orkán kerekedett. De hát ebben nincs semmi csoda. Egyébként pedig minden a maga természetes rendjén ment. S a lublóiak azzal a megnyugovással léptek ki a temető kapuján:
- No, egy rossz embert már megint bekapartunk. Ezzel is kevesebb, punktum.
A szép özvegyasszonyt a sztaroszta vezette karonfogva a koporsó után, sőt visszajövet is a lakásáig, mert bizony csúszós volt az út a reggeli fagy után. Hát mi rossz van abban, hogy a gyenge, összetört folyóka-virág valami támogató karóhoz kapaszkodik?
A sztaroszta víg, szeretetreméltó volt visszafelé menet, csevegett-fecsegett mindenfélét, még meg is nevettette Kaszpereknét. Ilyenek az asszonyok! Oh, be szépen vette ki magát a mosoly azon a bánatos arcon. Mint hófehér ruhán piros rózsabimbó.
Otthon a kapuban tegnapelőtti ígéretére emlékeztette a sztaroszta:
- Ugye megengedi, hogy megmelegedjem egy kicsit odabenn?
Cudar, csípős idő járt; tele volt a bajusza, szakálla zúzmarával.
Kaszperekné habozott.
- Megérdemlem, Mária - súgta érzelgősen. - Hidd meg, Mária, megérdemlem.
Mária intett neki, hogy jöjjön hát.
Keresztülmentek a pitvaron. A sztaroszta szíve hangosan dobogott s meg nem állhatta, hogy át ne fogja a derekát nagy csintalanul. Egy kis előleg a boldogságból.
- Ugyan menjen, sztaroszta, maga nagy bolond. A kezére ütnék, de az enyém meg van dermedve, mozdítani sem bírom. Inkább nyissa ki hamar az ajtót.
A sztaroszta kinyitotta a szoba-ajtót, de egy irtózatos ordítással hőkölt vissza.
Barátságos meleg csapott ki belülről, az asztal meg volt terítve és az asztalfőn ott ült Kaszperek Mihály, piros arcával, vidáman, úgy, amint szokott, bicskájával nagy karajt vágva az előtte lévő kenyérből.
A sztaroszta elrohant, mint az őrült, ki a pitvarajtón, a kapun, futott, lélekszakadva futott egész hazáig, ott befeküdt menten az ágyába, kilelte a hideg. Egész éjszaka félrebeszélt, csodálatos lidércekkel viaskodva; éjféltáján felcsert hozattak hozzá, aki eret vágott rajta; reggelre egy kicsit jobban lett.
Éppen herbateáját itta, amit a gazdasszonya tartott a kezében, mert forró volt a bögre, úgy hogy csak kanalakban adogatta neki, mikor megnyílt az ajtó és belépett Kaszperek Mihály.
- Jézus Mária, szent József! - kiáltá rémülten a gazdasszony, s a bögre kiesett a kezéből, száz darabra összetörve.
Kaszperek megállt az ajtónál. Egy nagy ezüstcsatos kék köpönyeg volt rajta, kihúzta alóla a jobb kezét s megfenyegette vele az ágyában sápadtan fetrengő Lubomirszkyt.
- Vigyázz, sztaroszta, azt mondom, vigyázz magadra. Ha még egyszer kedved jönne a feleségemet megkóstolni, földön, falon, fán, vason keresztül ott termek és megfojtalak. Vigyázz magadra, sztaroszta.
Az volt, Kaszperek volt, a másvilági út semmit se változtatott rajta - csak a hangja lett idegenszerű, különös; valami dohos síri volt rajta.
Ahogy jött, eltűnt, lépteit nem lehetett hallani, de mindenki látta. Az udvaron találkozott a sztaroszta hajdújával, jó reggelt mondott neki és megcibálta a szakállát. A hajdú ordított, mert a szakállnak egy része a Kaszperek kezei között maradt. A vártán, míg ő fent járt, odaadta a lovát egy polyák katonának fogni. Egy aranyat dobott oda neki most, miután előbb jól hátba ütötte. Igazán kedélyes egy kísértet volt.
S aztán felpattant a Palkóra, végigszáguldott a városon. Vöröses gőz lövellt ki a ló orrlyukain s patkójának nem volt semmi nesze a keményre fagyott göröngyökön. Az emberek rémülve futottak szét, amerre ment.
- Ugyan korán jött vissza - hüledezének a babonás vénasszonyok. - Még meg se melegedett a föld alatt. De persze, így kellett annak történnie. Arra esküdött meg, »be ne fogadja testemet a föld«, hát itt van ni, be nem fogadta.
- Jó szerencse - fecsegték mások -, hogy a litván asszonyka még a halála napján hazament, most rajta töltené a bosszúját.
- Elér ez Varsóig is, ha kedve tartja. Hiszen azért lovas kísértet. Ilyen még nem is volt. A rendes, közönséges kísértetek mind gyalog jártak eddig s többnyire éjfélkor. Lucifer is tanul és újít. Az az egy bizonyos, majd meglássák kegyelmetek, hogy a ló nem hiába van alája adva.
Egész Lubló városa lázban volt. A főbíró összehítta rögtön a szenátust a kúriára tanácskozni, mitévők legyenek. S a kúriát viszont kíváncsi népsokaság állotta körül. Egész nap jöttek a csodálatosnál csodálatosabb hírek. Itt volt, majd ott volt Kaszperek. Ezt tette, vagy emezt mondta. Innen egyenest Obgartra lovagolt, ott a mészárosnál, Oszvald Pál uramnál odalökött a tőkére negyven tallért:
- Kend már tegnap ott járt a feleségemnél a tartozását követelni, mikor én a ravatalon feküdtem. El akarta vinni az egyik üszőjét; tanulhatna kend mórest máskor. Itt vannak a tallérjai!
S ezzel újra felült lovára, de visszájára ült; háttal a ló feje felé.
Maga Oszvald uram jött jelenteni ezt a kúriára, öt darab tallért leolvasván a zöld asztalra, azzal a töredelmes vallomással:
- Nagy bűnös vagyok magam is, nemzetes nemes tanács. Gonoszul jártam el. Nekem csak harmincöt tallérral tartozott Kaszperek ősz óta. De engem is elkapott a bűn, gondoltam magamban, az asszony úgyse tudja, és negyvenet mondtam előtte tegnapelőtt. S íme, ma mikor megolvastam, csakugyan negyvenet találtam. Elfogott a félelem, nem merem megtartani az így szerzett pénzt, elhoztam a templomra.
A főbíró dühbe jött:
- Takarodjék kend innen, de íziben. Még a templomra hozza az ilyen pénzt, hogy nem szégyenli magát!
Aztán a bírói botjával lökdöste el egyenként az asztalról az istentelen tallérokat, undorral dünnyögvén:
- Guruljatok vissza a gazdátokhoz, Belzebubhoz!
Déli harangszóig együtt ült a tanács, de semmit sem bírtak határozni. Mindössze sopánkodtak, jajveszékeltek, míg végre azt indítványozta Pawlovszky Kristóf:
- Hívassuk el a papot: »Ubi humana deficiunt, ibi divina incipiunt auxilia«. Az emberi segedelem itt bevégződött. Gyarló földi törvény, hóhér pallosa, katona golyója, kardja nem fogja Kaszpereket. Most már hadd csinálja tovább a dolgot tisztelendő Hanulkovics János uram. Ha igazi szolgája az istennek, hát beszéljen most a gazdájával.
Véghez is ment az engesztelő mise a halottnak bűneiért, de a beharangozott lakosok e szent buzgólkodás alatt is egyre a Kaszperek mai viselt dolgairól sugdostak, tereferéltek.
Biz az csakugyan visszájáról ült a lovon. Úgy ment végig Gnézdán is, ahol szintén fizetett egy pár helyen adósságot. De iszen derék, becsületes kísértet az, aki tudja a maga kötelességét. Annál bizony okosabbat is tehetne a tisztelendő úr, mint hogy visszaimádkozza az anyaföldbe. Ma is apró ezüst pénzt szórt Obgarton a gyerekek közé. Hát nem szép ez egy kísértettől? Legalább addig hagyjuk künn, míg az a hordónyi arany elfogy. Bizony kár Kaszpereket bántani. Elfér ő itt köztünk.
(Már ugyan hiába zálogosította el Zsigmond király Lublót. Mégis magyar föld ez, magyar erkölcsökkel. Még a kísértet is mindjárt népszerű lesz, mihelyt a hatóság kezdi üldözni.)
Estére hazakerült Kaszperek, miután a városi erdőben is csatangolt; egy öregasszony legalább azt mesélte (ezek az öregasszonyok mindig többet látnak, mint más ember, pedig rosszabbak a szemeik), hogy a lejtőn lefelé hempergett a lovával együtt, majd a ló, majd a lovas került alól. Nem látott még ilyen lovaglást soha anyaszülte - dícsértessék a Jézus Krisztus.
Este vacsoránál az Anna szolgáló hordta fel neki az ételeket. Úgy evett, mint egy arató tót, nem pedig mint valami finnyás kísértet - legalább így beszélte Anna másnap reggel a kútnál; hozzátette azt is, hogy sokáig beszélgetett este a feleségével, túl az éjféli kakaskukorékoláson is. Bár szepegett, mégse állta meg, hogy ne hallgatózzék a kulcslyuknál; mit ér, lengyelül beszéltek, nem értett meg semmit, de reggelre már híre-hamva se volt; a megvetett ágyába bele se feküdött, vánkos és lepedő gyűretlennek maradt.
A lublóiak megörültek, hogy az engesztelő mise csakugyan segített. A sztaroszta is feléledt néhány nap múlva, de maga mégse mert elmenni a szép asszonyhoz; hanem a szakácsnéját küldte megkérdezni, hogy mikor költözik Varsóba.
- Semmikor - felelte a szép asszony mosolyogva. - Az uram nem engedi.
- Ej, ostobaság - dörmögte a sztaroszta -, az a bolond kísértet megzavarta. Pedig mi köze már őhozzá a Kaszpereknek? - Aztán a szakácsnéjának mondá, de mégis a maga megnyugtatására:
- Mert ritka házasság az, édes fiam Katka, amelyik az egyik fél halálával be ne végződjék.
No, ez éppen azokból a ritkákból való volt, mert két-három hét múlva, mikor már-már napirendre kezdtek térni a lublóiak, majdnem abban a hitben, hogy egy napig álmodtak mindnyájan, ennyi volt az egész, - egyszerre csak megjelent Kaszperek, fehér lován, vörös kalpaggal, veres nadrágban, kék dolmányban, sárga sarkantyús csizmákkal. Uram én istenem, éppen azt a ruhát viselte, amelyikben eltemették.
Megint megszállta a páni félelem a lakosokat - kivált mert Kaszperek is kellemetlenebb kezdett lenni. Be-benézett adósaihoz, mikor éppen nem várták, ott termett fehér lován a házuknál, néha fényes nappal, néha sötét éjjel és bezörgetett az ablakaikon:
- Itt vagyok, én, Kaszperek Mihály. Hozzátok el holnap a pénzemet, amivel tartoztok.
El is vitték másnap rendesen. Nem kellett ahhoz egzekúció. Mondta is a szepesi kormányzó, Kozanovich Felicián, nagy nevetve, mikor meghallotta:
- Ördöngös Kaszperek. Meg kellene tenni királyi adószedőnek.
Váratlanul jött, s váratlanul tűnt el hetekre.
Járt-kelt mindenfelé. Köd vette körül az alakját. Mert sok megmaradt még abból a ködből, amit Kálmán király elfújt. Ami rossz történt a városban, azt mind a Kaszperek csinálta. Roppant tevékeny kísértet volt. Salgovics Andrásnak megérintette egyszer a jobb karját, azóta csúz van benne, nem tudja emelni. Obgarton meggyúlt egy szénáspajta - nem akadt a tűznek gazdája, hát bizonyosan azt is Kaszperek gyújtotta fel. Rá néhány napra sok veszett kutya támadt Lublón. Azoknak is állítólag sós kenyérdarabokat hajigált volna ki az ablakon Kaszperek; attól vesztek meg.
Végre is ez nem mehet így örökké. Tenni kellene valamit. Meg kellene nézni a halottat a temetőben. Hátha voltaképp el se temették? Hátha csak üres koporsót eresztettek le a sírba?
Igen, de erre engedélyt csak a krakkói püspök adhat. Hát jól van, hadd menjen egy deputáció azonnal Krakkóba nagyeszű Szembeck Mihályhoz, hogy engedje meg a sír megnyitását s a halott megégetését. Hadd komponáljon egy szép levelet Vilsinszky Ferenc; az a legjobb pennájú emberünk. Aztán hadd vigye a püspökhöz Maczkó Jakab és Jozeffi János; mindakettő mestere az ékes szavaknak, kikérik azok még az agártul is annak a háját.
De addig is ki kell hallgatni hit alatt a tanúkat, legfőképpen pedig a szép Kaszpereknét; ő tudja legjobban, aki együtt él vele, hogy kísértet-e vagy ember; a hajdani férje-e vagy az ördög a férje képében?
De legjobban keserítette el Kaszperek jelenléte Lubomirszkyt. Nem volt itt többé maradása. - Ideges lett, félt s mindjárt a tavasz első fuvalmánál átköltözött Krakkóba az udvarhoz. Ha az embernek egy kísértet a vetélytársa, akármilyen gavallér legyen is, jó odább állni az útból. Hiszen van Krakkóban elég csinos asszony.
A királynak kedvenc embere volt a sztaroszta, gyakran meghítta a palotába; lőn, hogy egy este l’hombret játszottak, s a király nehány aranyat nyert Lubomirszkytől. Őfelségének az volt a szokása, hogy amit a szerencsejátékon nyert esténkint, azt másnapi sétájában kiosztogatta a legrongyosabb utcagyerekek közt.
Egy ilyen királyi séta után történt, hogy Krakkó különböző pontjain öt vagy hat gyereket fogott el a rendőrség, kik hamis aranyat akartak váltani. A kihallgatásnál minden kölyök egyiránt vallott.
- Hol vetted az aranyat?
- Őfelségétől kaptam.
A rendőrfőnök a másnapi kihallgatáson bátor volt előhozni őfelségének a különös esetet.
A király, II. Ágoston, az »erős« (ha nem volna király, akkor »vastagnak« neveznék), megütközéssel mondá:
- Én Lubomirszkytől nyertem az aranyakat. Járjon utána a dolognak.
A rendőrfőnök, Nowogradszky Péter, mindjárt a palotából áthajtatott a barátjához, Lubomirszkyhoz és ezer aranyat kért tőle kölcsön: hogy valami sürgős becsületadóssága van.
Az rögtön kinyitotta a fiókját és kiolvasta az aranyokat. Mire Nowogradszky elkezdte azokat egyenkint vizsgálni, pengetni, két külön rakásra osztályozva.
- Hát ez mire való? - kérdezte a sztaroszta.
- Hát csak elválasztom a hamisakat az igaziaktól, hogy mikor aztán vissza kell adnom, tudjam, mennyi igazat és mennyi hamisat hozzak magammal.
- Ne beszélj bolondokat - nevetett a sztaroszta.
- Éppen nem tréfálok - szólt sötéten a rendőrfőnök. - Az aranyak, amiket a király nyert el tőled tegnapelőtt, hamisak voltak egytől-egyig.
A sztaroszta elsápadt.
- Lehetséges-e? - dadogá.
- Annyira bizonyos, hogy íme ezeknek is mintegy kétharmada hamis pénz. Gondolj csak vissza rá, kitől kaptad!
A sztarosztának gyorsan megvillant az eszében:
- Huh, tudom már; attól a gaz Kaszperektől!
- Hát az ki! Hol lehet elfogni?
- Sehol, mert már meghalt.
A rendőrfőnök összeráncolta a szemöldeit.
- Teringette, úgy teszel, mintha nem hinnéd - jegyzé meg a sztaroszta neheztelve.
- Egyszerűen nem szeretem a meghalt vádlottakat. És mennyi aranyat kaptál tőle?
- Hétszázat.
- De hisz már ezek közt is több a hamis, mint hétszáz - ellenveté Nowogradszky.
- Nos, akkor a többit egyszerűen nem tudom, hol kaptam.
- Hát majd utána járok én. Hanem addig is nem tanácslom, hogy az udvarnál mutasd magad. Őfelségére kellemetlen lehetne.
A sztaroszta dühöngött, a haját tépte, levelet írt a királynak, a miniszternek, ki akarta hívni párbajra a rendőrfőnököt.
A király jó ember volt, kibékítette:
- »Én jól tudom, kedves Lubomirszky - írta válaszul levelére -, hogy nem ön vereti a rossz aranyakat. De ha veretné is, csak azt tenné, amit én. (Az efféle vastag emberekben mindig van némi humor.) Én legkevésbé ítélhetném el önt. Hát jöjjön ezentúl is, de ha velem akar l’hombret játszani, hozzon ön igazi aranyakat stb.«
Nowogradszky pedig még aznap két titkos rendőrt küldött Lublóra, akik csakhamar kinyomozták, hogy Lubló és környéke teljesen el van árasztva hamis pénzekkel, és azokat a kísértetként hazajáró néhai Kaszperek Mihály terjeszti.
A király méregbe jött, mikor mindezeket így jelentette a minisztere.
- Természetesen, - szólt gúnyosan - egy kísértet terjeszti és vereti a hamis pénzeket. Ez a legkényelmesebb. Mert a kísértetnek nincs is megtiltva és mert a kísértetet meg se lehet büntetni.
A miniszter kedvetlenül rágcsálta rőt szakállát.
- Parancsát várom, fölség!
- Csak egy kis észrevételem van - jegyzé meg II. Ágoston csípősen.
A miniszter meghajtotta a fejét, kezeit mellén keresztbe téve, lengyel udvari szokás szerint.
- Azt a két titkos rendőrt nagy kedvem volna a másvilágra küldeni a rendőrfőnökkel együtt, hogy ott nyomozzák ki a tényállást, ahová ők maguk teszik a helyszínt. Ez volna a legegyszerűbb.
De legott elmosolyodott a saját ötletétől - mert nem volt kegyetlen, csak indulatos.
- Hogy azonban komolyan vegyük a dolgot, - folytatá kisvártatva - írjon nevünkben egy parancsot Kozanovich Felicián kormányzónknak, hogy miután kísértetek tudomásom szerint nincsenek, de tőlük eredő hamis pénzeim vannak, gondolkozzék ezen csoda fölött és harminc nap alatt tegyen újabb jelentést. Futár vigye neki a parancsot. S erre az időre teljhatalmat, pallosjogot.
Egyidejűleg érkezett meg Lublóra Kozanovichnak a parancs, a jus gladii decretum és a krakkói püspöknél járt követség, Jozeffi János és Maczkó Jakab.
A püspök ugyanazt mondta élőszóval őkegyelmeiknek: »Akit egyszer a halál kaszája levág, higgyétek el, gyermekeim, nem ébred az fel, csak a Jozafát-völgyében«, - de azért mégis elküldte a pecsétes engedélyt (a mellénye belső zsebébe bevarrva hozta Jozeffi uram), hogy a Kaszperek Mihály sírját föl lehet bontani s tetemeit, ha az a lakosság megnyugtatására szolgálna, elégetni.
Lőn erre izgalmas sürgés-forgás Lublón - amint kiszivárogtak a hírek. Kozanovich Felicián rögtön kihirdettette dobszóval a jus gladiit. Élet-halálnak ura mától fogva a kormányzó.
A várra felhúzták az ünnepi selyemlobogót. Mintha maga a király lenne jelen. A másik hajdú kihirdette szintén dobszóval, hogy a hamis pénzeket két nap alatt hordják be a kúriára - s akinél azontúl csak egy hamis dénárt találnak, azt mindjárt kegyetlenül sújtja a törvény.
A kormányzó nem késett; mindjárt másnap hozzálátott a nyomozáshoz, színe elé idézve Kaszpereknét.
A szép asszony nem volt még künn az utcán a temetés óta. Pedig nagy érdeklődés mutatkozott iránta a városban. Egynémelyik kíváncsi még tán a kisujját is meg engedte volna vágatni, csakhogy lássa: miképpen néz ki? szép-e még? Ott vannak-e még arcán a régi rózsák - mióta egy kísértet tépdeli?
Ah! lebbent el az ajkakról a csodálkozás, mikor megjelent a bírák előtt a kúrián. Sugár dereka gyengén meghajolva, tejszín arcán üde mosoly. Fekete selyemszoknyája ingerlőn suhogott. Hát még hogy illett rá a kis zsinóros lengyelke (az is fekete, mert gyászban volt), mely annyira testhez tapadt, hogy a lélegzetet meg lehetett róla olvasni a keble táján. Hanem már az efféle fejszédítő olvasást senkinek sem ajánlanám. A kormányzó maga is ott felejtette a szemeit. Hertely uram pedig meg nem állhatta, hogy oda ne súgjon Pawlovszkynak:
- Canis mater! Ezért már csakugyan érdemes feljárni a sírból. Mit szól hozzá, komámuram?
Pawlovszky Kristóf uram kevés szavú ember volt, hosszan elgondolkozott előbb ezen a témán, csak azután mondta:
- Minden asszony csak asszony. Semmi más. Én vissza nem jövök az enyémhez.
Kozanovich Felicián megkezdte a vallatást:
- Mondja meg nekem kegyelmed, mért van gyászban?
- Mert az uram meghalt - felelte csendesen.
- Úgy, de hát akkor miféle ember az, akit a házában fogad s aki némely éjszakát kegyelmednél tölt?
- Ő, az uram.
- Kaszperek Mihály?
- Ha a másvilágon más nevet nem kapott, akkor az.
- Kísértet ő, szellem-e, árnyék-e, ördög-e, vagy igazi testből-vérből való ember?
- Nem tudom - felelte halkan, rejtelmesen.
- Hogyne tudná, hiszen férj és feleség. Ne mondjon olyat, Kaszperekné, hogy nem tudja. Hiszen beszélnek együtt… hiszen meg is csókolja. Igaz-e vagy nem?
Kaszperekné egész a halántékáig pirult s csipkés, selyem kötényét fölemelve, eltakarta vele a félarcát szégyenlősen.
- Igen.
- Nos, - kérdé Kozanovich - olyan meleg-e az a csók, mint más férfié, annyi gyönyör van-e benne?
Mária sértődve rázta meg a fejét s a szép hullámos hajból egyszerre üde ibolya-illat kezdett szétáradni a teremben. Valóban egy pár ibolyaszál volt a hajfürtei közé tűzve.
- Engem sohasem csókolt meg más férfi.
Kozanovich Feliciánnak (végre is csak harmincöt éves volt még) nagyon megcsiklandozta az orrát az az ibolyaszag, mely a női test és haj ingerlő, buja illatával összevegyülve terjengett, ringott a bírói asztal körül, szinte kedve lett volna fölugrani és megcsókolni a szép asszonyt - persze a közszolgálat érdekében: hogy ilyen-e hát az a csók? Hanem mégse tette, mégis türtőztette magát.
- Jablonszka Mária, - szólt fojtott hangon, akadozva - az isten és a király nevében ülünk itt, hogy a gonoszságnak eleje vétessék. Nem a kegyelmed oktalan faggatása okoz nekünk örömet, hanem az igazság s a valódi tényállás. Nem akarunk mi bekukkantani szemtelen szemekkel a kegyelmed ágyasházának függönyei közé, sem arca pirulását élvezni, hanem arról akarunk meggyőződni, hogy fantom, egyszerű látomány-e azon alak, akiről szó van, vagy pedig olyan, mint egy igazi férfi, és férje-e ő kegyelmednek, még így a síron túl is: valóságosan-e és mindenben-e?
A menyecske elfordította a fejét a bíráktól és az egyháziaktól, mert ott ült a tanácsban a plébános is és a zaklicsyni kolostor két meghívott tagja, majd alig hallhatóan mondá:
- Mindenben.
- (Oh, a kujon! dünnyögte magában Hertely uram fejcsóválva.)
- Hit alatt vallja ezeket?
- Hit alatt - felelte felbátorodva.
- Vegye jegyzőkönyvbe - szólt a kormányzó Vilsinszkyhez fordulva, majd újra Kaszpereknét fogta vallatóra:
- És mit mond a férje, meddig fog tartani e sírontúli vándorlása?
- Rámparancsolta, hogy soha semmit se kérdezzek ezekről.
- Hát miről beszélnek úgy kettecskén?
- Közönséges napi dolgokról.
- Nem tud arról, hogy életében valamely varázslatokat űzött volna, vagy boszorkányokkal állt volna összeköttetésben? Vagy volt-e amulettje? Nem hordott csodaszereket az inge alatt, aszalt gyíkot, bűvös füveket vagy gyűrűt?
Mária mosolyogva rázta a fejét.
- Nem, nem; semmit se vettem észre.
A kormányzó kételkedve nézett rá… Ő föltétlenül a varázs-szerekben vélte rejleni a lublói rémeset nyitját - amin éppen nem lehet csodálkozni abban a korban, mikor még maga Themis istenasszony sem átallotta komolyan utána szaladni a seprőnyélnek a pallosával.
(Mit tudhatta azt még akkor Kozanovich Felicián, hogy a boszorkányok és kísértetek nem egy kategóriába esnek a gonosztevőkkel, hogy ezek ellen pandúrokat kell küldeni, amazok ellen pedig néptanítókat.)
Mária vissza akart vonulni.
- Még csak egy kérdést, Kaszperekné. Miből pénzel a férje?
- Úgy gondolom, beszedi a tartozásait.
- Egyéb forrása nem volna? Igen sok hamis arany és tallér jutott forgalomba őáltala, most a holta után.
Kaszperekné gúnyosan húzta szét parányi piros száját.
- Hacsak a másvilágon nincs valami pénzverdéje. De úgy tudom a katekizmusból, hogy az ott nincs.
Pawlovszky Kristóf nem állhatta tovább. Nini, még ő pajzánkodik; nézze meg az ember az incifinci fehércselédjét!…
- Nem a szép fehér fogaidra vagyunk kíváncsiak, Éva leánya - szólt pátosszal -, hanem mondd meg nekünk, hol van azon arannyal telt hordócska, melyet férjed egy bizonyos Csernyiczky Mihály nevű varsói borkereskedőtől lopott el? Mert hogy ludas volt benne, azt már tagadni sem lehet.
De az asszony a hordórul sem tudott semmi tájékozást adni, vagy konok volt egészen, vagy igazán semmit se tudott. Aztán jöttek a különféle tanúk vagy negyvenen, akiknek dolguk volt Kaszperekkel a halála óta. Az egyik látta a temető kapujában eltűnni, a másik birokra kelt vele a Kováts János szíjgyártó mester kocsiszínjében. Kazimirszky István őrt álló katonának olyan pofont adott, hogy az utca túlsó végére hempergett tőle. Nagy Mártonné valami hideget érzett a testén, múlt vasárnap egy hete éjjel, aztán erős gyomorgörcsei voltak. A sötétben ugyan nem látott semmit, de az bizonyos, hogy Kaszperek kísértette. Ezeket mind jegyzőkönyvbe vették, bár nagy része merő bolondság vagy képzelődésen alapult.
Végre egy szűkebb értekezlet félrevonult a terem szögletébe tanácskozni a további teendők iránt. Mert ezek a jegyzőkönyvek, mint helyesen mondá a Debrecenből ideszakadt tanácsbeli Bujdosó Ferenc uram, nem segítenek az állapotokon. Itt okvetlenül tenni kell valamit.
A bizalmas tanácskozás után újra visszaültek ünnepélyesen a helyeikre, csak a plébános maradt állva és így szólt:
- A püspök nevében! Én ezennel megengedem Kaszperek Mihály sírjának felbontását s átadom hulláját ismét a király kezeibe. Amen.
Mire Kozanovich Felicián föltette a kalpagját a fejére, de ülve maradt, és így szólt a beállott templomi csendben:
- A király nevében! Én ezennel elrendelem Kaszperek Mihály sírjának felbontását s hullájának máglyán való elégettetését.
Helyeslő morajlás zúgott a teremben, mely tele volt ködmön- és pálinka-szaggal, a tanúk leheletével. Oh, milyen falánkul, mohón ették meg a különféle szagok finomabb testvérüket, azt a parányi ibolyaillatot, mely közéjük elegyedett és elszállt… A tömeg zsibongott; a köd és pára nagy gomolyokban terjengve szállt-szállt, egy káprázatos szürkeséggé olvasztva össze mindent, szinte úgy látszott, mintha egy piszkos folyam hömpölyögne, egy fekete koporsót lóbázva a hullámain.
- Holnap lesz az exhumáció - tette hozzá még a főkormányzó a főbíróhoz fordulva -, intézkedjék kegyelmed.
Holnap lesz a sírbontás. A nagy hír hirtelen kiugrott, mint egy eleven fekete macska, az utcára, mindenki örült neki és a farkába kapaszkodott. Nagy csoportok gyűltek a kapuajtókban, az utcákon a rügyező fák alatt. Sírbontás lesz. Mekkora mulatság lesz. Ilyen is csak nálunk, Lublón eshetik. A kormányzót hazamenet a kúriától a várig utcahosszat megéljenezték.
Az emberek minden időben egyformák voltak. Milyen nevetséges és félszeg dolog! Midőn a szép május hozza a maga üde, selymes légáramlatát akácvirágillattal és az új növények leheletének balzsamával megtöltve - akkor az okoz nekik nagyobb örömet, ha egy dohos sírt nyithatnak ki és egy megkorhadt koporsót feszíthetnek fel, hogy megbámulják az elenyészést a maga borzasztóságában.
Sokan már éjfélkor felkeltek és körülállták a temetőt, hogy reggel ki ne szoruljanak a látványosságról. A főbíró még mindjárt a tanácsülés után egy máglyát rakatott a főpiacon; az ácsok egész éjjel ülőhelyeket tákoltak össze a máglya körül, a hivatalos személyiségeknek és a város előkelő asszonyainak. (Hogy nem féltik a bőrük fehérségét, hátha elsül az arcuk a közeli tűztől.) Kár, hogy a legszebbik, a Kaszperekné nem jön el.
Mondják, hogy a közeli házak és pajták fedeleit már előre roppant varjúseregek lepték el. (Jó és gyors értesüléseik lehettek az akkori varjúknak.)
Bent a házakban egész reggelig égtek a gyertyák. Egyrészt nem voltak álmosak az emberek az izgatottságtól - csak a gyerekeiket fektették le: »Buválj, kicsi fiam, csak még az éjjel ne tegyen benned kárt a gonosz Kaszperek«, másrészt, mert csakugyan ma van Kaszpereknek az utolsó uralkodása, holnap már semmi sem lesz, csak hamu, hanem ma még ő az úr, tudnivaló, hogy felhasználja az utolsó éjszakáját s alkalmasint olyan csínyeket fog elkövetni, hogy arról koldulunk mindnyájan. Hát ma bizony jó lesz le nem feküdni.
És a künn alabárdjaikkal kopogó éji őröktől meg-megtudakolták az ablakot kinyitva: »Nem történt-e vajon künn valami?«
De baj nélkül múlt el az éjszaka. Semmi se történt.
Azaz dehogynem történt, dehogynem. Addig-addig kérdezgették Mutsanek baktert, megkínálván őt imitt-amott egy-egy kupica égett szilvalével, hogy végre is történt valami.
Éppen éjféltájban a temető felőli úton egy nagy fekete, kereken járó ládát látott végiggurulni, amint két hízott sertés húzta nagy röfögve. Mellette két oldalt két-két macska poroszkált kinyúlt derékkal, tüzesgolyó szemekkel, a különös jármű előtt pedig egy nagy feketeszőrű kutya a két hátulsó lábán ment - úgy, ahogy apportírozni szoktak ezek a csúf állatok - az első két lábában pedig egy fekete zászlót vitt - itt süllyedjek el mindjárt, ha nem igaz.
Az öreg Mutsanek bátyó látománya bejárta reggelre az egész várost.
- Fogadni mernék - mondta ez is, az is -, hogy a Kaszperek testét lopták el a fekete ládában az ördögök; meglássátok, üres lesz a sír, ha kibontják.
Ah, milyen nehéz volt megvárni a virradatot. És milyen sokáig pislogtak azok a lusta csillagok az égbolton. Azok sohase sietnek. Lassan-lassan, szinte vonakodva jött meg a reggel; eltűntek, elfoszlottak a gnómok, ázák és rossz tündérek, kibukkant a nap is, olvasztott arannyal öntve be tékozlón a házak fedeleit (a kémények kacskaringósan füstölögtek), a réteket (a primulák, jácintok kidugták fejeiket), a hegyet, a várat, a várbeli zászlón a fehér sast (a szegény lengyelek madarát). Fényes tűzporzójából jutott a sírokra is. A sírok is mosolyogtak. Csak az ódon toronyban kondult meg mogorván a harang.
Ez a jel. Most indulnak meg a kúriától a hivatalos személyek.
Elől két muskétás katona ezüst-paszomántos háromszögletes kalapokkal, vörös hajtókájú kék frakkjaikban. Ezeknek kell utat vágni a tömeg közt. Azután négy munkás jött ásókkal. A szenátus élén maga Kozanovich Felicián lépdel, mellette balról a pap; utána egy minisztráns gyerek piros téglaszín köntöskében hozza a turibulumot. A legvégén két cigány húz egy ütött-kopott talyigát. Ezen a talyigán viszik a halottat a máglyára, melyet már szintén körülállt nehány lovas katona, kordont vonva. A talyiga kísértetiesen csikorgott, a rajta ülő gyerekek viháncoltak, mert a cigányok ideiglenesen felültették rá purdéikat: »Hadd kocsikázzanak a szegény rajkók egy kicsit«.
A temetőben a Marsán kisasszonyok obeliszkje mellett volt a Kaszperek sírja; még nem zöldült, mint a többi sírok; a télen összevissza forgatott rögökben nehezen okoskodták ki a fűcsírák a kivezető utat.
De már egynémelyike kezdte kitalálni és hasztalan, mert most megint visszahasogatják rögökbe az összeforrt dombot.
A munkások kihúzták előbb a keresztet; azután hozzáláttak a munkához. Néhány csákányvágás és a sír ki volt bontva; előtűnt a diófakoporsó, teljesen romlatlanul. Hiszen csak kilenc hete van még a föld alatt.
- Feszítse föl kend a fedelet, Mutsanek - rendelte a kormányzó.
Mindenki kíváncsian oda nézett. Egymás feje felett, egymás hónalján át, aki hogy férhetett. Az öreg bakter beleverte kalapáccsal a feszítővasat két vagy három helyen (de kár azért a szép selyem szemfedőért), azután nagy erőlködéssel felrántotta a fedelet.
- Ah! Oh! - morajlott és hömpölygött a meglepetés felszisszenése, a közelállók átadták a távolállóknak s ment végesvégig a hír a nagy sokaságon, melynek hosszú sora egész a főpiacig kígyózott.
- Ah! Oh! Benne van.
Valóban ott feküdt Kaszperek, a szűk négy deszka közt, mozdulatlanul, csendesen, mintha csak aludnék…
Piros kalpag volt a fejébe nyomva, kék, kurta, övig érő dolmány, sárga, sarkantyús csizma a lábán, úgy, amint eltemették. Nem volt azon semmi változás; az arca is olyan friss maradt, mintha csak egy óra előtt temették volna el.
A kormányzó közömbösen mondá:
- Ez kétségtelenül az ő teste. Nézzék meg kegyelmetek és konstatáljuk hivatalosan.
Aztán aláhajlott és az újdonatúj csizmák talpát nézte meg.
- Nincs rajtok semmi kopás, semmi sár.
- Megfoghatatlan! - tűnődött hangosan Hertely uram.
- Csodálatos - jegyzé meg Pawlovszky Kristóf. - Meghízott.
- Én nem találom - szólt Salgovics. - Olyan, mint volt.
- Mit, hogy nem hízott meg? - pattant fel Pawlovszky. - Hát vak kegyelmed? Hiszen majdnem tokát eresztett, kétszer akkora a képe, mint volt.
Újra megnézték néhányan s miután Pawlovszky uram állította, már pedig Pawlovszky uram nem bolond ember, sok tapasztalata van, kapitány volt Rákóczinál, ha ő mondta, az akkor úgy is van, hát ennélfogva ők is látták, hogy Kaszperek Mihály meghízott a holta után. Sőt most már Salgovics is visszakapált apródonkint a nézetével. »Hm! Az ám, hm. Mintha kövérebb lenne, hm.«
Ez is terjedt, mint a lavina, persze váltig nagyobbodva.
A temető kapujánál állók már a Kaszperek potroháról beszéltek.
Az utcán bámész csoportok hozzáragasztották:
- És olyan piros az arca, mint a tulipán.
Beljebb a főpiacon a várakozók tépett hajszálakról is beszéltek, melyeket a kezében tartott volna a feszület helyett, amit Kaszperekné illendő módon kezébe adott, mikor beszegezték.
Hanem iszen dühbe jött erre Krizsán András, a sztaroszta hajdúja, akit Kaszperek megtépázott volt:
- Mit? Az én szakállamat tartja a kezében? No iszen megállj, Belzebub fia!
S rögtön vállalkozott, hogy a városi dobos helyett ő gyújtja alája a máglyát. A dobos, aki félénk ember volt, nem győzött érte hálálkodni.
Most egyszerre nagy nyüzsgés támadt. Az utcagyerekek vivátot visítottak.
- Hozzák már! Hozzák már!
Jött a talyiga a koporsóval. Két oldalt két-két katona ment mellette, szétütögélve a tolongók közt a puskatussal.
Azután a kormányzó és a hivatalos személyek foglalták el helyeiket, szemben a máglyával.
A kassai hóhér, aki az éjjel érkezett, ott állott már szolgálatkészen skarlát ruhában a kormányzó emelvénye előtt.
A kormányzó intett neki:
- Vegye át a holttestet, - szólt harsányan - és végezzen vele rendeletünk szerint.
Azután hátrahajolt a csinos, pikáns arcú Strommenfeld őrnagynéhoz:
- A föld be nem fogadta, a menny is kilökné. A felhők könyörületesek lesznek talán hozzá. Mit gondol, báróné?
Mire a csinos szőke őrnagyné bájosan mosolygott. És egy kacér pillantást vetett a felhők felé… a kegyes jó felhők felé.
- Valóban, - szólt egy kicsit selypesen, de ez jól állott neki - ő nemsokára füst lesz… azután felhő… azután harmat, azután…
- Az istenért, báróné, ne fejtegesse, mert még elveszi a kedvemet az elégetéstől.
- No, csak az kellene - szólt ijedten. - Ennyi embernek elrontani a mulatságát. Magától kitelik. Oh, oh, kormányzó, maga mégis kegyetlen ember. De hála istennek, már késő…
Igen, a koporsó fenn volt a máglya tetején, sőt már Krizsán alá is gyújtott.
Az őrnagyné felfortyant:
- Hát nem veszik ki a holttestet a koporsóból?
- Természetesen nem.
- Oh, be kár! Hiszen akkor mi nem látjuk.
- Hát persze hogy nem látják.
- Maga kiállhatatlan irigy ember.
De nem volt idő csevegésre. A szokatlan látvány lebilincselte a figyelmet. Mélységes csönd uralkodott, csak a lángok pattogtak, amint kékes szélű nyelvük körülnyaldosta a száraz fahasábokat, először mélán sisteregve, de amint kúsztak egyre feljebb-feljebb, vérpirosan, ropogva, haragos zümmögéssel, egy-egy alant elégett fahasáb összeesett s akkor az egész alkotmány megrecsegett s robajjal csúszott lejjebb s a rettenetes koporsó a tetőn billegett, mozgott, mintha le akarna ugrani. Egyszer-egyszer valami széláram megriasztotta a lángokat s azok egyszerre nekikaptak, s suhogva, mintha ezer vég selyemszövetet terítgetnének az ördögök, szilaj gyorsasággal, falánkul iramodtak a koporsónak.
Mindez rémítő volt. Az izzó hasábok kísértetiesen világítottak. S valami csodálatos zúgás keletkezett bent mélyen a parázsban. Egy-egy zsarátnok szikrázott, sziporkázott s apró tűzszemeiből a Kaszperek tekintete villogott ki. Csak a füst szállt, szállt, nyájasan, bodoran fel magasra, a házak felé, egész a toronyig, melynek ablakában galambok ültek és alkalmasint találgatták, hogy ugyan mi okosat csinálhatnak odalenn a teremtés legtökéletesebb lényei, akik ma olyan nagy számmal egybegyűlvék?
- Meggyúlt! - hangzott ujjongva, harciasan a tömegben.
A láng most már hatalmasra dagadt, izzó karjai átfogták a koporsót. Egy pillanat alatt eltűnt a szemek elől. A lobogó lángok szinte marakodni látszottak felette.
Piszkos, sárgásbarna füstoszlop szakadt ki most belőlök. »Ez a Kaszperek, ez a Kaszperek! - kiáltozták. - Ő ég már!« Valóban, nem az előbbi szép kék füst volt ez. A levegőben kellemetlen zsírszag terjengett. Hallani lehetett az égő test sercegését. A koporsó deszkái lehámlottak, szétestek; a tűz lerágta egy perc alatt. Némelyek látni vélték még Kaszpereket, egyik a fejét, másik a lábát, a harmadik csak a vörös kalpagot. Ah, a képzelődés sokat tesz. Bolyai Jánosné (noha máskülönben rövidlátó) azt is látta, hogy az egyik lábát kinyújtotta. Kopacskáné asszonyom pedig hallotta, hogy úgy brekeg Kaszperek, mint a béka; még föl is kiáltott, száz tanúja van rá (t. i. arra, hogy felkiáltott): »Ni, csúfolódik a sátánfajzat!«
De mindegy. Hogy volt, hogy nem volt, ki tudna arról minden részletében számot adni. Mindenki mást nézett, másra figyelt, másra gondolt és természetesen mást látott. Elég az hozzá, hogy ennek is vége lett; a dúdoló tűz előbb megette a hasábokat, azután mohón felfalta a koporsót és halottját. Nem volt már mit ennie.
A máglya összeesett.
Sokan rohantak a tűz felé, hogy még valamit lássanak.
A kormányzó fölkelt és jókedvűen mondá:
- No, ennek is elvetettük a gondját.
De ebben a pillanatban nyugtalan hullámzás keletkezett. Zagyva lárma, a megdöbbenés és a rémület felkiáltásai. - Sokan a kezükkel mutogattak valamit, átellenben a Parniczkyék pajtáján.
A kormányzó is odanézett és olyan sápadt lett, mint a fal.
Ott ült az oda felmászott többi kíváncsiak közt a pajta tetején Kaszperek Mihály, vörös kalpagban, kék dolmányban, sárga csizmás lábát lelógatva és nézte gúnyosan vigyorogva a saját elégetését.
A kormányzó egy muskétáshoz ugrott:
- Lőj rá! - parancsolá.
A katona megborzadt, tántorogni kezdett, kezében reszketett a puska.
- Nem furulyát billegetsz, te mamlasz - rivallt rá a kormányzó. - Add ide!
Ő kapta fel a puskát és lőtt. A füst eloszlott. »Eltalálta!« ordíták közel és távol. Látni lehetett, vagy csak úgy rémlett, hogy lefelé gurul Kaszperek a fedélről, mint a lelőtt szárcsa; de az se lehetetlen, hogy magától ereszkedik le ügyesen, mint a macska. Egy fél perc műve volt az egész. A másik percben nem volt már se híre, se hamva. Bizonyosan nem a piac, hanem a szilvás kert felé pottyant le. Az ötödik, hatodik percben már messze a külső utcákban látták szemtanúk tovavágtatni fehér lován. A sárga csizmája a bal lábán vérrel volt megfestve, a pajta fedelén is véres csíkot hagyott, amerre lecsúszott. Semmi kétség, a Kozanovich golyója a lábát találta. De hát mit ér ez? Bizony isten kár volt a puskaporért. Ha száz golyó érné és szétroncsolná, akkor is csak ott volnánk, ahol vagyunk, mert annyi alakban van ő meg, ahány neki tetszik…
Mit használt az elégetés? Semmit! Aki farkast borotvál, elveszti a vizet is, a szappant is. Mi is csak időt és pénzt vesztettünk - de Kaszperek megmaradt.
Csak egy eredmény volt - az, hogy nem szellem, nem árnyék, nem egyszerű látomány, vagy fantom, mert vére folyt, ha ugyan a vér is nem volt szemfényvesztés.
Hanem azért teljes volt a kudarc és nagy levertség uralkodott a városban. Kozanovich futárt menesztett a királyhoz az eset leírásával. Levele végén odaírta: »A természet csodái ellen harcoltunk, Fölség, de legyőzettünk.«
A lakosság zúgolódott a magisztrátus ellen, hogy minek volt elégetni a holttestet; - szörnyű bosszút áll ezért Kaszperek. Gúnyverseket csináltak Hertelyre és Pawlovszkyra s azokat a kocsmákban énekelték.
Kaszperek pedig gyakran jött, mindig titokzatosan, köd előtte, köd utána; nemcsak a városban járt, hanem a közeli falvakban is elárasztotta a lakosságot hamis pénzekkel - egyszer lovakat vásárolt a katonaság számára (mert a svédek ellen készült hadjáratra Erős Ágoston király), máskor ökröket, legtöbbször pedig egyszerű pénzváltással csapta be a tudatlan parasztokat. A vidékről beszivárogtak a hamis pénzek Lublóra s Kozanovich kétségbe volt esve, hogy nem segíthet a bajokon.
E tanácstalanságban egyet gondolt Pawlovszky Kristóf uram s fölsietett a várba a kormányzóhoz:
- Van még egy gondolatom, nagyságos uram, erre a gonosz Kaszperekre nézve.
- No, nekem nincs egy se - sóhajtott fel a kormányzó. - Hát mi az a kegyelmed gondolata?
- Kutya harapását szőrével kell gyógyítani.
- Régi közmondás; hogyan érti?
- Boszorkány ellen boszorkányhoz kell fordulnunk, igaz-e?
- Ez bizony igaz lehet - szólt Kozanovich szórakozottan.
- Volt az én uramnak, Bercsényi Miklósnak, egy Bonc Márton nevű boszorkánymestere és jósa.
- A dudvégi hektikás molnár. Ösmertem gyermekkoromban, de az meghalt.
- Felakasztották a németek. Hanem volt a Márton mellett alkalmazva egy asszony boszorkány is, a Pirityi Panna. A Márton volt a szakács a boszorkánykonyhán, a Panna volt a kukta - de a Panna többet tudott a mesterénél. Ez az asszony a sárosi vár alatt lakik egy kis kunyhóban, az a hitem, vitéz kormányzó úr, hogy ez tudna nekünk valamit tanácsolni.
- Hát keressék fel kegyelmetek, menjenek el hozzá!
Több szót se várt Pawlovszky, mindjárt másnap elindulának Hertely urammal a sárosi várba, vagyis azon innen, abba a kis erdei viskóba, ahol az öreg Panna lakott szép unokájával, Piroskával.
Gyönyörűséges hely volt az, csupa nagy, lombos fák közt állt a bedőlt-kidőlt ház, melyben a Piroska apja csősz volt valamikor, de hogy azután beállott kurucnak s elesett, az uraság a lánykájának ajándékozta az erdei házat egy nagy darab földdel és réttel.
Az erdő úgy nézett ki, mintha véges-végig pirospettyes kendővel volna beterítve; a pázsit közül mindenütt sűrűn kipiroslottak a szamócák. A sűrűségből száz fülemile-dal csattog ki.
De Piroska se rest, visszadalol nekik.
A lublói urak, akik kocsijukat az országúton hagyva, gyalogszerrel közelegtek a szűk ösvényen a házikóhoz, messziről hallották csengő hangját. Nagy kár, hogy tótul dalolta:
Volt egy király, aki a szakácsságra adta magát…
Egész nap sürgött-forgott s két kenyeret dagasztott és sütött
tra-la-la-la.
S volt a királynak egy macskája, aki az evésre adta magát.
És mindennap három kenyeret evett meg
tra-la-la-la.
Amint észrevette lépteiket, elhallgatott s beszaladt a sűrűségbe, mint egy félénk mókus, de ahelyett megjelent az ajtóban az öreg ráncos képű anyóka, felgyűrt ingű, sovány karokkal, egy cseréptányért tartva a kezeiben:
- No, éppen jókor jöttetek - szólt hozzájuk szívélyesen. - Éppen most sütöttem meg nektek a lángost. Egyetek belőle, gyerecskéim. No, Kristóf kapitány, nyúlj hozzá, te vagy az öregebbik.
A lublói urak csodálkozva néztek össze.
- Tudtam, hogy eljöttök, mert a macska keresztül feküdött a küszöbömön. Hanem kerüljetek hát beljebb.
- Egy kis beszélni valónk volna veled.
- Tudom már, gyerecskéim. Értesültem róla. A domború oldalára van a kenyeretek fordítva.
- Bizony - mondá Hertely uram. - Csak te vághatsz még ki, anyó!
- Jó, jó, majd megbeszéljük ott, ahol három elvált virág összekerül. Várjatok előbb egy kicsit.
S azzal betuszkolván őket a szobába, hol szép fehér abrosszal van megterítve az asztal, rátette a lángossal telt tálat, s valahonnan a ládából kivett hozzá egy palack jóféle tokajit.
- No igyál, Kristóf kapitány. Mit hallottál a felséges urunkról? Él-e még? Rossz koszton van szegényke, ott a törökök közt. De enne most, tudom, ebből a lángosból, ha a lángos ott volna. De még jobban szeretném, ha ő maga volna itt…
- Nem abba járunk most - szólt Pawlovszky.
- Tudom, fiam. Bár abba járnátok. Ti a Kaszperek dolgában kerestetek fel.
- Ha mindent tudsz, akkor nem is szükséges beszélnünk.
- Ezt eltaláltad. Ti azt akarjátok ugyebár, hogy a Kaszperek vissza ne járjon többet, mert az elégetés semmit se használt.
- Azt akarjuk, anyó, de már nincs hozzá semmi fegyverünk.
- Ej, a kavics is felfordíthatja néha a szekeret.
- Az úgy van; de hát mit tegyünk? Ha jó tanácsot adsz, nem leszünk hálátlanok.
- Száz tallért adtok az unokámnak és a két legszebb tehenet a város gulyájából, ha férjhez megy.
- Megéri.
- De ő maga választja, kikötöm.
- Hármat is választhat.
Erre az öreg Panna egy vasserpenyőn valami szeszt gyújtott meg a tűzhelynél, amely kék lánggal sziszegett, nyalakodott. Morgott felette egyet-kettőt s azután a vendégek mellé ült az asztalhoz és így szólt:
- Hát ide hallgassatok, gyerecskéim! (Mind a két gyerecske jól túljárt már a hatvanon.) Ha ti azt akarjátok, hogy Kaszperek ne járjon fel a másvilágról, legelőször is az okot kell eltávolítani, amelyért feljár. Hogy a madár ne járjon az eresz alá, a fészket kell elrontani. Ezt így súgja nekem a Libiál nevű ördög, aki nekem keresztapám és pátrónusom s akit én most ebben a serpenyőben, abban a lángban felidéztem. Hát kiért-kihez jár Kaszperek? Az asszonyhoz, a feleségéhez. Hát azt kell elpusztítani.
- Azt a szép asszonyt? - hökkent meg Hertely uram.
Az anyóka arcán az a sok ezer ránc mind nevetni és szaladgálni kezdett, az egyik ide, másik amoda futott, mintha kergetnék egymást. A fogai is kivillantak, amint a száját széthúzta.
- Mit tudod te azt, fiacskám, hogy szép-e? Minden asszonyt akkor kell megnézni, mikor reggel felkel.
- De az asszony ártatlan - ellenveté a szenátor.
- Mit tudod te azt, fiacskám? A kutyának nincs kése, de fogai ugye vannak? Hát csak azt mondom én, hogy az asszonyt kell előbb lerázni a nyakatokról. Kaszpereket aztán vállalom én, mert nekem is vannak ám szerszámaim. Megértettétek? Elmehettek!
Pawlovszky uram bólintott a fejével. »Majd próbálunk valamit«, mondá halkan s aztán az anyó csontos vállára tette kezét.
- Akarsz még valamit, Kristóf kapitány?
- Valami szert mondhatnál nekünk még, anyó, a megrontások, a gonosz szellem machinációi ellen.
Pirityi Panna elgondolkozott.
- Tudok egyet, de csak akkor van bűvereje, ha magatok találjátok ki, mi légyen. S ha aztán minden házban ilyet tesznek a családfő ágya alá és egy gombostűt szúrnak bele, a gonosz praktikája abban a hajlékban ártalmatlan akkor.
- Van-e az nálunk?
- Elég terem a határban - mondá az anyóka rejtélyesen. - »Folt hátán folt, akibe tű nem volt.«
Szenátor uraimék az egész úton törték rajta a fejüket (legalább volt valami mulatságuk), míg végre is otthon Hertelyné asszonyom sütötte ki, hogy az nem lehet más mint káposztafej.
Május közepe volt; nagy ritkaság ilyenkor az ép káposztafej, hozattak Lőcséről, Iglóról drága áron. Lám, még a növények közt is van szerencse. Isten ennek dolgát mennyire fölvitte: talizmán lett belőle.
A másik dolgot, a nagyobbat is elreferálták legott Pawlovszky uraimék a kormányzónak, hogy mit izent a »Bercsényi boszorkánya«. (Ez a titulus volt az immunitása a vidéken - nemcsak nem bántották, de meg is becsülték.) Hogy bizony azt üzente: »Ha nem akarjátok, hogy a madár visszajárjon az eresz alá, a fészkét kell elpusztítani«. Az asszonyt kell eltenni láb alól.
Kozanovich begombolkozott a kérdés előtt.
- Hm, van benne valami. No, majd meglássuk, majd meggondoljuk, ha haza kerülök.
Egy krakkói út állt előtte. Dolga volt a kormánynál, de elhatározta, hogy a királyi palotába is fölnéz; kedvence volt a királynak, ki még udvari apród korából ösmerte.
Ott a fejedelmi előszobákban találkozott a rendőrfőnökkel, Novogradszkyval.
- Jó napot, barátocskám, barátocskám, - kiáltá ez eléje vidáman - hogy vagyunk a lublói hamis pénzekkel, barátocskám? Találtál-e valamit, barátocskám?
Kozanovich a fejét rázta.
- A hamis pénzek nem ott veretnek. A Szepesség tiszta e tekintetben.
- Úgy? - szólt a rendőrfőnök kedvetlenül. - Ez igen kellemetlenné válhat rád nézve. Mert a hamis pénzek megvannak, de nyom nincs, hogy honnan vannak.
- Azaz…
- Igen, tudom, a kísértet! Persze a kísértet - vágott közbe gúnyos mosollyal, elhagyva a »barátocskámat«.
- Ő csak mellékesen jön szóba - felelte komolyan Kozanovich. - Amennyiben ő, még életében, egy hordót lopott volt tele arannyal Csernyiczky nevű varsói borkereskedőtől. Minden jel oda mutat, hogy e hordóban kellett lennie a hamis pénzeknek. Ezt a gyanúmat elő fogom ma adni őfelségének is. És bizonyára nem ártana rendőri felügyelet alá helyezni ezen Csernyiczky nevű egyént.
Most már a »pertut« is elhagyta gróf Nowogradszky, szokott fitymáló orrhangját vette föl.
- Oh, hó, hó! Hisz ön egy naiv lélek, kedves kis kormányzóm. Hiszen én magam is gondoltam, mert ösmerem én is az ügyet, nekem is van ám orrom (hatalmas orra volt borvirággal), de csak addig gondoltam, míg az első lublói hamis tallér kongása ki nem verte a koponyámból, mert nekem is van ám fülem (valóban volt füle is, sőt fülbevalók is voltak benne). Lássuk csak a dolgot közelről, mert éles szemem van, elhiheti. Kaszperek a vád szerint is csak egy hordót lopott s abban az egy hordóban csupa aranyak voltak. Honnan jöttek hát elő akkor a tallérok? Nos, icipici kormányzócskám?
- Ez mindenesetre homályos pont; enélkül tiszta lenne a dolog. De mégis itt kell a csomót keresni - szólt meggyőződéssel.
- Jó, jó - nevetett szárazon, előkelő fejlóbázással a rendőrfőnök, miközben ide-oda rángatta a vállait. - Én megteszem. Még ma megteszem. Odaküldöm Varsóba a legügyesebb titkos ügynökömet, a híres Strang Jakabot. Strang ördöngös fickó! Strang megszagolja rajta. Argusnak száz szeme volt, Strangnak kétszáz van. De ki is fog nevetni bennünket. Becsületemre mondom, ki fog nevetni. Mert szemtelen, nagyon szemtelen. Már mindegy; megteszem magamnak azt az elégtételt, hogy elküldöm önnek is a jelentését…
De ezzel vége is szakadt a beszélgetésnek, mert a királyi testőrtiszt Kozanovichot szólította, hogy a király elfogadó szobájába vezesse.
Kozanovich alázatos előterjesztést tett most élőszóval a hamis pénzekről, a Kaszperek elégetéséről és mindenről - a lublói szenátus utolsó tervéig.
A király figyelmesen hallgatta.
- Valóban csodálatos történet - szólt elgondolkozva. - Aztán a régi bizalmas hangon kérdé: - Mit szándékozol most tenni?
- Felséged beleegyezését akarom kérni a Kaszperekné lefejeztetéséhez.
- Fiatal asszony?
- Olyan huszonhatéves forma.
- És csinos-e? - kérdé a király gépiesen, ki különben nem vetette meg a szép nőket. Szívbeli viszonyairól, kivált Lecouvreur Adrienne iránti vonzalmáról sokat meséltek az akkori kandallók és uzsonnák mellett az akkori vénasszonyok.
- Nagyon, de nagyon szép, fölség.
- Kár volna érte - szólt mélabúsan a király.
- Egy egész város nyugalma, felség…
- Ej, hagyj nekem békét, Kozanovich! - pattant fel indulatosan.
Kozanovich elhallgatott alázatosan; a király ott ült a székében és szintén nem szólt jó darabig; csak nagysokára kérdé:
- Mit vársz még?
- Felséged parancsát.
A király izgatottan kelt fel és a kormányzó vállára tette a kezét:
- Nagy oktondi vagy te, Kozanovich; ha te nekem azzal jössz: egy szép asszony halálát javaslom, hogy azt az asszonyt én le nem fejeztetem, előre tudhatnád; de hogyha te nekem azzal jössz: egy szép asszonyt lefejeztettem, hogy azt én fel nem támaszthatom, előre tudhatnád…
S ezzel szelíden intett a kezével távozhatást.
A szepesi kormányzó mindent értett s térdet hajtva ment ki a selyembrokát-függönyös ajtón.
De még lent sem volt a márványlépcsőknél, mikor utolérte egy királyi apród.
- A felség visszakívánja nagyságodat.
A király egész az ajtóig elébe jött s mielőtt csak szólhatna is, a függöny mellé vonta:
- Aztán valahogy ne bolondozz, Kozanovich. Vitesd az asszonykát valami kolostorba, ahol a kísértet esetleg rá nem akad… - Aztán nevetve hozzátette: - S ahol a király esetleg ráakad…
Így történt, ilyen messziről, egészen a trón környékéről keletkeztek annak a körülménynek az indokai, hogy a Kaszperekné Anna szolgálója, akit eddig még a szúnyog sem csipkedett (sovány volt annak is), egyszerre divatba kezdett jönni. Két deli lovaskatona csapta neki a levet élet-halálra. Az egész utca csodálkozott rajta, hogy ugyan mit kapnak rajta? Szeplős is, kancsal is, s aztán a járása milyen lompos! No, ezek a bolond katonák hová tették az eszüket!
De végre is a szerelem csak szerelem. Nem lehet megmagyarázni. Az utca belenyugodott. Az Ancsurkának pedig mindjárt eleinte nem volt ellene semmi kifogása. Csak éppen választani nem igen tudott köztük. Megengedte hát (miután különben igen jó pajtások voltak), hogy szombat estéken együtt járjanak hozzá (inkább, mintsem egymást agyonverjék), amikor is beeresztvén őket a kis kapuajtón, künn üldögéltek néha egész éjfélig a pitvarajtó előtt, hallgatván a közeli tóban a különböző fajtájú békáknak egyetlen örök nótáját, mely szinte csúfondárosan hangzott be a szerelmi turbékolásba:
»Mit varrsz, mit varrsz, mit varrsz?
Pa pu cso cso cso cso cso csot.
Kinek, kinek, kinek?
Urraknak, urraknak, urraknak.«
Egy ilyen szép költői estén azonban, midőn Kaszperek már több napja nem mutatkozott a láthatáron, egyszerre vége lett mindennek, pedig akkor is olyan szépen vartyogtak, kuruttyoltak a szegény békák.
Ah, a hűtelen, galád lelkek! De jól megmondta az Anka keresztanyja: »Ne higgy, fiam, a katonáknak; fényes gomb, piszkos lélek.« Hát az történt, hogy egyszerre csak megállott nagy ostorpattogással a kapuajtó előtt négy prüszkölő tátossal egy könnyű szekérke. A kocsis a néma Bobrik András Obgartról, mert néma ember kellett nekik (ez az egy volt az egész környéken), leszállt és megkopogtatta a kapuajtót.
Nosza, erre a jelre megfogták Ankát a katonák, belökték a fás-kamrába, aztán berohantak a Kaszperekné szobájába s úgy amint volt, egy szál szoknyában (éppen vetkőzés közben érték) ki akarták hurcolni a szekérre.
A szegény megijedt teremtés nem is ellenkezett, tudta már, hogy tehetetlen, hogy ez felsőbb parancs, csak azt kérte, hogy legalább becsületes ruhát vehessen magára és mondják meg, hová viszik.
A katonák vállat vontak:
- Ki tudhatná azt!
A szemei megteltek könnyekkel, de azért maga ment ki szilárd léptekkel, maga ült fel a kocsira: így kellett annak történni.
Csak mikor már fenn volt az ülésen, akkor jutott eszébe valami.
- Engedjenek le, kérem, még egy cseppet, valamimet ott bent felejtettem.
A katonák haboztak, de olyan szívreható volt a hangja, hogy lehetetlen volt megtagadni. Leugrott ruganyosan és a szobájából, ahova az egyik katona bekísérte, egy kékcsíkos tarisznyát hozott magával a vállába akasztva. Ugyan mi volt benne? Úti pogácsa bizonyosan nem.
Mind igen jól volt ez elrendezve. Senki sem vett észre semmit. Az egész utca aludt, csak ritka házban pislogott mécs; még a kutyák se ugattak. A katonák fölnyergelt lovai oda voltak kötve a saroglyához: azokat leoldozták és nyeregbe pattantak. Az András közibe vágott a négy pejnek, s megindultak mint a forgószél, isten tudja merre. Nem látta azt senki, csak a csillagok. A két katona a kocsi mellett vágtatott.
Kaszperekné kívül a városon egy pár közömbös szót intézett a kocsishoz. A kocsis visszafordult, ránevetett s hallatta a némák idétlen hangját. Mindent megértett. Ez a hang megmagyarázta neki, amit nem tudott.
- Téged úgy elvisznek, hogy sohase akadjon rád senki.
Mária kitörülte szeméből a könnyeket, tudta már, hogy meg nem ölik, csak elveszítik, hogy meg ne lehessen találni.
Aztán elmosolyodott…
Oh, szegény városi tanács! Ti csak az ördög ellen hadakoztok. De arra nem gondoltok, hogy egy asszony is a játékban van.
Az első falunál belenyúlt Kaszperekné kis kezével a csíkos tarisznyába s kihúzott belőle három aranyat, hogy azt a lyikacsos kocsikas nyílásán apródonként elhullongassa, egyet a falu közepén, egyet az innenső, egyet meg a túlsó szélén.
Mentek, mentek, sokáig mentek, húsz falut is értek, sokszor kellett belenyúlnia Kaszpereknének a tarisznyába… Néha keserűségében öt aranyat is elpotyogtatott. Végre éjfél után egy városkába értek, ahol nagy kőépület előtt megállottak a lovasok és a kocsi. A ház előtt katonastrázsa volt.
- Készen van minden? - kérdé az egyik lovas.
- Minden - felelte a vártán álló.
S kisvártatva új lovakat fogtak be s új lovasok szegődtek kíséretül a rohanó kocsi mellé. Azok már nemcsak azt nem tudták, hogy hová viszik a szép Máriát, hanem azt se, hogy honnan hozzák. De a néma kocsis megmaradt. Annak a fejébe be lesz vésve az egész út, az tudni fog mindent, de el nem mondhatja senkinek.
Porzott az út, vágtatott a négy ló, néha megcsillant valami a sötétben. Talán a patkó adott szikrát vagy talán egy arany hullott le ismét az út porába…
Az ősmesék búzamagvát, kölesét, kenyérmorzsáját felszedték, megették a madarak… A Kaszperekné aranyait is megtalálják, felszedik, de meg nem ehetik.
Csak szórta, egyre szórta… Hej, csak kitartsanak! Fekete fellegek nyargaltak az égbolton keletről nyugatra. Olyan sötétség volt, mint a kos szarvában. Nem lehetett már meglátni, hol mi van, se falut, se tornyot, se folyót, se vidéket, csak megszagolni. A fenyőillat erdőt jelent, a borókaillat irtványokat, a szénaillat réteket. Kakaskukorékolás, kutyaugatás: az a falu.
Hajnali pirkadáskor egy nagy kopasz sziklás hegynél új kocsi várt Kaszpereknére, új lovakkal, új kocsissal. A néma ember visszafordulhat. Igaz: amerre Kaszpereknét hozta, mást is elhozhatna arra valamikor. Ne tudjon ő se mindent.
Csupa erdőn, nagy százados fák közt mentek azután vagy két óráig; semmi nesz, semmi hang nem volt benne, csak a patakok zuhogtak tompán, keresztül-kasul szelve az erdő girbe-gurba hátát s a hatalmas páfrányok, a mohok és moszatok közt szerecseny dolmányú kígyók és fürge szemű gyíkok suhogtak.
Végre egy tisztáson kivillant egy ódon, komor épület, nagy kőfalakkal, félig bedőlt toronnyal.
Ez volt a bozlácsnyai kolostor.
Csikorogva nyílt meg a vasszögekkel kivert nehéz kapu s újra bezáródott nagy dübörgéssel - a begördülő kocsi után.
És most már végre el voltak választva Kaszperekék. Az egyik meg volt halva, de kijöhetett a sírjából. A másik élő volt, de nem jöhetett ki a sírjából.
*
A városi magisztrátus valóságos csodát művelt. Szó ami szó, meg kell adni, hogy nemzetes uraimék derék emberek - ha egyszer belemelegednek valamibe. Az igaz, hogy nehezen melegednek.
Hajnalhasadtával száz és száz munkás állott be a Kaszperek-portára kapákkal, csákányokkal, a házat lebontani. Délre már nem állt az átkozott hajlék, estére el volt takarítva a törmelékje is; kihordták trágyás szekereken, el a városbul, a kovanyeci mezsgyére. Másnap pedig fölszántották a fundust s nyomban be is vetették kölessel. Estefelé már boronálta Kolárik Pali a két szürke gebéjével.
…No iszen, jöhet már Kaszperek! Keresheti már régi puha fészkét! Bárcsak kizöldülne addigra a köles.
Jött is egy fergeteges éjszakán, dörgött, villámlott, a villám fényénél látta néhány őgyelgő, végigmenni a városkán a temető felől; most is visszásan ült a lován; a »Palkó« tajtékos, fáradt volt, csak lépésben kocogott a köveken - a Kaszperek háza felé.
Hogy elcsodálkozott az ördögi lélek, mikor semmit se talált ott. Ezt lett volna jó nézni. Hogy törülgethette a szemét: »Miféle káprázat ez? Mi történhetett itt?« Hogy csikorgathatta a fogát, ha van neki. Gondolhatta magában: »Teringette, hány száz évig aludtam, hogy a házam helyén szántóföld támadt?«
De ezt a részét senki sem élvezhette (Ej, hogy nem tudott nappal jönni!), senki sem látta e pillanatban, csak azt tudják, hogy visszanyargalt a templomhoz; talán azt hitte, a várost tévesztette el, Lubló helyett Lőcsére jött, de a templomról, bár nem mert hozzá közel menni (a ló egy bizonyos körön innen, melyet valamikor a szenteltvíz ért, visszahőkölt), megösmerte szülővárosát.
A templomnál megint megfordult (Mutsanek apó látta) s egyenesen Matuska Mátyásék udvarába nyargalt, akik balról voltak szomszédai.
Matuska Mátyás már javában aludt, mikor az ablakot megzörgette valaki kívülről. - Fölkelt, kinyitotta, s hideg borzongás futott át a tagjain. Kaszperek Mihály állt az ablaknál - lovát az almafához kötötte. (Jaj istenem, nem is terem azon több gyümölcs.)
- Hová lett innen az a tyúkól? - süvíté zordon hangon, a saját üres fundusára mutatva.
A híres rézöntő (a felvidéki tornyok öreg harangjain még most is rajta van a neve) keresztet vetett magára s vacogó fogakkal hebegte:
- Lerontatta a felsőbbség!
Kaszpereknek rémesen villogtak a szemei, valami pokolzöld tűz látszott bennök.
- Hát a tyúk hova lett? - kérdé tompa síri hangon…
- Eltűnt, elvitték.
Összeszisszent, azután a Matuska arcába köpött és visszament a lovához. A rézöntő jól látta (s eskü alatt vallotta másnap a kúrián), hogy Kaszperek sántikálva ment a lováig. A ballábára bicegett.
Délcegen, ruganyosan pattant a nyeregbe, megsarkantyúzta a Palkót, s ökleivel megfenyegetve az ablaknál dermedten álló Mátyás mestert, azt kiáltotta vészjóslón:
- Ha elvittétek a tyúkot, majd eljön helyette a kakas!
És el is jött, vörös tarajával, lángból szőtt hatalmas szárnyaival. Eljött, hogy megegye az egész Lublót, hadd legyen hát szántóföld mindenütt… Két helyen gyulladt ki Lubló városa azon az éjszakán.
A kárvallott polgárok (két egész utca elégett) megint csak a magisztrátust szidták:
- Ők az okai! Mit avatkoznak a természetfeletti dolgokba? Senkitől se lehet elvenni mindenét. A síron túli lakásából kidobták, a síron inneni lakását pedig földdel egyenlővé tették. Valahol pedig csak lennie kell az elkárhozott léleknek is.
Vajon hol volt most?
Még látták egy darabig a szomszédos falvakban kóvályogni. Itt-ott ráösmert valaki és hírül hozta Lublóra.
Nem a szokott nyalka ruha volt rajta, - nem az, amelyikben eltemették; egyszerű fekete bársony dolmányt viselt, tompa orrú, úrias csizmát és fekete kalapot. Úgy nézett ki, mint egy királyi hivatalnok - de azért mindjárt rá lehetett ösmerni a termetéről, az arcáról, a Palkó paripájáról.
Mind jobban-jobban elveszett a szem elől. Még úgy fél füllel hallani lehetett valami gyanús mende-mondát. De az is csak úgy több hét múlva bukkant ki, néha csak a körme hegyeivel, és talán nem is összefüggésben Kaszperekkel.
Egy úr jár a Szepességben, így beszélték, aki mindenütt kihirdeti a falvakban, néhol ki is dobolják:
»Adatik tudtára mindeneknek, akiket illet, hogy ha valakinek hamis aranypénze lenne, jelentkezzék a faluházánál, hol is igazi aranyra vagy ezüstre váltja fel a felséges királynak embere, aki nem akarja, hogy a szegény ember károsodjék.«
(Ostobaság! mondták a lublóiak. No, ez ugyan nem a mi Kaszperekünk. Mások annak a szokásai. Azért, ha kísértet is, nem olyan szamár az.)
A »király embere« csakugyan járt faluról-falura és beváltotta a rossz aranyakat igazi értékre. (Mégis derék, becsületes ember ez a mi királyunk! Szereti a népet!)
Mikor a hamis pénzeket hozták, mindég megkérdezte: »Hol vetted, hol találtad?«
- A Litmanova felé vezető úton találtam, az öreg hídnál.
- Nagyon jól van, fiam.
A király embere ezek után természetesen átment Litmanovára. Ott is találkoztak hamis aranyak, amiken a becsületes megtalálók nem bírtak túladni, sőt már majdnem bajba is keveredtek. Ezek közt meg olyan arany volt, amit a Jarowka nevű akolnál rúgott fel talpával a Plawikék bornyas tehene, mikor a kis Apolka hazahajtotta.
Így ment a király embere faluról falura. A hamis aranyok mindent elbeszéltek, hívogatták, vezették.
Egyszer csak ott találta magát a bozlácsnyai kolostor előtt.
Csend volt köröskörül, csak az óriási tölgyek ingatták lombjaikat. Susogtak, zúgtak valamit - fent a toronyban a harang csengett-bongott mélabúsan, semmit el nem árulva abból, hogy bent a kolostorban rendkívüli dolgok történnek. A fejedelemasszony, gróf Straden Hanna, aki naplót vezet minden napról, tudom, teleírja a maival a zárda minden papirosát - csak elég lenne!
Már kora reggel kopogtattak a kapuajtón a kalapáccsal, mely az akkori divat szerint egy láncon csüngött a kapufélfán.
A nehézkes kapus (a hetven esztendős páter Laurentius) félretolt egy kockát a kis ajtón, mire az így támadt nyíláson két vadászt pillantott meg, puskával a vállukon és tülökkel a nyakukban. Zöld hajtókás zubbonyt viseltek, térdig érő tirol nadrágot és harisnyát. Stájeros zöld kalapjuk fajdkakastollal volt díszítve.
A kapusnak nem volt szabad beereszteni a zárdába idegent, csak a fejedelemasszony engedelmével. Két kérdést kellett intézni a kis nyíláson át s az arra adott feleletet megvinni a fejedelemasszonynak.
- Ki vagy? Ez volt az egyik kérdés.
A kapus a kémlelő lyukhoz tette fülét, az idegen a száját.
- Hát nem ösmersz?
Laurentius köhécselt egyet, azután újra kiszólt kedélyesen:
- De bizony, mintha láttam volna már a fizionómiádat valahol.
- A pénzeken - súgta az előbbeni hang.
Amire a páter kétségbeesetten ütött a homlokára (kicsi híja, hogy agyon nem ütötte magát) s remegő kezekkel nyitotta ki a kapuajtót.
- Parancsoljon, királyi felség!
- Pszt! Vezess bennünket, páter, a fejedelemasszonyhoz.
A király, ki gyakran jött vadászatokra a bozlácsnyai erdőségbe, ma elvált Nowogradszkyval a társaságtól, azt mondván az uraknak:
- Minket, urak, délig ne keressetek. Nekünk külön utunk van s a zsákmányt nem akarjuk megosztani veletek.
- Valamit szimatolsz, Ágost? - kérdé a jelenlevő Frigyes weimari herceg, a szenvedélyes Nimródok kíváncsiságával.
- Egy vadmacskát - felelte a király mosolyogva.
A herceg csodálkozva dörmögte:
- Egy vadmacskáért ennyi teketória! Én már tízet is lőhettem volna!
A fejedelemasszony, a finom, lenge, szelíd járású Hanna grófnő (a krakkói társaságok lelke - a múlt században) megörült a királynak, aki vidáman nyújtotta feléje kezét:
- Eljöttem, grófnő, hogy míg a többiek a vadakat gyilkolják, én azalatt önnel reggelizzem.
- Nagy kegy fölségedtől - szólt Hanna grófnő mély meghajlással. - S jól esik nekem, aki a világot elhagytam, hogy öreg napjaimra éppen a legfénylőbb sugara süt rám ide a föld alá…
Az élelmes Nowogradszky megsúgta bizalmasan a fejedelemasszonynak, hogy a király szeretné látni Kaszpereknét. Azért igen tapintatos inszcenéria lenne, ha az érdekes nőszemély szolgálná föl a reggelit.
Tikkasztó nap volt. A király künn kívánt reggelizni a zárdakertben, a fák hűs lombjai alatt, hol szép sátra volt a fejedelemasszonynak, aranyozott kopjákra feltűzdelt olívazöld szövetből.
A kert igen csinos volt. Egészen a Hanna grófnő ízlése; csupa egzotikus füvek, pálmák, sások, orchideák; növények, amiknek nincsenek virágjaik. Éppen ide illők; szüzek közé, akiknek nincsenek szerelmeik…
Minek meséljem… A reggeli fölségesen ízlett a királynak, de jó is volt. (Telt a nagy Straden-vagyonból jó pince, jó éléstár.) A király otthon se eszik különben. Hát még a felszolgálat? Kaszperekné hozta fel a vajat, gyümölcsöt, pecsenyét az asztalra. Ő öntött a király poharába.
Szép fehér, suhogó kötényke volt eléje kötve s karjain egész könyökig felgyűrve az ingváll. Olyan szép színű húsa volt, mint a barackvirág.
A király elbódult a nézésére. Hát még az a fehér nyaka, igéző mélyedéseivel, édes, rejtélyes gödreivel, vonalaival, mert a nyakat is meztelen hagyta a nagy hőségben, de csak kis darabon.
- Milyen nyak - mondá halkan, jelentőségteljesen Nowogradszky.
A király fölhörpintett egy pohár spanyol bort. Megcsillant a szeme (nem csoda, hiszen már a negyedik pohárnál van).
Koccintott a fejedelemasszonnyal, aztán visszasúgta Nowogradszkynak:
- Adnék egy mérföldet a birodalmamból, ha még láthatnék belőle egy arasznyit…
E pillanatban erős kalapácsütések hangzottak a kapun. A fejedelemasszony, aki máris látta, hogy fölösleges, tapintatosan bocsánatot kért, hogy eltávozhassék néhány percre, megtudni a történteket.
Nowogradszky mosolyogva válaszolt a király ömlengésére:
- Fölségednek bizonyára elég hosszú és széles a birodalma, de egy mezei virág elültetéséhez nem kellenek mérföldek, elég egy piciny virágcserép.
De a király nem felelt, sietett az alkalommal élni, megszólította a szép asszonyt:
- Ön az a híres Kaszperekné?
Piros lett, mint a láng, egész füle tövéig. Azt hitte, csúfolják. S most már ő is fölegyenesítette a darázs derekát kevélyre, s fölszedte két kezét parasztosan a csípőire:
- Az vagyok, ragyogok - szólt kihívóan -, ha éppen tudni akarják. Hát aztán?
A király zavarba jött az ily szokatlan modortól. Ez nem a Lecouvreur Adrienne bágyadt, langymeleg nyafogása…
- Ön tetszik nekem, szép asszonyka - szólt a király.
Kaszperekné fitymálva nézte végig.
- De maga nekem ugyan nem! Hogy nem restellnek ilyen meglett emberek ilyenről beszélni, ilyen helyen…
Nowogradszky önkénytelenül felkiáltott:
- Vigyázz a szavaidra! A királlyal beszélsz, szerencsétlen!
Kaszperekné ránézett fürkészve azokkal az álmatag, rejtelmes szemeivel Nowogradszkyra, azután elnevette magát s egyet pattintott a két ujjával:
- Ezt teszik maguk bolonddá, de nem engem…
S kezdte egész közömbösen felszedegetni az arany, ezüst tálakat, tányérokat az asztalról.
Hanna grófnő visszatért.
- Talán minket keresnek, grófnő? - kérdé a király.
- Nem hinném, felség! Valaki a király nevében kér bebocsáttatást!
- Az én nevemben? Hiszen én itt vagyok, és semmi parancsot nem adtam ki. Ugyan menjen, Nowogradszky, és tudja meg.
A rendőrfőnök a kapuhoz sietett.
- Ezer villám! Ön az ördöngös fickó, Strang! - kiáltott fel a rendőrfőnök meglepetve, miután egy apró emberke gurult be a kapuajtón, valóságos nyúlfejjel s kicsiny, mélyen bennülő sötét szemekkel.
- A szimat hozott, nagyságos uram.
- De hisz én önt Varsóba küldtem a borkereskedőt tanulmányozni. Mért nincs ön most Varsóban? Mit lábatlankodik itt?
- Mindjárt elmondom.
- Nos, hát beszéljen, de röviden. - Talált ön valamit?
- Semmit, vagyis alig többet. Csernyiczky mindamellett gyanús jellemű ember; kifürkésztem múltját, már gyerekkora óta megvan benne a rossz vér. Sok szerelmi kaland és csíny maradt fel utána…
- Mindnyájunk után, édes Strang - szólt közbe a gróf csendesen.
- Tizenhat éves korában beleszeretett egy lovarnőbe, miss Rollyba, vele szökött, az apja tárcáját is magával vive Milánóba, ott mint clown, később mint műlovar komédiázott, míg miss Rolly bele nem szeretett egy fiatal marquisba és a faképnél nem hagyta.
- Mindennapi történet - szólt Nowogradszky ásítva.
- Különben az alma nem messze esik a fájától - folytatá az ügynök. - Az apja is rossz csont volt; az anyja pedig éppenséggel hírhedt viszonyt folytatott egy Kaszperek nevű lublói borkereskedővel.
- Hm! - szólt közbe a rendőrfőnök. - Hát aztán, kedves Strang?
- Ezek régi dolgok és talán ide se tartoznak. A fiú hazakerült Milánóból és egy bizonyos Jablonszka Máriába szeretett bele halálosan.
- Ördögöt! - kiáltott fel élénken a gróf. - Csak folytassa, Strangocskám, folytassa.
- Az öreg nem engedte elvenni. Egy ízben emiatt kést fogott s szobáról-szobára kergette. Ha egy szolgájuk, bizonyos Kromov Szaniszló útjába nem áll, megölte volna.
- Hogy néz ki ez a fickó?
- Magas, vállas, daliás, piros, egészséges, a ballábára sántít. Szép, harminc éves ember.
- Nős?
- Igen, kibékült az apjával; ennek a kedve szerint nősülve.
- S mi lett Jablonszka Máriával?
- Azt ama Kaszpereknek a fia vette el, akiről előbb szólottam.
- Jó, jó - vágott közbe a rendőrfőnök -, de a hamis pénzeket sehol sem látom e nyomon.
- E nyomon én se. De a semmiből lesz a valami. Csak tessék engem meghallgatni.
- Hogyne hallgatnám meg.
- Ezeket kifürkészve, tanulmányozás alá vettem Csernyiczkyt. A borüzletet alig folytatja, sőt az rosszul megy s mégis hihetetlen összegeket pazarol. Élete rejtélyes, hol eltűnik, hol előjön, senki sem tudja, merre jár… Vigyáztam háza környékére, megösmerkedtem cselédeivel, megnéztem náluk minden pénzdarabot, ami a házból kimegy, de az mind igazi pénz…
- Persze, mondtam én annak a tökfilkó Kozanovichnak.
- Még ez se volt elég. Egyik emberemet (mert négyet kaptam rendelkezésemre nagyságodtól) megbíztam, hogy mindenütt utána járjon, mint az árnyéka, kivált a kirándulásain. Ez az ügyetlen fickó kísérte is egy nagy darabon, de itt a Szepességben valahogy elvesztette. Kedvetlenül kullogott vissza, de egy fontos hírrel, hogy a falvakon, amerre jött, a lakosok hamis aranyakat találnak az országúton. A hír megkapta a figyelmemet. Ez nem lehet egyéb, mint hogy nagy mennyiségű hamis pénzszállítmányt vihettek keresztül a falvakon s az edény vagy zsák kilyukadt útközben. Nini, Strang, ez valami! Ezt neked meg kell tudnod. Egy percet se volt szabad vesztenem. Útra keltem embereimmel, és megtaláltam a nyomokat. Egy szállítmány hamis pénz érkezett a Szepességre, semmi kétség. A kihullott aranyak elvezettek faluról falura, míg végre itt vagyok.
- Hát hogy tudta, hogy engem itt talál?
- Nem is sejtettem.
- Hát akkor mért jött ide?
- Hogy megmotozzam a kolostort.
- A kolostort? - dadogta a rendőrfőnök.
- Igen, mert semmi kétség, hogy a hamis pénzszállítmány a kolostorba érkezett.
A rendőrfőnök a Strang füléhez hajolt:
- Pszt, lassabban beszéljen! Itt van a király. Mindent abba kell hagyni. Kívülről azonban szemmel tarthatja a zárdát.
Ismét megszólalt a kalapács, kip-kop, kip-kop, egyre türelmetlenebbül, élénkebb csattogással.
- Szörnyűség! Már megint háborgat bennünket valaki! Micsoda ördöngös zárda ez!
A Strang apró szemei világoltak, mint a szentjánosbogár.
- Fejlődik benne valami. Az bizonyos, fejlődik valami.
- Ön talán csak képzelődik.
- Nem, nem hiszem.
A kapu még egyre döngött, szinte azt lehetett hinni, hogy összeroppan.
- A patvarba is, nézze meg ezt a vén kapust, mit csinál, mért nem nyitja ki? Isten önnel, Strang. Legyen okos és tapintatos. Én most már visszamegyek őfelségéhez.
Strang a kapus páholyához sietett; de bizony a páternek nagy oka volt a kaput fel nem nyitni; a király asztaláról a maradék borok mind őhozzá kerültek és leütötték a lábairól. Csuháját levetve a nagy melegben, végigterült a deszkalócán és hortyogott. Miatta ugyan ott kalapálhat az idegen, amennyit neki tetszik.
- Emerentia, - hörgé álmában, midőn Strang megrázta - ne legyeskedj velem, ne incselkedj. Hiszen tudod már, hogy semmit sem érek.
Strang belátta, hogy itt legokosabb felhúzni a csuhát, leakasztani a kulcsot, kiinni a maradékok maradékait és végezni az idegennel.
Kicsoszogott, lehetőleg az öreg járását utánozva s kinyitotta a kapuajtót félig. Magas, délceg férfi állt a kapunál, fehér lovának a kantárját fogva a balkezében. Strang azonnal ráösmert, s szíve hevesen dobogott.
- Mit akarsz, testvérem az úrban? - kérdé tőle fojtott, alázatos hangon.
- Okosan akarok veled beszélni.
- Mind a két fülem ki van nyitva - felelte az álbarát közömbösen.
- Hoztak ide a múlt hetekben egy asszonyt?
- Mit? Kit? Nem hallom.
- Ám azért nem hallod, mert csak a két füled van kinyitva, de nyisd ki a két tenyeredet is.
A kapus együgyű arcot vágott, behunyta a szemeit ájtatosan és kinyitotta a tenyereit, mire a jött teleöntötte mind a kettőt aranyakkal. Azokkal a rossz aranyakkal, amiket útközben beváltogatott. Elég jók lesznek a barátnak.
Strang rókaszemei szikrákat szórtak örömükben, amint lopva az aranyakra sandított.
- Látom, hogy jó járatban vagy, testvér. Segítenék is rajtad, de semmit sem tudok, mert én csak mint kisegítő nyitottam ki most a kaput. Hanem várj egy kicsit, mindjárt fel leszel világosítva.
A kebelébe nyúlt és egy kis sípot előhúzva, belefújt.
Egy szempillanatig sem tartott. Megmozdultak a közeli bokrok, s három fölfegyverezett rendőr csörtetett elő:
- Lépre kerültél, Csernyiczky Mihály! - kiáltá a kis ember, a csuháját levetve. - Kötözzétek meg!
*
Nagy érdeklődést keltett a Csernyiczky-féle pénzcsináló banda pere messze földön, mert egész Krakkóig, sőt Szentpétervárig elnyúltak a szálai. Több mint egy mázsát nyomnak a periratok a varsói levéltárban. Hatvanöt személy volt belekeverve (ezek közt kilenc nő), de a mi krónikánkra nézve teljesen közömbös, mi mindent fecsegtek össze a vallomásaikban. Egyetlen érdekes pont a Csernyiczky vallomásában, miként lépett erre a végzetes útra. Apja, aki ellenezte, hogy a szegénysorsú Jablonszka Máriát elvegye, felbiztatta, hogy bátran feljebb vetheti szemeit, mert a pincében egy hordó aranya van. Ez adta a fiúnak az ötletet, hamis aranyakat csinálni s apja jó aranyait ezekkel kicserélni. Először csak a szegény öreg bolondítására verettek az aranyak (egy krakkói pincében volt a műhely), később aztán megtetszett a kalandor-természetű Csernyiczkynek a jövedelmes és veszélyes foglalkozás - kivált, mikor az arannyal telt hordócskát (melynek az alján még igazi aranyak is voltak) a lublói Kaszperek ellopta. Így lett egy kiágazó banda feje stb.
Az ítélet, mely 1720 nyarán hozatott, pallos általi halálra szólt a nyolc főcinkosra nézve. Természetesen ezek között volt Csernyiczky.
Roppant tömeg nézte a kivégeztetést a piacon; ezek közt idegenek is, Lembergből, Krakkóból. Ott ült mindjárt az első sorban egy emelvényen gróf Nowogradszky, Lubomirszky Tivadar sztarosztával beszélgetve.
Egyszerre megkondult a toronyban a lélekharang, hozták a vádlottakat, mindeniket egy-egy pap karon fogva. A sztaroszta izgatottan ugrott fel, háta megborzongott, szemeit vér borította el.
- Kaszperek Mihály! - kiáltott fel önkénytelenül.
Csernyiczky meghallotta a nevet, s hetykén, kihívóan nézett arra felé, ahonnan a hang jött.
Nowogradszky megrántotta a sztaroszta kabátját.
- Ülj le! Mit akarsz!
- Istenemre mondom - szólt a sztaroszta -, ez a fickó tökéletes mása a lublói halott embernek, akiről neked egyszer szólottam. Ha nem sántítana az egyik lábára, meg mernék esküdni, hogy az.
- Ez a főcinkos, a Csernyiczky Mihály - felelte Nowogradszky.
- Soha életemben ilyen hasonlatot. Még testvérek között is nagy ritkaság.
A rendőrfőnök titokzatosan mosolygott.
- Hátha úgy is van, hogy testvérek; ha nem is egy anyától, de egy apától.
Hovatovább nézegette a sztaroszta, mind jobban rája ismert, fölkelt a helyéről és leszállt a vádlottak közé.
- Ismerősnek látszik nékem - szólt halkan a Csernyiczky karját érintve.
Csernyiczky megfordult és cinikusan fölkacagott:
- Meghiszem, sztaroszta, hogy ösmersz. Egy jó pecsenyétől kergettelek el, ugye?
A sztaroszta hanyatthomlok rohant vissza Nowogradszkyhoz.
- Hamar, hamar, kedves barátom, függesztesd fel, akadályozd meg, kérlek, a kivégzést. Én egy nagy dologra bukkantam rá. A Csernyiczky vallomása nem teljes. Itt egy óriási eset fog még kisülni. Ez az ember járt Lublón a holt Kaszperek képében… Semmi kétség… Ő maga is beismeri.
A rendőrfőnök vállat vont közömbösen.
- Mire való volna az? Így is lefejezik, úgy is lefejeznék. Sem mi nem nyernénk semmit, sem ő nem vesztene már semmit. Én megengedem, hogy így lehetett. A fickó ott találta szép szeretőjét s tetszett neki a kísértet szerepe, mikor ti a megholt Kaszpereknek néztétek. Valóban ez volt a legkényelmesebb az ő helyzetében, hamis pénzeket terjeszteni. S az asszonykának is ínyére lehetett a játék…
- Nagyszerű, - lelkendezett a sztaroszta - nem, nem engedhetem, megyek, közlöm az államügyésszel.
A rendőrfőnök lefogta, leültette erőszakkal.
- Ne légy ostoba, kedves Lubomirszkym! Semminek sem szabad kitudódni (s jelentőségteljesen kacsintott a szemével). Tudod, az asszony végett. Az asszony igen csinos portéka, hiszen tudod (Lubomirszky piros lett), hát rátette a kezét valaki (Lubomirszky fehér lett). Az asszonyt idézgetnék, a világ szájára kerülne… Hát csak ülj veszteg, barátom - de úgyis későn lenne. Nézd, nézd, éppen most viszik a vérpadra… milyen merészen lépked a gazember… Maga vetkeződik… Ej, de hatalmas vastag nyaka van. Hopsza, egy, kettő, három. Megvan; legurult! Bravó, mester! Ez a krakkói hóhér kutyagyerek!
- Az ám, az ám - szólt a sztaroszta szórakozottan, elkapva tekintetét a Csernyiczky legurult véres fejéről. - De mondd csak, ki tette a kezét arra az asszonyra?
- Hajolj ide jobban; majd besúgom a füledbe.
*
Ahogy utoljára beszélgetett Matuska urammal azon a szomorú éjszakán, senki sem látta többé Kaszpereket Lublón. Jól megmondta a Bercsényi boszorkánya: »Ha azt akarjátok, hogy a madár vissza ne térjen az eresz alá, a fészkét kell elpusztítani.« Kaszperekné végképp eltűnt, Kaszperek se jött többé vissza soha. De iszen okos asszony a Pirityi Panna; meg is küldték neki a száz ezüst tallért, amit ígértek, s a Piroska lakodalmára a két legszebb tehenet a nyájból, az egyiket bornyastól. Maga Pawlovszky uram volt a násznagy, amikoron is jókedvre szottyanván, a boszorkány olyasvalamit mondott a lublóiaknak, hogy bűvös füvek erejével és a Deliál ördög segítségével ő tartja fogva Kaszperek elkárhozott gonosz lelkét. Ott vezekli csínyjeit, bűneit a sárosi vár egyik bezárt tornyában, fehér lova farkához kötve. A paripa is együtt bűnhődik vele. Minden három évben leszakad a »Palkó« farkából egy szőrszál. Mikor az utolsó szőrszál is leszakad, akkor Kaszperek megint fölpattanhat a hátára…
Hát ez bizony igaz lehet.
Azért csendesen, gyerekek, jók legyetek, a mamának szót fogadjatok, mert ki tudja, hátha már csak az utolsó lószőr tartja Kaszpereket… s mindjárt itt teremhet.
Huh, csattog is valami ott künn a levegőben. Talán a lovának a patkói…

FÜGGELÉK
HONNAN VETTEM KASZPEREKET?
1893

Az olvasóktól időközben sok mindenféle levelet kaptam, ami megtisztelő jele az érdeklődésnek. Itt-ott figyelmeztetnek egy s más körülményre, amire nem gondoltam. Egy a földrajzban járatos olvasó azt írja, hogy Kaszpereknek az apja mint borkereskedő nem lehetett összeköttetésben Szentpétervárral, mert azon évben Szentpétervár helyén még egyetlen ház sem állott. Ház az bizony nem lehetetlen. De baj-e az? Hiszen itt a »Szentpétervár« szó csak bizonyos messzeséget jelent.
Egy másik, szerelmi cselszövényekben járatos hölgyolvasó »Erős« Ágost király viszonyára hívja fel figyelmemet s azt mondja: Königsmark grófnőt kellett volna szerepeltetnem Lecouvreur Adrienne kisasszony helyett, mert azt jobban szerette őfelsége. De hogyan tudhassam én azt? Én jóhiszeműleg jártam el, mert én Lecouvreur kisasszonyt szeretem jobban. De a legtöbb levél azt kérdezte: honnan vettem a Kaszperek-históriát? Minek fejeztem már be? Kivált a szép Kaszperekné sorsát szeretné még tudni a közönség.
Hogy mindezekre némileg megfeleljek, őszintén bevallom, hogy Kaszperekért nagy kár, sokat vesztettem vele, mert a Kaszperek mint külön kísértet volt alkalmazva a gyerekeim mellett; egy pesztonka, egy nevelő és egy kísértet - pláne Rákóczi-korabeli kísértet (ami még Thalynak is tetszenék).
Kaszperek Mihály urammal ifjabb Matirko Bertalan »Egy szepességi népmondáról« szóló igen csinos értekezése ismertetett meg, mely a Liber Actorum és a nép szája után készült.
A legenda, mely a Szepességben ma is él (de persze a Csernyiczky-féle rész nélkül), megtetszett nekem, elmondtam otthon a gyerekeknek, s azoknak kis szívében megfogant a borzadály és a félelem a hatalmas Kaszperektől, ki a ház tetejéről nézi saját elégettetését, ki visszájára ül fehér lován, a saját levágott fejét a hóna alatt hozva, s minden percben itt teremhet.
Elég is volt elkiáltani, ha a gyerekek összeverekedtek egymás közt, vagy rosszalkodtak: »Jön a Kaszperek, jön a Kaszperek!« Nagy csönd lett. Összekuporodtak, meglapultak s fénylő szemecskéiket behunyták. A Kaszperek mindig hatott.
Így volt ez vagy két esztendeig. Sok konfliktus, sok csetepaté történt azalatt a gyermekszobában, de Kaszperek mindig lecsitította. Szinte kezdtem már hálás lenni a derék lublói borkereskedő iránt - aki a nevelésben segítségemre van.
Ez a hála érlelte meg bennem a gondolatot, hogy leírom s átadom őt végre, aki se a földben, se a mennyben nem talált helyet, ha nem is a halhatatlanságnak, de legalább egy kiadónak - hiszen ott is el lehet temetkezni.
Míg írtam, a gyerekeknek nem volt szabad bejönni a szobámba, s ha megkérdezték, »mit csinál az apa?« az volt a felelet:
- »A Kaszpereket írja.«
Hol írja? Most itt írja. Most már meghalt, most már a sírját bontják, most már ott ül a pajtán…
Így ment ez napról-napra. Apródonként megszokták Kaszpereket, megbarátkoztak vele, utoljára már valóságos családtagnak kezdték tekinteni.
Mikor az utolsó folytatást vetettem papírra, nagy hercehurca támadt a másik szobában, beszaladok, hát a két gyerek, mindenik visszájáról ülve a falován, hátrafelé csapkod az ostorával, hogy a másikat megüthesse…
- Ejnye, mordizom adta! - kiáltok fel. - Jön a Kaszperek.
Amire elmosolyodik az Albert fiú s zajos örömmel ugrik le a »Palkó« lováról:
- No, csakhogy jön már. Eltettem neki a magaméból egy darab vajaskenyeret.
Így írtam meg Kaszpereket némi módosításokkal, kihagyva a mondából ami nekem felesleges, de semmit sem hagyva ki a hiteles jegyzőkönyvi adatokból. Most végre ezen is túl vagyok, - de a nevelő otthon felmondott, mert az új Kaszperekkel, akiről lehámlott a titokzatosság, nem bírja tovább fenntartani a rendet.
Az elbeszélés megírásával tehát leráztam ígéretemet - de nem a bokros teendőket, melyekhez most az járult, hogy új nevelőt és új kísértetet kell keresni.

FÜGGELÉK
KASZPEREK ÉS A NEVELŐ
LEVÉL A »VASÁRNAPI UJSÁG« SZERKESZTŐJÉHEZ
1893

Kedves barátom, Miklós!
Ha már mindent közöltél Kaszperekről, még egy kis epizódot hozok tudomásodra erről a csodálatos lublói emberről, aki még az én tollam alól sem akar elmúlni, mint ahogy kijárt a sírból is, sőt az elégetést se vette sokba, most is különböző alakban tér vissza, szinte nem bírok tőle megszabadulni.
Alig hogy közölve lett a »Hol vettem Kaszpereket?« című cikkecske, melyet most lapodban (mint a Kaszperek legendához tartozót) te is reprodukálsz, s mely e szavakkal végződik: »Most már új nevelőt és új kísértetet kell keresni«, - alig hogy megjelent, mondom e kis csevegés, másnap, amint hazajövök délben a képviselőházból, otthon a kapunál egy csinos fiatalember vár. Felvezetem s kérdezem tőle: mi tetszik?
- A Kaszpereket olvastam - feleli a fiatalember félénken, csendesen.
- Igen, igen - vágok közbe. - Ön alkalmasint Matirko úr, akit forrásul használtam? Tessék helyet foglalni.
- Nem, kérem, én nevelő vagyok.
- Nevelő? Hát mivel szolgálhatok?
- Nevelőt méltóztatik keresni.
- Én? Nevelőt? - néztem rá csodálkozva. Nem szóltam én erről senkinek.
- Itt van megírva - s elém teszi említett cikkem e két sorát: »Új nevelőt és kísértetet kell keresnem.«
Zavarba jöttem. Csakugyan azt írtam tréfából. Már éppen mentegetőzni akartam, hogy az csak afféle írói ornamentika volt, de mégis restelltem, hogy egy tréfáért annyit ácsorgott az a szegény fiatalember. Ej, megmaradok a komolyságnál…
- Igen, igen - mondom -, de hát a kísértet hol van? El tetszett azt is hozni?
Erre zavartan tagolá:
- Nem, nem. Csak magam vagyok.
- Nagyon, nagyon sajnálom - feleltem kedvetlenül -, mert a nevelő együtt kellene a kísértettel. Hiszen tetszett olvasni a cikkben.
A fiatalember szomorú szemeivel rám nézett s aztán mintha belátná, hogy igazam lehet, »persze, persze« motyogta halkan, alig érthetően és lehorgasztott fejjel eltávozott.
*
És vele, reménylem, ezúttal örökre eltűnt Kaszperek is. Ámbár még lehetne róla egyet mást írni.
De hidd meg, hogy az én lustaságom erősebben tartja őt lefogva, mint ördöngős fehér lovának szőrszálai.
Igaz barátod.
Mikszáth Kálmán

AZ ELADÓ BIRTOK
ELBESZÉLÉS
1893

Tudják-e, mi az újság? Eladó a Bogárka! Bogárkának hívják a peresznyei 128. sz. telekjegyzőkönyvben foglalt jószágot, mely a Patáncsy Pál nevén áll. Mindössze kétszáznégy katasztrális hold. Csak ennyit mond ridegen a telekjegyzőkönyv, a »Tudás könyve«.
De aki természetben látja a kis birtokot, az már a paradicsomon se fog csodálkozni, ha véletlenül odajut. A dombon fenyőerdő, vegyítve itt-ott őstölgyekkel. Ezek valamikor Árpád idejében lehettek süvölvény fácskák. A domb meneteles részén nagy darab szőlő, amelyre még rá nem talált se a filoxéra, se a peronoszpóra.
Alant a völgyben van a rét, kövér, sokat jövedelmező. A vidéken az »Isten szakállának« hívják a rétet: az is az. Gyorsan nő, minduntalan borotválni kell. Négyszer kaszálnak ott egy esztendőben.
A rétet kanyargó, tiszta patak szeli ketté, mely egy kidőlt-bedőlt zsúpfedeles malmot hajt, de csak mikor ereje van hozzá. Tisztes régi fickó ez a malom, sok hasznot már nem hajt. Hanem amint elszaladnak ezek a bolondos évtizedek és évszázadok, mintha csak a talpuk viszketne, jól esik látni, ha valaki vagy valami megköti magát, hogy ő bizony a szentnek se megy az időkkel, és itt marad.
Hát eladó a Bogárka. Mekkora forrongást idézett az elő a környéken. Eladó, eladó, meg lehet szerezni. Bankóért, aranyokért ideadják. Azt a csodaszép birtokot, az erdőt, a szőlőt, a malmot, az »Isten szakállát«.
De miképp lehetséges ez? Hogy jutott idáig Patáncsy, mikor sem nem iszákos, sem nem kártyás? Hogy nem fáj a szíve megválni a Bogárkától? Dehogynem fáj, dehogy, hanem ha kénytelen vele. Hogy miképpen történt?
Hát szenvedélyes gyűjtő volt.
Gyűjtő? Különös! Hiszen igaz, hogy külföldön vannak amatőrök és gyűjtők, akik antikváriustól antikváriushoz járva, műbecsű tárgyakat, vázákat, gobelineket, ritka könyvpéldányokat vásárolnak őrült szenvedéllyel, minélfogva tönkremennek, de Magyarországon én csak olyanokat ösmerek (a barátaim között is van nem egy), akik szivarvégeket gyűjtenek. Ott hordják a zsebükben a szivarcsipegetőt vagy a penecilust, s aggódva sietnek odanyújtani egy-egy könnyelmű teremtménynek, aki a szivarvéget le akarja harapni. »Ohó, ide nekem a szivarvéget!«
Régenten, hja régenten még voltak áldozatkészebb gyűjtők, is, a tajtékpipák világában. De hol vannak már a tajtékpipák? Ahol a pataki malmok. - A papír-cigaretta, ez a könnyed fattyú, tette őket tönkre. Ma már senki sem gyűjt tajtékpipákat.
Ugyan mi a kőt gyűjtött akkor Patáncsy?
Nos, mégis Korvina-kódexet, Rafael-képeket, műfaragásokat gyűjtött volna? Pedig milyen jó magyar arca van!
Nem, nem, Patáncsy pöröket gyűjtött. Szenvedélye volt a pörlekedés, egyszerre húsz-harminc pört is vitt, s ha hallotta, hogy valakinek különös pöre van, megvette tőle jó pénzért. Minél komplikáltabb, kétesebb volt, annál jobban vágyott rá, hogy megszerezze. A tiszta, világos pörök nem érdekelték. »Hisz erről a bolond is tudja, hova dől el.« Hanem egy-egy szövevényes esetnél csillanó szemekkel kiáltott fel: »Szép pör, fölséges pör, ritka példány, ha olcsón adják, megveszem.« És rendesen meg is vette a felperestől.
Patáncsy Pálnak az apja is Pál, s tudta Pál, mit kaszál, mert ő maga nagy kártyás volt (de szerencsés kártyás), megeskette Pali fiát a halálos ágyánál, hogy sohase nyúl kártyához.
Nem is nyúlt - pedig benne volt a természetében. Pótolnia kellett valamivel. Úgy-úgy, uraim. Egy pszichológiai problémával állunk itt szemben. Ifjabb Patáncsy Pál kártyás lett, mert arra volt teremtve. A Girgl kártyáihoz nem nyúlhatott, hát a pöreivel kártyázott. E pörök hullámzása, sorsa izgatta, s különfélesége okozott neki örömet - míg végre a Bogárka eladó lett.
Hogy ki veszi meg a Bogárkát? Ezt találgatta az egész környék. Alkalmasint valami zsidó! Oh, de isten ellen való vétek! Nem lesz már ebből az országból kutya se!…
Köröskörül a Bolontó-hegytől le a füzes Kotorna vizéig csupa szegény ember lakik. Az mind arra vigyáz, hogy a maga földje el ne szaladjon a lába alól, nem hogy birtokszerzésre gondoljon. Apró parcellákra osztott földek, melyek minden emberöltőben még keskenyebbekre hasadoznak szét. Mert a föld nem nyúlik; pedig mikor egy-egy gyereket hoz a gólya, útközben egyet húzhatna, ránthatna az irtványon is - de mikor nem nyúlik.
A föld jó kövér, de az emberek bizony soványkák. Maga az Úristen is csak minden negyedik faluban juthatott saját házhoz köztük. Az zsindely alatt van, de a többi bizony szalmazsúpos.
Hanem a kovárnoki udvarház gazdája, az talán megvehetné a Bogárkát. Az úgyis éhes a földre. S a föld utáni éhség, az a legnagyobb éhség az éhségek között, mert az még szomjúság is egyszerre. A kovárnoki udvarház gazdája jómódú ember, magának is szép tagja van egy darabban, meglehet, hogy ládáját se a régi királyok kosztolják.
Ez úgy volt, eltalálta a közvélemény. A kovárnoki udvarház gazdája-, Marjánszky Mihálynak (de Felső-Bogács és Közép-Marja) megdobbant a szíve arra a hírre, hogy eladó a Bogárka, eladó, eladó!
Ez a Bogárka, ez a kétszáz hold, mely úgy el van találva, mintha a király legszebb köntöséből éppen azt a darabot vágná ki az ember, amelyikbe a pénzes zacskó van bevarrva. Micsoda föld ez a Bogárka! És most eladó.
Egész éjjel nem tudott aludni. Egész éjjel hallotta a bogárkai malom zúgását. Hajlongtak, suttogtak a vén tölgyek, csörgött a kis réti patak. De milyen bolondokat csörgött:
Házasodj meg Marjánszky Mihály, házasodj meg. Ne bolondozz, mert csak egy Bogárka van a világon. Vén legény leszel már maholnap, eddig ellentálltál. Azt mondtad, nem sietős. De hiába mondtad, mert az idők mégis elmentek. Fejér szál is van már a hajadban. De még hagyján, az idő csak idő, elöl is, hátul is van belőle, a tegnap is idő volt, a holnap is idő lesz. De most már siess, Marjánszky, mert Bogárka csak egy van. Ha most elszalasztod, soha utol nem éred.
Hallgass, hallgass, patak, ne csörögj ilyen ostobaságot!
Ámbár nem volt az egészen ostobaság, mert úgy állt a dolog, hogy Marjánszky Mihály igen csinos legény volt a maga idejében, s még most is az volna, ha kimosakodnék. A nagybátyja, Körmöczy Péter, a főhercegi tiszttartó, váltig biztatta a nősülésre (de már néhány év óta fösvény a szóval).
- Házasodj meg! Tudok egy negyvenezer forintos lányt a számodra.
(Olyan titokzatos arccal mondta, mint a diákgyerek, aki verébfészket tud.)
Mihály csak a fejét rázta. »Jobb nekem így«, mondá.
- Egészen elparlagosodol.
Igaz is, hogy elhanyagolta a külsejét, nem borotválkozott, piszkos, toprongyos kabátban járt; az apjától maradt ruhákat egy obsitos katonából lett béresével, aki a tűhöz is értett, fordíttatta át a maga számára. A peresznyei szabó, Sándor János uram, mindig halálra nevette magát, mikor megpillantotta rajta.
- Házasodj meg - nógatta az öreg egy-két évvel később. - Van egy harmincötezer forintos csirkém, csak a kezedet kell utána nyújtani.
- Nem nyújtom én.
- Majd nyújtanád, szamár, csakhogy már akkor köszvény lesz benne. - Mindig ilyféle szemrehányások, rábeszélések járták.
- Hogy leszel el a világon asszony nélkül?
- Hiszen van másoknak.
Megint elmúlt egy-két év, az öreg nagybácsi csak mindig ütötte a vasat.
- Éppen van most in petto, édes öcsém, egy harmincezer forintos özvegy asszonykám.
- Hát csak egye meg, ha van, Péter bácsi.
Péter úr szájában minden alkalommal leolvadt ötezer forint. Íme, már csak harmincezer - és még özvegy is hozzá.
Pedig még Marjánszky nem idős, a harmincnegyedik évében járt, bronzszínű arca férfias, nyílt, termetben deli volt. Igaz, hogy nem a régi szikár fiú többé: hízik, vastagodik. És talán éppen mert ő egyre több-több, azért mondja a bácsi a hozományt folyvást kevesebbre.
Hanem hiszen mindegy. Így se kell, úgy se kell. Marjánszky hallani se akart a nősülésről. Ügyet se igen vetett a leányokra. Ha itt-ott a vidékbeli kisasszonyok közé került, elfogult, ügyetlen volt s elvágyott onnan. Jobban tetszettek neki a parasztmenyecskék. »Ez is csak szoknya, az is csak szoknya, az egyik asszonynak fölfelé áll az orra, a másiké lefelé, de alapjában egyre megy.«
Nem szeretett mást, nem foglalkozott egyébbel, csak a birtokával. A föld volt az ő szeretője. A Pálfa nevű tag gyümölcsösével, piros fedelű aklával, hatalmas búzatábláival, nagy káposztás földjeivel, melyek úgy csillogtak az őszi napfényen, mint egy ezüst tó.
Ezt szerette, ebben turkált, ezzel pepecselt. S az is viszonozta szerelmét. A Pálfa is szerette a gazdáját. Enyelgett, kötekedett vele, egy-egy ismeretlen virágot vetett fel neki, amit pedig oda senki sem ültetett; máskor megrakta a barackfáját zamatos gyümölccsel, hogy a király is nyelvet csettentene rá; néha meglepte, olyan görögdinnyét növesztvén, amit két béresnek kellett emelni, vagy olyan óriás, tömör káposztafejet, hogy a káposztavevő tótok őszkor sírva fakadtak amiatt, hogy az az ostoba Szvatopluk nem tudott még csak egy kicsit lejjebb jönni a népeivel. Inkább a fehér lóban engedhettek volna a magyaroknak; hadd lett volna az csak szamár.
Kimeríthetetlenek voltak a Pálfa szeszélyei. Elszomorította és megvigasztalta a gazdáját. Egyszer kedvetlenül hozta a termést, máskor pazarul. Ezelőtt négy évvel olyan sárgás növényt vegyített a füvei közé (de hol a pokolból nőtt ki), hogy a lovak, birkák nem ették a szénát. Ez gonosz egy tréfa volt. Még beszélni is tudott a Pálfa. A réten egy kis darabkán szép repceszálak bújtak ki s nőttek fel. Mintha csak azt súgná a Pálfa: »Vess ide repcét, barátom.« Marjánszky megpróbálta és nagyban sikerült. Oh, a Pálfa mindenre képes volt, ha akarta, de néha nem akarta. Virágokkal cicomázta fel magát a hasznos termények helyén, pipaccsal, puszpánggal, varjú-hájjal, kakukkfűvel. (Hiszen ő is hiú.) Olyankor odaadó volt, olykor megcsalta. Egészen hasonlított egy asszonyhoz. Érdemes volt beleszeretni.
Ezért nem házasodik meg Marjánszky sohasem. A Pálfa visszatartja, kielégíti, boldoggá teszi. Az ügyvédi diplomáját is miatta dobta sutba, ott van valahol a szekrény alján, ha még az egerek meg nem ették. De ha meg nem ették még (mert már azok a csúf állatkák is finnyásak, válogatók), isten hírével elkölthetik, mert Mihály úrból örökös paraszt lesz már és agglegény. Kihal a Marjánszky família, s lefordítják az ősi címert: a koronás menyétet kék mezőben. De semmi az. Ez az egy menyét nem számít. Csak megmarad a világ e szegény menyét nélkül is.
Így elmélkedett Körmöczy Péter úr s többet elő sem hozta öccsének a házasságot. Annál jobban volt meglepetve tehát, mikor az egy reggelen izgatottan nyitott be hozzá:
- Megházasodom - hörgé.
- Hm, - szólt az öreg, vörhenyes bajuszát simogatva - és kit veszel el?
(Valamelyik cselédlányra gondolt az öreg úr - mert így szokott az lenni.)
- Kit? Hisz azt a bácsi tudja!
- No, én ugyan nem tudom.
- Hát hol van az a leány vagy asszony, vagy mi, akiről harmadéve szólott?
- Hja, az akkor volt! Hó olvad, hozomány fogy, asszony öregszik.
Az öreg úr szeretett szaggatott mondatokban, spártai rövidséggel beszélni.
- A dolog úgy áll, kedves bátyám, hogy a Patáncsy Pali tönkrement, és a Bogárka eladó. Hallja, eladó a Bogárka? Hát azt nekem meg kell vennem. Ha belehalok is, ha a pokol kapuján kell is bebújnom. Hallja? Érti?
- Hallom, öcsém, mert nem vagyok süket (de ülj le hát elébb); értem, mert nem vagyok szamár és helyeslem, ha a pokol kapuján való keresztülmenetel helyett a házasságot választod, mert ez mégis jobb, könnyebb - talán - valamivel. A Bogárka eladó. Meg kell venni. Persze, hogy meg kell venni. Harmincezer forintért ideadják. Hát a harmincezer forintot az asszony kellene, hogy hozná. Nagyon jól van. Nem is teszek én semmilyen diffikultást. A Bogárka szép birtok, szinte megérdemelné, hogy a Bogárka helyett Boglárkának nevezzék, mint ahogy a boglár a legbecsesebb a kalpagon vagy a mentén. Nem, én nem teszek ellenvetést, csak egy kérdést, hogy szoktál-e te néha tükörbe nézni?
Mihály úr elnevette magát:
- Eltörött a tükröm, s biz én nem csináltattam meg.
- Tudom, mert hanyag vagy és fösvény. Minden garasodat a Pálfába teszed, begyömöszölöd, betaposod. Még jó, hogy nem sáfránnyal trágyázod, vagy liliom szirmával. Hátha annak még jobban megörülne a földed?
- A bácsi gúnyolódik!
- Nem, csak az újmódi gazdálkodástok jut eszembe. De nem erről van szó most. Inkább arról, hogy nincs odahaza semmi tükröd. Amott függ ni a falon egyik! Nézd meg magad benne, Mihály öcsém!
- És aztán? - szólt Mihály fanyarul.
- Nézd meg jól a fiziognómiádat, aztán mondd meg, van-e valahol olyan bolond vászoncseléd, aki azt harmincezer forinttal honorálná? Hiszen úgy nézesz ki, mint egy bozontos medve.
- Hát mit tegyek?
- Mindenekelőtt eredj ki az előszobába, mondd meg a Mátyás hajdúnak, nyírjon meg, borotváljon meg, aztán gyere vissza, megnézlek az ablaknál és megmondom, hogy tied lesz-e a Bogárka.
Bizony nem tehetett egyebet szegény Marjánszky Mihály, minthogy előkereste a Mátyás hajdút, aki aztán előkereste a beretváját (verje meg a ragya, csorbás volt vagy három helyen), elkérte a Zsófitól a szappant, hogy habot verjen belőle, a Demetertől a juhnyíró ollót, s olyan csinos legényt formált egy félóra alatt Mihály úrból, hogy mikor ismét visszakerült Péter bácsihoz, az csodálkozva csapta össze a kezeit:
- Tyük, ezer vaspatkó! Hiszen te megkapod még tán a Borcsányi-kisasszonyt is!
- Ki az a Borcsányi-kisasszony?
Péter úr felhúzta a szemöldjeit, leeresztette a nagy fejét a mellére, mintha egészen átadná magát a visszaemlékezésnek.
- Oly szép anyja volt annak, mint a Rafael madonnája.
- Jó, jó, de csak nem az anyját szánta nekem a bácsi.
- Eredj, te golyhó! Az elment, elhagyta az urát. Az asszony és a cserép hamar törik. Talán meg is halt már azóta. De egy leánya maradt. Az apjánál van Selmecen. Az apja kenyeres pajtásom volt. Most árvaszéki ülnök. Bizony már régen nem láttam. Van vagy tizenöt esztendeje. A kis Erzsike nagyleány lett azóta, eladó leány. Oh, be szép lehet. S ahogy én tudom, van ott leves. Ott aztán van leves…
(Péter úr levesnek hítta a hozományt, nem tudhatni, milyen nyelvtani okoknál fogva.)
- Van-e annyi, hogy a Bogárkát megvehessem?
- Többnek kell lenni. Oh, többnek. A Ferkónak nagy háza volt a főpiacon és tömérdek földje Szélakna táján, sőt még örökölt is azóta az anyja után. Mert folytonos kontaktusban vagyunk, levél jön, levél megy tizenöt esztendő óta. Csak a tavasszal írta, hogy az Erzsike már nagylány, egy jó férj kellene a számára.
- Itt vagyok! Próbáljunk szerencsét. Menjünk oda, bátyám.
Az öreg úr hihetetlen tekintettel mérte végig:
- Hát igazán akarod? Komolyan elhatároztad? Hogy azután útközben le ne ugorj a kocsiból.
- Ha akarom-e? Mindent, mindent, ha a Bogárkát megszerezhetem. Ha harmincezere van, elveszem miss Pastránát, ha nincs annyija, Tündér Ilona se kell. Menjünk, bátyám!
- Mikorra gondolnád az indulást?
- Nem bánom, menjünk holnap.
- Ohó! Az hamar lenne. Hiszen így csak nem mehetsz leánynézőbe. Hová gondolsz? Mindenekelőtt egy szép új ruhát kell csináltatnod a városi szabóval.
Mihály meghökkent, szinte belesápadt.
- Új ruhát? Hm. Az nagy rizikó! Hátha nem jön hozzám?
- Ostoba vagy! Legrosszabb esetben megmarad a ruha.
- De a nagy költség! És mire való? Mért ne lenne jó ez a ruha is, ami rajtam van? Hiszen egy Marjánszky mindenféle ruhában Marjánszky.
- Hallgass! Utálatos fösvény vagy. Vagy tisztességesen jössz, vagy nem viszlek. Punktum.
- Engedje meg legalább, hogy meggondoljam.
Délután kiment a Pálfára. Tanácskozni ment vele. Végignézte azt a gyönyörűséges tagot. Volt ott a kertjében egy díszjávorfa, az alatt gyeppamlag. Ott eldőlt, elgondolkodott.
Milyen különös egy fa ez! A fiatal levelei alul egyforma zöldek, az öreg levelei felül egyforma fehérek, hanem a közbülső levele, ha millió van is, mind különféle fehér csíkokkal cifrázott. Két egyforma levelet aranyért se lehetne köztük találni.
Van-e ugyan két egyforma férfi a világon? Csak a gyerekek egyformák és az aggastyánok.
Nincs, nincs két egyforma lélek. Érzi-e még valaki szívében azt a forró szeretetet a föld iránt, amit ő? Meg tudja-e úgy érteni valaki az anyaföld gondolatait?
A Bogárka őserdeje üdén, hullámosan zúgott kelet felől.
A hűs szellő láthatlan bódító áramokat hajtott maga előtt. Boróka-illatot összekeverve a fenyőével. S ez a szag ott lengett, rezgett és kóválygott, ellepve mindent, együtt röpülve a szétfoszlott bogáncs fehér pelyhével, a békanyálakkal, a jövő-menő legyekkel és bogarakkal.
A Pálfa érezte ezt az illatot, mint valami szerelmi üzenetet. A füvek álmosan, mámorosan bújtak összébb.
Mély csend volt köröskörül. Szinte hallani lehetett a föld leheletét. Néha megrepedt egy-egy káposztafej és nagyot pattant. Megint csend lett. A föld párája, mint valami szürkés folyadék, látszott elömleni a végtelenben.
A Bogárka nagy fái pedig csak egyre zúgtak és integettek messziről Marjánszkynak ágaikkal, mintha kiterjesztett kezeik volnának: »Vegyél meg bennünket«.
S azalatt köröskörül a növények, a suhogó kukoricaszálak, a kacéran himbálózó mákok egyre azt hajtogatták a Marjánszky füleibe - sőt az a parányi méhecske is, mely a tökvirág harangjában lakmározott, ugyanazt döngte: »Nézd csak, nézd csak, jaj de szép az a Bogárka!«
Oda látszott a malom is - a kis réti patak szép ezüst szalagja.
Marjánszky felugrott, nem nézhette tovább, el volt már határozva. Behajtatott a városba s másnap már jelenthette Körmöczynek:
- Megrendeltem az új habitust. Már varrják!
Az öreg érdeklődve tette le a pipáját.
- No, az derék dolog, de nem elég. Egy új bricska se ártana.
- Azt is veszek. De ön igazán kegyetlen.
- És a lovakra új szerszám - folytatá.
- Borzasztó - hörgé Marjánszky.
- És a kocsisra szép libéria.
- Jaj, még az is? Meglesz az is.
Meg is lett minden egy hét alatt. Igazi csoda volt, mikor a két prüszkölő vasderest befogták a filigrán, cifra kasú kocsiba. Az egész falu megbámulta. »Milyen pompa, milyen pompa!«
A strucctollas kocsis egyet cserdített ostorával, s aztán megindultak a görbe város felé, amelynek a gyomrában egy pokol van aranyból. A »Fecske« lónak volt egy kis csikaja: az is ott poroszkált, ott ficánkolt az öregek után, nyakán a tíz csörgettyűjű fekete szíjjal…
A nagybácsi vígan pattintott az ujjaival:
- No, most már csak az a fő, hogy valami bolond nyúl ne szaladjon keresztül az utunkon.
Kovárnoktól Selmecbányáig másfél napig tart az út, várak mellett, erdők között, mindég hegynek fel, istenverte úton, kőrül-kőre hágva, folyton a feldőlés esélyeiben. Elunja azt nemcsak az ember, aki ide-oda lötyög a hátulsó ülésen, hanem még talán a ló is.
Rég lement a nap, mire elhagyták Lestet, ahol jó, becsületes nép lakik, csak egyet nem szabad tőlük kérdezni: Igaz-e, hogy kánikulában fagyott meg náluk a birka?
Biz ott már hideg van. Otthon még minden smaragdzöldben, itt már sárgába öltözött a mező. Kezdődik az igazi Tótország, kopasz hegyeivel, sovány zabföldjeivel.
Lesten túl a Lopata rengeteg nyújtózkodik el s visz egész Tótpelsőcig, hatalmas bükkök fehér héjú szelíd nyírfákkal váltakozván, néhol egy veszekedett nagy szikla ráhemperegve az útra, másutt egy földhasadék. Itt csak úgy lehet éjszaka járni, ha a hold világít, de akkor is csak lépegetve - és akkor is csak ha már az ember meggyónt otthon.
Az öreg úr Pelsőcre szeretett volna beérni éjfélre. Azzal biztatta a kocsist, hogy ott csodaszép torkú bakter van, akit érdemes volna meghallgatni, mikor az éjfélt kiáltja. Azért biztatta ezzel, mert a Marjánszky kocsisa bakter volt ezelőtt, sokat tartván erre az állására, s azért szeretett volna beérni Pelsőcre, mert ott vendéglő is van: kényelmesen meghálhatnának.
- Hát csak rajta, János. A holdvilág keresztülsegít. Essünk át ezen a mihaszna erdőn!
- Bátorságos-e?
- Biz az nem bátorságos - felelte mosolyogva. - A vén Szurina most szabadon lődörög. Amint tudom, felmondták neki a kosztot a gyarmati börtönben. Mikor szabadon van, itt tanyázik. Ez az otthona, itt nőtt fel, itt öregedett meg a Lopatában. Könnyen csinálhat valami kópéságot a legényeivel.
- És mégse fél? - kérdé Marjánszky.
- Mitől? Becsületes fickó a Szurina, aztán jó emberem. Nem bánt az minket, hidd el, legfeljebb a pénzünket szedi el. Éppen jó, hogy szóltál, elrejtem a bankót, add ide te is a magadét, a csizmaszáramba. (Péter úr örökké zsinóros Kazinczyt viselt és magyar nadrágot.) Egy pár forintot pedig hagyunk a tárcánkban. Azt hadd vigye isten hírével. Ahogy én ismerem, még abból is hagy a számunkra. Mert mondom neked, hogy nagyon becsületes ember.
S begyömöszölvén a kordován csizmaszár mögé öt ötvenest (abból kettő volt Mihályé), nagyokat kacagott, folytonosan hajtogatván szeretetreméltó kedélyességével:
- Hahaha! Hogy tesszük most bolonddá azt a szegény Szurina Matykót!
Hanem amint egyre beljebb-beljebb értek a Lopatába, honnan jött, honnan nem jött, egyszerre csak egy ménkő nagy felhő kerekedett s úgy elnyelte a mennyei »fényes kiflit« egy harapásra, mint egy falánk fekete kutya.
Szuroksötétségben maradtak. Csak úgy lehetett előre menni, hogy meggyújtottak egy lámpást, s annak elővitele mellett vezette Jancsi kocsis kantáránál fogva a nyerges lovat, éktelen kifakadásokkal:
- Az istennyila verje el ezt a tartományt! Mégis borzasztó, hogy erre is emberek laknak. Nem jó ez, csak ördögök szánkázó helyének. Szent József, Szűz Mária, süllyesszétek el, kérlek! Álmos volt az isten, mikor teremtette. Hogy nem volt a keze ügyében egy gyalu, amivel a görbeségeit lefaragja!
Még hagyján: ez ideig legalább mehettek, ha csiga módjára is, de most zuhogni kezdett a záporeső és kioltotta a lámpát. Valóságos istenítélet volt ez. Az erdő bömbölt a vihar erejétől, amely a fáit csavarta, a sziklás magaslatokról le a hegyrepedéseken szilajan nyargalt a meggyülemlett esővíz, óriás köveket taszigálva le a hegyhátakról.
- Itt pusztulunk el - szepegett Marjánszky -, sohase lesz enyim a Bogárka. Érzem, bátyám.
Csakugyan minden percben összezúzhatták a kocsit, a lovakat és utasokat a leguruló óriási kövek.
Az öreg urat is elhagyta tréfálkozási hajlama.
- Érzesz bizony ördögöt. Hiszen baj, baj, mert ez felhőszakadás, öcsém. Mármost mi az ördögöt csináljunk? Az igaz, hogy egyrészt szinte jó, mert legalább a Szurina békén hagy most: kényelemszerető a gazember. Valami odvas fából nézi az égiháborút. Hiszen szó, ami szó, nem jó volna így virradni meg, ezen a helyen. Hát magam is arról gondolkozom… Hopp, te János, úgy emlékszem én, hogy itt egy akolnak kell lennie valahol a közelben.
- Vagy ötszáz lépésnyire van innen - válaszolt a kocsis. - A Kártony Jóska ott a juhász. A gazdag Kártony Jóska, akinek a szép Anna leánya van. Hiszen tudja a tekintetes úr. Nem akarta bevenni a szolgálatba, mert sok juha van. Abból az időből tudom, mikor még bakter voltam.
- Hogyne volna sok juha, te mamlasz - förmedt fel a tiszttartó -, mikor hármával ellenek. Sohasem láttam még olyan csodálatos anyabirkákat.
- Már az igaz, hogy sok méretlen húst ehetett meg őkigyelme, amióta él - röhögött a kocsis, elértvén a tiszttartó úr célzását.
- Hogy juthatnánk ahhoz az akolhoz, János?
- Ha az urak tolnák fölfelé a bricskát, én meg biztatnám a lovakat. Csúsznak szegény párák és az időjárás se tetszik nekem. De ha ötven lépést megyünk, megpillantjuk a juhászházat, ha világos az ablaka.
- De hátha nem világos?
Akkor csak annyi a ház, uram, mint egy erdőbe behajított gombostű.
Nem volt mit tenni. Az urak leszállottak a köpenyeikben s inaszakadásig tolták a kocsit. János pedig húzta a két hegyhez nem szokott makacs állatot nyájas biztatásokkal.
- No, Fecske, no, Ráró! Gyű no, édeskéim! Micsoda szégyen az, hogy mozdulni se akartok. Mintha fazekasszekeret húztatok volna teljes életetekben. Ej, Ráró, Ráró! Lépkedj már, a Belzebub vigyen el. Gondolj valamit a becsületre, meg a rangra is. Te is, Fecske, te is. Hiszen ha úgy fordul, maholnap még hintós lovak is lehettek!
(- Hm - dörmögte a tiszttartó -, ez a gazember kocsisod már sejt valamit.)
A lovak mintha megértették volna, hagyták magukat kapacitálni. Csak a csikó szemei csillogtak a sötétben szomorúan, s kis teste reszketett, vonaglott a félelemtől, mint a nyárfalevél.
- Holla! - kiáltották most élénken. - Ott az akol!
Csakugyan ott volt balra az úttól, nem messzire. A juhászház két ablaka ki volt világítva, még a pitvarajtón is fény ömlött ki. Talán lángost süt a juhászné, s a kemence lobogó tüze libegteti, teregeti a maga árnyékát ott künn az udvaron.
Az volna aztán a szerencse, ha igazán lángost sütne a juhászné. Az éhség is incselkedett már velök. Az volna csak a nagy szerencse.
S még nagyobb volt, amint képzelték, mert a molyvánkai juhásznál éppen lakodalom állott, sütöttek ott nemcsak lángost, libát, malacot, de még talán tengeri herkentyűt is. A lánya lakodalmát ülte Kártony Jóska. S ha már egyszer üli, valami az, ha ő üli, a »juhász-mágnás«. Még tán a ludakat is mézes pálinkával tartják ott ma.
Javában folyt a tánc. A híres Lapaj fújta a dudát. Messze kihallatszottak a jókedvű kurjantások. Még akkor se maradt abba a jóízű »podzabucski« - mikor Körmöczy uraimék beléptek, lerázván köpenyeikről a csapadékot.
A juhászgazda rájuk ösmert és vidáman ugrott eléjük:
- A jó isten hozta a tekintetes urakat. Hogy pottyannak ide, ahol a madár sem jár?
- A vihar, a zápor bekergetett. Egy kis fedelet kérünk kendtől.
- No, csak az kellene, hogy ne adjak. Félre az útból, hej! Eresszétek előre a tekintetes urakat! Igyanak, egyenek! Meg ne vessék szegény abroszkámat. Hej, haj, most már magam is perdülök egyet. Ilyen két vendég! Az is csak a molyvánkai juhásszal esik meg. Hip, hop, hip, hop. Fújjad, Lapaj, fújjad. Tessenek helyet foglalni az urak.
Az öreg tiszttartót szertelen élénkség fogta el, hogy ilyen víg helyre bukkantak:
- Mit, hogy leüljünk? Még csak az kellene!… Hol a menyasszony? Melyik az? Ott az a szöszke, a koszorúval? Ejnye, de derék anyja volt, aki szülte. Hol az anyja? Hadd forgassam meg!
Mire aztán egy szögletből előugrott egy javabeli asszonyszemély, megtörölte száját szégyenlősen a kendőjével - de már akkor derékon csípte Körmöczy Péter s olyan podzabucskit kezdett vele járni, hogy a fiatal legények is megirigyelték.
Azonban szó, ami szó, akármilyen nagy potentát volt is Kártony József - a társasága nagyon vegyesnek látszott. Csinos csak a menyasszony volt. A szépnemet ezenkívül nehány éltes juhászné képviselte. A bojtárok mint nagy gavallérok tűntek ki, újdonatúj bocskorokban, csillogó csatos szíjakkal a hasukon. Ott volt Esztergályról Szomor Pál mészáros, aki a gyanús előéletű birkákat szokta megvenni Kártonytól; Pelsőcről Koskár Mátyás, harang- és csengettyűöntő (de titokban hatosokat is csinált), a szeplős lányával, Krizsával, kit a Kártony fiának, Gyurinak szeretne elsütni. Ők képezték az arisztokráciát. A jelenlevők közt lehetetlen fel nem említeni az öreg Szurina Matykót, a Lopata haramiáját, néhány cimborájával. Egy kicsit vegyes volt, mondom a társaság. De hát én istenem, hiszen végre is nem lehet minden ember herceg Esterházy.
Körmöczy hirtelen beletalálta magát a helyzetbe. (Micsoda követjelölt lett volna ebből az öreg úrból!) A menyasszonynak megcsipkedte a vállát. »Ejnye, de kemény húsod van, húgocskám!« Szomor mészárossal kezet fogott, Szurinát hátba ütötte: »Hát te most itthon telelsz, vén imposztor!« Aztán újra táncra kerekedett sorba a juhásznékkal.
A heje-hujába belevegyült egy-egy női sikoltás. Krupats Gazsinak támadt az az ötlete, hogy eltűnt, egeret fogott künn a konyhában a szuszék alatt s aztán az asszonyok valamelyikének az ingvállába csúsztatta a hasítékon át, amint dévajul megcsipkedte a nyakánál. Fölséges tréfa volt! Az a nevetés, az a hancura, elevenség. Fogadni mernék, hogy ez a király bálján sincs. Tudnak is ott ilyen jót kigondolni!
Hát még Szomor mészáros, az a nagy selyma. Az csak a lakodalmakra való ember. Megfizethetetlen perszóna, született vendég. Abba fogadott a Szurinával egy ezüst forintosba, hogy a Szurina bárhova dugjon el egy tojást, ő azt a szag után megtalálja, mert az ő nagy orrában olyan csodálatos ösztön van. Szurina a tojást, míg Szomor kiment, elbújtatta a Koskár kalapja alá. Persze a kalap a majsztram fején volt. »Ördöge legyen, ha rátalál.«
Bejött Szomor, megállott a szoba közepén, azután körüljárta. Megvakarta a fejét: »Ej, hol lehet? Nem érzem.« Szagolta, szimatolta a vendégeket. Hamiskás gyanakodással nézett a menyasszony domború keblére. Mintha nem tudná a vén kecske, hogy mi van ott. Azután, mikor már semmi ideája nem volt, odalépett a mozdulatlanul vigyorgó Koskárhoz és felkiáltott: »Kutya kutyánszky, elvesztettem a forintot« - s ahogy az elkeseredett ember szokta, rácsapott roppant tenyerével nagy rezignációval a Koskár uram fejére.
Koskár ijedten szisszent föl. Egyszerre csurogni kezdett elöl, hátul, arcán, orrán, fülén át lefelé a széttört tojás fehérje, sárgája. A násznép üvöltött, kacagott. Hahaha! Ejnye, de remek volt, hahaha!
A csúffá tett Koskár dühbe jött Szomorra és Szurinára (akik természetesen össze voltak beszélve). Rájok rohant, amiből dulakodás támadt, hogy az asztalt is feldöntötték. Az asztalról lefordult a gyertyatartó, gyertyástul, koppantóstul s kioltódott. Koskár kihúzta a kését a csizmaszárából és elkezdett vele szurkálni, hadonászni a szétriadt menekülő nép közt… Hát nem volt ez szép mulatság? Hát unta itt magát valaki?
De Marjánszkynak nem volt érzéke a juhászlakodalmak gyönyörei iránt, s míg az öreg úr, aki mindenféle duhajságot kedvelt (furcsa csont volt, mondják, fiatal korában), nagy ékesszólással békítette a bősz harangöntőt, ő addig fekvőhelyet kért az örömapától, ahol egy-két órát pihenhessen.
Kártony megsértődött: már akkor meglehetősen pityókos volt.
- Lefeküdni? Hogyisne! Hol látott az úr olyan lakodalmat, ahol alusznak? Nem engedem a házamat meggyalázni!
De Marjánszky olyan szépen tudta körülvenni, hogy végre ellágyult és elvezette az udvarra.
- Tudom én, hogy rosszul érzi magát - szólt tompán, szomorúan, hogy szinte közel állt a síráshoz. - Ne csodálkozzék, hogy el vagyok érzékenyülve. De már nekem ez a szokásom. A szájamon veszem be a pálinkát és a szememen jön ki. Ilyen vagyok én. Szeretem a házam becsületét és nem szeretem, ha megsértenek. De mindegy, hiszen igaza van. Nem önnek való ez a társaság. Hát itt hagyja, lefekszik. Fáj nekem. Mindég fájni fog. Lefeküdni lakodalomban, a Kártony Jóska házánál! Borzasztó!
A fogait csikorgatta, azt hittem, mindjárt harap, de csak elpityeredett.
- Pedig lássa, vannak előkelő emberek is a vendégeim közt. A Szomor! Micsoda esze van annak! Hát a Koskár! Az igaz, hogy van szemét is, egy csomó kapcabetyár, de ezek is jó fiúk - ha az eget nem látják. De az haragítja fel őket! Az, az! A mennybolt, kivált éjjel, a maga gúnyosan pislogó csillagaival. Csupa szerencsétlen emberek, uram, akiket az isten megvert, s most ők visszaverik a törvényeit. Kötekedés az éggel, semmi más!… Hogy kinek van igaza, ki tudja, minek lennénk mi bírák benne?
Lehajolt, egy létrát keresett elő s feltámasztotta a padlás-nyíláshoz. Nagyon erőt vett rajta a szóbőség.
- Jó gyerekek, mihelyest fedél alatt vannak. Kenyérre lehet őket kenni. Aztán nem ölnek ezek embert, csak egy-egy birkát sinkófálnak el. Pedig micsoda egy birka! Csodálom a vármegyét, hogy ennyire… ennyire… Szeretném tudni, hogy mit adnak neki a birkák… a birkák… a vármegyének… vármegyének. Mert nem tenné ingyen… ingyen.
A nyelve nem forgott már, kurjongatott, dalban próbálta kiönteni a mondanivalóját, egy szomorkás, kesernyés juhászpanaszban, mely a vármegye uraihoz szól:
Tekintetes urak!
Mit tesztek? Mit tesztek?
Egy hitvány birkáért
Engem vasba tesztek.
Nem ment ez versbe, de mégis énekelte, elérzékenyült, bőgött, mint a gyerek, rekedt hangja megbicsaklott, csak hörögni tudott már.
- No, hát menjen most feküdni. Ezen a létrán… létrán… A padláson sarjú van… van… van…
Míg Marjánszky fölment a létrán, olyasvalamit makogott, hogy csak a sarjún lehet jól aludni. Azon gondolkozik úgymond, mikor az anyjuk olvassa a kövön alvó Jákobról, milyen szépeket álmodott, hogy hátha még sarjún hált volna, volna…
A padláson volt sarjú, de alig több, mint egy rőfnyi réteg, mert le se kellett Mihálynak görbülnie, amint ott botorkált a sötétben, alkalmas helyet keresve. De ahol lefeküdt, ott átszivárgott a zuhogó eső a zsúpfedélen - odább kellett húzódnia. Kis idő múlva »kop, kop«, az esőszemek oda is potyogni kezdtek. Egy fészekben, fent a szarufák keresztezésénél, apró verebek csipogtak. Az anyaveréb kétségbeesetten rebbent fel, éji nyugalmából fölzavarva. Veszélyben volt a fészek: ázott és az egyik elmállt darabja leesett a Mihály fejére.
Morogva állt fel és néhány lépést tett beljebb jobbra, amikor egyszerre nagyot roppan-reccsen a talpa alatt valami, s azzal megnyílik a talaj és száll, száll lefelé…
Csak akkor nyitotta ki a szemeit, mikor lent volt s egy rémült kiáltást hallott. Miféle csoda történt vele?
Hát semmi. Beesett a padláslyukon.
Ott találta magát a szénatartóban az istálló balszögletén.
Semmije se fájt. Jó szerencse, frissen kaszált, párolgó lóherével volt a szénatartó megbélelve.
A gerendáról egy lámpa lógott le, hosszú kócmadzagon. Az gyéren világította be az istállót, inkább csak egy csücskét, de mégis látni lehetett a jászolnál egy tehenet, hallani, amint kérődzött és csapkodott jobbról balra a farkával.
De ki kiálthatott az imént?
Amint jobban megszokta szeme e bizonytalan félhomályt, összerezzent.
- Ohó hó - kiáltá és fölemelkedett. - Valaki van ott? - szólt újra.
Senki sem felelt. Pedig semmi kétség, két átható szem villogott rá az istálló túlsó szögletéből. Mintha két szentjánosbogár volna. Ej, bolondság, hátha valami kis borjúé. Hiszen a borjúnak is két szeme van.
De nem, nem. Határozottan emberszagot érzett.
Áthajította magát a szénatartón s megmarkolván egy vasvillát, így szólt:
- Megnézlek, ha ördög vagy is.
Egy kellemes, csengő hang felelt most lágyan, reszketegen:
- Meghalsz, ha még egyet lépsz!
Soha még a halált ilyen szelíden nem ígérték.
De nyomatékul megcsillámlott a hang tájékán egy puskának az acélcsöve.
Mihály bátor ember volt, de a puska mégis puska, meghőkölt, nem ment tovább, hanem csak a lámpát fordította meg; az egyetlen üveges oldalát a hang felé (mert a lámpa többi táblácskái deszkalapokkal voltak beszegezve).
A világosság odacsapódott a túlsó falra, s a meglepetésben Mihály kezéből kiesett a vasvilla.
Két tornyos ágyat látott s az egyikben félig felülve egy gyönyörű leányt, gazdag fekete hajfonata lecsüngött majd a földig; ragyogó szemei mereven, ijedten szegződtek a férfira, és az arca, oh az arca, az olyan tiszta fehér volt, mint az angyaloké. Ruhástul feküdt, az ujjaknál bő, a nyaknál ráncos, három piros csíkkal díszített durva vászon ingvállban, a tarka pettyes viganójának egy széle kilógott a kanavász dunyha alól, s a lábacskájából kilátszott egy darabka, mintha maréknyi tojáshab volna elcsöppenve. A mellén is tágabbra, szélesebbre csúszott az ingvállhasíték, mint kellett volna, de biz azt nem lehetett megigazítani, még ha észrevette is, mert a két pici kéz bizony arra kellett, hogy a puskát tartsa Mihálynak szegezve.
Marjánszkynak káprázott a szeme, mintha egy látomány lenne, egy tündérkép, ködből szőve. Hiszen szinte ismerős. Megdörzsölte a homlokát. Igen, igen, egy istállóban van. Maga a Madonna ez! S önkéntelenül a tehénke felé fordítá tekintetét. Hátha minden úgy van, mint régen a szent regében. Hátha a gyermek is ott fekszik a jászolban… és a tehénke melengeti a párájával…
Gyermek azonban nem feküdt sehol, hanem a Kártonyék másik tornyos ágyán egy öreg anyóka aludt édesdeden, száraz, kiaszott kezét mellén keresztbe fonva. Bodros főkötője alul a zúzmarás tél vicsorgott.
Megszégyellte gyanúját Mihály úr, s lágyan, szinte kérlelően szólott a leányhoz:
- Tedd le, fiacskám, azt a puskát, és ne félj tőlem. Jó ember vagyok én, nem bántalak.
- Hát akkor minek fogta a villát? - kérdé a leány majdnem kunkogva.
- Mert nem tudtam, hogy te vagy.
Elgondolkozott, ránézett gyanakodva.
- Hát ösmer maga engem? - kérdé félénken, halkan.
- Nem, nem ösmerlek. Sose láttalak.
- Hát akkor minek mondja? Úgy megijesztett, hogy ösmer. Ezért nem hiszek én magának.
És csak még görcsösebben fogta, szorította a puskát.
- Csak úgy mondtam, csak azért mondtam, mert nem egy gyenge leányt képzeltem itt. De mondd csak, ki vagy te voltaképpen? Mit keressz itt? Hogy jutottál ebbe az ágyba? Beteg vagy talán? Mert sehogy se természetes. A kisleányok nem álmosodnak el oly hamar a lagziban!
Mindent megelőzve, dacára halálfélelmének, a cáfolatra gondolt legelébb:
- Nem vagyok ám én kisleány. Az csak azért látszik, mert fekszem, hanem állnék csak fel.
(S éppen ezzel lett bizonyossá, hogy süldő lányka.)
Volt valami édesség a csacsogásában. Még az érzéktelen Marjánszkyt is átjárta egy kis melegség.
- No, hát állj fel. Hadd lássalak!
Feleletül a piciny piros száját csucsorította össze csúfondárosan.
- Hát még mit? Nem parancsol egyebet?
- És azt se mondod meg, hogy ki vagy?
- Utasok vagyunk a nénikémmel. Mi nem tartozunk a lakodalmas néphez. Oh, nem. Most este eltört a tengelyünk itt a Lopata erdőben, idejöttünk lucskosan, átázva éjszakára, kénytelenek voltunk idejönni. A juhászné jó asszony, valamikor dajkám volt. Nagyon megijedt szegényke, mikor meglátott: »Jaj, lelkem, galambocskám, ne jöjjön be; ide ugyan rosszkor jött - istenem, de rosszkor, csúf emberek vannak odabent, tudja, nekünk valók, de nem ilyen ártatlan rozmaringnak… Még a leheletüket se engedném magára esni, érti-e?« S aztán kigondolta, hogy mert az ágyakat már korán reggel kihordta az istállóba a lakodalmas házból, hogy ott több hely legyen, hát azokat az ágyakat veti meg nekünk. »Biz az ronda egy hely, lelkecském - mondá -, de mégiscsak fedél, az a tehénke pedig jámbor, tisztes állat, nem árt a légynek sem.«
- Hát a nénike fekszik ott? - kérdé Mihály. - Csoda, hogy fel nem ébredt az én bezuhanásomra.
- Annak az az oka, hogy a nénike süket egy kicsit.
- Nagyon süket lehet. De hát mondjad tovább. Aztán idejöttetek a nénikével?
- Idejöttünk, lefeküdtünk. Én roppant reszkettem, féltem, mire megvigasztalt a juhászné: »Hát jó lesz-e, ha az uram puskáját elhozom?« Jó lesz, jó lesz! - és elhozta - aztán ránk zárta az ajtót és bizonyosan elvitte a kulcsot, hogy senki, de senki se jöhessen be, mert azt mondja, hogy a fiatal lányokra sok veszedelem származhatik abból, ha a férfiak aludni látják őket.
Olyan kedves volt és olyan buta, - hogy az ember szerette volna megenni.
- Hát aztán, hát aztán?
- Aztán elaludtunk és még tán most is aludnánk, ha ez a szerencsétlenség nem történik.
- Miféle szerencsétlenség?
- Hogy maga beugrott. Mondja meg, mit akar? Akar valamit? A néni a kocsiládácskában hagyta a pénzét, de az én kis zacskóm itt van a fejem alatt. Kell?
Marjánszky elnevette magát.
- Nem kell, dehogy kell - s akaratlanul tett néhány lépést feléje.
- Ne közeledjék, mert lelövöm! - kiáltá a leány fenyegető hangon.
Marjánszky megsajnálta.
- No jó, nem megyek. De nem a puskád miatt. Hallod-e kicsike, nem a puskád miatt, hanem a tiszta homlokod miatt. A puskádtól nem félek, csak a homlokodtól, attól a te fehér homlokodtól. Ne reszkess, nem akarok tőled semmit sem. Becsületemre nem akarok. Hát te mit akarsz tőlem?
- Hogy távozzon.
- Szívesen megteszem a nyugalmadért. De merre? Mondod, hogy az ajtó be van zárva. Repülni pedig nem tudok.
A leány szomorúan, tanácstalanul hajtotta le a szépséges fejét. Majd a reménytől megkapatva hirtelen felkiáltott:
- Nem tud mászni?
- De bizony; hogyne tudnék!
- Hiszen az pompás! - csicseregte vidáman -, mert akkor visszamászhat, ha… hogy is mondjam csak, ha igazán jó ember.
Marjánszky habozott egy percig. Jó ember volt, de mégiscsak ember. Az ördög ott járt a sarkában. Hiszen minden embernek van egy láthatatlan inasa - az ördög. Ott van ez mindig kéznél éjjel-nappal. Az ördög incselkedni kezdett vele: »Ne menj el, uram, hiszen kellemetes itt… Hogy vergődik az a kis fehér galamb! Hátha mégis elhull valami tolla. Bizony bolond volnál, ha elmennél.«
Így beszélt az ördög, de a leány azt mondta: »ha igazán jó ember«. Úgy zúgott a szava, mint egy harang. Lezúgta a harang az ördög suttogását.
- Igazán jó ember vagyok - szólt Marjánszky hirtelen elhatározással. - Mindjárt megláthatod!
S azzal kezébe kapva egy emelőrudat, odaerősítette a padláslyukhoz s elkezdett szép lassan fölfelé mászni rajta.
A leány merengve nézett utána.
- Aludj, kicsike! Jó éjszakát!
Az csak nézte, nézte a nagy álmatag szemeivel, bámészan, szótlanul, mígnem végképpen eltűnt a padláslyukon, akkor aztán kiugrott fürgén az ágyból (»oh, be szép növése volt!«), s odaszaladt a siket anyókához, megrángatta a karját.
- Néni, néni keljen fel! Hadd beszéljem el, mi történt.
Az öreg néni, aki a jobbik fülén feküdt, átfordult a rosszabbikra. Aztán szó nélkül odanyújtotta neki a mellette heverő tubust.
Mosolyogva hallgatta végig a borzalmas történetet, megsimogatta a leányka tojásdad arcát, és visszaküldte aludni: »Álmodtad te ezeket, szívecském« - azzal megint visszafordult a jobbik fülére.
A leány útközben fölemelte a vasvillát és bevitte a szénatartóba, felállítván azt az éles hegyivel fölfelé. Hadd lakoljon, ha még egyszer kedve szottyanna beugrani!
Aztán bebújt a meleg dunyha alá. Mély csönd lett, csak az esőcseppek petyegtek kívül az istállóajtón, és a tehénke ropogtatta csendesen, egykedvűen a maga lóheréjét. Nem is igen nézte, hogy van-e közte négylevelű.
De e mély csöndben sem tudott aludni. Felriadt minden neszre, ha a tehénke fölemelte valamelyik lábát vagy mulatságból, vagy hogy újra letegye tisztább alomra.
Nem-e jön? Jaj, megszúrja magát abba a villába. Szörnyet hal, ha beleesik.
A lelkiismerete háborogni kezdett. Vagy kétszer állt azon a ponton, hogy fölkel és elviszi onnan a villát.
Kár volna érte! Hiszen igazán jó ember!
És a »jó ember« se tudott aludni. Alighogy pitymallott, még a mindenség olyan volt, mint a szürke malter, mikor már lekászmálódott a padlásról. Az eső elállt. Az ég tisztulni kezdett nyugatról.
Felköltötte Jancsit, aki lovastól-kocsistól egy színke alá volt vonulva és elrendelte, hogy fogjon be.
Aztán bement fölkeresni Körmöczyt. Nem is kellett bemennie. Az öreg úr a pitvarban ült egy fapadon, csurom vizesen az izzadságtól. (Képzeljék, mostanig táncolt!) Mind a két csizmája le volt húzva, a bajusza lelógott, és a lelógó bajusza alul a legcifrább káromkodások röpködtek ki.
- Mi baja, bácsi?
- Jaj, haragszom. Oda vagyok. Mindjárt valami borzasztót teszek. - S dühösen emelgette az ökleit.
- Kire haragszik?
- Kire? - szólt a hajába markolva. - Hát kire is? No, hát a kormányra haragszom, ha éppen tudni akarod. Hát láttál már te akkora marhaságot, olyan papirosra nyomatni a pénzeket, amelyik elolvad?
- Nem - felelte komolyan -, olvadó papirost még nem láttam.
- No, hát nézd meg ezt - s ezzel Mihály felé lökött egy pár gomolnyi piszkos gyurmát, amit a csizma aljáról kaparászott ki.
- Mi ez?
- Az ötveneseink. Agyontáncoltam őket.
A Marjánszky szája nyitva maradt.
- Lehetetlen!
- Már úgy van, öcsém. Táncoltam, izzadt a lábam, s a bankók egyre lejjebb csúsztak, végük van. Azért csak fel nem akaszthatom magamat. Ami megtörtént, megtörtént.
- De mármost mit csinálunk? - aggódék Mihály.
- Hát furcsa, hiszen itt vagyok én - szólt közbe Kártony uram a mellét megütve. - Az volna csak a szép, hogy a molyvánkai juhásznál ne legyen egy pár száz forint. Mennyi kell, tekintetes uram?
A tiszttartó kétszáz forintot kért, mire a juhász fölment a házpadlásra (már egy cseppet se volt mámoros), s egy kis idő múlva lehozta.
Bent a szobában még zúgott a tivornya, de a duda nem (azon léket hasítottak egy bicskával); Koskár a kútnál állt és egy vödörbe mártogatta a fejét, Szurina széles jókedvében felmászott az udvaron egy fára és ott kukorékolni kezdett. »Ne bolondítsa kend a tyúkjaimat, mert megharagszom« - kiabálta Kártonyné.
Marjánszky közel lopózott a juhásznéhoz:
- Miféle csirkét tartogat az istállóban? - súgta neki.
Az asszony rémülten nézett rá.
- Pszt, hallgasson! Hogy szagolta ki, szent istenkém? Szorultságból oda dugtam a lelkemet. Olyan becsben tartom én azt, mint egy darab karbunkulust!
- De ki ő?
- Hosszú volna azt elbeszélni, mert hát…
Belekezdett, de már késő volt.
- No, ülj fel már, gyerek! - hangzott az öreg úr mérgesen pattogó szava. - Hamar, hamar!
A befogott kocsi előállott, felültek, megindultak.
- No, az isten verje meg ezt a Lopatát! Visszafelé más úton jövünk.
De alig tettek néhány lépést, s ím utánuk szalad sebbel-lobbal az öreg Kártony, messziről kiabálva: »Hát az írást! Hát az írást!«
Körmöczy bosszúsan állította meg a kocsit s sértődve mondá Kártonynak, ki egy papírlapod lobogtatott a kezében:
- Úgy? Írás kell a pénzről? Előbb is mondhatta volna.
- Dehogy kell nekem az írás? Mire való volna? Hanem a tekintetes úrnak hoztam. De jól eltegye, azt megmondom.
Körmöczy átvette a lapot és elolvasta a juhász kövér betűit (mert úgy kell ám Kártonyt megnézni, hogy latin iskolákat is járt Besztercén).
»Elösmérem, hogy Tekintetes Körmöczy Péter Urnak kétszáz pengőt költsönöztem.
Jósef Kártony.«
- Megbolondult kend? - kacagott a tiszttartó.
- A szarkalábaimat tetszik nevetni? Bizony nehéz már az én kezem. Lassan is ment, mondhatom.
- Nem azt nevetem, hanem, hogy maga adja az írást, pedig voltaképpen nekem kellene.
A molyvánkai juhász a fejét rázta.
- Hagyja csak ezt rám. Nem érti azt az úr. Az öreg Kártony becsületes ember. Nem mondhat rám senki semmit. Csak a bográcsom. Az mondhatna. (És elnevette magát.) De a bográcsom nem tud beszélni. Becsületes vagyok, de vérmes is. Akármikor megüthet a guta. Mert halandó az ember, kérem alássan. No mármost, ha annak a gaz kölyöknek - a fiamnak, mert abból sohase lesz tisztességes ember - meg akarja a tekintetes úr adni a pénzt, az, mert én ösmerem, ráesküszik, hogy több volt, kétszer, háromszor annyit fog követelni. Süllyedjek el, ha nem igaz! Baja lenne a tekintetes úrnak. Ellenben, ha írás van, az írás beszél, a szó pedig csak ugat. Az isten áldja meg!
- Hajts!
Most újra megindultak hőseink, meg sem állva, csak egy kicsit etetni Bábaszéken és onnan Kolpachon át ügetve behajtattak egyhuzamban Selmecre.
A hitvány zab- és pohánka-földek, sovány rétek egyre a Bogárkát juttatták a Marjánszky eszébe: »Hej, milyen különbség!«
Ha pedig valami csinos parasztleányt pillantott meg útközben, akit az öreg megdicsért, arra is ezt mondta: »Hej, milyen különbség!« Amiért aztán a bácsi elnevezte »Különbség úrnak« és úgy hítta egész úton.
Úgy, úgy, különbet látott ő az éjjel! Mikor elmesélte a kalandját, a bácsi bólingatott a fejével:
- Bolondos egy eset. De jó jel van benne. Kezdesz már látni. Azután jön az: érezni. (A nyelvével csettentett.) Az csak a jó! De már itt vagyunk Selmecen. Az ott a kálvária balra! Nézd, nézd, »Különbség úr,« amott az új vár a hegyen. Azt is egy asszony építtette. A kackiás Rösel Borbála. A krónikások azt írják, hogy csodaszép karja volt! Teringette, mindent az asszonyok csinálnak. De hohó! Ne erre, te János! Balra tarts, balra, ezen az utcán! Erre van a Borcsányi barátom háza.
Mihály ellenvetést tett:
- Nem jó lesz, bácsi. Én azt gondolnám, ne rontsunk a házba ajtóstul. Szálljunk vendéglőbe, ahol ki lehet előbb kefélkezni; pihenjünk egyet és csak azután, estefelé menjünk a lányos házhoz.
- Hallod-e, fiú, terád borzasztó sors vár. Rajtad a szerelem minden előhírnökei kezdenek kiütögetni. Ilyen a hiúság is. De megvallom, igazad van. Hát szálljunk a »Szőllő«-höz.
- Szőllőnek hívják a vendéglőt?
- No, ugye szemtelenség! Szőllő - Selmecen!
Most egy kanyarodónál előbukkant regényes romjaival, szemben a Szitnya hegyével az ó-vár is bearanyozva a déli napsugarakkal.
- Milyen múlt! - jegyzé meg szórakozottan Mihály, a romok szemléletébe merülve, majd hozzátette: - S milyen hanyatlás!
- Ostoba beszéd - pattant fel az öreg. - Azelőtt jezsuiták lakták, most baglyok. Tehát inkább emelkedőben van.
Hóbortos egy város ez! Micsoda utcák, szent istenem. Hol olyan mélységben voltak, hogy csak az egy eget látták, mint valami kút fenekéről, hol olyan hegyen, hogy a város lent látszott, meglapultan, mintha aludnék, megbarnult házaival egy szakajtóba összerázva, s keletre a sárguló rétség apró sarjúpetrencéivel hasonlított a rétes kinyújtott tésztájához, amin mazsolaszemek vannak elszórva.
- Hopp, itt van a »Szőllő«. Állj meg, János!
Ódon épület volt a »Szőllő«, vidám zöld rámájú ablakokkal, leánderes tornáccal.
A csengetésre két szobaleány rohant, mind a kettő golyvás a nyakán, mintha uniformírozva volnának golyvával. Ők azt mondják, hogy az a meszes selmeci víztől nő. Én pedig erre azt mondom, hogy Selmecen bort kell inni.
De ha aztán az ember bort iszik Selmecen, környékbeli termést, mégis abban lyukad ki, hogy jobb a víz.
Nagy elevenség, hullámzás volt a »Szőllő«-ben. Éppen a tanév kezdődött, s a bányásztanulók ismerkedési lakomát csaptak. Csinosak voltak, festői ruháikban, keresztbe tett kalapácsú jelvényeikkel a bársony díszítésű zubbony ujján, deákos kis sapkákban, a hátulra kárhoztatott bőrkötényekben… de hová beszélek - mi közünk nekünk a bányászokhoz, kalapácsaikhoz, bőrkötényeikhez, elég annyit tudni, hogy a mi hőseink beszálltak, megebédeltek, ebéd után ledőltek egy órácskára »a szemeiket megcsalni«, mint az öreg úr mondotta, de biz azokat a szemeik csalták meg, mert teljes nyolc órán át maradtak leragadva, korom éjszaka lett, mire felébredtek. Körmöczy odább táncolta álmában a »podzabucskit«, Mihály pedig künn járt a Bogárkán, s ott hangyazsombékokat egyengetett el a talpával (hangyák látása sok pénzt jelent az álmoskönyv szerint), a fenséges réten, az »Isten szakállán« sarjút gyűjtöttek a leányok, menyecskék, s hol vette magát, hol nem vette, köztük volt a molyvánkai utas-leány is, azzal a két szemvesztő hajfonatával, abban a pettyes perkál-szoknyában, filigrán gereblyével a kezében. Gyűjtöttek, kacagtak, daloltak. Még mikor felébredt is Mihály, csengett a dal fülében…
- A pénzünket agyontáncoltuk - zsörtölődött a tiszttartó -, az időnket agyonaludtuk. Most már csak reggel mehetünk Borcsányiékhoz. De jobb is, öcsém, mert ma péntek volt!
Kihúzták magukat, kikenekeztek szombaton délelőtt, aztán kiküldték a pincért előre, hogy kergesse el a folyosóról, meg a kapu alól a szobalányokat, ha netán ott csatangolnának, nehogy asszonyféle legyen az első szembejövő - ami az ilyen nagy aktusnál mindig szerencsétlenséget jelent.
Azzal megindultak Borcsányit felkeresni. A szentháromság táján kell a házának lenni. Körmöczy emlékezett rá, ezer ház közül is megösmeri.
A várhegyre vezető meredek gyalogúton mentek, mikor egyszer csak felkiáltott:
- Ez az!
Egy lesütött szemű földszintes ház lapult meg előttük, de az a földszintje is olyan alacsony, hogy a födelét pofon lehetett ütni.
- Ez a Borcsányi háza? - szólt az elkedvetlenedett Mihály fitymáló hangon. - No, ha ezt tudom, Péter bácsi…
Körmöczy hamiskásan nevetett.
- No no, no no! Ereszkedjünk csak alá a sikátoron. Mert a túlsó oldaláról van a bejárás.
Két egész perc kellett, míg a földbe vájt garádicsokon nagy óvatosan leértek.
- No, most nézd meg már, amice, ezt a házat.
Hatalmas kétemeletes palota emelkedett előttük tornyos cifrázatokkal, szép gót ízlésű kapuval.
- Ez volna az a ház? - kiáltá Mihály elragadtatva.
De az öreg úr nem egyhamar felelt, egy, a kapuban ácsorgó hevérrel bocsátkozva szóba.
- Egye meg a kutya - felelte kis vártatvást megfordulva és a fejét vakarva. - Ez, ez!
- Amelyet ott felül láttunk?
- Igen, amelyet az előbb még földszintesnek gondoltál.
- No, de most már hála istennek kétemeletes.
- Igen, de nem a Borcsányié.
- Mit beszél? Hogy ím kétemeletes lett, már nem volna a Borcsányié?
- Azt mondja ez a becsületes ember, hogy Borcsányi már évekkel ezelőtt eladta egy szíjgyártónak, és hogy nem is lakik itt, ő nem is tudja, hol lakik.
- Baj, baj! - jegyzé meg Mihály elgondolkozva. - Úgy nézem én, bátya, hogy az ördögnek tartoztunk egy úttal!
- No no! Majd meglássuk! - dörmögte vontatottan. - Gyerünk be ebbe a szabóüzletbe. Itt talán útbaigazítanak.
Éppen a derék Kutlik József boltjába nyitottak - aki arról nevezetes perszóna, hogy mikor évekkel azelőtt (a rossz világban) elküldte hozzá a megyei főnök, méltóságos Kratovka úr a fekete szalonkabátját, hogy távolítsa el belőle a pecséteket - fogott őkegyelme egy ollót, és szépen, egyszerűen kinyirkálta a szövetből a zsír által eléktelenített helyeket -, amitől aztán olyan népszerű ember lett, hogy messze az országból, Hevesből, Abaújból is nála dolgoztattak a nemes érzésű hazafiak.
Most már egyre fogytak a kuncsaftjai. Az idegeneket elkergettük. És amint kitették a lábukat, eltűnt az erős magyar érzés is, mintha a kalucsnijuk talpán vitték volna el. Az ördög érti ezt a dolgot!
Hiszen vannak, hiszen akadnak olyanok, akik szeretik még a hazát - de már nem nagyon, nem olyan nagyon, hogy Kutliknál varrassák a nadrágjukat…
Ám azelőtt, azelőtt…
A nevezetes férfiú éppen az üveges ajtónál állt és ezeken tűnődött, mikor barátaink benyitottak.
- Mivel szolgálhatok, uraim? - kérdé alázatos kézdörzsöléssel.
- Hol lakik, kérem, Borcsányi Ferenc úr?
- Szemben a kamara-épülettel.
- Ott is van háza?
- Bérházban lakik.
- Csodálatos! - puhatolódzék Péter úr nagy ravaszul. - Bérházban? Az a gazdag ember?
Kutlik nem felelt, csak a hangyászéhoz hasonló vékony, hosszúkás fejét lóbázta kétkedően.
- Vagy talán nem gazdag? - firtatá Marjánszky.
Kutlik úr egy lesújtó pillantást vetett az idegenekre, s aztán egykedvűen vállat vont, mintha méltóságán alul volna ilyenekről fecsegni.
- Uraim, én tudok zsebeket varrni, bizonyára tudok, de a zsebekbe belátni bizonyára nem tudok.
Mire egy kimért, önérzetes kézlegyintéssel, mely ívet írt le a levegőben az ajtó irányában, mintegy kilökte őket az utcára.
- Mit tegyünk? - kérdé Marjánszky ott künn.
- Menjünk Borcsányiékhoz.
- Nekem nincs kedvem. Én nem megyek. Minek? Nincsen ott vagyon, Péter bácsi, én úgy látom.
- Ugyan ne okoskodj. Végre is háztűznézőbe elmenni még nem leánykérés. Előre megírtam a barátomnak, hogy jössz, hát el kell jönnöd, punktum. Aztán nem is tudunk semmit. Az, hogy eladta a házát, még nem azt jelenti, hogy az árát is elköltötte. Ki tudja, miért adta el? Ferkó okos ember, nem kell félteni. Aztán a ház Selmecen, valljuk meg, veszedelmes jószág, mert az egész város alá van ásva, s ha egyszer valamikor, quod deus avertat, egy fölrengés jönne, mint a múltkori volt Zágrábban, de ha kisebb is (mert ide kisebb jön, ez csak félig szláv fészek), akkor ugyan könnyen lesétál az egész város a föld alá és azt se mondja, hogy látott bennünket valamikor.
- Isten neki, menjünk! - rezignált végre Marjánszky.
Nem messze volt a kis, öt ablakos alház, könnyen ráakadtak. Mind az öt ablakból virágok kandikáltak. Különösen szép volt egy kinyílt tritoma. De nini, az a hibiscus se bolondság a másik ablakban!
Az udvar is telides-tele volt virággal. A méhek szinte megrészegedve, hányaveti módon röpködtek sziromról sziromra.
Egy kis mopszli-kutya a fiatal macskával játszott a tornácon. Fent a hiju alatt galambok csókolóztak, a sorompós kerítésen pedig hófehér női szoknyák voltak kiterítve. Minden mutatta, hogy leány van a háznál.
A »Fifi« (mert így hítták a kis mopszlit) egyet-kettőt nyaffant a vendégekre és az öreg úr csizmáját kezdte szagolgatni.
- Csiba te! Drága zsírral van ez megkenekezve belülről. No, rántsd meg a csengettyűt, Mihálykám!
Marjánszky becsengetett az ajtón, kisvártatva nesz hallatszott, megcsikordult a kulcs belülről, és előttük állott a kitárt ajtóban egy eszményien szép leány, a - Borcsányi kisasszony.
Hasított ujjú fekete ujjast viselt, selyemmel szegélyezve, harmonikaszerűen összeráncolt szoknyácskát fodrok nélkül. Minden olyan komoly, előkelő volt rajta, csak a fekete hajkoronáján nevetett egy rózsabimbó.
Marjánszky hátratántorodott: a molyvánkai leány volt.
Annak kell lenni, arca, szeme, orra, minden az! És ő is összerezzent, mintha ráismert volna Marjánszkyra. Vagy csak úgy rémlett ez neki.
Ej, bolondság, mit keresne itt a molyvánkai leány? Hol hagyta volna fehér pettyes, kurta viganóját, parasztos vászon ingvállát? És másrészt hogyan került volna e finom, lengeteg alak a molyvánkai odúba puskával felfegyverkezve? Hát nem veszedelmesebb ő anélkül?
- Itthon van uraatyja? - kérdé a kalapját lekapva Körmöczy, majd a szavakat keresgetve hozzátette - mert nem csalódom, ugyebár, hogy kis húgocskám senki más, mint…
Kecsesen, szerényen hajlott meg a leány, de nem természetesen, mert rajta volt még a meghajlásán a zárdabeli hímpor.
- Igen, Borcsányi Erzsébet vagyok. Az apa itthon van.
- Marjánszky Mihály földbirtokos - mutatta be társát az öreg.
Erzsi kisasszony gépiesen biccentett a fejével, de rá se nézett Marjánszkyra.
- Én pedig egy régi barátja vagyok az atyjának, Körmöczy bácsi.
- Ah, ön az? - mosolygott, és odanyújtotta a kezét.
Mintha csak egy meleg, puha fészekbe tette volna a maga nagy tenyerét Körmöczy bácsi. Még tán ott tartotta volna sokáig, ha e pillanatban két súlyos kar nem fonódik a válla körül. Borcsányi volt, a régi jó barát, átölelte, összecsókolta atyafiságosan két oldalról - ahogy egyáltalán szoktak csókolózni a lutheránusok.
- No, csakhogy megjöttél, cimbora. Hogy már megint együtt lehetünk. Ez itt az öcséd, akiről írtál? Isten hozta minálunk! De gyertek be, urak, erre, erre! Ejnye, de derék dolog, hogy eljöttél. Reménylem, maradsz is egy darabig.
- Míg a dolgunkat elvégezzük - felelte kitérőleg.
- Hát mi dolgotok van? Majd rajta leszek, hogy akadályok támadjanak benne. Hanem ni, Péter pajtás, ki az ördög meszelte be azóta a fejedet olyan fehérre?
- Az, aki a tiedet meggyomlálta - szólt Körmöczy nevetve.
Bizony nem sok haj volt a Borcsányi koponyáján. Csak ügyes kertészeti berendezéssel fedte el a tarlót valamelyest.
- Nehezen vártalak már tegnap, tegnapelőtt. A leányomat is elhozattam a kedvedért. Éppen tegnap jött. A nővéremnél volt látogatóban Kékkőn, a legidősebbnél, tudod, a Zsuzskánál, aki neked tetszett valamikor, s aki aztán egy főerdészhez ment férjhez.
- Tudom, tudom - motyogta az öreg tiszttartó elmélázva. - Régen volt az… oh, régen volt az. - Arca szokatlan komoly lett, s aztán, mintha valami ködös emléket akarna szélnek ereszteni, nagyot fújt maga elé… Elmúlt, elmúlt…
- Most itt van a Zsuzska is.
Péter úr felemelte lehorgasztott fejét, szemében sajátságos fény jelent meg, mintha a hamu alól egyetlen szikracsillámot piszkálnak fel.
- Itt van a Zsuzska. Hogy itt van a Zsuzska?
És csak egyre csóválta mélabúsan azt a fehérre meszelt fejét: Milyen különös… különös, hogy itt van a Zsuzska!
Üde levegő áradt be a nyitott ablakon, melynek vasrostélyzata az őszi napsugárban vidáman táncoló lila színű árnyékot vetett a szoba padlózatára. A verbéna- és az ibolyaillat csak úgy dőlt be a virágos udvarról. Az öreg úr lelke szállt, szállt az illattal visszafelé, messze a letűnt ifjúkorba, mikor még a Zsuzska hajfonatából jött ez és nem az ablakon…
- Ej, no. Hát igazán itt van a Zsuzska?
Aztán nagyot rázott magán, mintha a tavasz lehét éppúgy akarná magáról lerázni, ahogy a zúzmarát szokták. De sikerült is neki legott belezökkennie a mai napba, egy enyelgéssel:
- Hogy megnőtt ez a kis Erzsike… Lám, mennyire megnőtt! Ki hitte volna azt?
- Az ám - felelte Borcsányi közömbösen. - No, adtál-e már csókot a bácsinak? Egy, kettő, három, csókold meg hamar!… Aztán eredj, lássatok az ebédfőzéshez, mert itt ebédeltek ma, urak, reménylem. De addig is küldj be egy kis jó papramorgót!
A papramorgónál megoldódott a gazda nyelve, elpanaszolta, hogy rosszul mennek a dolgai; azután áttért a politikára, ez volt az éltető eleme, azon kisvárosi politikusok kifogyhatatlan típusához tartozván, mely abban találja a virtust: »Ártani az államnak, ahol lehet«. Eltagadni az adóból valamit, rászedni a vámmal, illetékkel, kijátszani a törvényt, a fináncot, mindent elszedni az államtól, amit lehet - s halála előtt az állam nyakára behelyezni az összes gyerekeit.
- Kár, hogy nincsenek fiaim - szokta mondogatni Borcsányi szomorúan. - Két képviselő rokonom van és egy fiam sincs. Hát nem szatíra ez? Nem borzasztó ez?
Még fiakat is csak azért szeretett volna, hogy az állam kenyeréből ehessenek. Hadd fogyjon, hadd pusztuljon, míg egyetlen karéj van belőle.
Ez alkalommal az államadósságokról volt szó. Körmöczy sopánkodott, hogy miképp fizetik majd ki, Borcsányi föl se vette.
- Ugyan ne törődj vele! Nem árt az. Sőt még jó. Én legalább úgy fogom fel a dolgot, hogy ha egy államnak sok adóssága van, a hitelezők nem hagyják elveszni. Hidd meg, Péter pajtás, ebben van ennek az államnak az ereje…
- Originális felfogás. Igazad lehet.
- De úgy van, kérlek. Az adós emberre a hitelezők vigyáznak, azok segítik, még az élete fölött is őrködnek. Itt vagyok példának én magam. Engem a hitelezőim választottak be az árvaszékhez. Megtettek volna azok engem szívesen még tán palatinusnak is.
Körmöczy e váratlan szavakra izgatottan kezdett fészkelődni, s félénk, jelentőségteljes pillantást vetett Marjánszkyra. De az mereven bámult maga elé, mintha semmit sem hallott volna. Egykedvűen dobolt ujjaival a saját térdén. Ki tudja, hol járt az esze ilyenkor - midőn ilyen nagy ostobaságot böffentett ki Borcsányi.
A tiszttartó bosszúsan vakarta az orrát.
- Hitelezőid? Neked? Hát azért adtad el a házadat?
- Persze - felelte kurtán.
- Hát a palojtai erdőd megvan-e még? - faggatta fojtott hangon.
Borcsányi édesdeden mosolyodott el.
- Dehogy! Hiszen úgyse ért semmit, csak az adót kellett utána fizetni. Nem az enyém volt az, hanem csak a madaraké. Fát nem lehetett belőle hozni, csupán életveszéllyel. Hát mit tegyek vele? Sokáig gondolkoztam, míg végre kieszeltem, ravaszul. (Arca ragyogott, izzadt a boldogságtól, amíg beszélt.) A tagosításnál eltagadtam, hogy az enyém. Nem akadt gazdája. Az államé maradt. Most ott külön erdészt és kerülőket tart az aerarium, ami több ezer forintba kerül, de nem jövedelmez egy veszekedett garast sem.
A tiszttartó kelletlenül húzta szét a száját mosolygásra.
- Nagy bolond vagy te, Feri pajtás, mindig is az voltál. De a szélaknai birtokod csak megmaradt még?
- Hogyne, természetesen… De mit ér az? Patria quae de lapide et aqua laudatur. Sovány öröm van belőle.
Úgy eltelt az idő apránkint, hogy az ebédet jelentették. Maga Erzsike jött be a konyhai melegtől pirosan: »Az asztalon van a leves«.
Az ebédlőben, hol a Garibaldi, Zách Felicián és a Hugo Viktor (csupa garázda emberek) arcképei lógtak, ott várt rájok egy öreg asszonyság.
- Nővérem, Marzson Györgyné.
Az öregasszony mosolyogva nézett Körmöczyre becsületes szürke szemeivel, melyek túlságosan aprók voltak és mélyen süppedtek gödreikbe.
- Ugye nem ismert volna rám, édes Körmöczy?
- Nem, nem - dadogta zavartan. - Azaz…
És csak nézett rá csodálkozva, gyámoltalanul, a feje zúgott, az orrcimpái kidagadtak, a szája nyitva maradt.
Hogy ez a Zsuzska… a Zsuzska! Az a szép cukros baba, az a délceg fürge lányka, az egykori Flamme.
Az apró egérke-szemek pedig csak egyre nevettek rá szelíden, jóságosan.
- Ereszd ki a hangodat erősre - figyelmezteté Borcsányi -, a Zsuzska alig hall valamit! (És a tubusra mutatott a Marzsonné tányérja mellett.)
Marjánszkynak fejébe tódult a vér. Most már semmi kétség, hogy a molyvánkai kaland hősnője Borcsányi Erzsi volt, az ő süket nénikéjével. Maga se tudta, miért izgatja ez? Hiszen mindegy, ha ő volt, vagy ha nem ő lett volna. És mégis valami jóleső érzés áradt el benne - hogy most bizonyossá lett. Összeállította elméjében az egész esetet, hogy Kékkőről jöttek, útközben bekergette őket tengelytörés, záporeső az akolba, lucskosan, átázottan, ahol aztán a juhászné rájuk adta az Ancsurka száraz ruháit, s lefektette, ahova éppen lehetett… Kanál koppant, villa csörrent, de csak erről bírt gondolkozni.
Mellette Erzsike ült, érezte, hogy illő lenne megszólítani. Még eddig egy hangot se beszéltek, keresni kezdte a szavakat, de az egész világ szavai közül nem bírt összeválogatni olyan négyet-ötöt, amely helyén volna.
Pedig a többiek miatt ugyan beszélhetett, mert azon síri csendek egyike uralkodott, minő az asztalnál gyakran szokott előfordulni, mint az unalom előhírnöke, de amit eszes háziasszony egy pár üres kérdéssel olyan ügyesen tud agyontaposni, mint egy pondrót.
Csendben voltak, csak a tiszttartó törülgette a bajuszát minden falat után, váltig mormogva félszavakat: »Hja, hja! No, no!«
Még sóhajtott is. Örökös tréfáját, bugyborékoló jókedvét valami szelíd borongás váltotta fel.
- Tessék, egyenek az urak! - törte meg olykor a csendet a háziúr. - No, Péter, ebből a töltött káposztából!… Hej, Erzsi, Erzsi! Miért nem kínálod a szomszédodat?
Erzsike erre fölvette a tálat és odatartotta Mihálynak.
- Nem merek - mondá az fojtott hangon.
- Csak nem ad nekem kosarat?
- Igaz, nem adok - és szórakozottan kivett egy kanálnyit.
- Ej, ej, ön rossz vendég - fenyegette meg Erzsike.
- De igazi jó ember - felelte hirtelen élezett nyomatékkal.
A leány kérdőleg tekintett rá.
Úgy érezte Mihály a tekintetét, mintha lánggal égő pálinkát töltenének az ereibe.
- Elösmeri-e most már? - folytatá a megkezdett fonalon.
Erzsike nyugodtságot színlelt, de a kis szíve ijedten ugrált.
- Honnan tudhatnám én azt?
Marjánszky felkacagott, aztán halkan jegyzé meg:
- Parasztleányka korából.
Olyan lett az arca, mint a kigyúlt fáklya. Lesütötte a szemeit a tányérjára, és alig lehetett tőle egy igét kicsalni.
Mihály hozzáhajolt:
- Hát tagadja?
Semmit se felelt. Szemei álmatagon révedeztek a szoba bútorain, a virágos pici findzsákon, az almáriom tetején, a derék Zách Felicián mérges arcán, a nénike ósdi főkötőjén.
- Hát nem felel? Nem szól hozzám?
- Álom volt - rebegte Erzsike. - A nénike mondta, hogy álom volt.
Így indult az ebéd nehézkesen, ügyetlenül, de hovatovább összetörődtek az emberek, a pecsenyék rendjén múlni kezdett a feszesség; amiben nagy érdeme volt a bornak, meg a szklenói hutából való szépen köszörült poharaknak, melyeken ez a rejtélyes felirat díszlett: »Igyál ki és fektess le. Ha fölkelek, tölts tele«. A poharaknak szót fogadtak, s a poharak mindég fölkeltek (nehéz, gömbölyű aljukkal képtelenek lévén a fekvésre), ők pedig, ha fölkeltek, mindig újra megtöltötték és kiitták.
Ezen kölcsönös engedelmesség mellett annyira kisarjadzott a jókedv, hogy az ebéd vége felé a tiszttartó úr hangjától alig lehetett már szóhoz jutni, a tubuson át ordítozván kedélyes apró dolgokat az öregasszony füleibe. Borcsányi keresztülgázolt az összes királyokon, már a vegyes házbelieken is, míg végre a gyümölcsnél elérkezett a vezérekhez és jól összeszidta Árpádot, aki ilyen hitvány országban állott meg a hadaival, ahol nyolc hónapig tart a tél és csak négyig a nyár.
A feketekávét a kertben tálalták fel. Körmöczynek alkalma nyílt egy percig magára maradnia Mihállyal.
- Mit szólsz a leányhoz, fráter?
- Igen csinos és kívánatos - felelte Marjánszky egyszerűen.
- Igaz, ami igaz. Kár, hogy nem lehet a feleséged.
- Nem lehet? - vágott közbe Mihály izgatottan. - Mit mond ön? Hogy nem lehet?
- Nincs ezeknek pénzük, barátom. Mea culpa. Csalódtam. Az öreg nagyrészt elherdálta a vagyont. Hiszen hallhattad délelőtt.
A Marjánszky homloka elsötétült.
- Hát mit csináljunk? - kérdezte nyugtalanul.
- Megisszuk a kávénkat, elbúcsúzunk és holnap reggel hazamegyünk.
- De…
- És keresünk valami más leányt, ha ugyan nem jobb volna mindent abbahagyni. Láttad volna csak valamikor ezt a Zsuzskát, milyen volt; ha ideadták volna, két kézzel veszem el, és nézd meg most, milyen; hogy ez járjon velem egy kocsin, aludjon velem egy szobában és szólítson engem »édes öregemnek«, nem vállalnám ma a világért.
- De…
- Tudom, tudom… a Bogárka. Mindig a Bogárkát hozod fel. Hiszen persze, hogy gyönyörű a Bogárka.
- Nemcsak a Bogárka… nemcsak amiatt - szólt lankadtan, tompán, valóságos fahangon - …de ne hirtelenkedjük el a dolgot, ki tudja, hátha… a látszat csalhat.
- Csalhat, öcsém, ha a van »van«-ra irányul, de mikor a »nincs«-en jár a mutatója, akkor nem csal.
E pillanatban közelgett Erzsike a kávés kannával és a csészékkel. Borcsányi egy dobozban a szivarokat és a csibukokat hozta utána, későbben előtipegett Marzsonné is.
Azután Plange úr jött, akit a »ház egyetlen barátjá«-nak mutattak be, a fiacskájával jött: egy nyolc esztendős kópéval. Erzsike négy csészét hozott ki, Plange urat tehát várták. Plange úr egy meggazdagodott borkereskedő volt, ki a szomszéd házban lakott s onnan (alkalmasint a Borcsányi engedelméből) kis ajtót csináltatott a Borcsányi-kertbe, ami a szabad bejárás jogát jelentette. De miután Plange úrnak is volt kertje és sokkal szebb ennél, ez a jog nem sokat látszott érni. De minthogy Plange úrnak nem volt felesége (harmadéve halt meg fekete himlőben), és Erzsike délutánonkint mindig a kertben tartózkodott, ez a jog mégis sokat látszott érni.
Plange úr tömzsi, rút ember volt, ritka, vörös pofaszakállal, szeplős arccal és mint makacs negyvenes tartotta fenn magát. Azért mondom makacsnak, mert három éve (mióta az asszonyság elhalt) váltig negyvenévesnek mondja magát. Amely makacsság a negyvenes kerek számhoz arra enged következtetni, hogy Plange úr még házasodni akar.
Ezt mutatják gyakori felkiáltásai és célzásai; ha a Micu fiú, ez a kedves kölyök (akit, mint példás atya, mindenütt magával hurcol) valami csínyt tesz, ablakot tör, vagy diákfejet, Plange úr felsóhajt: »Anya kellene neki!« Ha pedig a Micu fejét törik be vásott pajtások, Plange úr megint felsóhajt: »Anya kellene neki!« Annyira közkeletűvé lett már e felkiáltás, hogy a kis bagó-diákok (a harmadik elemiben) titokban cédulát tűztek fel hátul a Micu kabátjára, messze olvasható nagy betűkkel: »Anya kellene neki!« Ezzel szaladgált a városban, általános mosolyokat és hatást keltve a lányos házakban a »Klopacskától« kezdve le az Alsó-Majorig.
Az urak pipáztak, beszélgettek. Micu csakhamar a ribizke-bokrok közt tűnt el parittya-puskájával, a verebekre leselkedve. Marzsonné kötögetett, és a fürge kis szemeivel igyekezett kitalálni az ajkak mozgásáról, hogy mit beszélhetnek (mert a siketek a hallásért a kíváncsiságot kapják a leleményes istenektől kárpótlásul). Erzsike ellenben visszavonult a lugasba és valami regényt olvasott.
- Borzasztó az - sipegte Marzsonné -, egész nap ki nem szakad a könyv a kezéből. Még egyszer belebolondul, máris tele van a szegény fejecskéje fantáziákkal!
De most, legalább ez egyszer nem volt igaza, mert Erzsike csak nézte a könyvet, lelke nem kísérte csodás kalandjaiban a regény hősét, a deli, vakmerő Purpurátót. Minek? Hiszen körüle is valami ilyesféle történik. Az ifjú, ki olyan csodálatosan jelent meg előtte tegnapelőtt éjjel, mintha az égből pottyant volna le, ma nagymerészen itt is fölbukkan a láthatáron. Ah, a Grizeldis torony-ablakához is feljutott a pásztor és ment, ment világvégeiglen utána.
Reszketett, érezte, hogy történni fog valami. Óhajtotta, hogy történjék, és mégis félt. Nyugtalanság fogta el, de nem gyötrelmes, kínzó nyugtalanság. Olyan volt ez a nyugtalanságok között, mint a betegségek között a viszketés - hogy még gyönyört is okoz.
Igen, igen, a százszor elolvasott, végigálmodott regényekből, a fekete betű-erdőkből előbontakozott, kilépett a hős elevenen, és itt van, ott ül és szivarozik. Szinte ismerős előtte… Vajon melyik? Ki tudja - akármelyik, de közülök való.
A lugas megvedlett, a felkúszott borostyánlevelek, a folyóka, a növény-ország stréberei, lehullottak sárgultan rendre, az őszi szél egy erősebb rohamára, a kopasz gallyak és indák nem tették többé láthatatlanná sem őt, sem a künn levőket. Látszólag a könyvbe merülten, lopva nézegetett Marjánszkyra.
Látta, amint odaát kártyát vesznek elő. Körmöczy osztani kezd… meg-megcsillan a Plange úr ezüst burnótszelencéje. Marjánszky nem kártyázik, hanem feláll és egyenest feléje tart a lugasba.
Valami zizzen a levegőben… a gallyak csörögni kezdenek, mintha egyszerre ezer szán indulna… Jön, jön! Mindjárt valami borzasztó történik. Jaj! Kiáltani szeretne, zsibbasztó bágyadtság fogja el, mintha szívén, torkán szorítaná egy láthatatlan kéz, nem képes semmire, csak a szemeit hunyja be szelíden, álmosan, tehetetlenül…
Átcikázik fején egy sejtelem. Jön - és hipp-hopp, ott terem egy paripa is kantárral, nyereggel. (De hogy honnan teremhet ott?) Marjánszky átfogja, fölhajítja a nyeregbe, ő maga is felül s köd utána, viszi, viszi…
- Erzsi kisasszony, ön talán haragszik, vagy csak álmos?
A leány fölnyitja szemeit. (Ah, hát még mindig nincs itt a paripa.)
- Nem, nem, se nem haragszom, sem álmos nem vagyok - feleli hűvösen. (Hogy tudnak ezek a bakfisok tettetni.)
- Pedig azt gondoltam, mert úgy félrevonul, hogy még mindég fél tőlem.
- Az akkor volt - felelé halkan, tompán, szép fejét elfordítva.
- Hát ugye, hogy félt tőlem, lám beösmeri.
- Nagyon féltem, míg el nem ment.
Kendőjét, mely nyakába volt dobva, fázékonyan fogta össze a kezeivel.
- Azután nem többé?
- Nem, mert egy hajdúra tettem szert, mihelyt elment. Odaállítottam a szénatartóba. Egy vasvillát élével fölfelé.
- Ej, ej, nem bízott bennem? - szólt szemrehányó hangon Marjánszky. - Ez nem volt szép magától. S aztán odatenni a vasvillát! Borzasztó! Hátha agyonszúrom benne magamat?
- Megérdemelte volna, ha visszajön.
- Maga valóságos Báthory Erzsébet. Nem csoda, hogy a druszája. Kegyetlen. Igazi kis gyilkos maga.
Erzsike elnevette magát s aztán pajkosan, kacérkodó kellemmel csapta össze kezeit.
- Szent isten, milyen a világ! Nini, még ő szid engem!
Mintha a ribizke- és georgina-bokroknak, meg a fáknak panaszkodnék. No, lássátok, még ő veszekszik!
Véghetetlen kedves volt így.
Marjánszky leült egy fatönkre, mely szék gyanánt szolgált, a picinyke deszkapaddal szemben, aztán csak tovább szőtte-fonta a tárgyat, ezt a haszontalanságot, semmiséget. (Egyébiránt az asszonyi szívekhez vivő út többnyire ilyen színtelen, értéktelen kavicsokkal van behintve.)
- Mi lett volna, ha véletlenül beleesem a vasvillába és meghalok ott a szeme előtt?
- Hát alkalmasint eltemették volna - felelte vidáman.
- Eljött volna-e a temetésemre?
- Nem.
- De egy koszorút csak küldött volna?
- No, ezt éppen nem. Most nagyon szűkében vagyunk a virágoknak. Nézze csak a kertet!
- Hát egy rózsácskát?
Ajka körül kötekedő, csintalan mosoly játszott.
- Egy bimbócskát legfeljebb.
Marjánszky hozzá hajlott most vakmerően és kihúzta hajából a piros rózsabimbót.
- Talán éppen ezt! - lihegte lázasan.
- Nem, nem. Adja vissza a rózsámat.
- Nem adom - hörgé fojtott hangon és az orrához vitte. Oh, de bódító, de kedves! Rajta volt a bimbón a haj illata.
Erzsike durcás arcot vágott.
- Az nem illik, uram, amit ön tesz. Elveszi a szegény rózsácskámat. Ez rablás. Ön egy…
E tréfás hangban egyszerre elakadt, s halálos sápadtság önté el vonásait. Kezei erőtlenül hulltak ölébe, ajka idegesen rángatózott.
- Mi baja, az istenért?
Meredten nézett maga elé s nem felelt, csak egyre odább húzódott Marjánszkytól.
- Semmi, semmi - szólt később -, csak eszembe jutott… gondoltam valamire… De jól van az. Hol is hagytuk el? Jaj igen, hogy adja vissza a virágomat.
Arcának előbbi színe visszatért, fönséges homlokán derült fény ömlött el újra.
- Nem adhatom, mert engem illet, mert úgyis nekem adta volna.
- Igen, ha meghalt volna - de azon kezdem, hogy meg sem halhatott.
- Szeretném tudni, mért nem?
- Mert egész éjjel nem aludtam, hogy önre kiáltsak, ha neszét hallom: »ne jöjjön, uram, mert ott áll a vasvilla!« Sőt el akartam onnan venni később azt a csúf villát, de lássa, oly lusta vagyok.
- Igazán el akarta venni? - kérdé ragyogó szemekkel Mihály.
A fejével bólintott és a szemével hunyorgatott.
- El, el!
- Hát sajnált volna?
Elpirult szemérmesen és a borostyánleveleket tépdelte zavartan.
- Persze - hagyta rá lagymatag, fáradt hangon.
E pillanatban éles női sikoltás hangzott a kertben. Mindketten arrafelé futottak. Marzsonné sikoltott. A kártyakompánia is felugrott. Jaj, mi történt? Hozzá rohantak: »Meglőttek, meglőttek, végem van«.
Lövést nem hallottak, seb nem volt. Mi történhetett? Végre kieszelték, hogy a Micu gyerek lőtte meg a parittyapuskájából. No, megállj, kis kötnivaló!
- Anya kellene neki - motyogta Plange úr gépiesen.
- Mindenekelőtt korbács kellene neki, Plange úr - jegyzé meg Körmöczy mérgesen. - Van itt valahol egy somfavessző?
Somfavessző nem volt - de hiába is lett volna, mert a gyerek nem volt megtalálható, pedig csak az imént zörgött még az egyik fenyő-grupp - hanem ahelyett megtalálták a daganatot az asszonyság feje búbján, amit az elröpített kő okozott.
- Hideg víz neki! - vélte Borcsányi. - Gyere fiam, Erzsi, borogasd szegény nénédet.
S ezzel ő és Plange úr kétfelől karonfogva bekísérték a szobába, mialatt még folyton jajveszékelt.
Marjánszky egyedül maradt Körmöczyvel, hevesen, görcsösen fogta meg a karját és a kert sűrű fái felé vezette.
- Valami mondanivalód van, gyerek?
- Igen, igen, be akarom önnek vallani, hogy nekem magamnak is van otthon megtakarított ötezer forintom.
- Oh, te Harpagon! Hát aztán?
- S hogy eszerint huszonötezer is elég volna a Bogárkára. Hátha van annyija az öregnek? Hátha félretett a ház árából?
Az öreg úr vállat vont.
- Nagylelkű vagy. De félek, annyi se lesz.
- Mégse menjünk addig haza, bátyám, míg ki nem puhatoljuk.
- Jó, jó. Maradjunk hát még holnap a kedvedért. De én csak azt mondom, hogy Borcsányinak nincs pénze.
- Van! Van! - hangzott most egy szózat, mintha az égből jönne; vékonyka túlvilági hang.
Dermedten néztek össze. Mi volt ez?
- Van pénze, van pénze! - csilingelte újra a hang.
Körmöczy, aki babonás volt, megremegett, azután félénken nézett köröskörül, de sehol egy lélek sem, mígnem végre fent a magasban, a nagy kőrisfán egyszerre megpillantotta a Micu-gyereket. (Odaszaladt fel óvatosságból a katasztrófa elől.)
- Ejnye, kis pernahajder, hát te mersz itt beszélni?
- Merek, merek, mert van pénze. Mert becsületemre mondom, reggel is láttam Borcsányi bácsinál negyven krajcárt.
- Jössz le mindjárt, te gaz náció.
- Ha megígéri, hogy meg nem vernek.
Az öreg úr igen restellte, hogy a nebuló kihallgatta őket.
- Látod, milyen szerencséje ennek az emberpalántának - filozofált Marjánszky felé fordulva -, hogy annak idején el nem vettem a Zsuzskát, most összetörném a csontjait, míg így eleresztem, sőt elősegítem a menekülésben, hogy eltagadhassa az ittlétét. Mert ha nem volt itt, akkor nem is hallott semmit. Igaz-e vagy nem?
A Micu gyerek lecsúszott gyorsan, mint a majom, csak a nadrágjából maradtak a fán egyes cafatok, s mialatt a partnerek visszatértek, már akkorra régen künn gombozott néhány gézengúzzal a Fialka-ház előtt.
A pagátot újra fogdosni kezdték a triumvirek, nem is lehetett azt abbahagyni (egy »solo« volt felírva Plange úron), Marjánszky pedig árván merengve bolygott a virágpadok közt a tekergős ösvényeken. A parittyakő Marzsonné asszonyt érte, de az ő pásztoróráját ütötte agyon. Süllyedt volna el az a kölyök a pokol fenekére!
Vajon kijön-e még Erzsike, látni fogja-e még ma? Egy piszke-bokor tövében fehérlett egy marmancs; attól kellene megkérdezni, kitépdelve a hófehér szirmokat. »Látom - nem látom?«
Hallgatag kis virág titkot tud tartani, de mégis őszintén elmondja, amit kérdenek.
Már éppen lehajolt, hogy a marmancsot meginterjúvolja. (Ej, ej, nem szégyenled magad, te vén legény - súgta neki egy hang. »Kérdezd meg, kérdezd meg!« súgta neki száz hang.)
Lehajolt, letépte, már fel is emelte, mikor egyszer csak látja lihegve feléje szaladni Erzsikét, tüskén, gazon, virágpadon keresztül.
- Meneküljön! - rebegte, amint hozzá ért.
- Meneküljek? Hová? Miért? Nem értem.
Összekulcsolta a kis kezét rimánkodva:
- Ne vesztegesse az időt, az istenért! Menjen! Itt a Plange-féle ajtón! Hamar, hamar! Ezen a Plange-ház folyosójára jut s onnan elmenekülhet.
De Marjánszky meg se moccant - már a csodálkozástól se bírt volna mozdulni; ott maradt legyökerezett lábakkal, bámészan, maflán.
Erzsike a lábával toppantott katonásan.
- Menjen! Akarom! Parancsolom!
- De kisasszony, nem értem - dadogta -, mi történt? Mért kerget el?
A leány hozzáhajolt egész közel, hogy a kártyázók ne hallják, édes lehelete megcsapta az arcát, amint súgta:
- Itt van a csendbiztos!
Marjánszky vállat vont.
- Miféle csendbiztos? Még most se értem. Mit akar?
- Önök után tudakozódott - szólt és egész testében reszketett. - Azért futottam előre, hogy megmenthessem.
- Mitől?
- Hogy el ne fogja, szerencsétlen. Jaj, vége van! Jaj, itt van már!
Aléltan támaszkodott egy fához, oly kétségbeesett tekintettel, hogy a Marjánszky szíve megdobbant.
A kerti ajtón csakugyan egy csendbiztos közelgett, a maga hagyományos, végig gombos nadrágjában, százpitykéjű vitézkötéses spencerben, darutollas kalappal; pompás ruha arra, hogy a szegénylegény messziről felösmerhesse.
Egyenesen a kártyások felé tartott. Marjánszky is eléje ment.
- Körmöczy és Marjánszky urakat keresem - kezdé a csendbiztos.
- Mivel szolgálhatunk?
- Én a honti csendbiztos vagyok és elfogtam tegnap Szurinát.
- No, azon én nem csodálkozom - dohogta Körmöczy. - Az öreg így őszfelé rendesen bemegy telelni. Talán üzent valamit?
A csendbiztos a fejével bólintott és előadta jó hivatalos stílusban, miszerint megmotoztatván, nála kétszázötven forint találtatott osztrák értékben, amely összegnek természetéről akképp nyilatkozván, mintha az tegnapelőtt egy lakodalomban a tiszttartó úr csizmaszárából húzatott volna ki általa, helyette gyűrött papirost csempészvén be, ezen valószínűtlen önvallomás mineműségének kipuhatolása tárgyában, értesülvén itteni időzésükről, hivatalos ügybuzgalmánál fogva, ide való eljövetele nyomban foganatba vétetett.
Az öreg úr élénken ugrott fel.
- Szórul-szóra igaz. Az én pénzem az, vagyis a kettőnké, a Mihály öcsémé és az enyém. Igazat vallott a Szurina. Hiszen mindig mondom, hogy az egy nagyon becsületes ember.
Melegen megrázta a csendbiztos kezét.
- Köszönöm a szíves fáradságot. El tetszett hozni az összeget?
Mire a csendbiztos gúnyosan mosolygott, kifejtvén, hogy miután azt ő áttette mindjárt tegnap depozitum gyanánt a vármegyéhez, amelytől nem lévén azt megkapni oly könnyű, mint amilyen könnyű volt megkapni Szurinától, kellő sorrendben jeleztetett általa azon szükséges kihallgatások és jegyzőkönyv-fölvételek mikéntje, mely az összeghez való tulajdonjog érvényesítésének megvalósulását helyezi kilátásba, bocsánatot kért az alkalmatlankodásért, ajánlotta magát, kezet fogott Marjánszkyval és Körmöczyvel, amely utóbbinak sok szerencsét kívánt, meghajlott nyalkán a kisasszony felé, összeütötte a sarkantyúját és elment.
Az öreg úr a fejét csóválta haragos dörmögéssel.
- Az egész vármegye egy gonosz fészek. Hát becsület az, hogy az embernek a saját pénzét ide nem adják?
Borcsányi közbeszólt:
- Egy csomó folyamodványt kell beadnod… tízet, húszat, ki tudja, mennyit s mind bélyeggel. Ösmerem én pajtás, az államot. Az egy pióca. De gyere, ülj már vissza! Folytassuk! Ki az osztó?
Erzsike hevesen lépett Marjánszkyhoz s aztán bizonyos fitymáló hangon mondá:
- Úgy? Hát maga eszerint nem átöltözött zsivány?
- Persze hogy nem! - nevetett Marjánszky. - Mindent kezdek már érteni. Hát azt hitte? Hahaha!
- Azt - felelte a leány -, de csalódtam… - s egy bánatos, lemondó tekintetet vetett rá, mely azt látszott kifejezni: »Hiszen akkor te csak közönséges ember vagy, uracskám«.
Ezzel megfordult s karjait negédesen lóbázva, haladt végig a kertben, be a szobákba, a nénit borogatni.
*
Nyugtalan tudósok egy idő óta még egy hatodik érzéket kezdenek keresni (mikor ezzel az öttel se bírunk). Jaj, csak valahol meg ne találják!
Keresik, már ki van nyújtva a kezük utána, de rossz nyomon indultak. Én megmutathatnám nekik, milyen szálakon menjenek. Ne a kísértetek között turkáljanak (mint Flammarion a Telepathiában). Hanem ott vannak a posta-galambok. Ezek a jó tanúk, akik bebizonyíthatják. Mikor elviszik őket sötét kalitkában, vasúton, zárt kupéban, az ötödik országba, se Baedeker nincsen a kezökben, se útmutató mappa, sem nem látták, meg nem figyelhették azt az utat odafelé, és ha kieresztik, mégis egyszerre megindulnak egyenes irányban és szállnak, szállnak vissza mesés gyorsasággal, fennakadás nélkül abba a városba, abba a házba, ahonnan elvitték.
A kutya is messziről eltalál haza, de őt a szaglása segítheti, vagy a memóriája. A költöző madarak is tudják az utat a nyári és a téli haza kötött, tudják, hogy a tenger melyik része fölött szálljanak át - de őket az öregek vezetik először. Az öregek megint az ő öregeiktől tanulták. Kitől kapta az útmutatást az első költöző szárnyas, a légáramok vezették-e, vagy csak egy vele született ösztön, az a teremtés misztériumai közé tartozik. De ami rendkívülit, csodálatosat végeznek a földgolyó lényei, az mind megmagyarázható az eddigi öt érzékből.
Hanem a posta-galambok tudománya nincs benne az öt érzékben. Ez a megfoghatatlan, ismeretlen forrású tudás, ez már a hatodik érzék.
És ami már egyszer megvan a galamboknál - az a tehetség ne volna meg az emberben? Amit nem értünk, amit nem látunk, amit nem hallunk, de amit mégis mindig eltalálunk. Hát persze megvan az emberben is. Megvan, de ködben, fátyolban, embrióban.
A galambok természetfölötti tudásából valami, a hatodik érzéknek a csírája. Megvan a szerelemben.
Szent isten, micsoda forradalom az, ha a szerelem megjelenik. Mindenik érzék el akarja csikarni a többi négynek is a hatalmát. A szem tapintani mer, a kéz ízlelni tud, a száj látni akar, a szív hallani próbál. És ebben a káoszban, mikor mind az öt érzék megbomlik, elszilajodik, egymás tetejére ágaskodik, előjön fenséges ködben, a csodálat foszlányaiban a hatodik érzék, mely mindent tud, mindent lát, mindent megérez…
Marjánszky is megérezte, hogy Erzsikét érdekli, de azt is megérezte, hogy valami zökkenés esett, csak nem tudta, miért; százfélét is elgondolt hazamenet, és ott a vendéglői ágyban egyre fészkelődött, forgott. Jobbra fordult: »Ej, egy nagy gyerek!« Balra fordult: »Ej, egy kis bolond!« Az öreg úr meg is kérdezte egypárszor: »Mit hánykolódol, hékás, talán téged is a bolhák csípnek?« Az öreg úr csakhamar elaludt a maga bolhái dacára, de a »lelki bolha« csak nem hagyta, csak egyre marta Mihályt. »Miért lett egyszerre olyan hideg hozzám?«
És a hatodik érzék azt is megsúgta neki.
Reggel korán kelt és egy virágbokrétát rendelt Erzsikének a kertésznél.
Míg a kertész összeválogatta, kétszer is kérdezte: »Nincsen-e valami szebb, valami különb?«
A kertész méregbe jött:
- Hol látott az úr szebb szekfűket, szebb rózsákat? Hogy Budapesten? No, azt meghiszem. Majd bolond az úr kedvéért a selmeci föld, amelynek a gyomra ki van lyukasztva, hogy olyan növényeket hozzon, mint a pesti homok. A selmeci földtől ez is elég. Sok is. Ha teszi, azt is azért teszi, mert én turkálom fel az életkedvét. Nekem teszi, ha mondom.
*
De ha haragudott is Patona uram, azért mégis igen csinos bokrétát csinált. A háziszolga, aki vitte, egy hatost kapott a kisasszonytól.
Délelőtt aztán Mihály is ellátogatott Borcsányiékhoz, de egyedül, az öreg úr nem ment vele.
- Én majd a városban szimatolok.
Erzsike minden zavar nélkül sietett eleibe. Igen csinos volt. Fehér csipkeköntös volt rajta, csehgránát csattal a nyakánál, sárga szíjjal átkötve a derekán, abból a szíjból szaladt lefelé egy mákszínű szoknya éppen csak addig, hogy a lábacskából kihagyjon egy darabkát, éppen csak olyan darabkát, hogy az ember eszét elvegye.
Ah, az a csipkeköntös! Finom likacsain be lehetett látni a fűződerékra. A fűződerékon meg lehetett ösmerni a kidudorodó halcsontokat, amik ott rejtőzködnek a vászon alatt. Egy szép leány dereka, apró parcellákra osztva!
Hanem a többi, óh a többi, az mind a sejtelemre van bízva.
Mert ő a szerelem kincstárnoka. Ha csak a valóságot ígérné, fösvény volna. A valóság egy koldus hozzá képest - pedig sokat sikkaszt tőle.
Vontatott társalgás indult meg (kivált a Marzsonné beleszólásai miatt), beszéltek az időről, Marjánszky a »Pálfá«-ról, Marzsonné a régi jó farsangokról, Erzsike az aranyról, mely kezd a föld alatt kifogyni, de amely megint visszakerül a föld alá az eltemetett emberek fülein, ujjain…
Azután mintha véletlenül jutna eszébe, megköszönte Marjánszkynak a bokrétát - s ott fejlődött egy kis párbeszéd, amelyet tán nem kellene elhallgatni.
Marjánszky azt jegyezte meg:
- Csak a tegnapi virágért küldtem cserébe.
- Nem önnek volt adva - mondá Erzsike durcásan.
- Tudom. A regényes zsiványnak adta. Eltaláltam?
Erzsike fehér foga megvillant; kedélyesen nevetett:
- Ön igazán nagy mester, Marjánszky. Eltalálja az én saját külön hóbortjaimat. Nos, tekintetes, nemes és tudós uram, ha éppen tudni akarja - s komoly, ünnepélyes arcot vágott, (igazán oly kedves, bohó gyermek volt) - ön nekem tegnap, megvallom, tetszett egy kissé.
Marjánszkyt bántotta a maliciózus, kötekedő hanghordozás; hasonlóval felelt:
- Oh, én természetesnek találom ezt. Hiszen olyan szép lett volna… a kis Erzsike lábainál egy félelmes haramia, egy Pintye Gligor vagy egy Jánosik. Egész életen át el lehetett volna mesélgetni. Mindenesetre én vagyok a hibás. De az ember nem választhatja mindennap újra a pályáját. És legalább tudtam volna! Mert fájdalom, a tegnap elmúlt és ma már ma van. Tegnap talán hozzám is jött volna, ha megkérem?
- Nem.
Mihály egy cigarettát sodorgatott, de csak nem akart az sikerülni sehogy sem, vagy a papír szakadt szét, vagy a dohány hullott el.
- Lássa, ez megint furcsa vonás. Ugyan melyik regényből való? Tetszettem és nem jött volna hozzám. Ebből logikailag azt következnék…
- Ugyan mi?
- Az, hogy most, miután nem tetszem, hozzám jönne.
Erzsike féloldalt hajlította a fejét, ábrándosan és a karjait renyhén leeresztette.
- Meglehet.
- Köszönöm alássan.
Mindez csak tréfa volt, dévánkodás. (Ámornak is körme van.) Kosár volt, de a füle nélkül; nem kellett elvinni; ígéret volt, de a zamatja nélkül; nem kellett elhinni.
A kétség és bizonytalanság tengerén hányódék; két iránytűt látott, az egyik feléje mutat, a másik el tőle - de melyik az igazi? Azért okosak a hajósok, hogy három iránytűt alkalmaznak a hajókon, mert ha csak kettő volna és elromlanék az egyik, nem tudnák, melyik úton menjenek. Ha három iránytű van, akkor az az igaz, amit kettő mutat…
Valami harmadik iránytű után nézegetett Mihály, mikor Borcsányiéktól eltávozott. A vendéglői szobában ott találta Körmöczyt, éppen a bőröndjén térdepelt, sehogy se bírván begyömöszölni a holmiját: »Az ördög vigye el ezt a sok limlomot, mindég több, ha hazavisszük, mint mikor elhozzuk«.
- Mit csinál bátyám?
- Azt, amit mindjárt te is utánam csinálsz; készülök haza.
- Most?
- Most - lihegte az öreg és egyet rúgott a csizmasarkával a bekapcsolt bőröndön, mely bukfencet vetve gurult az ágy alá. - Végeztünk, mehetünk, levegőt lapátoltunk.
- De hát mi történt, az istenért? - kérdé ez ijedt képpel.
- Csak az, fráter, hogy voltam a takarékpénztárnál. Egy kuszipajtásom az igazgatója, a Kozsehuba Jankó, attól megtudtam, hogy Borcsányi tele van adóssággal, váltókkal; voltam a közjegyzőnél, a Csorovánszky Szepinél is, aki távoli atyámfia, ott meg arról szereztem meggyőződést, hogy a szélaknai birtok teherlapja tele van zsidó nevekkel; és hogy az elöl álló nevek gúnyosan vigyorognak a hátul álló nevekre. Nos, elég-e?
Mihály leült egy székre, mintha nem bírná állva hallgatni, nagyon sápadt lett, és homlokát hideg verejték verte ki.
- Nem elég! - mondá tompán és a sétabotjával izgatottan verdeste a szőnyeget. - Már nem elég. Már későn van.
- Nem értelek, hogy mi van későn.
De most egyszerre fény kezdett derengeni az öreg elméjében.
- Szerencsétlen! - kiáltott fel - te talán ott voltál és…
- Ott voltam, de…
- Nem kérted meg?
- Nem - felelte Mihály végtelen szomorúsággal.
- No, hála istennek! Nagy teher esik le a lelkemről. Mert nincsen ám ott semmi, még tisztességes kelengye se, még bútor se. Restellem, mint a leforrázott kutya, mert én biztattalak bele, hogy »van ott leves«. Van ám vagy tizenkét alsószoknya és ugyanannyi ezüstkanál.
Mihály fölkelt a székről és a nyitott ablakhoz lépett. A Szitnya felől hűs szél fújt, lázas arcát simogató. Nagy fejét odanyomta a rostélyvashoz, s merev szemekkel, szinte érzéketlenül bámult le a városra, a sürgő-forgó emberekre: a napszámosra, aki téglákat tol egy furikban (a legritkább látvány Selmecen, ahol minden száz évben építenek egy házat), a kofára, aki berkenyés kosara mellett guggol, a hevérekre, kik kettesével sorban vonulnak el az ablak alatt csákányaikkal és lámpáikkal, az ódon templomra, hol lomhán jár a százesztendős óra, öreg rézkezeivel bizonytalanul mutogatva a tovaröppenő időt. (Ej, régen mutatott ilyen kellemetlen negyedórát!) És amint nézte, nézte, egyszerre csak összefolyt előtte az egész város, a barna házikók leszaladtak a hegyről, a hegy is utánuk, a templom elkezdett kalamajkát táncolni a piac körül. No, amint látták az élő lények, azok is táncra perdültek, mintha valami forgatag kapná el őket. Táncolt a napszámos a furikkal, a kofa, a berkenyés kosár, a tyúkok a borító kosaraikban, a hevérek a lámpáikkal, a gyóntatni menő pap az icipici minisztránsokkal. És ami ebből keletkezett, az a nagy zsongás-bongás, az mintha egy ékbe torlódnék fölfelé, keskeny sávban, s mint egy láthatatlan kaszapenge hasogatná a Mihály fejét.
Az öreg pedig fel és alá tipegve-topogva a szobában, csak beszélt hozzá, vagyis inkább a hátához, nem hallott ő abból semmit.
- No, nem baj… nem baj. Van még leány a világon. Az idén is hat percenttel több született, mint ahány fiú. Az újság írja. Hát ne búsulj semmit. Ej, felelj már valamit és láss a csomagoláshoz.
Hozzá lépve, kedélyesen megrázta a vállánál és befelé fordította, de el is eresztette íziben, csodálkozással:
- Ohó! Hiszen a te szemedben könnyek vannak. Ezer üres kemence! Mi lelt téged? Ohó, te a Bogárkát siratod. No, ne bolondozz, meglesz, ha mondom.
Marjánszky melle kínosan hörgött, de a hangja csak úgy ropogott a határozottságtól, keménységtől.
- Hát ha én meg azt mondom, hogy a leány kell.
- Miféle leány?
- Hát az Erzsike.
- Mit beszélsz? - pattant fel Körmöczy, nagyra meresztett szemekkel. - Hiszen az lehetetlen! Hiszen mondtam már, hogy nincs semmije.
A fiatalember vállat vont.
- Bánom is én.
- De a Bogárka…
- Hát legfeljebb nem veszem meg a Bogárkát.
- Hogy mondod? Mit mondasz? Nem veszed meg a Bogárkát? Hát meg vagy te bolondulva?
- Meg.
- De én azt nem engedem - szól Körmöczy úr és az asztalra csapott az öklével. - Szegény húgocskámnak, az édesanyádnak megígértem, mikor haldokolt, hogy őrködöm feletted. Hát minden könnyelmű lépést megtiltok, uracskám.
Marjánszky kevélyen emelte fel a fejét és feszítette ki a domború, széles mellét:
- No, azt szeretném én látni!
Az öreg dühbe jött. Arca kivörösödött, mint a pipacs, haragosan kalimpált kezeivel a levegőben, s egy szót se szólva kirohant az ajtón, becsapta maga után, hogy csak úgy rengett az egész ház. Csak már ott künn lefelé menet a lépcsőkön kiáltozta rekedten:
- Majd meglátod, meglátod!
Kis idő múlva utánament Mihály és kissé már lecsillapodva találta az ebédlőben; mohón, sebesen evett-ivott, ahogy a mérges ember szokta.
Melléje akart ülni. »Elmenj innen - förmedt rá -, nem ülök veled egy asztalnál.« Mihály szó nélkül a szomszéd asztalhoz telepedett.
- Még egy palack bort, pincér! Valami jobbat ennél.
A pincér elhozta neki a palack bort, az öreg úr megkóstolta és a nyelvével csettentett; azután egy öblös poharat töltött meg, azt egy hajtásra itta ki és kétszer csettentett a nyelvével. Eközben egy egész hurcolkodás ment végig az ábrázatján. A vörösség, mely eddig elöntötte arcát és homlokát, átköltözködött az orrára. Ez az új szállás bizonyosan jobban tetszett neki. De nemcsak a harag vörössége múlt el, nemcsak a homlokráncok simultak el, hanem a harmadik pohárnál elkezdte csiklandozni a közlékenység is.
- Hm - mormogá maga elé - hiszen az igaz, hogy becses kis macska az az Erzsike. Becsületemre mondom, nekem is tetszik. Hiszen ami igaz, igaz…
Mihály kapott a szón s fölfelelt hirtelen:
- Aztán igénytelen, szerény teremtés.
Az öreg úr hirtelen felhajtott még egy poharat, s ezzel szigorúan, ridegen nézett a közbeszólóra, de biz az a nagy mogorvaság nem nagyon sikerült.
- Az ám, az ám! Csak a Bogárka ne lenne.
Mihály erre újra átszólt:
- Elég nekem a Pálfa is.
- Persze, hogy elég - hagyta rá az öreg és a borocska piros színét nézegette, az ablak felé tartván poharát… Ilyenforma piros az ő szájacskája is! Hát nem ilyen, Mihály?
- De olyan, édes jó bátyácskám. Nem gondolja, hogy átülhetnék?
- Nem, nem, így jobban megértjük egymást, csak maradj ott veszteg, mert borzasztóan haragszom. De mikor szeretted meg úgy azt a fityfirittyet? Mikor, mikor? Ez megfoghatatlan. Érthetetlen. Hanem az igaz, hogy a Pálfa is elég. Becsületemre mondom, elég. Pincér, még egy üveggel!
Most aztán előhozakodott Mihály a legfontosabbal.
- Bizony megtehetné, bátyám, hogy odamenne most ebéd után és megkérné.
Mérgesen pattant fel:
- Hogy én megkérjem? Hallod-e, ne inzultálj, azt mondom! Inkább törjön el mind a két lábam. Hallgass, ne kívánj lehetetlent!
- Ne legyen olyan makacs, kedves bácsi, miért lenne az lehetetlen, ha akarja?
- Lehetetlen, mert, mert… (elakadt, sokáig kereste az argumentumokat). Mert már az ünneplő zekém be van csomagolva.
- No, hát csak azért! - szökött fel vidáman a helyéről Mihály és átölelte az öreget. - Azon könnyen segítünk! Mindjárt felbontom én a bőröndjét. Adja ide a kulcsot.
S fürgén sietett fel az emeletre, két lépcsőt is ugrott egyfolytában. Olyan könnyűnek érezte magát, mint egy lepke, ahogy egyetlen elhatározott szóval lerázta magáról a Bogárkát - azt a fölséges darab földet, mely olyan szép, mint a paradicsom, de amely úgy nyomta, szorította, amely olyan nehéz volt a szívén tegnap óta.
Megolvadt az öregnek vajszíve, cseregni kezdett belőle a jóság.
- Hát iszen elég a Pálfa - dünnyögte, mikor magára maradt -, mert én is rájok hagyom, amim van. Jól tudja a lurkó, azért teszi. De kire is hagynám?
Azután fölment a szobába, felhúzta a csikorgós kordován csizmát, az új fekete zekét, felrakta az aranygyűrűit, a smaragdot, a topázt, az ametisztet, a kígyót a gyémántszemmel, a szívet a rubinttal és megindultak karonfogva minden szó nélkül - mintha soha nem is akartak volna egyebet.
Mihály elkísérte a fele útig. Az »Arany kalapács« kávéháznál elváltak: »Eredj be, igyál egy kis szíverősítőt és várj be, amíg visszajövök«.
Nagyon elkomolyodott, de mintha megbánta volna, még egyszer visszafordult és mosolyogva kiáltá: »Glück auf!«
Az ódon toronyban megkondult a harang s mogorván zúgta, hogy »amen, amen«.
A »Három alma« korcsmánál egy hevérlegény dalolta bánatosan, szomorúan - majd a szíve szakadt ketté, úgy átérezte:
Mikor reggel a bányába mentem,
A pipámat otthon felejtettem.
S most hazatérve, mi mosolyog rám…
Jó estét, jó estét, édes pipám!
Az öreg ment, ment s a szívszaggató refrén egyre bágyadtabban, elmosódottan követte: »Jó estét, kis pipám, jó estét, jó estét«. Romeo se üdvözölhette lágyabban Júliát, mint a hevérlegény azt a mihaszna »zapekacskát«. De mégsem volt az nevetséges; hiszen a föld alatt más világ van, a föld alatt másféle nóták teremnek.
Mihály titokban kísérte utcáról utcára, dehogy tudna ő most nyugton ülve maradni a kávéházban, csak akkor fordult vissza, hogy odaért az öreg a vadszőlővel befuttatott kapu elé, hanem akkor se távozott nagyon messze, ott maradt a közelben a másik utca kanyarulatánál.
Az öreg úr pedig végigment az udvaron, ahol a galambok most is úgy röpködtek, szerelmeteskedtek, mint tegnap. »Vá vá, brrukuú!« búgták feléje s ő érteni vélte, mintha azt tenné galambnyelven: »a kisasszonykáért jössz?« Brrukú, brrukú! a kisasszonykáért.
Szemben pedig maga jött a kisasszonyka, kesztyűs kezecskéjében ernyőt tartva, a másikban kis békateknős tárcát. Fején pásztor-kalap volt orgonaággal. Olyan gyönyörű volt, hogy elandalodott rajta a szem. Csak az eperfa alatt sétálgató, felborzolt tollú pulyka kiabálta: rut, rut. (Elhallgass, együgyű állat!)
- Jó napot, bácsikám!
- Jó napot, kis baba. Hová megy?
- Egy kis vásznat megyek vásárolni a boltba.
Körmöczy megcsipkedte az állát.
- Jaj, de szép karmin festék van a körmöm alatt - selymáskodék, amint piros lett a leány álla -, no csak menjen, húgocskám. És vegyen sok, sok vásznat, de nagyon sokat, mert szükség lesz rá, úgy lehet.
Erre aztán egészen elpirult Erzsike, még a homlokába is vér szökött fel.
- Ejnye, hát talán mégsem az én körmöm alatt van az a karmin festék.
Erzsike kíváncsi volt:
- Oh, bácsikám - kérdé naivul -, mire kellene az a sok, sok vászon?
- Ugye szeretné tudni, hehehe. Hanem iszen nem marad az titok sokáig. Azaz hogy…
Mindjárt most kiböffentette volna, de a leány eltűnt előle, megérezte, elszaladt a kapuajtón. Körmöczy pedig sietett Borcsányit fölkeresni.
- Hozott isten - fogadta az kedélyesen, nyájasan, éppen most ébredve a délutáni álmából. - Jó, hogy jössz, Péterkém, már éppen levelet akartam küldeni, mert ma nálam vacsoráltok.
- Az kérdés - felelte Körmöczy rejtélyesen.
- Ohó! Talán elígérkeztetek? De ülj le hát, cimbora, és ne vágj olyan ünnepélyes arcot, mert elnevetem magam. Pedig most is öklel az oldalamban.
De Körmöczy mégis állva maradt, mint a cövek, s elhárítá mozdulataival a csibukot, amit Borcsányi a szájába akart dugni.
- Sem a vacsorád nem kell, sem a csibukod (s itt fölemelte hangját egész a pátoszig), hanem valamint a folyóvíz, haladván virágos partok között, más folyóvízzel találkozik útjában, és a két tiszta patak összefoly, eggyé lesz…
Borcsányi közbevágott, összecsapván a kezeit:
- Szent isten, nem vagy te valami titkos vízi kormánybiztos? Jaj az oldalam, az oldalam! Mondd el kérlek hamar, hogy mi kell, mert megöl a nevetés.
Valóban komikus volt ebben az ünnepélyes pózban, a szavaló hangjával. Amint egyszer kizökkent belőle, többé nem bírta megtalálni.
- No no! Hol is hagytam el? Mit zavarod az embert? Elmondtam volna sorjában. Igen, hogy mi kell? Hát a lányod kell, punktum. A leányod az öcsémnek, Marjánszkynak. Kérőbe jöttem, punktum. Már most vagy kosár, vagy leány, punktum.
Erre az apa is komoly arcot vágott, amint illett, letette a csibukot, megölelte vén pajtását s következőn adta meg a választ, csendesen, nyugodtan:
- Ez komoly dolog, pajtás. Nem akarlak megcsalni sem téged, sem öcsédet. Nagyra tartom a szerencsét, mert a család jó, a fiú derék ember, jó gazda, ösmerem hírből, meg a te leveleidből. Azt is elhiszem, hogy Erzsikének megtetszett, vagy legalább megtetszenék, de tudjátok-e ti azt, hogy az én leányom vagyontalan és hogy egy garast se fog kapni?
- Tudjuk - felelte az öreg ragyogó arccal.
Borcsányi elszomorodott és most először jött zavarba. »Tudjátok és mégis kéritek?« sziszegte mintegy önmagának. Kétszer-háromszor végigsétált a szobán, megállott a neje arcképe előtt, aki ott állott a rámában, komoly, redős arcával, gyöngéd, kék szemeivel, aranycsipkés főkötőben, az imádságos könyvvel a kezében, mintha a templomból jönne szép, napsugaras vasárnap délutánon. Az élő rászegezte apró szúrós szemeit a halottra, mintha valami tanácsot várna tőle: »No, szólj már, Anna, miért nem szólasz?«
Csak a falióra ketyegett a tompa csendben, kimérten, szaggatottan, és egy elpattant zongorahúr adott kísérteties hangot.
Borcsányi kedvetlenül vakarta a fejét:
- Ez már baj, nagy baj.
- Hogy-hogy?
- Mert mégsem adhatom a leányt.
- Nem adhatod? - tagolá a tiszttartó csodálkozva. - Talán már nem eladó?
Borcsányi felsóhajtott:
- Éppen ez a baj, hogy eladó. Szegény gyerek, szegény kis kosztrosom!
Arcát kezeibe temetve, egy székbe roskadt, és az ujjain keresztül folytak a könnyei.
- Ülj ide mellém, cimbora. A te hű szívedbe miért ne önthetném, ami az enyimet szorítja? Szerencsétlen ember vagyok, semmim sincs, de még ez nem volna baj. Fülemig ér az adósságom, én ugyan azt se bánnám, az ördög vigye a fülemet. Hanem az a baj, hogy a fülön túl ér, egész a becsületemig.
- Ne beszélj, ne beszélj!
- Úgy gyónom meg neked, mint a papnak. Rendetlenségben van a hivatalom, az árvapénzek, költöttem innen is, onnan is. Hiszen érted a dolgot… hiszen tudod te. Hiszen eleven ember vagy és már láttál eleven árvaszéket. Hát így van.
A vén pajtás lehajtotta fejét, mintha lenyomná valami mázsás teher, és csak a kezével integetett. »Ja, értem, értem.«
- Nem egészen az én bűnöm, hanem a sok pajtásé. Hidd el nekem, a pajtásoké.
- Tudom, tudom, az a sok »pertu«. Bolondok voltak a királyaink, amiért már régen el nem rendelték, hogy minden ember »ön« legyen az országban.
- Persze, bolondok voltak - motyogta Borcsányi, ehhez a szalmaszálhoz kapva. - Igen, a királyok, Péter. Ezek a régi királyok…
És elhallgatott, elbámult a falra, mintha a falból lépkednének ki árnyalakban azok a régi királyok, hermelin köntösökben, arany koronákkal a fejükön, és vernék a saját mellüket a drágaköves buzogányaikkal: »Rosszul csináltuk a törvényeket, rosszul, rosszul, különösen azokat a váltókat nem kellett volna engedni, nem, nem« és a falióra utánuk ketyegte: »nem, nem«.
- És mennyi az egész? - törte meg végre a csendet Körmöczy.
Borcsányi végigsimogatta a homlokát, letörülte róla a verejtéket:
- Valami húszezer forint.
- Sok, nagyon sok. De hát mi köze ahhoz a gyermeknek?
- Hiszen éppen ez az. (Hangja megcsuklott, ajkai rángatóztak.) Eddig még tiszta a dolog és világos. Nézd ott a falon azt a pisztolyt. Kezdtem már neki mondogatni, mikor leakasztottam egyszer-másszor, hogy magammal vigyem: »Ma még én viszlek el, holnap tán te viszel el engem«. Már szinte megbarátkoztunk. Először rideg, mogorva volt az a villogó csöve. Később azután olyanná lett a csőlyuk, mint egy emberi szem. Mikor végigfeküdtem itt a díványon, elgondolkozva sorsom felett, rám nézett a falról és mosolygott, integetett, még hunyorgott is. Kezdtünk már megbarátkozni. Hanem az ördög, tudod, hogy az ördög ravasz, és még valami célja lehet velem. Gyanakszom rá, mert a nyakamra küldte ezt a Plange urat.
- Akivel tegnap ösmerkedtünk meg?
- Azt; hiszen jó ember, derék ember, hanem bizonyos, hogy az ördög küldi. Az ördög háladatos, hidd meg nekem. Sok nemes tulajdonság van benne. Több mint az emberekben. Látta, hogy néha-néha gyertyát gyújtok neki, hát azt gondolta: »Kisegítem a fickót«, és küldte ezt a Plange urat.
- Nem értelek.
- Majd mindjárt megértesz. Plange barátom hozzám jött és így szólott: »Ösmerem a viszonyaidat és sejtem. Neked lányod van, nekem pedig pénzem van. Rendbe hozom a dolgaidat, kitisztázlak mindenből, de nekem adod a leányodat.«
- És te mit mondtál neki?
- Hát te mit mondtál volna helyzetemben? Odaígértem. Furcsa! Mit bámulsz? Hát mért ne adnám? Hiszen feleségül kéri, és becsületes, jóravaló ember, mindössze a korát lehetne kifogásolni. Az csak az én magánfelfogásom a dologról, hogy az ördög küldi Plange urat; más apa azt mondaná, hogy az isten hagyította le.
Az öreg úr csak egyre volt még kíváncsi:
- És Erzsike? Mit szól ehhez Erzsike? Tudja-e már ő ezeket?
- Még nem, de ő jó gyermek és szereti a szegény apját.
- Ah, oh, a szegény atyját! - szólt metsző gúnnyal, feszesen felállva. - Van is kit szeretnie, mondhatom. De semmi közöm hozzá. Bocsánat alkalmatlankodásomért. Köszönöm a szíves felvilágosításokat!
Ezzel hidegen bólintott a fejével, s felkapva a botját, kifelé sietett, még kezet se adva Borcsányinak, ki utána futott az előszobába, hol erős almaszag áradt szét az almáriom tetejéről. A bútorokat és a padlót már az esti szürkület vonta be, mert csak felül volt egy ablak.
- Ne menj így el, Péter - kérlelte végtelen szomorúsággal. - Hát nem szánsz meg engem, nincs egy meleg szavad sem?
- Nincs, nincs - süvíté ez zordonan -, mert rossz ember vagy. A könnyelmű emberek jók, de neked a szíved is rossz. A saját gyermekedet eladni! Nem vagy becsületes, punktum, punktum.
Úgy hangzottak e szavak, mint az ítélet harsonái.
Borcsányi reszketve támaszkodott a falhoz. A lába megrogyott, a feje szédült.
- Megállj! ne kiáltozz! Jaj, még az utcán is meghallják! Ne vádolj! Elég a terhem. Mit mondasz, hogy eladom a gyermekemet? Hát eladom. Azt akarod, hogy meglőjem magamat és megszomorítsam szegénykét örökre? Pecsenyét akarsz belőlem?
- Semmit se akarok - szólt Körmöczy megvetően. - Eressz el!
Mert Borcsányi már akkor megkapta a karját, belekapaszkodott, nem eresztette. Valóságos dulakodás támadt közöttük, észre sem vették, hogy a nyitott ajtóban Erzsike áll, és a szép fehér keze a Marjánszky vállára van téve.
- Nem eresztlek - hörgé a gazda -, míg egy jó szót nem adsz, míg ki nem engesztelődöl. Hisz mit tehetek én róla, hogy kell a húszezer forint. Kell, kell! Ezért lesz a leány a Plangeé.
Az a gömbölyű kar úgy remegett a Marjánszky vállán, úgy remegett. S az a karcsú derék úgy meghajlott, mint egy letört liliom.
- Hát én megadom azt a húszezer forintot - mennydörgé most Marjánszky a küszöbről.
A két dulakodó ember rémülten tántorodott meg erre a szóra.
- Te vagy itt? Hu! Hát hogy jössz ide?
- Mit beszélsz? - riadt fel az öreg Körmöczy. - Te adsz meg húszezer forintot, szerencsétlen! Még csak ez kellett! Megőrültél? Ugyan honnan vennéd?
- Hát eladom a Pálfát - felelte ez közömbösen.
Az öreg szemei befelé fordultak kékjükkel, mint a beteg sasé, minden hajszála égnek meredt.
- A Pálfát adod el? - nyögte összetörve. - A Pálfát te, aki a Bogárkát akartad megvenni! Hát miből élsz azután, miből?
És megüvegesedett szemeit mereven szegezte rá. Még e keserűségében is kibuggyant humorából egy csöppnyi nedv:
- Hát azt gondoltad te, hogy abban a piros szájacskában éléstár is van?
Az a piros száj pedig ki volt most nyitva az ámulattól, mert a szép, okos fejecske nem értette, ami történik. A két szem tisztán ragyogott, mint két csillag. Mit tudta ez a két csillag, hogy most borulat van?
Azaz, hogy valami mégis súghatta a leánynak a veszedelmet; vadul dobogott kis szíve, ösztönszerűleg simult Mihályhoz. És érintésétől a delejes meleg sebesen nyargalt a Mihály erein… Majdnem oly sebesen, mint ahogy a Pálfa futott a lába alól.
- Eladom, hogyne adnám el…
- És az én nyakamon élősködöl ugye?
Mihály fölszisszent a megmart vadállat hevességével. Kevély fejét haragosan rázta meg:
- Bátya, egy szót se többet! Előveszem a diplomámat és dolgozni fogok.
- Így mersz velem beszélni, te gaz kölyök, te… - Szemei kidagadtak a dühtől, lábaival toporzékolt és kezeit fölemelte, mintha átkozódni akarna.
Ezt már átértette Erzsike, hirtelen a nyakába vetette magát, mint egy mókus. »Bácsi, bácsi! - csitítá édes hangon, és puha kezeivel simogatta a borostás ábrázatját. - Énrám haragszik? Olyan rossz vagyok én, hogy énrám haragszik?«
Ezekre a simogatásokra, mint a szelídítés alatt levő medve, megszűnt lassankint a hörgés a mellében és zihálássá változott. »Megölöm ezt a tékozló kölyköt« sziszegte, aztán a zihálás is lecsendesült lázas pihegésre; »nem haragszom önre, kisasszony, nem, nem«, míg végre a pihegésből egyszerű mormogás lett: »De mégis furcsa eset, furcsa eset!«
Az Erzsike pedig még egyre simogatta, még egyre szelídítette:
- De bizony csak énrám haragszik. Érzem én, tudom én. És az nekem úgy fáj, de úgy fáj - s fejét bánatosan nyomta oda az öregnek a tenyerébe.
Amitől aztán úgy elérzékenyült apródonként, mint egy gyerek.
- Már ugyan ne beszélj, hogy haragudnék én rád, kis szívecském. Mikor te nekem sohase vétettél.
- Hát mi indította fel akkor annyira?
- Mi-e? Hát az, lelkem, hogy ez az ember úgy rászedett (Mihályra mutatott, de nem nézett rá), nem ott várt meg, ahol mondta. De hogyan is történt ez? Hogy jöttetek ide?
- Összetalálkoztunk az utcán. Elkísért. Beszélgettünk és… és…
Mihályra nézett, megakadt… Hangja elfúlt.
- Úgy? Beszéltetek? Ejnye és mit beszéltetek? Dugod, ugye, a kis buksi fejedet ide az enyémhez, hogy a pirulásodat ne lássam. Be jó rezedaszaga van a hajadnak! Ohó, el ne vidd hát innen! Inkább elengedem, hogy miről beszéltetek, mert azt már a bolond is kitalálja.
- Hát igazán nincs más oka, mint az, hogy nem ott várta meg?
- Nincs, ha mondom.
- Becsületére mondja?
- Azt már nem mondom.
- No, lássa, hogy mégis másért és másra haragszik.
És az öreg úr úgy érezte, mintha nedvességgel kenné az arcát az a két tündérkefe: a leányka két könnyes szempillája.
- Jól van, jól, hát becsületemre mondom, hogy most már nem haragszom.
- Igazán?
Két hang kérdezte mohón egyszerre, a Marjánszkyé és a Borcsányié, ki lesütött szemekkel, meglapulva ült egy szögletben.
- No no - magyarázta ki magát az öreg. - Nem haragszom, mert hiába haragudnám. Hanem furcsa eset, különös eset. Ha legalább megvártál volna, ahol mondtam. De meg nem vártál, hát most már ott vagyunk, ahol vagyunk. Jó, jó, hiszen én nem bánom, ha rendbehozzuk a dolgot. Ha mindent rendbehozunk. Eredj be, húgocskám, addig a szobádba. Ne félj semmit. Hisz itt maradok én. (A mellére ütött.) A baj baj - folytatá -, azon segíteni kell. Sajnállak, szegény Ferenc! Ámbátor magad vagy az oka. De mindegy, ami megtörtént, megvan. Minden rendbe jön. Mert a gyerek… a Mihály így akarja. Hát legyen meg. Beszéld el neki is őszintén. Ne restelld, bánja is az, hiszen látod, hogy nagy szamár.
BEFEJEZÉS
Mondjam-e még tovább, mi történt? Másnap visszaindultak hőseink. A két ló vígan kocogott a köveken, a kis csikó fickándozva csörgette nyakszíját. Az utcán kinyílt egy kis ablak, szép női kéz sokáig lobogtatott utánok egy fehér kendőt. Azután végigmentek Kolpachon, Bábaszéken. Tele volt arra már az út sárguló haraszttal, csak a kukoricák voltak még künn.
Valahol Pelsőcnél elvesztette a mafla kis csikó a csörgőjét, hát kiszálltak Koskárnál egy csöngettyűt venni. Szépen szólt, de nagyon meghúzta őket a gazember. »Az unokáimnak is meghagyom - bosszankodott Mihály -, hogy Koskárnál soha ne vegyenek csengettyűt«.
- Ne ugrálj olyan nagyokat, fráter - pirongatta Körmöczy -, előbb még a nagyanyjukat kell hazahozni. Most még csak a gyűrűjét visszük!
A molyvánkai akolnál etettek, megadván a kétszáz forintját Kártonynak, aki azonban követelte az írást is: »Mert az írás nélkül, higgye meg a tekintetes úr, hiábavaló lenne a pénzt megadni«.
Minthogy megint éjjel mentek arra, az öreg Kártony lámpást vitt a kocsi előtt egy darabon, míg a jó útra kiérnek.
- Ámbátor - jegyzé meg - üres itt már, csendes itt már minden, mióta a szegény Szurina bekerült. Erdő zsivány nélkül, halastó hal nélkül egy fityinget sem ér. 
Másnap harangszókor szépen hazaértek, harmadnap pedig már, mert így megy a világ, széltében beszélték a környéken:
- Tudják-e, mi az újság? Eladó a Pálfa.
Pálfának hívják a kovárnoki 76. sz. tjkönyvben foglalt jószágot, mely a Marjánszky Mihály nevén áll; egy órányira fekszik a bogra-blonkai vasúttól és eladó a gazdasági fölszereléssel vagy anélkül.
Hogy ki veszi meg a Pálfát, mikor még a Bogárkára sincs vevő? Ezt találgatta a környék. Alkalmasint valami zsidó. Oh, de isten ellen való vétek! Nem lesz már ebből az országból kutya se.
PÁVA A VARJÚVAL
ELBESZÉLÉS
1894
BEVEZETÉS
Dicsőséges királyunk, Mária Terézia alatt a Cselejthy grófi család kincseiről, gazdagságáról mesék keringtek. Harminc vármegyében voltak váraik, kastélyaik. Az ősök hosszú háromszáz éven szerezték össze e nagy vagyont, melyhez fogható csak a Rákóczi Ferencé volt egykor.
Mivel szerezték, hogy szerezték? Hát amivel a nemes emberek szokták szerezni. Kereskedő szerzi a rőffel, csizmadia az árral, ácsmester a gyalujával: mindenki a saját szerszámaival.
A Cselejthy grófoknak is megvoltak a szerszámaik, amiket ott őriz a család az ősi fészekben, Obrocs várában; az egyik szekrényben a gyűrűket, a fegyvertárban a kardokat. Kardokat, melyekkel az apák verekedtek török ellen, kuruc ellen, ahogy jött (néha még a labanc ellen is); és jegygyűrűket, amiket a Cselejthy grófok viseltek a hitveseiktől cserébe. Ezek a gyűrűk még több vagyont hoztak, mint a kardok. Jól verekedtek a Cselejthyek, de még jobban házasodtak.
Ámbátor ezt csak a férfiakról lehetne mondani, mert ami a Cselejthy Johanna Mária grófnő híres házasságát illeti, az éppenséggel nem ebbe a kategóriába tartozik. Pedig éppen erről szól ez a történet…
A tűzrőlpattant özvegyasszony (gróf Marten Szaniszlóné) az újfalusi komor kastélyban töltötte a gyászesztendejét, ameddig nem illő fölmenni Bécsbe az udvarhoz. Gyászesztendő volt, de nem szomorú. Egy egész huszárezred feküdt Újfalun s a tisztek mindennaposak voltak a kastélyban. Ebédek, séták, vadászat, labdajáték járták folytonosan. Húsz nyalka huszártiszt egyetlen asszony lábainál. Ilyen özvegyi állapot nem igen szokta az asszonyokat sírba vinni.
Hanem arra aztán annál alkalmasabb, hogy eltávolítsa őket a sírtól. Attól a bizonyos sírtól.
A szomorú grófné eleinte minden héten két misét szolgáltatott a megboldogult gróf lelkiüdveért, aztán minden két hétben egyet. Végül pedig elmaradt az az egy is.
De hogy maradt el? - Hiszen éppen ez a mi történetünk.
I. A MÉLTÓSÁGOS EZREDES ÚR
Híres, nevezetes vitéz ember volt a hétéves háborúban gróf Waldeck Henrik. Egyik élet-írója, aki verses krónikákba rakta össze hősies kalandjait, azt mondja róla: »Az oroszlán és bárány vére összekeverve folyt benne.« Nem terjeszkedünk ki csatáira, mi csak a bárányt fogjuk benne látni. Hős volt a csatatéren, de szelíd, mint a bárány, a női szalonokban.
Éppen ez kellett Mária Teréziának, aki szerette az ügyes katonákat, kik érte verekedjenek, és az ügyetlen udvarlókat, akiket ő házasíthasson meg.
Waldeck a háború végén egy huszárezred parancsnokságát kapta tőle, s a huszárezredet, messzeszámító asszonyésszel, Újfaluba helyezte, ahol a szép Cselejthy Johanna töltötte a gyászesztendejét. A magyarok azt kiáltották volt a pozsonyi diétán: »Vitam et sanguinem, sed avenam non!« Az »avená«-hoz nehéz volt hozzáférni. De a királynő kitalálta a módját. Kerek a karika-gyűrű, könnyen gurul. Nagy magyar birtokok fehér, puha asszonyi kezek útján osztrák főuraké lettek. Ha nem sikerült az elődöknek germanizálni a magyarokat, legalább a földjeik tanuljanak meg németül.
Waldeck gróf a negyvenedik esztendejét töltötte be: már nem volt fiatal, de csinos, daliás férfi, igazi lovag minden ízében, ama csillogó korszak erényeivel, hibáival.
Elindult a királynő kegyétől elbűvölve, ezredéhez. Útközben egy erdőn paraszt-suhanccal találkozott, aki megszólította magyarul. (Ezt a kalandját sokszor emlegette a gróf.)
- Álljon meg egy szóra, vitézlő uram!
- Mit akarsz? - kérdé szintén magyarul (mert magyar ezrednél szolgált eddig is és megtanulta a nyelvet).
- Meg van-e töltve a karabélya?
Az ezredes meghökkenve nézett rá e különös kérdés után: nem rablóval áll-e szemben? De a fiú nyílt, jó arca, szép beszélő fekete szemei megnyugtatták.
- Mit akarsz a karabélyommal, édes fiam?
- Arra kérem alázatosan a vitézlő urat, lőjön vele keresztül.
- Nyúlra, medvére már lőttem, de bolondra még nem. Ki vagy és mi járatban vagy?
- Nagy József a nevem, - mondá a legény szomorúan - s hogy mi járatban vagyok, kérdé a vitéz úr? Hát éppen abban járok, hogy nézegetem itt a fák közül, melyikre akasszam magamat. (Egy kötőféket húzott elő kopott kék dolmánya belső zsebéből.) Itt van a hozzávaló szerszám, de a golyóhalált jobb szeretném. Ne ordítson a szél énmiattam.
Waldeck gróf még egyszer megnézte a fiút. Igazi halál-elszánás volna az, vagy csak a szája jár?
- Miért akarod lerázni az életet?
- Míg elszunnyadtam az éjjel, a lókötők elvitték a két békós lovamat. Hát mit csináljak én most már a lovaim nélkül, hogy kerüljek az apám ábrázata elé?
Hm! Ez engem akar könyörületre indítani, hogy egy pár aranyat dobjak neki - gondolta magában az ezredes; - lássuk csak, megteszem a próbát.
A gróf kihúzta a karabélyát a kápából.
- Igazad van, fickó; belátom a dolgot. Hunyd be hát a szemedet, hadd lőjelek agyon.
A fiú behunyta szemeit. A sárkány tompán csettent, a gróf célzott, a lövés eldördült, de csak arcizma se rándult meg a legénycsének. Ekkora halálmegvetésről még Waldeck Henriknek se volt fogalma.
- Ember vagy a talpadon, Nagy József. Kár volna ilyen bátor gyerekért. A levegőbe lőttem. Jer, magammal viszlek huszárnak.
Nagy Józsi a fejét rázta:
- Azzal az én apám két lova nem kerül meg!
- Apád nem fogja tudni, hova lettél.
- De én tudni fogom, hogy ő mivé lett. Apró testvéreim vannak otthon, akiknek az a két ló szerezte a kenyeret.
- Apád tehát szegény parasztember?
- Szegény, nagyon szegény; fuvarból tengeti magát, de nemesember.
- Mennydörgettét, azt mindjárt gondolhattam volna. Amit mondtam, mondtam; magammal viszlek, Nagy József, s a két ló helyébe küldök az apádnak két remondát. Jó lesz? Jössz-e? Én gróf Waldeck vagyok!
Erre a szóra aztán egyszerre meglágyult a fickó kemény arca, s szemeiből a könnyek eredtek meg:
- Megyek a méltóságos urammal, akár a világ végéig.
Így került Nagy Józsi a regimentbe; maga a méltóságos ezredes úr hozta Újfaluba. (Nem tudta még akkor, milyen veszedelmet viszen.) Szép, pingálni való huszár lett belőle, mikor kiöltöztették. Hát még mikor a lóra ült! Majd megbolondultak érte az újfalusi leányok! Hát még a menyecskék! Vasárnap reggelre mindig friss bokréta volt a csákója mellett, mindig más fehér kéz kötözgette.
Minthogy a betűvetéshez értett, csakhamar káplár lett belőle és az ezredes kedvence; ha szóval kellett valamit üzenni (az ezredes pedig nem szerette a sok firkálást), mindig a Józsi ment: »Eredj fiam a kapitányhoz, mondd meg neki, vizsgálja meg ma délután a muníciót és tegyen nekem jelentést!« »Szaladj át Józsi a kastélyba, mondd meg a méltóságos asszonynak, hogy köszönöm a meghívást, elmegyek estére.« Vagy pedig: »Vidd el ezeket a francia könyveket a grófnénak!«
Egyre sűrűbb lett az érintkezés a grófné és az ezredes közt. Jól kieszelte ezt ott fent Bécsben a nagy királynő. Egy fél év múlva már alig győzte hordani az üzeneteket Nagy Józsi.
Nagy Józsi szívesen ment, mert amíg a grófnéhoz bejuthatott, addig elég alkalma nyílt künn az előszobában legyeskedni a frajlákkal. Kivált a Borcsa volt köztük nagyon takaros, s nem is haragudott a kutyaházi, ha a csinos káplárgyerek megcsipkedte.
Az előszobák szerelme gyorsabban nő, mint a palotatermeké. Itt fejlesztő napfény süt: az őszinteség; amott langyos, előkelő szobai temperatúra lassítja az érlelést. Az előszobai szerelem története majd mindig egyforma.
Józsi ráhág a Borcsa szoknyájára vagy legalább belebotlik a Boriskába. Boriska ránéz durcásan, dühösen.
- Ügyetlen fatuskó! (Ügyetlen? Hogyisne? A legügyesebb legény az ármádiában.)
Mikor másnap jön, messziről kiáltja: »Közel ne jöjjön hozzám, mert megint összetapos.« De bizony csak éppen azért közelibe somfordál Nagy Józsi s csintalanul meghúzogatja a varkocsát. (Be gyönyörű gazdag fonat!)
- Menjen, mert a körmire ütök. No, nézze meg az ember!
Következő alkalommal már a szép kövér nyakát csípi meg Józsi. Borcsa se rest, megfordul sebesen, mint a karika, s nyakon teremti a »szemtelen embert«. Egy nyaklevest pedig nem moshat le a huszárról egyéb, csak a vér vagy a csók.
Hát persze, hogy csók lett belőle; először egy, aztán kettő, végre talán tizenkettő. A huszár összekarmolt képpel kezdett a kastélyból visszajárni. Olyan sebek, amiknek nincsen túrja, csak virágja. Waldeck gróf megkérdezte:
- Te valami macskára tettél szert, Józsi?
- Van valami a dologban - felelte szemérmetesen a huszár.
- Iromba-e vagy szürke? - kötekedett vele a méltóságos inháber úr.
- Takaros jószág, szép a szemnek!
- Ösmerem?
- A méltóságos asszony frajlája, a Borcsa.
Az ezredes ijedten kiáltott fel:
- Mit szól ahhoz a grófné, te szerencsétlen!
- Semmit. Hiszen most már egy pár nap óta ő a gvargyián.
- A grófné a gvardián? - csodálkozék Waldeck gróf. - Miféle bolondokat fecsegsz összevissza!
- Hát olyanforma, mint a bakter a faluban, aki arra vigyáz, hogy a tűz ki ne üssön.
- Nem értem.
- Úgy áll a dolog, jelentem alássan, mikor a grófné észreveszi, hogy a cselédszobában vagyok a Borcsánál, ő maga is átjön vigyázni, nehogy valami kár essék bennünk.
Az ezredes fölkacagott:
- Aha! Gardedámot akartál mondani. Tehát a grófné is veletek van?
- Én tartom a grófnénak a pamutot.
- Nos, és hogy tetszik neked a grófné?
- Majdnem olyan szép, mint a Borcsa. Különösen az arca…
- Igen, az arca - tette hozzá fölcsillanó szemekkel az ezredes.
- Oly patyolat-sima, hogy a szúnyog is megcsúsznék rajta.
Waldeck sóhajtott és nevetett egyszerre. Hogy a grófnénak még aznap elmondta a huszáros bókot, az onnan világlik ki, mert a méltóságos asszony mindjárt másnap elkezdett a Józsi káplárral kötekedni: »Mit mond kend ahhoz, hogy ma egy sánta szúnyogot fogtam a képemen; mind a két lába ki volt ficamodva.«
Az újfalusi kastély úrnője kétségkívül kacér volt. Junói termetét, arcának havát, rózsáit, szemeinek kökény feketeségét versben énekelték meg a bécsi költők, s híre járt mindenütt, ahol otthonos az udvari pletyka, hogy Mária Terézia azért küldte az újfalusi száműzetésbe, ne előlgessen neki a palotatermeiben.
Lehetetlen, hogy ne lett volna hiú. A hiúság pedig a legéhesebb fenevad. Annak minden napra kell táplálék, s az a természete, hogy nem igen válogatós az eledelekben.
Hegyes nyilai voltak a grófnénak s élt velök bőségesen. Nem csoda, hogy sok sebet ütött, de a legnagyobbat a Waldeck gróf szívén. Észrevétlenül tört bele a nyíl hegye. Maga nem tudott még róla, de a tisztikar már susogta (s azért lett őnekik savanyú a szőlő).
Meghagyták a szép asszonyt Waldecknek, mint valami becses hadizsákmányt, amelyre a parancsnok teszi a kezét. Tilos az idegeneknek.
Waldeck gróf nem értett ahhoz a stratégiához, mellyel az asszonyokat kell meghódítani; se rekognoszcírozni nem tudott, se a taktikája nem volt kielégítő, csak az ellenség bűvös erejét érezte, de a magáéról nem tudott számot adni. Habozott ok nélkül és föllendült szinte ok nélkül. Valóságos diákszerelem volt az övé.
Vajon volt-e már szerelmes valamikor? Alkalmasint nem volt még. Mars miatt nem fért a közelébe Ámor. De ha volt is, ha ez utolsó szerelme is, nem vettétek-e még észre sohasem, hogy az utolsó szerelem nem a közbülesők folytatása, hanem az első szerelemé. Az ősz utolsó sugára a tavasz első napfényéhez hasonlít. Ugyanaz a szűz mosolya az égnek mind a kettő.
Az ezredest, amióta szerelmes lett, elfogta olykor a kishitűség. Napokig barangolt az erdőn, s leszállt a lováról, ha egy szép virágot látott az út mellett. Milyen fecsegőkké lesznek ezek a virágok, hogy még a méltóságos inháber urat is meg merik szólítani az erdőn. Ha madárfészkeket romboló fiúkkal találkozott, lekérlelte, pénzzel megvesztegette őket, hogy ne nyúljanak a fészkekhez. Hát igaz lehet az, hogy ez valamikor eleven burkusokat aprítgatott a kardjával?
Hol lehangolt volt, hol fütyörészett vígan, nem tudott a jókedvével mit csinálni; hozzá kérte kölcsön az egész tisztikarét, s olyan dáridót csaptak hébe-hóba, hogy a környék arról beszélt egy hétig. Sokszor állt azon a ponton, hogy nyilatkozik; egész éjszakákat virrasztott át, kigondolva, megállapítva a formát. Édes-kínos foglalkozás volt ez. Fantáziájának ezer bokra támadt, s mindenik bokornál száz pillangó rajzott. Tervek, ötletek, gondolatok. Ezt mondom, azt mondom, így kezdem, úgy folytatom… erre ő azt feleli. De hátha nem azt feleli? Elfogta a kétség. Hess, színes pillangók! Elgondolta, visszaidézte a szép özvegyasszony minden szavát, nézését, mosolyát, ásítását; felboncolta, mit jelenthetett; szívéből fakadott-e vagy csak a hamiskodásából? Egész raktára volt ezekből. Ha innen nézte emlékeit, csecsebecséit, ránevettek, szívét csiklandozták, vérét bizsergették, ha amonnan nézte, rávigyorogtak gúnyosan és a hideg futott végig a hátgerincén. Reggelre mindig úgy ébredett fel, hogy nem tudta, mihez kezdjen: bátortalanul reménykedve, a boldogtalanság édességével. (Már az igaz, hogy finom bordában szövi a gondviselés ezeket az asszonyokat.)
Minden este azzal feküdt le, hogy holnap lesz a döntő nap. Olyan volt, mint a bátortalan gyerek, aki biztatja magát: »a macska fél, de nem én«, reggelre azonban mindig úgy ébredt fel, hogy ő félt, nem a macska.
Az efféle jellem nem tud vallani szerelmet, ha szeret. Vagy szavai vannak a szerelemre, vagy szerelme van szavak nélkül.
Nem is lett volna ebből a regényből soha semmi, ha közbe nem jön a véletlen, a szerelmeseknek ez a hű pajtása. Ez az ugrifüles, ez az elmés vén lurkó, a véletlen, ki annyi bajt csinál.
No, de nem szidom meg, - hiszen nekünk, beszélyíróknak is jó emberünk.
II. MIBEN FOGADTAK A GRÓFNÉ ÉS AZ EZREDES?
Ebben az időben kezdte meg Mária Terézia a lóversenyeket, persze csak embrióban. A katonatisztek lovai futottak Laxenburgban. Még akkor az vékony mulatság volt a mai versenyekhez képest, de mert az udvartól jött, kivált Magyarországon mindenütt utánozták. Mert a magyar ember lelke két rekesztékből állt, mint ama furfangos kulacsok, amelyekből veres bor folyik, de ha a nyakuknál egy másik rugót nyomunk meg, ugyanaz a kulacs a fehér bort ontja. A király szeszélyétől függ csak, hogy a magyarság a lojalitástól áradozzék, vagy hogy a rebellis rekeszték csapját hagyják-e nyitva?
Természetesen Újfalun sem maradhatott el az előzködés pünkösd napján. Cselejthy grófnő palotahölgy volt, s ha a királynő pelyhesen vette volna fel a szoknyáját, ő is pelyhes szoknyában járt volna.
Még lovat is nevelt a méltóságos asszony, amelyik a tisztekével fog futtatni. Gyönyörű pej kanca volt a pozsonyi Pálfi-ménesből, vékony formás lábú, kisfejű állat, orrlyukainál, hasánál átpiroslott a nyugtalan, tüzes vér. Mucinak nevezte és minden áldott reggel tulajdon kezével adott neki a zab mellé cukrot.
A park végében, túl a malmon, volt az előzködés, mely iránt roppant érdeklődés nyilvánult. Ott volt a környék apraja nagyja; a főnemesek három vármegyéből, Pozsonyból a huszártisztek lóháton, köztük az inháber: gr. Brunszvik János.
Maga a szép grófné a táncoló Mucin vonult ki a tisztek társaságában, s kötekedve mondá útközben Waldecknek:
- Na, mibe fogad velem, ezredes, hogy az én Mucim megelőzi az ön vasderesét?
- Amibe parancsolja - felelte vígan az ezredes.
- Meg ne bánja aztán - nevetett a szép asszony kígyómosolygással.
- Hát mibe? - sürgeté az élénken.
- Lássuk csak! Hadd gondoljam ki… Hát igen; ha az ön lova lesz az első, akkor én tartozom önnek teljesíteni három kérését; ha pedig az enyém győz, akkor én diktálok három parancsot.
Hát iszen csak éppen ez kellett Waldecknek. Megdobbant a szíve örömében. Erre a véletlenre várt ő, hogy éretten hulljon ölébe az alma. Ha ő kérhet három dolgot, mit teljesítenie kell a grófnőnek, bizony közte lesz a háromnak az az édes egyik; s ha a grófnő kér hármat, - abban is ott lesz az…
Széles, domború melle kitágult, kéjjel szítta be a tavaszi levegő balzsamát. A karcsú, magas topolyfákról, melyek a rétet körülszegték, nyájasan csiripelték a verebek: »Jó reggelt, ezredes úr, jó reggelt!«
- Itt a kezem, grófné. Áll a fogadás!
A grófné is odanyújtotta lóhátról az ő kezecskéjét s amint a két kéz összefonódék, a finom harmatujjak mint virágindák a karók közé, a grófné odaszólt tréfásan a pozsonyi inháberhez:
- No, most már üsse szét kegyelmed, ha tudja.
Amire Brunszvik gróf, mivelhogy a lovaik miatt, ő maga is lovon ülvén, hozzá nem férhetett a kezeikhez, nagy hirtelen kirántotta a kardját, tisztelgett vele hódolatteljesen a grófné felé s aztán a lapjával megfordítva, lassan, gyöngéden leereszté a kezeikre:
- Szent a fogadás!
A versenytérhez érve, a grófné leszállt a lováról és átadta a lovászának, Beregi Jánosnak, aki legott sietett róla leszedni a női nyerget; a Waldeck vasderesére Nagy Józsi káplár ült.
Sorba felállottak a lovasok, a Pozsonyból jött huszártisztek és a környékbeliek, tizennégyen szám szerint.
A grófné, kinek számára hadias sátor volt verve a dombon, aranyos kopjára feltűzött smaragd-zöld posztófüggönyökből, egy kis sárga-fekete zászlót tartott a kezében. Gyönyörű, nemes alak volt, hosszú kígyózó szoknyában, habos mennyszínű selyemből, gránátpiros bársony ujjaskában. Ilyenképpen festik a piktorok fölséges édes hazánkat asszonyi formában.
Hungária ez! Csakhogy mit keres kezében a sárga-fekete jelvény? Vagy hogy éppen ezért Hungária. Az akkori.
A kürtös megfújta trombitáját, a lovasok egy vonalba igazodtak. Egy nyúl kiugrott a közelfekvő búzatáblából s amint szétnézett a szegény tapsifüles, egy nagy embergyűrűben találta magát.
- Hahó, ohó! - riogatták a parasztok.
A szegény állaton erőt vett a rémület. Megállt, hegyezte a füleit, majd ármányos ésszel nekirohant a lovasoknak s egyenest a gróf Waldeck lovának lábai alatt menekült el a kölesvetésbe.
- Átkozott nyúlja - dörmögött Nagy Józsi. - Talán az ördögök küldték most.
A grófné mosolyogva fordult Waldeckhez:
- Rossz jel kegyelmedre nézve, óbester uram!
Waldeck gróf visszamosolygott boldogan. Ej, mintha nem volna mindegy, akár az ő lova jön be előbb, akár az asszonyé.
Végigtekintve a huszárok lovain, nem látszott rajtuk valami nagy jóllét; a tavalyi ínséges takarmány és zabnélküli esztendő annál inkább. Hiszen ebből az esztendőből maradt fel ránk a siránkozó párbeszéd a ló és gazdája közt:
»Nincsen széna, nincsen abrak,
Édes lovam, agyoncsaplak.«
Mire a ló meggondolja magát és enged valamit a kosztból:
»Ne csapj agyon, édes gazdám,
Kitelelek a zab-szalmán.«
Éppen erre a nótára hegyezi már vonóját Cserka Gazsi és bandája, kik oldalvást vannak felállítva a sátornál, s olyan feszülten lesik az úrnő kezében a zászló mozdulatait, mint a lovasok. Mert erre a jelre megiramodnak a lovak s felharsan a zene.
Íme megvan a jel!
Az úrnő háromszor egymás után meghajlította a zászlócskát. Ideges hullámzás fut át a tömegen. - »Hurrá!« - kiáltják a huszárok. - A tizennégy ló száguld lovasával, mint a fergeteg. Most itt vannak, már ott vannak, hol egy-egy gomolyban, hol kibontakozva egyenként. - Ki van elöl, ki van hátul, teljes lehetetlenség felösmerni; a mente-ujjak egyformán úsznak a messzeségben, a csákók forgói egyformán lengenek.
De fölösleges is volna leírni az egész versenyt, mikor a mi tárgyunkhoz csak az tartozik, hogy a grófnő vesztett; Nagy Józsi előbb ért be a sátorhoz az inháber lován, mint a grófnő lovásza a Mucin. Ki volt pirulva, fekete szemei ragyogtak a diadalérzettől, s amint csákóját levette, csupa csapadék volt a haja, de a lóról is csurgott az izzadság.
- Derék gyerek vagy, Józsi fiam - kiáltá eléje kitörő örömmel az ezredes.
(- Bizony nagy fülesbagoly vagy - dünnyögte magában a szép asszony a vakító fehér fogai közül. Szeretett volna beleharapni Nagy Józsiba. Duzzogott, bosszankodott.)
Az óbester, aki még ha akarta volna, se tudná levenni róla a szemeit, méltán megütődék tündöklő arcának nagy beborulásán; mert hiszen olyan mindegy, hogy ki nyert, ki vesztett. Ő is csak azt fogja kérni az asszonytól, amit az asszony kérne tőle. Vagy talán?…
Nem volt ideje tovább szőni a kételyt, mert a szép kis grófné odapattant hozzá, meghajlott a térdében, pajkos engedelmességgel, enyelgő alázattal leereszté a fejét, s kacér gyermetegséggel behunyta a szemeit.
- Itt vagyok, uram, alázatos szolgálója. Várom a három parancsot.
Waldeck szinte megzavarodott a szerencséjétől a döntő pillanatban. Elvörösödött, erei megduzzadtak a halántékain, a nyelve pedig sehogy se akart indítani.
- Hamar, hamar, óbester uram. Ne remegtessen annyi ideig! Láthatja, hogy félek. (S kedvesen utánozta fogaival a vacogást, leeresztett karjaival a didergést.)
Az óbester ajkán ott lebegett már komoly érzelmeinek szóbokrétája: »Én csak egyet kérek öntől, legyen nőm, több óhajtásom nincs a világon«, de a grófnő csintalankodásai fölébresztették gyanakodását és félénkségét (mert ezek egy ágyban szoktak aludni), s különben is aranyat érő ötlete támadt: kitérő út, de mégis egyenest a célnak vágó.
- Hallgassa meg a grófnő kegyesen első kívánságomat.
- Hallgatom, vitéz óbester uram.
- Mondja meg nekem a grófnő, hogy mi lett volna az ön három kívánsága, ha ön nyeri meg a fogadást?
- Ah! - szisszent föl Martenné meglepetve a fordulattól. - Ez az ön első kívánsága?
- Ez.
- Ön nemcsak kíváncsi, édes gróf, hanem egy kicsit ravasz.
Pedig nem a ravaszság, nem a kíváncsiság súgta Waldecknek ezt a gondolatot, de az óvatosság. Csiga-biga, nyújtsd ki szarvacskádat! Előbb te, aztán én…
- Megfordult a kocka. Most már én hallgatom, kegyelmes asszonyom.
- Bolondság! Én akármit mondhatok három kívánságom gyanánt. Mi biztosítja, hogy az igazit mondom?
- A Cselejthy-címer körirata - felelte az ezredes - »Virtute et veritate«.
- Ej, az asszonyok erkölcstana és bibliája más, mint a férfiaké. De van nekem egy jó tanácsom, zálog az őszinteségre. Ígérje meg, hogy a három agyonütött kívánságomat mégis teljesíti. Ez az egyetlen biztosíték, édes gróf, hogy az igazi fiókok nyílnak meg. Nos, teljesíti?
- Lovagi szavamra fogadom, föltéve, hogy hatalmamban áll.
- Természetesen. És van még egy föltételem ráadásul.
- Ha már elkezdte a diktálást a legyőzött, hát isten neki, csak diktáljon.
- Nekem is három kívánságom van, a grófnak is; ez ugye összesen hat kívánság? Ezeket én úgy kívánom felosztani, hogy minden napra jusson egy az ebédhez. Ennélfogva hat napig szívesen látom a tisztikart és az összesereglett vendégeket ebédre.
A boldogságban úszó Waldeck gróf közbeszólt:
- Téved, grófné, csak öt kívánság van már hátra.
Mire azonban rögtön letorkolta tréfásan gróf Brunszvik:
- Mi hat napot hallottunk, hatszor jövünk, punktum. Az ördög vigye el a fösvénységedet. A kész falatot is kihúznád az ember szájából.
A grófné mosolygott:
- Lehetséges, hogy a hatodik ebédre is akadhat valami mondani valónk.
S kedves arca rejtélyes ködbe burkolózék…
- Mennydörgettét! - mondta az ősz hajú Brunszvik. - Bár addig tartanának e bohóságok, mint a Seherezade regéi.
III. A MEGHÁMOZOTT ASSZONY
A grófné nagy udvart vitt, tömérdek cselédet tartott. A régi ördögök (a mesék szerint) rábízták a szolgáikra, hogy összekevert mák, lóhere és kölesmagokból válogassák ki az egyfajtájút, az új ördögök pedig, úgy látszik, megfordították a feladatot, rábízván a magyar urakra, hogy a világ összes fajait keverjék össze. Francia volt Újfalun a szakács, angol volt a lovász, hollandus a kertész, cseh a jáger, sőt még magyar cseléd is akadt a háznál. A kastély mögötti melléképületekben különféle mesteremberek laktak. A grófnénak volt saját cipésze, saját ötvöse, saját szíjgyártója, szabója, kerékgyártója, akik rendes konvenciót húztak, leginkább naturálékban. Az úrnő délelőttjét azzal töltötte, hogy sorba járta valamennyit s nézegette a munkájukat. Mind neki dolgoztak reggeltől estig. A csizmadia cipellőket varrt szattyánból, karmazsinból, selyemből; a kovács ezüst patkót vert a kedvenc paripa lábára; a szíjgyártó korbácsot font, ha egyéb dolga nem akadt; a szabó a Bécsből érkező drága szövetekből divatos szoknyákat szabott, amelyeket (Viganeau kisasszony, a Bécsben szereplő francia táncosnő után) viganóknak neveztek.
Nagy fény volt a külső megjelenésében. Ha az úrnő kikocsizott, tizenkét lovas kísérte s két kengyelfutó, kiket gyermekkoruk óta futásra neveltek, kiszedvén lábszáraikból a vastagabb inakat. Mikor ebédhez ült, hat ágyúlövés hirdette a környéknek; ha a templomba megindult vasárnap, mind a három harang egyszerre kondult meg a toronyban. Egyszóval, akkoriban érdemes volt nagy úrnak lenni; ámbátor még ma se kellemetlen.
De azért egy ilyen kastélyos asszony korántsem volt afféle regényeket olvasó, a díványon heverésző, ideges, mihaszna lény, mint a mai előkelő dámák. A szép Johanna grófné például soha életében nem vágta a körmeit, ami nem azt akarja jelenteni, hogy azok ennélfogva hosszúra nőttek, hanem hogy elkoptak a munkában: gyomlált, hímzett, font, még vasalt is. Persze mind a maga mulatságára, gyönyörűségből. Mikor az aratóit megnézte, utána is vittek egy kis ezüstnyelű sarlót, odaállott egy kicsinyt a sorba, és a legszebb legény szedte utána a markot. Hát nem volt ez nagy mulatság? A befőttjeit maga csinálta, mindennap megjelent a konyhában, megkóstolta az ételeket, javított rajtuk, ebben sok ecet van, amabban kevés só. Sarjúgyűjtéskor maga vitte vállán a filigrán gereblyét, amit remekbe csinált az asztalosa.
Hát még a kender, az asszonyok füve! Az aztán az élvezet, a kenderrel pepecsélni. Minden esztendőben a keze munkájával előhozni egy oltárterítőt a templomnak s egy abroszt az asztalra: maga nyűtte, beáztatta, szárította, tilolta, héhölte, fonta, szőtte, fehérítette; nem volt szabad másnak hozzányúlni.
Nagy vendégségeknél ilyen abrosz került az asztalra s az ilyen abroszra legalább egy ételt ő főzött; hogy melyiket, azt a vendégnek illett kitalálni, agyba-főbe dicsérni, kétszer-háromszor megrepetálni.
Ama nevezetes ebédek elsején, melyekre a lóversenyek urait hítta meg, például a rétes szülte a legnagyobb elragadtatást; igaz, hogy jó is volt, ki volt nyújtva finomra, kisülve porhanyósra, de nem annyira ez tette olyan jóvá, mint inkább az udvarmester arcmimikája. Bezzeg, rögtön kitalálták, kinek a kis keze gyúrta.
Hanem ez nevezetes ebéd volt, vétek volna ennél sok szót fecsérelni a fogásokra, sőt a nevezetes rétesre is (hiszen holnap is ebéd lesz!), ma mindenki a fogadás eldőltére volt kíváncsi, s mihelyt a feketekávét betálalták, egy percet se akart veszteni gróf Waldeck, odafordulván a szép asszonyhoz:
- Halljuk tehát végre, hogy a háromból mi lett volna a grófné első kívánsága?
Mélységes csönd támadt. Csak azok a csacska kis kanalak csörögtek egy kicsit. A szép menyecske egykedvűen látszott szürcsölni a kávéját, s hanyagul, majdnem szórakozottan felelte:
- Az első? Oh, az igen egyszerű, kedves ezredes.
S aztán vontatott hangon folytatá:
- Arra kértem volna kegyelmedet, hogy ezt a Nagy Józsefet nevezze ki hadnagynak.
Az inháber könnyedén hajtotta meg magát.
- Ezennel kinevezem hadnagynak!
Nagy József, aki a grófi inasoknak segédkezett, menten elejtette erre örömében az ezüst nagy tálcát. A csészék, ibrikek szétgurultak, összetörtek.
Johanna nevetve mondá Nagy Józsinak:
- No, semmi az. A tálca eltalálta, hogy immár nem a kegyelmed kezébe való.
S ezzel egy üres széket mutatott neki messze lent az asztalnál:
- Üljön le közénk most már, tiszt uram!
No, ez bizony, akárki mit mond is, kedves jelenet volt. Nagy Józsi tisztességtudással előbb odajárult az úrnő kezét megcsókolni, csak azután telepedett az urak közé, akik parolát fogtak, poharat koccintottak vele, miközben dicsérték a Johanna grófnő jó szívét, aki így megsegít egy szegény ördögöt.
Magának az ezredesnek is tetszett a jó ötlet.
Előkelő gondolat volt tőle, neki, a legyőzöttnek, a győztes paripa lovasát jutalmazni. Ezek azok a finom griffek, amikhez csak azok értenek, akik az udvar levegőjét szítták. Egy kicsiséget kérni, de az is formás és kifejező legyen. Akárcsak azt mondaná ezzel: »Íme, nem haragszom rád győzelmedért, Waldeck, megteszem a legényedet hadnagynak.«
Reménye nőtt, egyre nőtt, alig várta a másnapi ebédet. A fekete kávénál fojtott hangon intézte újból a kérdését:
- Mi lett volna a második parancsa?
Johanna szemérmetesen pillantott az ezredesre, s kislányos zavarral szólt:
- Hogy a Nagy József hadnagyot nevezze ki főhadnagynak.
Az inháber meglepetve lépett hátra.
- De hisz az lehetetlen - pattant fel. - Az én ezredemben lehetetlen!
- Tudom, uram, a szabályokat - folytatá nyugodtan a grófné -, de más inháber más ezredbe a kegyelmed ajánlatára kinevezheti, s minthogy éppen itt látom Brunszvik grófot…
Az öreg Brunszvik élénken közbevágott, deres bajuszát megpederítve:
- Aki ezennel kinevezi Nagy Józsefet a saját ezredéhez főhadnagynak - s ezt azon melegében meg is indokolta -, mivelhogy én rajtam fát is vághat kend, szép húgomasszonyka.
Az újabb kívánság nagy feltűnést keltett az asztalnál, s különös megjegyzésekre adott alkalmat. Imitt-amott kétértelmű mosolyok csillantak meg az arcokon. Hm, hm! No, no! Hja, hja!
Az öreg Olgyay, a pozsonymegyei alispán, kedélyes öreg úr, hamiskás hunyorgatással súgta a szomszédjának, Bittó Pálnak:
- Immár vetkőzik belőle az asszonyi állat, Pali öcsém.
- Ugyan, ugyan! - rázta a fejét Bittó Pál. - Hiszen ha volna benne valami, nem helyeztetné át a pozsonyi ezredhez.
- Vigyázz! Nem ösmered még te az asszonyok és rókák járását.
Csak Waldeck úr vette katonás közönnyel. Egy kis szeszély, ravaszság az egész, mint mikor a furfangos játékos két értelmetlen vagy éppen együgyű húzást tesz elsőbben a sakktáblán, hogy az ellenfelét zavarba hozza. Igaz, hogy a mai dolog egy kicsit banalitás, elég lett volna Nagy Józsiból egy sütet is, de nem tesz semmit: elvégre is három kívánságból csak egyik lehet az a bizonyos, az igazi, s ha azt tenné elsőnek, hova maradna az ingerkedés poézise? Az ezredesben, ami pedig sohasem volt, nagy önbizalom támadt. Semmi kétség, a szép asszony csak bolondozott eddig. Hiszen a cukorkát is üres papirosokba takargatják előbb… Majd holnap, holnap!
Alig várta azt a holnapot. Egész éjjel nyugtalanul hempergett ágyában, a szemét se hunyta be. Reggel korán ébredt. Íme, megvirradt a döntő nap, a harmadik, az utolsó kívánság napja.
Lassan telt el a délelőtt, a verseny utolsó napja. Ott se történt semmi különös, csak éppen hogy az öreg Brunszvik alatt megbokrosodott a ló, levetette s a lába megmenyült, kificamodott a bokánál, melyet nyomban ott a helyszínén ápolás alá vett Nyirkó János, az uradalmi doktor, kifogván a türelmetlen gróf Brunszvikon, aki mennyre-földre esküdözött, hogy keresztüllövi, ha hozzányúl.
- No, hát nem nyúlok hozzá, nem bántom, csak éppen látni akarom - esküdözött a doktor.
Az ezredes káromkodott s hasonlóképpen esküdözött, hogy az ő lábán semmi látnivaló nincs, éppen csak olyan láb az, mint a többi ezredesnek a lába, ha el van menyülve. De a tisztek könyörögtek neki, persvadeálták, mire az öreg alkudozni kezdett, hogy nem lenne-e az is elég, ha az egészséges lábát mutatná meg a doktornak, - mert arról könnyebb lehúzni a csizmát.
Nagynehezen engedett, s a doktor csakugyan nem nyúlt hozzá, hanem az ezredes nagy bámulatára a lábhoz hajolva fújni kezdte s a leheletével melengetni, miközben ezeket mormogta lassan, a szótagokat ropogtatván:
»Menyülés, menj helyre,
Úristen, vidd helyre!«
Az ezredes nagyra meresztette a szemeit, hogy mi lelte a különben komoly Domine Nyirkót. Annyira mulattatta a doktor furcsasága, hogy rajta felejtette az eszét. Az pedig ravaszul csak újra elkezdte dúdolni:
»Menyülés, menj helyre,
Úristen, vidd helyre!«
S ekkor hirtelen belekapva, egy merész rántással, egyszerre elkiáltotta magát:
»A mennydörgős ménkő
Hozott ilyen rossz helyre.«
Az ezredes felordított, de már későn volt, rá volt szedve, mert akkor újra a régi jó helyén volt a lába.
Egyéb zavar, mondom, nem történt. Azaz, hogy ez se zavart meg semmit, mert az öreg inháber emiatt bizony el nem engedte volna még csak az ebédet sem: egy guruló széken vitette magát az ebédlőbe, ahol ma pattan ki a harmadik kívánság. Hiszen többet ér ez a királyné színházánál is.
A feketekávénál már szólni se kellett gróf Waldecknek; maga a türelmetlen asztaltársaság követelte:
- Halljuk a harmadik pontot! Halljuk, halljuk!
A grófné mosolyogva nézett Waldeckre:
- Megengedi, óbester uram?
Az halvány volt, mint a félénk pattantyús abban a percben, mikor az ágyút elsüti. Némán, lankadtan intett igent a fejével.
- A harmadik kívánságom az lett volna - szólt a grófné a templomi csöndben, bátor, csengő hangon -, hogy ezt a Nagy József főhadnagyot nevezze ki kapitánynak!
Az inháber ijedten kapta el a fejét, mint valami golyóbis elől. A vér eleinte a fejébe tódult, a halántékai lüktettek, azután oly fehér lett, mint a fal.
- Jól van - szólt rekedtes hangon. - Ezennel visszahelyezem Nagy Józsefet kapitánynak.
A szép asszony felkelt s egy pukedlit csinált az inháber előtt, olyan ártatlan, szelíd arccal, mint egy zárdanövendék, aki egy tankölteményt szavalt el.
- Íme, uram, ez volt az első kívánsága. Remélem, ki van elégítve?
Az ezredes dadogott valamit, az urak ellenben különösen mosolyogtak. (Köszönöm szépen az olyan kielégítést.)
- Kegyetlen kutya - súgta most a Waldeck titkába beavatott Bittó Olgyaynak.
- Dehogy az, öcsém, dehogy; sokkal inkább szerelmes macska.
Ebéd után labdajáték volt a kastély-kertben. Johanna Waldecknek nyújtotta karját visszajövet s mikor a vendégek elváltak, kedélyesen kiáltá utána:
- Holnap jön a második kívánsága, gróf. Álmodjon valami szépet és gondoljon ki magának valami olyat, ami nekem sem rossz.
Az inháber egy kis szarkazmussal jegyzé meg:
- Persze olyat, mint az első volt, a grófné kívánságaiból összetéve.
- No, ne ijesztgessen!
És megfenyegette a napernyője nyelével.
»Valami olyat gondoljon ki, ami nekem se rossz«. Ez a mondat úgy pislogott ki a mai nap eseményeiből, mint a sötét erdőből kicsinyke pásztortűz. Biztatta az ezredest, csillogott, fénylett előtte. Hátha mégis őt szereti? Hátha csak nem merte magát megkínálni. A férfié az első lépés. Hiszen az asszonytól már a célzás is elég, hogy gondoljon ki valami olyat, mi mindkettőjüknek jó.
Hiszen éppen ilyet gondolt ki, de nem fog-e vele felsülni?
Míg az inháber ezeken töprengett, addig már a hideg nézők tisztában voltak vele, hogy mindez kosarat jelent. A pletyka megindult. A szegény gróf Waldeck hogy megjárta! Részint nevettek rajta, részint sajnálták. De annál inkább szapulták az asszonyt. Oh, nincs abba annyi szemérem sem, mint a mákszem! Borzasztó az! Ilyen úri dáma, egy palotahölgy, így vicsorítja ki a foga fehérét! Hát ér a nevelés valamit? Nem ér. Ki hallott már valaha ilyet! Három nap alatt kapitánnyá avanzsíroztatja a fickót! Ugyan mi az ördögöt akar vele? S hogy megnőtt az ipsének a szarva. Peckesen jár, csörteti a kardját, hetykén pengeti a sarkantyúját és az orrán keresztül beszél, mint egy elbizakodott princ. A Borcsa szeretőjéhez hozzá se szól azóta. Hja, így van az, ha hernyóból gubó lesz!
Hanem iszen az ezredes se övezi ám szalmakötéllel a derekát. Megfelel magáért. Tromfra csak tromf jöhet. Ha a grófné három kívánsága ilyen különös volt, tudni illő, hogy most már az övé se lehet szőrmentes. Pedig még kettő van hátra.
Az egész egybegyűlt úri világ lázas kíváncsiságban égett, hogy a következő ebédnél mit követel majd gróf Waldeck? Lesz-e fullánk, tövis az értelmében, vagy pedig a szívét tálalja ki? No hiszen, az volna még csak a spektákulum.
Sem az egyiket nem tette Waldeck úr, sem a másikat, hanem így szólt ebéd után, nagy figyelem között:
- Az első kérésemet teljesítette a grófnő. Azt kívántam, hogy mondja el, mit követelt volna tőlem, ha nyertes marad. Elmondta, köszönöm.
- Úgy van, vitéz uram. Várom tehát a második parancsát.
Waldeck gróf felállott s elébe lépett:
- Mondja meg nekem őszintén, miért kívánta tőlem éppen ezt a három dolgot? Ez az én második kívánságom.
Az asszony gyöngén elpirult, egy ideig habozott; egy pünkösdi szegfű volt a keblén, azt tépdelte el apródonként.
- Ön túlságosan kíváncsi, gróf, de ha meg kell lenni, isten neki. Üljön le és húzza közelebb a székét, majd elmondom. Hiszen úgysem maradhat véka alatt.
Az inháber engedelmeskedett, leült vele szemben, állta az izzó szemeknek a ragyogását, égetését, míg a feje zúgott azoktól, amiket hallott.
- Hát úgy volt az, kedves ezredes, mert ez egy egész kis mese, hogy a Nagy Józsi kapitány, kit már én régen szemmel tartok, beállított hozzám a múlt héten és megkérte tőlem a Borcsa szobalányomat. Engedjem ki, úgymond, a szolgálatból és inkább őt tegyem be valami foglalkozásba az uradalomnál, mert levetni készül a cifra dolmányt. »Hát tetszik neked a Borcsa?« kérdém tőle. Igent intett a fejével. »Hát engem megnéztél-e már jól? - faggatom odább -, hát én tetszem-e neked?« Erre is igent intett a fejével. Nevettem nagyot és így szóltam hozzá kacagva: »De ha a Borcsa is tetszik, meg én is tetszem, hogy lehetsz akkor olyan szamár, hogy őt kéred meg feleségül és nem engem?« Erre aztán ő is nevetett: »Hiszen ha legalább kapitány volnék, nekem is más eszem volna.« »No, ha csak az a baj, Nagy Józsi, - feleltem - hát olyan kapitány leszel te már mához egy hétre, mint a pinty.« Ő csak a szemét meresztette erre: »Ne bolondozzon a méltóságos asszony!« De én csöppet se bolondoztam, tetszett a legény, elhatároztam, hogy először rangot adok neki, azután odaadom a kezemet is. Szóból szó lett. Megbeszéltük együtt, megegyeztünk - s ím ezért kívántam kegyelmedtől mind a három ízben az emelkedését.
Az asztaltársaság meglepve hallgatta ezt a csodálatos történetet egy szép hölgy szájából, ezt a különös vallomást. »Ah! Oh!« röppent el önkéntelen. A bámulat fölszisszenése mellett ott agyarkodtak az irigy pillantások is Nagy Józsira szegződve, ki nagyokat ivott s jóízűen ingatta fejét. Az bizony úgy volt, tökéletesen úgy történt!
Az inháber eleinte majd leszédült a székről, de csak addig, míg tisztába nem jött, míg vesztenivalója volt. Mikor aztán a remény utolsó szikráját is kioltották, olyan kemény lett, mint a kihűlt vas.
- Eszerint - jegyzé meg hűvösen - a naponkénti egy kívánság csak arra való volt…
- Hogy a törvénynek elég legyen téve, kedves ezredes, mely, úgy gondolom, megkívánja a tiszttől, hogy mindenik rangfokon legalább huszonnégy óráig megállapodjék.
- Ennélfogva tehát megszűnt az ok, amiért a harmadik kívánságomat holnapra kelljen halasztanom.
- Megszűnt, ha úgy tetszik - hagyta rá elbűvölő mosollyal a grófné. - Hiszen lássa, én olyan jó vagyok, mindenre rávehető, mint a szelíd bárány.
S aztán szeretetre méltó pátosszal, oktondi szelességgel kiáltott fel:
- Csend, uraim! Az én zsarnokom most hirdeti ki a harmadik és utolsó rendeletét hozzám! Nem bánom én, behunyom a szememet. Így ni! Rajta, uram!
Nem sokat kérette magát Waldeck. Szinte kikívánkozott belőle a harmadik szó.
- Mentsen fel kegyesen a holnapi ebéd alól. Ez az én harmadik kívánságom.
A menyecske érezte a méregcsöppet, de mégse tett úgy, mintha haragudnék, hanem csak úgy, mintha elszomorodott volna.
- Ah, ön igazán kellemetlen dologra kényszerít. Ön csúnya, rossz ember, ezredes! Mikor éppen holnap lesz az eljegyzési ebéd! Ej! ej, ezredes, szégyellje magát.
…És az szégyellte is magát, de úgy, hogy egy évig került minden társaságot s egész holta napjáig minden asszonyt.
IV. HOGY ÜTÖTT KI A HÁZASSÁG?
Ez volt az újfalusi regényes fogadásnak és az azt követő excentrikus házasságnak rövid, vázlatos története. A részletekből nem szivárgott ki több, csak amennyit az úrnő oly cinizmussal elmondott. Pedig én istenem, milyen szende, finom teremtésnek látszott!
Sokat beszéltek akkoriban tátott szájjal, megütközéssel erről a különös esetről széles Magyarországon, sőt még az udvarnál is nevetgéltek rajta eleget.
Emlegették tréfásan, méltatlankodva, csúfolódva, analizálták pszichológiai szempontból, egyszóval rágódtak és mulattak rajta, a rokonok pedig mérgelődtek és azt hirdették, hogy Johanna grófné tökéletes bolond. Mária Terézia őfelsége azt mondta rá nagy fejcsóválva: »Ím, ilyen az asszony az övén alul.« Hetekig tűnődtek rajta a burgban, hogy mit értett ezalatt. (Megvallom, én magam sem bírom kitalálni.)
Az eljegyzést nem sok idő múlva követte a nász. A kapitánynak nem is volt egyéb előleges észrevétele, csak az, hogy hát a Borcsa mit szól ehhez? Mi lesz a Borcsával?
- A Borcsát, fiam, férjhez adjuk valamelyik hajdúnkhoz. Itt van például a Szabó Dani. Elég szép szál legény, a Borcsa boldog lesz vele.
A Szabó Dani éppen jó pajtása volt. Sóhajtott egyet. Isten neki, hadd legyen az övé a Borcsa.
Hiszen neki ott van őhelyette a gyönyörűséges tündér úriasszony, meg az egész fölséges úri élet ráadásul: négy pej lovon járni, délelőtt bankót olvasni, délben hétfajta pecsenyét enni, délután húszféle bort kóstolgatni. Bizony bolond lenne, ha nem ízlelné.
Az esküvő után kvietált a kapitány s Bécsbe ment lakni a nagyúri feleségével. Csak éppen a mézesheteket töltötték előbb egy alföldi kastélyukban.
Hanem amilyen ragyogó gyerek volt, mint huszárkáplár, éppen olyan komikus alak lett, mint magyar nagyúr. Johanna, aki a rajongásig ragaszkodott hozzá, (éppen abban a korban volt, mikor az érzékiség a tanácsadó), az udvarnak is bemutatta, dicsekedni akart vele.
Őfelsége a királynő kegyteljesen fogadta, azon banális frázisok egyikével szólítván meg, melyekhez annyira értenek a fejedelmek, mint a csepűevéshez a komédiások. Ezeknek a száján is pántlikák jönnek ki, de szürke színben - ha »muszáj«, nemzeti színben.
- Megszokta-e már Bécset, kedves Nagy?
- Én meg, de Bécs nem akar engem megszokni - felelte Nagy József őszintén.
Ugyanis éppen a múlt héten éjjel vitte be a policáj, mert utcahosszat muzsikáltatta magát s előtte táncolt, kurjongatott a bandának.
- Neje jó barátném - folytatta az uralkodónő -, örülök, hogy az urát is megösmerhettem.
- Én is örülök - felelte Nagy József, megpödörítve a bajuszát, kedélyesen -, mert sose hittem volna, hogy felséged ilyen helyes menyecske.
A királyné türelmetlenül lépett hátra, távozást intve a kezével. Elmosolyodott benne az asszony, de a királynő homlokára ráncok gyűltek.
A nyár izzó részét a Bécs melletti Badenben töltötte az új pár, akkoriban ott nyaralt, fürdőzött az egész osztrák arisztokrácia, maga a császárnő is eljárt minden évben, lemosni magáról az uralkodás gyűröttségét. Roppant fényt fejtettek ki Nagy Józsefék cifra szerszámos lovaikkal, aranyos ruhájú csatlósaikkal, úgyhogy nem egy princ irigyelte meg. Maga Nagy Józsi pompás daliás lovas volt s emiatt szinte divatba jött a főrangú urak előtt, mind pertu voltak vele. - Szögletes egy kicsit - mondogatták -, de originális! Az originalitás nagy fiskális, mindent kiment.
Egyszer azonban meglátott éppen az »Arany kapocs« előtt egy temetési menetet, síró rokonokkal a koporsó mögött, fáklyavivőkkel a koporsó mellett, hirtelen egy gondolata támad, nosza átugratja. Még a fáklyavivőkön is keresztül ugrott a Manci lován. Az volt a bravúr, a vakmerőség.
A halottvivők leejtették ijedtökben a Szent Mihály lovát, csak az egyikben volt annyi lélek, hogy fölvett a földről egy fűzfavesszőt s azzal szeme közé vágott a lovasnak, úgy hogy mindjárt kék kolbász támadt a halántékán.
Másnap a királynő a cercle alkalmával hátat fordított Nagy Józsinak, az ismerős főurak pedig a köszönését se fogadták.
- No, ez ugyan túlságos teketória egy halott miatt! Hanem iszen helyrehozom én a hibámat.
Kinyomozta, ki volt a halott (valami Meyer volt) s Bécsnek valamennyi templomában húsz-húsz misét rendelt a lelkiüdvéért.
No, most már meg lehet elégedve Meyer úr, isten ott nyugossza. De az ismerősök hidegsége meg nem szűnt. Váltig töprengett, panaszkodott emiatt.
Egy ízben, mikor haza rándult Újfaluba, gróf Waldecknek is előhozta:
- Mind rossz szemmel néznek rám, hogy azt a koporsót átugrottam.
- Oh, nem azért.
- De mi az ördögért akkor? - kérdé Nagy József meglepetve.
- Ej, hát én hozzam az eszedbe, hogy mi történt. Gondolj csak utána, hogy egy úr ugyanekkor az arcodat vágta meg egy vesszővel.
- Ugyan? Hát mi van abban? Hiszen az is nekem fájt, hogy haragudhatnak azért?
- Oh, nem azért, hanem hogy nem kértél tőle elégtételt.
Nagy Józsi vállat vont:
- Hát nem tudtam én ezt a szokást.
Gróf Waldeck is vállat vont:
- Hja, minek eszel akkor egy tálból cseresznyét a nagy urakkal, ha a szokásaikat nem tudod?
Nagy Józsi elhatározta, hogy elégtételt kér attól az embertől, s amint visszatért a birodalmi fővárosba, mindent tűvé tett a vakmerő halottvivőért, de csak meg sem lehetett találni.
Így élt megvetésben, lenézésben, ami roppant fájt Johanna grófnőnek, s addig-addig fondorkodott, hízelgett, míg a királynőt kiengesztelte iránta. A farsang vége felé meghívót kapott egy udvari estélyre, - azt hitte Johanna, hogy ez rehabilitálni fogja a férjét, - de éppen ez a bál szegte a nyakát végképpen.
Jó tokaji borok és szép asszonyok voltak, Józsi úr mámoros lett, s ilyenkor nem bírt vele senki, még az a nagyhatalom sem, melyet udvari etikettnek neveznek. Elkezdett pajzánkodni az udvari dámákkal, az egyiknek megcsipkedte a habfehér vállát, egy másikat erővel meg akart csókolni. Zaj, sikoltozás támadt. A Nádasdyval beszélgető királynő füléhez is eljutott.
- Az egy nagy paraszt! - mondá Mária Terézia bosszúsan. - El kell távolítani!
És ettől az órától fogva meg volt halva Nagy József, sőt ezzel a szóval még a koporsót is rászegezte a királynő, soha többet nem jött felszínre, kerülték az előkelő urak, mint a bélpoklost, maga a felesége is elhidegedett tőle.
Ivásnak adta magát, egész éjszakákat dorbézolt át a saját cselédeivel, s ha ilyenkor szemrehányást tett neki a grófnő, úgy elnáspángolta, hogy arról nyögött egy hétig.
Néha eltűnt hetekre Újfaluba s ilyenkor sűrűn jöttek hírek a grófnéhoz furcsa kalandokról, amelyekben csinos, kackiás parasztmenyecskék szerepeltek. A hamu csak befedte, de ki nem oltotta az eleven parázst, újra gyúladozik, ha rá fújnak.
Végre is nem volt más megoldás két évi házasság után, mint a válás. Maga Johanna grófnő óhajtotta, s a fölséges asszony a pápához írt levéllel segítette elő.
- Hát már nem szereted? - kérdé a királynő Johannától.
- Ki nem állhatom.
- De olyan gyorsan untál rá?
- Én egy kapitányhoz akartam férjhez menni s egy durva káplárt kaptam.
Nagy Józsinak nem volt semmi kifogása, sőt örült. A grófnő nagylelkű volt az anyagiakban, a szép újfalusi uradalmat neki engedte át kárpótlásul. Ehhez a kis szerelmi sebhez derék flastrom tizennyolcezer hold - és hozzá teljes szabadság.
Nagy Józsefet beiktatta a téns vármegye annak rendje és módja szerint a szép főúri birtokba, megvolt a »magnum áldomás«, híre ment messze vidékre a szerencséjének s lányos mamák kerülgették az egész országrészből. A szép Bittó kisasszonyok kocsirúdja egyszer éppen ott tört el a kastély előtt, hát bementek a mamájukkal a kastélyba és ott maradtak másfél napig, míg a faragó a rudat kifaragta, míg a kovács megvasalta. Gyönyörű harmatarcú lányok voltak, de azért Nagy József mégse parancsolt rá a kovácsra, hogy »ne siessen kend«.
Máskor a híres aranyhajú özvegy Sárközy Lászlóné szinte erre utaztában kapta a gyomorgörcsöket, úgy hogy a frajjai beszállították a kastélyba. Furcsa véletlenek vannak a világon. De nem rágalmazásból mondom. Hiszen végre is meggyógyult két nap alatt a szép vendég - s a gazdára nem ragadt el a betegsége.
Hanem amint egyszer egyik tanyájára kocsizott (a tiszttartójával volt valami dolga éppen egy vasárnap délután), a tiszttartólak udvarán ugyancsak vígság volt, szép parasztleányok és pajkos menyecskék játszottak valami játékot: körülbelül olyat, mint »benn a farkas, künn a báránya«, ámbár mégsem azt; a nőnek vagy a férfinek, aki bent volt a gyűrűben, bekötötték a szemeit, aztán úgy vakon, találomra kellett választania s megfognia egyet, aki megcsókolja. Sok jóízű dolog keletkezett ebből, sok kacagás, sok tréfa, sok kényszercsók és néha egy igazi is. Bizony talán az egy igaziért volt kigondolva az egész játék. Mikor az új földesúr végigment az udvaron, akkor éppen egy délceg növésű menyecskének a szeme volt bekötve, az egész fejéből csak a szép fehér homloka látszott, meg a gödrös álla, no meg az a piros szájacskája, amit majd meg lehet csókolni.
A gyűrű szétfoszlott, a párok táncoltak, iregtek, forogtak, ravaszkodtak, széledeztek, s a menyecske fogdosásra terjesztett karokkal kergetőzött a vaknak bizonytalan, tapogatózó mozdulataival.
- Hopp! Megfogtalak! - kiáltá egyszerre kedvesen, s diadalmasan megragadta kezeivel Nagy Józsefet, aki éppen akkor ért a játszók közelébe. - Te leszel most már a farkas!
Az elszörnyülködés szisszenése hallatszott az urasági népség között, melynek férfi-része levett kalappal állt ott hódoló némaságban.
Nagy Józsi elmosolyodott.
- Hát jól van, húgom. Ha már megfogtál, isten neki.
A semmit se sejtő menyecske hirtelen lerántotta a köteléket, s a volt és a leendő farkas sóbálvánnyá váltak a meglepetéstől. Szabó Daniné volt, a hajdani Borcsa szobalány.
- Jaj, nagyságos uram! - szepegett a menyecske az ijedtségtől elfehéredve.
- Semmi jaj - mondá a földesúr, kibontakozva zavarából. - Ha már megfogtál, én leszek a farkas, de ide előbb azzal a csókkal.
S ezzel be se várva a feleletet, hirtelen átkapta a darázs derekát s oda cuppantotta pirosló, nedves szájára a farkasjáték törvényes járulékát.
Oh, ez a csók! Valami csodálatos édes íze volt. Mintha egyszerre parázstűz futná keresztül az ereit. S a menyecske arca is hogy kigyulladt. Kutya teremtette, de gyönyörű asszony.
Ekkoráig már előjött a tiszttartó is, akinek jelentették, hogy az uraság van itt, de biz az uraság többre vette most már a farkasjátékot a gazdasági ügyeknél s beállott a koszorúba farkasnak, hogy hátha meg tudná fogni még egyszer farkasnak azt, aki csak az imént vedlett át báránnyá egy csókkal.
Az a csók, az a csók. Nem tudta azt felejteni Nagy Józsi. Hiszen azelőtt is, leánykorában, megcsókolta sokszor, de akkor nem volt olyan jóízű. Mitől lett az olyan?
Másnap puskát vett a vállára, kileste, mikor a mezőre ment, s megszólította.
- Ej, Borcsa, Borcsa, de kár, hogy nem az én feleségem lettél!
- Bizony nem rajtam múlt - mosolygott az asszony azzal a magyaros, félig kacér, félig szomorkás mosolygással.
- Hát már most mit tegyek, Borcsa?
- Hogy mit tegyen a nagyságos úr? Hát lőjön egy-két nyulat itt a pagonyban.
- Könnyű neked beszélni, tréfálkozni.
- A nagyságos úrnak pedig nagyon nehéz. - S gúnyos pityergéssel lóbázta a szép, csillagos, lepkés főkötőjű fejét. - Szegény nagyságos urunk, de nehéz sorsa van ebben a nagy domíniumban. Oh, szegényke! szegényke!
S ezen aztán úgy kacagott, mint a gerlice.
A földesúr mindinkább rajta veszítette a szemeit. Most látta, hogy mennyivel szebbek ezek a szemek, ezek a karok, mint az erdők, rétek.
Hol volt akkor az a bolond szeme, mikor ezeket az erdőket, réteket tartotta szebbeknek?
- Mit szólnál hozzá, - kérdé rekedtes hangon - ha azt mondanám, hogy az én szívem még most is a régiben van. Az csak a haraszt volt, az a másik érzés, nem volt annak gyökere, a haraszt alatt mindig ott volt az igazi fű, most elfújta a szél a harasztot, és a fű most se sárgult, most is zöld, sőt csak megnőtt, hidd meg, a takaró alatt. Hát mit szólnál hozzá?
A menyecske vállat vont s elindult a kosarával:
- Mit szólanék? Semmit. Hiszen csak nem mondhatnám, amit akkor, hogy beszéljen a szüleimmel.
Nagy Józsi utána lépegetett.
- Hát kivel beszéljek?
- Azon már nem segít, csak az isten - mondá a menyecske egyszerűen.
- Hát az istennel beszéljek?
A Nagy Józsi hangja a szenvedélytől lett reszketeg, szaggatott, sőt ijesztő.
Az asszony összerázkódék. Eszébe jutott, hogy a nagy urak talán úgy érthetik az istennel való beszélgetést, hogy segítenek neki olyanokban, ami tisztán az ő dolga lenne. Hogy egyszer csak valaki meghal véletlen halállal, senki sem tudja, mi volt a baja, és csak annyit mondanak: »Az isten magához vette!« Sok rémes história, krónika nyargalt át a fején. Megremegett egész testében a bűntől.
- Jaj, ne az istennel, ne, ne! Inkább, inkább… az urammal.
Zavart volt, azt se tudta, mit mond; mit tudja azt az égő zsarátnok, nem is gondol vele, hogy a pernyéje merre röpül.
De Nagy Józsefet megkapta az a gondolat. Az urával beszéljek: a Szabó Danival? Ő maga hatalmazott fel. Hát beszélek vele.
Szabó Dani csendes, flegmatikus ember, aki úgy vette az asszonyt, mint egy filozóf. Az asszony arra jó, hogy az ember szeresse, ha jó kedve van, és arra jó, hogy verje meg, ha rossz kedve van. Ez a dolognak a poétikus része. Ami a prózai része, azt ez a két szó fejezi ki: »koszt és mosás«, ő főz és mos.
A földesúr még aznap magához hívatta régi pajtását, aki most már az ő cselédje volt, kezet fogott vele, megkínálta borral, a nagy megtiszteltetéstől azt se tudta Dani, hogy melyik lábán áll. Csak váltig szabadkozott, hogy nem érdemes ő olyan nagy gráciára, ilyen nagy úrral koccintgatni.
- Valaha jó pajtások voltunk, kenyeres cimborák.
- Hja, az akkor volt. Elmúlt, hála istennek.
- Hidd meg, Dani, boldogabb voltam én akkor. Hát te boldog vagy-e?
Szabó Dani vállat vont.
- Nincs, hála istennek, semmi bajom.
- Hát a feleségeddel hogy vagy megelégedve?
- Asszony, asszony. Minden asszony egyforma. Ez is csak olyan, mint a többi. Hosszú haja van és rövid esze.
A földesúr a szeme közé nézett; nyugodt volt az, mint két sima tó, azután felsóhajtott:
- Hej Dani, Dani, ha az a te Borcsád az enyém lehetne.
No, már erre Dani éppen nem talált az elméje fiókjában semmi feleletet.
De a földesúr is küzdött magával, míg előkereste az alkalmas szavakat.
- Bizony boldoggá tennél, Danikám, ha nekem adnád azt az asszonyt. Meglopni nem akarlak - lihegte akadozva -, de ha például ide adnád jó szándékkal, a saját akaratodból. Gazdag ember vagyok, mindenem van a világon, bizony nem sajnálnám tőled, ha kérnél valamit.
A Dani csak ámult meglepetésében, elvörösödött, mint a rák, a nyakától kezdve egész az üstökéig, és csak annyit hörgött sértődötten:
- Hej, nagyságos uram, nem vagyok ám én komisz ember.
Nem is feszegette többé aztán a dolgot a földesúr, soha nem szólt róla többé a Daninak, csak a Waldeck grófnak öntötte ki egyszer a szívét borozás közben. Waldeck gróf is a magáét. A Waldeck szívében még mindig a Johanna grófnő képe motoszkált, amire azt mondta Nagy József:
- Az őszi rózsának vékony már a szára, csak hozzá kell nyúlni, hogy leszakadjon.
Az inháber pedig azt jegyezte meg viszonzásul a Nagy József dolgára:
- A mágnestől a tűt csak egy másik, erősebb mágnes húzza el.
Nagy József elgondolkozott. Hm, az igaz lehet! Danit a feleségétől csak egy másik asszony tudná elidegeníteni. Hát egy ilyen asszonyt kell keresni. Ebből áll az egész.
Aminthogy volt is egy, a Nagy Józsi egyik ispánjának özvegyasszony leánya, a szép Rozáli, (kinek a férje, egy sótári kis hivatalnok, tavaly halt meg Szegeden). Pajkos, eleven jószág, csupa ötlet, csupa tudás. Azzal bízvást lehet okosan beszélni.
Mindenféle tarka hírek jártak róla. Mondják, hogy a boldogult urának könnyű volt a szemeit örökre behunyni. Eleget gyakorolta magát, hogy behunyja életében is a menyecske dolgai felett. Itt is fecsegik a kastélybeli cselédek (de, én istenem, a romlott kastélybeli cselédek szavát ki venné komolyan), hogy néha éjjelenként az ispánlak felől egy fehér ruhás női alak suhan be a kastélyba, a földesúr lakosztálya felé. Voltak, akik fel is ösmerték. De nem bizonyos az, hogy a Rozáli volna. Hiszen fehér asszony kísértete minden jóravaló kastélynak van. Hát mért ne volna az újfalusinak is? És miért volna az inkább az ispánék Rozálija?
Nem, ez sohase sült ki, hanem az bizonyos, hogy egyszer a földesúr megszólította Rozálit; a nagy jegenyefák alatt, melléje ült a padra. A tiszteletes úr kamasz fia, aki őrjöngött Rozáli után, kihallgatta a kis kőhíd alól.
- Szeretne-e férjhez menni, Rozáli? - kérdé a földesúr.
- Embere válogatja! - felelte a menyecske mosolyogva.
A földesúr a szeme közé nézett jelentőségteljesen, gúnyosan.
- Úgy érti-e az embert, hogy mekkora bajusza van, vagy hogy mekkora földje?
A szép Rozáli felkacagott:
- A szép bajuszban gyönyörködik az ember egy-két napig; de a szép erdőben, rétben örökké!
Az úr most tegezésre fordította állítólag a dolgot. (Hátha mégis van abban valami, amit a cselédek locsognak.)
- Látom, hogy okos vagy, Rozáli. Tehát férjhez kell menned okvetlenül.
- Ugyan kihez?
- Egy feleséges emberhez.
- Hát megbolondult? - felelte Rozáli. - Feleséges emberhez! Hát hova tegyem én a feleségét? Megegyem? Maga igazán mulatságos!
- Ej, egyszerűen elvál az asszonytól, mert tebeléd szeret, Rozáli, ha akarod; ahogy én ösmerlek, elveszed az eszét, úgy megy akaratod után, mint a kezes bárány.
- Hadd hallom legalább, ki az a becsületes jövendőbeli?
Az uraság egészen közel hajolt hozzá és a fülébe súgta a nevet - (nem lehetett abból hallani egy leheletnyi hangot se), hanem az már biztos, hogy a Rozáli megharagudott és eltaszította Nagy Józsefet.
- Ej, menjen! Az már sok. Egy olyan emberhez. Micsoda gondolat az magától.
- De ha akarom, Rozáli - unszolta édeskés hangon Nagy József.
- Lehetetlen, ha mondom. Ne is hozza többé elő. Nagy darab földnek kellene annak lenni.
- Például mekkorának?
- Mit tudom én?
- Hát elég lenne ilyen, mint ez az egész völgy fel a fenyves erdőig?
A Rozáli lesütötte a szemét, elgondolkozott, azután végignézte lopva a nagy szempillái alól azt az egész területet és halkan mondá:
- A rajta lévő épületekkel együtt?
- Mindenestől, Rozáli!
Ez a beszélgetés úgy egy szerdán délután eshetett. Másnap, csütörtökön, Szabó Dani, a hajdú, át lett téve a tiszttartótól az ispán udvarába szolgálatra. Rá egy hétre már széltében pletykázták, hogy a szép Rozáli nagyon utána van a Dani hajdúnak: ezer apró jele volt, kényeztette, néha a pecsenyéből a saját részét adta neki, ingerkedett vele, virágot tűzött a saját hattyúfehér kezével a sipkája mellé. Az emberek nem győzték a fejüket csóválni: »Ez nem istentől van, boszorkány-mesterség, hogy egy ilyen filigrán, finom teremtésnek egy akkora fajankó zavarja meg a fejét, akinek még azonfelül felesége is van. No, hallják, ez csak úgy lehet, hogy valami bűbájos kotyvalékot etetett vagy itatott a szerencsétlen özvegyasszonykával. Oh, szegény ispány úr, bizony elsüllyed szégyenletében, ha megtudja.«
És ez a csodálatos szerelem még mind jobban nőtt. A szegény asszonyka nem bírt a szívével. Nyáron aratáskor, hogy szeme előtt lehessen mindig a Dani, nem átallt sokszor maga is parasztos ruhába öltözni s odaállni az aratók, vagy a marokszedő leányok közé; - azt mondta, tréfából teszi, de ennek a tréfának gyökere bizony a szívébe nyúlt. Hiszen úgy oda volt, annyira nem bírt magával, hogy az a fényes nagy szeme mindig rajta legelt azon a mihaszna Danin (jó szerencse, hogy ilyenkor meg nem vágta kezét a sarlóval) s ha szerét tehette, minduntalan odament incselkedni hozzá.
A Dani eleinte csak röstelkedett, csak tette magát ostobának, vaknak, siketnek, hanem aztán később (hiszen a jégről olvadt víz is csak felforr egyszer a nagy tűznél) nekimelegedett, bátrabb lett s még meg is csipdelte néha a menyecskét, ha úgy el talált a keze szaladni.
Hamar megy az ilyen. Sarjú-kaszáláskor szép csendesen beállított az urasághoz és jelentette neki, hogy elválik a feleségétől, legyen a nagyságos úr ebben a dologban pártfogására a törvénynél.
Szabó Dani tehát elvált a nejétől (s úr lett a másikkal, elrúgván magától a hajdúságot), Nagy Józsi pedig elvehette most már a Borcsát.
Sokáig emlegetett, fényes lakodalom volt. A pozsonyi poéta, Schmidt János német poémái, melyeket erre az esküvőre írt, még máig is megmaradtak fonnyadt, elsárgult füzetkékben. A nászebéd a márványos palotateremben volt, sok előkelőség jelenlétében maga a pozsonyi alispán mondta az első pohárköszöntőt, magasztalván a mennyei gondviselést, mely az egymáshoz valókat post tot discrimina rerum összehozza.
- Úgy, úgy, vicispán uram - kiáltott közbe a vidám vőlegény. - Varjú a varjúval. Az az igazi!
Varjú a varjúval! Hát persze a varjúval. Hanem Nagy Józsi már annyira belekóstolt Bécsben a nagyúri életbe, hogy az ő fürge varjúját úgy akarta öltöztetni, ahogy a pávák járnak. A palotahölgyek bécsi szabójánál varratta neki a ruhákat, amelyekben olyan furcsa, olyan szögletes volt az új földesasszony, hogy kacagni kellett rajta, Józsi pedig nem tudott már képzelni másféle asszonyt, mint aminőket a volt felesége környezetében látott, a finomodás belevágta a körme hegyét ez egyszerű emberbe is, s lassan-lassan nagyon is parasztosnak, esetlennek kezdte találni az új feleségét. Oh jaj, másképp tudtak azok a bécsi úrnők fecsegni, kedveskedni, hajlongni, kacérkodni! Végtelenül közönségesnek látszott neki a Borcsa, mihelyt az övé lett. Sokszor mondogatta magában: »Bolondot tettem, nem hozzám való ő!« S újra elkezdett unalmában a cselédeivel borozgatni, mint mikor Johannára ráunt volt Bécsben.
De nem érdemes hosszan rajzolni ezt a kedvetlen állapotot; az történt, hogy eleinte csak unta, később azonban bosszantotta, lenézte, végig gúnyolta, elkeserítette; a szegény asszony, aki megelégedett volt Szabó Daniné korában, most egyre csak sírt, sorvadozott a ragyogó kastélytermekben.
Mert okos volt, maga is belátta, hogy nem tud a férjének tetszeni s nem bírta megállani a helyét, mint úriasszony. Elhatározta, hogy elhagyja, elválik tőle. Oly szerencsétlen volt s annyira elhagyatott.
A pozsonyi fiskális csodálkozva kérdezte, mikor előadta válási szándékát:
- De mért teszi ezt a nagyságos asszony?
A szép menyecske felsóhajtott.
- Nem tudunk összeférni. Én azt hittem, hogy a régi káplár szeretőm vesz el s jaj, uram, helyette egy finnyás kapitányt kaptam.
NE OKOSKODJ, PISTA!
1895

Olyan elbeszélést már sokat írtak, ahol az író úgy kezelte a megtörtént anyagot, úgy vitte a szálakat s úgy állitotta szembe a részleteket, hogy a semmiből egy konfliktus következzék be.
Hát iszen az is szép mesterség.
De én ehelyett egy olyan konfliktust tudok, amiből nem következik be semmi.
Ennek a története pedig a következő:
Moronyi István és Tóth István rimaszombati illetőségű lakosok barátok voltak, azaz inkább pajtások (barátok ma már csak a klastromban vannak).
Pedig ellentétes természetük volt, mégis csodálatosan vonzódtak egymáshoz. Moronyi kevés szavú, hideg, flegmatikus ember, Tóth ellenben heves véralkatával, hetyke, virtuskodó allürjeivel mint házsártos »krakéler« szerepelt a Rima folyó melletti kisváros fiatalsága közt.
Két párbaja volt már, s ez elég dísz egy ilyen kisvárosban, s mindkettő férjes asszony miatt, ami kétségkívül súlyosító körülmény.
Moronyi István nem volt valami nagy szoknyabolond, minélfogva mindjárt az első takaros szoknyába belebotlott. Ugyanis mihelyt megjött az ideje (s ezt az időt a »Budapesti Közlöny« hozza, nem a Garabonciás diák), mihelyt a VIII-ik díjosztályba jutott, átment Tornallyára és elhozta onnan feleségül a gyönyörű Szabó Erzsébetet, akit egy putnoki bálon látott meg harmadéve; nagy, fekete hajával, villogó diószín szemeivel, rózsaszínű tarlatán szoknyájában mindjárt megigézte. Valami csodálatos melegség futott végig a Moronyi erein. Úgy meggótult, úgy megittasodott a látásától, hogy azt mondta neki a souper-csárdás után:
- No, Erzsi kisasszony, ha az Isten is úgy akarja, mint én, és a miniszter is úgy akarja, mint az Isten, maga lesz az én feleségem, nem más.
Elpirult a leány és feléje legyintett mérgesen a csuromig izzadt csipkés keszkenőjével.
- Ugyan ne beszéljen erről!
Ez Moronyinak szólt, de a beszély-író sok jogai között bizonyosan ott van az is, hogy én fogadjam meg a hősöm helyett, ha nekem úgy tetszik - és ne beszéljek erről. Hát nem beszélek. Mink is? Hiszen millió ember házasodik meg a földgolyóbison évenkint. S annak mindnek van valami története, amit föl lehet ereszteni. Ezek a történetek elő is kerülnek az ereklyei homályból összes részleteikkel nagy idők múlva s eljutnak egészen az unokákig is, akik kénytelenek meghallgatni, milyen körülmények és viszontagságok között vette el a nagypapa a nagymamát. Rendesen a szekrényfiókok kikeresgélése idején jön szóba, ha a lim-lomok közül kivetődik egy elsárgult menyasszonyi fátyol darabja, vagy egyéb tárgy. Az unokák többnyire ásítanak e csodálatos részleteken, melyek a maguk idején oly melegek, bájosak és érzelmesek voltak a két főszereplőre nézve. Mily ízléstelenség volna azonban e sablon házassági történetekkel untatni az egész nagyközönséget, mely szintén megházasodott vagy férjhez ment, majdnem hasonló módon. A variációk a kifejlődésnél körülbelül csak ilyen formák: »Beszéljen a mamával!« (Izgalmas fölhevülésben mondva), vagy: »Beszéljen a leányommal!« (Ünnepélyes hangnemben mondva.)
Igénytelen nézetem szerint elegendő egyszerűen konstatálni, hogy Moronyi István megkérte Szabó Erzsébetet, s a különben kevély Szabó László némi tűnődés után hozzáadta, ekképpen okoskodván leányai előtt:
- Igaz, hogy Moronyi egyszerű hivatalnok, de kifogástalan ember. És végre is nem adhatom férjhez mindegyiteket Esterházy herceghez, mert házasulandó Esterházy herceg talán egy lehet, legfeljebb kettő. Szabó kisasszony pedig hat van. Ez tehát Maróthy szerint is lehetetlen lévén, Moronyihoz mégysz, punktum.
Így lőn, hogy Örzsike a »batyi« híres szépségű menyecskék sorába jutott. A jánosi kaputól le a lutheránus templomig, amiben benne van az egész város, ő volt a legkülönb; őt magasztalták az asszonyok és a férfiak, az ő piros arcát, ingerlő pici lábacskáit, sugár termetét, kellemetes csintalanságát; egyszóval divatban volt a kis Moronyiné, s ha a vasárnapi istentiszteletre új ruhát vett föl, bezzeg volt dolga azon a héten Findura Máté uramnak, a »Három Rózsa« mellett lakozó női kecskének; sorra érkezének boltjába a város előkelő menyecskéi ruhát varratni.
- Szakasztott olyat csináljon, lelkem Findura bácsi, mint a Moronyinéé. Ugyanolyan csipke, azok a szalagok.
Meg is csinálta a bátyó, de nem volt az őrajtuk olyan szép.
Moronyit mindenki irigyelte, s valóban ő is büszke volt a csinos asszonyra, de úgy a maga módja szerint, nem játszotta a rajongó férjet, még a gombolyag tartásáig se vitte, ami tudvalevőleg első stádiuma a papucs-uralom elösmerésének. Olyan flegmatikus volt, mint egy angol.
Még a kimenőket is megtartotta legalább háromszor hetenként. Szentül megígérte Tóth barátjának, mielőtt megházasodott, hogy minden a régiben marad. Még az oltárhoz menet is azt súgta neki Tóth, aki vőfély volt, s veszedelmesen csinosnak tartotta a menyasszonyt:
- Cserbe ne hagyj, Pista.
- Semmit se félj, Pista - súgta vissza Moronyi, megszorítva a kenyerespajtás kezét.
S valóban, mindjárt a mézesnapok után azt találta Moronyi, hogy bizonnyal jó a méz is, de a daróci se rossz a »Három Rózsá«-nál. Hiszen haza is hozathatta volna, de mit ér az a Pista nélkül, meg a többi pajtás nélkül?
Hát minden másodnap összejöttek ismét »fejezni«. Azonban ne higgye valaki, mintha meggondolatlan vérontások elé vinném az olvasót, mert meg kell jegyeznem közbe, mit jelent a fejezés Batyiban. Igen ártatlan dolog az. A nemes fiatalság nekidől az ivásnak téli esténkint, iszik-iszik, hogy szinte csicsog már a teste a sok nedvtől, ha hozzá nyúlnak; akkor aztán a végén jön a pincér, összeszámítja az egész cechet és kiveti a fejekre. Ez a fejezés. Nem igen halt meg ebbe még ember.
A fiatal asszonyka csak tűrte, tűrte egy darabig a polgári kimenőket minden másodnap, míg egy kicsit meg nem melegedett a kontya. Mihelyest azonban rájött, hogy merre vannak a csípői, legott fölrakta rájok a kezeit, hatalmaskodón.
- Az pedig nem járja, hallod-e, hogy engem minden másodnap itthon hagysz unatkozni. Miről jó ez a flangrozás?
- De a barátaim, Erzsike - szabadkozott Pista -, hiszen előre megmondtam magának még az esküvő előtt, és beleegyezett.
Az asszonyka roppant haragos arcot vágott és orrcimpái alig észrevehetően rezegni kezdtek. A rezgő orrcimpák esőt jelentenek. Pedig kár azoknak a szép ragyogó szemeknek átnedvesedni.
- Az akkor volt! Én még kiskorú voltam, nem tudtam, mi a világ, hát nem kötelező rám az akkori beleegyezés. Most nem egyezem bele, értette? Elég a barátságnak egy nap is a hétből, vagy különben kinyitom az ablakot és kikiáltom az utcának, hogy maga a legkegyetlenebb, legrosszabb férj a világon.
S ezzel félig duzzogva, félig mosolyogva az ablakhoz futott.
- Kinyissam?
- Ne, ne!
Akármilyen flegmatikus is volt Moronyi, erre mégis megijedt, átfogta az asszonyka derekát, hogy visszatartsa, s elkezdett vele alkudozni.
- Engedjen legalább két napot.
Örzsike a fejét rázta.
- Nem, nem. Mert lássa, kedves férjem-uram, maga az anyaszentegyház is megelégszik egy bőjti nappal, a péntekkel, miért kívánjon maga tőlem kettőt?
- Ugyan ne okoskodjék, Erzsike. Egy napot engedhetek, de… 
- Úgy? - pattant föl egyszerre ingerülten - ha jobban szereted a Tóth barátodat nálamnál, hát akkor mért házasodtál meg? Nem, egy szót se többet. Egy napot adok, uracskám, és egy szemernyivel sem többet.
- Örzsi, te kegyetlen vagy.
- Maga pedig udvariatlan.
- Örzsike, be kell elégedned öt nappal a hétből, ha szeretsz.
- Nem, nem.
Még csak jobban rázta a gyönyörű fejét.
Moronyi magához húzta és a melléhez szorítá erősen.
- No, hát most rázd a fejecskédet.
Persze nem lehetett mozdítani sem. Erzsike dühbe jött.
- Jaj, de goromba kezed van, mint egy… 
- Csak mondd ki bátran.
- Mint egy kocsisnak. Ereszd el a fejemet!
- Most már azért sem.
Pedig csak az egyik kezével szorította, a másikkal szórakozottan kezdte kikapcsolgatni a mellénye csontgombját.
- No, mit akarsz?
- Huh, de megszúrt valami - szisszent föl Moronyi. - Mi az ördög ez itt?
- Gombostű - felelte a menyecske diadalmasan, mert a szúrás következtében elbocsátotta Moronyi. - Oh, hála istennek! Úgy kell, úgy kell!
Mint a megszabadult madár, vidám csicsergéssel, csengő kacagással menekült a szobából ki a kertbe.
Pista lihegve ugrott föl a díványról és utána kiáltotta:
- Gyere vissza, Erzsike!
A menyecske visszafordította a haragos arcát.
- Beleegyezel az egy napba?
- Súgok valamit.
Fügét mutatott az ujjaival.
- Nem kell a súgásod - kiáltotta vissza.
Szép kicsi kert volt a Moronyié, melyet egy nagynénjétől örökölt a házzal együtt, özvegy Perecz Istvánnétól. A nagynéni kincseket talált egyszer a kertben vasfazékban elásva, és mert a leletből a harmadrészt oda kellett adni a magas kincstárnak, emiatti fölháborító bánatában megőrült és a bolondok házában halt meg Budán, hanem a kertet jókarban hagyta hatalmas gyümölcsfákkal, lombos vadgesztenyefasorral a közepén. És ami a legszebb volt, a szelíd Rima vize ott folydogált, locsogva, morogva a kert végiben. A Rima parti bokrai, füzesei voltak a kerítés.
Az egyik szögletben egy kis vörös fedelű gloriette állt, mellette a kutyaház, a néhai Pereczné kedves, nagybundájú Nerójának a lakóhelye, amely a megboldogult asszonyságot mindenüvé követte, amíg élt, a templomot sem véve ki, sőt úgy megszokta, hogy most a halála után egyes-egyedül eljár Nero a reggeli misékre. Úgy kell az egyházfinak kikergetni a templomból.
A gloriette-el szemben egy kékre festett faoszlopon egy zöld tollú, piros bóbitás papagáj ugrándozik, rőfnyi hosszú finom lánccal lévén az oszlophoz marasztalva s nagy rikácsolással fogadja az érkező Erzsikét.
Szamár! Szamár! Szamár!
(Hallgass, te csúf állat, de udvariatlan vagy!)
A papagáj természetesen csak ezt az egy szót tudja. Aki rátanította, praktikus ember lehetett, mert ha csak egyetlenegy szóról van szó az egész emberi nyelvből, hát talán ez neki a legalkalmasabb: ezzel szólíthat meg legtöbb embert.
Erzsike szeretett ingerkedni a papagájjal, amely azonfölül tudott még egyebet is, igen jól utánozta például a matrózok veszekedését. Egyszer-másszor mintha valami régi reminiszcencia csillanna meg koponyájának szűk lokalitásában, kakas-kukorékolást hallatott, némelykor ismét csirkék csipogását és a ludak gágogását mímelte.
Hogy hol tanulta mindezeket? Hát bizonyosan a hajón, melyen Braziliából hozták. A hajó nyilván baromfit szállított a tengeren, s az se lehetetlen, hogy a matrózok gyakorta veszekedtek. Mért ne akadhatnának olyan matrózok?
Erzsike szerette ezeket hallgatni.
- Úgy érzem magamat - mondogatta a férjének -, mintha ama braziliai hajón ülnék, ha ez állatot hallom.
- Csak vigyázz, lelkecském - tréfálódzott Morcnyi -, hogy valahogy meg ne kapd a tengeri betegséget.
Ma azonban nem volt éppen semmi kedve az asszonykának a zöld madárral enyelegni, melyet otthonról hozott (a staffirungjához tartozott a papagáj), odább ment morcosan, mérgesen a kanyargó utakon a kert legvégire, a szomorú fűzről letört egy suhogót, s azzal csapkodta idegesen járva-kelve a saját szoknyáját.
Nemsokára hallani lehetett, hogy a papagáj ismét szamaraz valakit. Moronyi jött a kis feleség után. Erzsike észrevette és más útra tért. Moronyi is észrevette és ő is irányt változtatott, hogy eleibe kerülhessen. Hasztalan. Úgy kerülgette egy darabig, mint lovagját a kisiklott táncosné a csárdás hevében.
- Állj meg hát, Erzsike - kiáltott rá messziről a férj. - Ne fuss hát!
- Maga se fusson utánam.
- Hát nem akarsz bevárni?
- Nem.
- Megfoglak.
S Pista keresztülgázolt most a virágpadokon egyenes irányban. A sok szegény violát és fuksziát letaposta irgalmatlanul.
- Segítségért kiáltok, ha hozzám nyúl.
- Ugyan ne okoskodj. Hát mit akarsz voltaképpen?
Erzsike összecsukta a tenyerét egy ujjon kívül, ezt az ujjat mutatta messziről.
Egy ujj, egy nap.
Pista két ujjal felelt vissza.
Két ujj, két nap!
- Korhely - sziszegte az asszonyka a fehér foga közt.
Oh, ti aranyos mézeshetek. Az ember kíváncsi, hogy mi lehet a méz alatt. Hát ezek a bohókás jelenetek vannak a méz alatt, Egy ujj, két ujj, ez a vita. Az első vita. És ez mindaddig tart, mígnem az egész kéz, mind az öt ujjával ott ragad valahol, vagy a feleségnél vagy a cimboráknál.
Azután jön az első »faché«. Édes, cukros egy bolondság ez a faché is. Egy háború a házasfelek közt, afféle golyókkal, aminőket szagos szappanhabból fújnak a gyerekek.
Pista fölhúzza az orrát, amiért az asszonyka nem hagyta magát utolérni, megfogni. »Mindennek vége köztünk«, kiáltja és visszafordul nagy mérgesen, becsapván maga után a kertajtót, - de mert az idő hűvösebbre fordul, a Nina szobalánytól, aki a tornácon lebzsel, mégis küld egy melegebb kendőt Erzsinek, mert amilyen csacsi, képes volna haragjában órákig elbarangolni a kertben hajadonfővel.
- De ne mondja fiam, Nina, hogy én küldtem.
Erzsike künn őgyeleg egy darabig, de mégis kíváncsi, hogy mit művel ezalatt a zsarnok odabent, hátha már el is vágta a nyakát borotvával. (A minap is írtak efféléről az újságok.)
Bemegy hát, de igyekszik tőle telhetőleg mérges lenni, csörömpöl a csészékkel és nagy dérrel-dúrral lökdösi az útban álló bútorokat. Zsrr, egy tányér el is tört a pohárszékben, de szerencsére az, amelyik meg volt repedve.
Dúlva-fúlva jár a szobákban, mint egy fölingerült pulyka. (Bocsássa meg, nagysád, önkéntelenül szaladt ki a tollamból ez a banális hasonlat.) Száz keresni valója akad a férje szobájában, valamint annak is a kis szalonban, mert még mindig életben van a zsarnok. Folyton járnak-kelnek nagy ajtócsapkodással, de nem szólnak egymáshoz, hanem igyekeznek vasvillás szemeket vetni egymásra, mindenféle lelkes és lelketlen tárgyakon kimutatni lelkük rettenetes háborgását. Ezen az alapon jut egy kellemetlen rúgáshoz az ájtatos Nero is s nagy vonítással rohan el Pista közeléből a szalonba, ahol a megboldogult Pereczné lábainál szép olajfestményen boldogan szunyókál az ő hű képmása.
- Gyere ide, szegény kutyuskám! Bántottak? Oh, drága jószágom. Hol fáj? Mid fáj? Nem tudsz szólni, ugye? Oh, ha szólni tudnál, tudom, azt mondanád, amit én gondolok. De nem tudsz szólni kutyus, kutyus, árva öreg kutyus. Hadd fújjam meg a helyet, ahol megrúgott az a gonosz… Nyújtsd ide a lábacskádat.
Erzsike pártját fogta a vén árvának, megsimogatta a szép fehér szőrét, aztán kivett a pohárszékből egy maradék kacsacombot, amit Pista mint kedvenc falatot délről eltett magának.
- Ne, itt van, hű Nero. Ez az övé. Edd meg! Ez legyen neked a kárpótlásod, neki a büntetése.
Nero, úgy látszik, meg volt elégedve ezzel a jogszolgáltatással, mert éppen a kutya-filozófia tartja: »ha vége jó, minden jó«, de Erzsi új szalmacsomót lökött a belvillongások tüzére. Pista kiugrott szobájából és protestált.
- Asszonyom, kikérem az ilyen tréfákat. Ez már sok. Ez már vérbe megy, asszonyom.
Az »asszonyom« megszólítást (amit a mi novellaíróink úgy szeretnek) csak akkor használja a magyar kabátos ember, ha nem bír a természetével, ha nagyon meg akarja sérteni a feleségét. Ez már mintegy a verés helyett van.
Így indult meg újra a feleselés, melynek végén kijelentette Erzsike, hogy válni akar, s nagyot toppantván a lábával, kikergette a kis szalonból.
Azonban meg van írva a bibliában (gondolom, ott van megírva): »ne menjen le a nap a te haragoddal«. A könyvek könyvében mindenki találhat valami neki valót. Ez a passzus alkalmasint a fiatal házasoknak van kitalálva (nem is az országgyűlési pártoknak). Amint a nap elfogy, amint leppegve jön az esthomály, úgy oson előle a házastársi harag. A szelíd, csöndes este békét lehel. A holdvilág fölszívja az epét, mint az itatóspapiros a tintacsöppet. Az a bolondos kis tücsök, amely valahol a falakban okvetetlenkedik, belecirpeli a maga dalait a napi gondokba.
Egész estig úgyis kifújhatták a haragjukat (hiszen olyan rémítő hosszúak ezek a nyári napok).
A Nina szobaleány behozza a papagájt éjszakára, fölbontja az ágyakat a hálószobában. Az ágyak egymás mellett vannak… De a feleség és férj kerülik egymást, rá se néznek egymásra. Eddig ez könnyű volt, de ezután… mi lesz ezután?
A csillagok benéznek a kék mennyboltozatról az ablakon át és hamiskásan hunyorgatnak. Mintha talán tudnák, hogy mi lesz.
De a fürge Nina leereszti a függönyöket és a cukormorzsákkal behintett ég künn reked. Helyettük meggyújtja a nagy majolika-lámpát, hogy megterítsen a vacsorához. Két teríték jut az asztalra, mint mindig. A két tányér ott fehérlik bambán, semmitmondón. Komor, kietlen csend van a szobában. Csak a lámpa körül vergődik, csattog két pille.
Nina bejelenti a tekintetes asszonynak, aki könyökére dőlt fejjel ül a sötétben a kis szalonban:
- Tálalva van, kérem alásan.
Erzsike szemeiben valami édes ármánykodás pajkoskodik, de az arca szomorkás, gondolkozó.
- Benn van már az úr?
- Nincs.
- Hát menjen, mondja meg neki!
Moronyi is azt kérdezi Ninától:
- Benn van már az asszony?
- Nincs.
Moronyi fölriad és szorongó érzésekkel, mint egy bűnös, indul az ebédlőbe. A szalonon kell átmennie. Erzsike már nincs ott. De a falakból száz árnyék lép ki, száz Erzsike. Mintha a ruhájuk suhogását is hallaná, amint lebbennek és elenyésznek a sejtelmes fekete árnyak. Valami sajátos üde illat párolog itt ki a bútorokból, a szőnyegekből és mindenünnen. Mintha az Erzsike hajának lenne az illata.
»Kétségtelenül meg kell engesztelnem a szegény asszonykát!«
Amint belép, oly jól esik neki a barátságos fény az ebédlőben. Sohase volt még olyan nyájas ez a lámpa. Az asszonyka háttal van fordulva, mintha a pohárszékben keresne valamit, s meg se moccan a lépteire. Pedig úgy szeretné látni az arcát, azt a durcás, szép arcot. Hiszen olyan régen látta!…
Ah, milyen meglepetés! A Pista terítéke előtt ott piroslott egy egész kacsa földi maradványa szép ropogósra megsülve. Ohó! Hisz ez egy teljes kárpótlás akar lenni a Nerónak adott combért.
S a bűnbánó Pista elmosolyodott magában:
»Játsszuk a kevélyet, mert úgy látszik, lehet«. A kacsa most több volt, mint egy egyszerű kacsa. Ez most egy szimbólum volt. In hoc signo vinces. A menyecske beadta a derekát.
Leült és jó kedvvel evett meg néhány falatot.
- Pompás egy állat - szólalt meg egyszerre közömbös, hideg hangon. - Honnan hozattad?
Erzsike vissza sem fordult, úgy felelt, kelletlenül, tompán, miközben lassankint kiszedegette hajából a tűket:
- A »Három Rózsá«-ból hozattam, - itt megállott kissé, majd később vontatva hozzátette: - mert tudtam, hogy szereted a kosztját… 
A »Három Rózsa« említése lehangolta és megfélemlítette. Egy-két harapást megint lenyelt, mire szelídebben kérdé:
- Mi az, hogy nem ülsz az asztalhoz? Nem kell miattam éhezned. Azt akarod, hogy elmenjek?
Erzsike egy szót se felelt. Csak lógatta bágyadtan, gyerekesen gömbölyű, barackvirágszín karjait jobbra-balra.
- Hát teljességgel nem akarsz enni? - rivallt rá Pista haragosan. - Felelj hát!
- Ha hagysz belőle - felelte alázatosan, csendesen.
A lágyszívű Pistát mélyen meghatotta az alázat. Ez az egy volt, ami ellenállhatatlanul vonzotta őt.
- Ugyan ne bolondozz - szólt szinte elérzékenyülve. - Nélküled én sem eszem, nem esik jól.
És lecsapta kését, kanalát, hogy nem eszik. Úgy feküdtek ott e szúrós étkezési szerszámok a fehér abroszon mozdulatlanul, keresztbe, mint a középkori lovagok fegyverei, amiket hódolat jeléül hölgyük lábához tettek.
- De a »Három Rózsá«-nál jól esik, ugye, nélkülem is?
- Az más, akkor te nem vagy ott.
- Nemsokára már itt se leszek. Hozzá kell szoknod.
- Mihez?
Erzsike akaratlanul megfordult, meg akarta nézni férje arcán, hogy nem tetteti-e magát?
- Hát elfelejtetted már, hogy mit mondtam? - kérdi némi zavarral, akadozva.
- Ugyan mit?
- Hogy válni fogunk - szólt fojtott hangon, s egy olyan ügyes mozdulatával a fejének, hogy a lebontott hajkévéje átcsapódott a két válla körül és betakarta pironkodó arcát egészen. (Veszedelmes egy jószág volt.)
- Igaz, eszembe jut - színészkedett Pista. - De olyan egészen bizonyos az?
- Majd meglátod.
- Jó, megbeszéljük - folytatá tettetett közömbösséggel -, de ülj le hát, kérlek.
S fölkelt fürgén, meg akarta a vállát fogni, hogy erővel leültesse az asztalhoz.
Erzsike nyafogva ugrott félre.
- Jaj, ne nyúlj hozzám. Az nem szabad! Inkább leülök, csak a testemhez ne nyúlj.
S leült nagy bátortalanul, ügyetlenül, mint egy bakfis, aki egy félóra előtt jött ki a sacré coeur-öktől.
Pista maga rakta ki tányérjára a combot meg a szárnyat. - Így ni, ez itt a jó falat. Meg ez is. Látod, hogy éhes vagy. Igyál egy kis borocskát is rá.
Erzsike étvággyal evett s utána csakugyan fölhajtott egy félpohár bort.
- Hát nem koccintasz velem? Mi?
Gondolkozott kissé, úgy tett a fejével, mintha arra illegetné, hogy rázni fogja, de aztán csak féloldalt fordítá (mint ahogy a rózsa van elhajolva a tövén) s behunyván a hamis nagy szemeit, odaütötte a poharát látatlanban a Pistáéhoz.
- Szent a béke - mondá Moronyi ünnepélyesen.
- Oh, nem. Ilyen hamar? Az nem lehet. Hiszen tudod, hogy áthághatlan válaszfal van közöttünk.
- Melyik fal?
- Hát a kocsmábajárás.
- Már megint? Ugyan, kicsi, ne légy már olyan akaratos.
Pista is gonosz csont, dévajkodva, orvul nyúlik át hosszú kezével hátul a nyakához, ahol az a rózsaszínű barázda szalad le a ruhaderékba. Alig is lehet azt észrevenni az Erzsi nyakán. A tündérárok kezdeténél a hajkorona tövében apró gyephajak nőnek, lágyabbak a selyemnél. Ezeket kezdte húzogatni a Pista.
- Fáj! Ne húzgáld a hajamat.
- Nem bánom én. A testedhez nem szabad nyúlnom, megtiltottad. Valamit talán mégiscsak szabad. El nem eresztem addig, míg csak nem ígéred, hogy megbékülsz.
- Te zsivány!
- Békülsz vagy nem békülsz?
- Jó, inkább békülök, mintsem a hajamat kitépázza.
- No, ha megbékültél, hát adj egy csókot.
- Ohó, nem úgy van az, uracskám. Nem úgy szokás a békét kötni.
- No, ugyan hogy? Taníts meg!
- Maga nagyon tudatlan. (S Erzsike arcán most már ármányos mosolygás ül.) A békét úgy szokás kötni, barátocskám, hogy a háborúskodó felek mindegyike enged valamit.
- No persze; hogy a kecske is jóllakjék és a káposzta is megmaradjon.
- Valóságosan úgy. Majd előadom a propoziciókat.
- Halljuk!
- Úgy csináljuk a dolgot, hogy megmarad a maga két napja, és én mégis csak egy napig fogom nélkülözni hetenkint.
- Hogy lehet az? - szólt nagy szemeket meresztve Moronyi.
- Kolumbus tojása. Hetenkint egy nap kimenője lesz, egy másik napon pedig meghíhatja ide vacsorára a Tóth Pista barátját. Jó lesz-e így?
- No, ez bizony jó lesz. Nem bánom, - nevetett Moronyi megelégedetten. - Így csakugyan jóllakik a kecske és megmarad a káposzta is. Jó, ha az embernek ilyen okos kis felesége van.
Még egy darabig azon veszekedtek, hogy melyik közülök a kecske, melyik a káposzta, de végre is elálmosodtak, a káposzta megcsókolta a kecskét, a kecske pedig a káposztát, ez volt az első viharnak édes végződése.
Azontúl Tóth Pista minden szerdai napon hivatalos volt hozzájuk. Sőt amidőn ősszel Erzsébet-napkor egy szép gránát-ékszerrel ajándékozta meg Moronyi a menyecskét, az teljesen ellágyult és a nyakába ugrott.
- Édes kis férjecském. Te igazán jó vagy, előzékeny vagy. De én se akarok hátrább maradni. Megengedem, hogy a Tóth Pista barátodat kétszer hozhatod el ezentúl egy héten.
Erre Moronyi is elérzékenyült és csak annyit bírt kiejteni, az asszonyka mind a tíz ujját összecsókolva: »Oh lelkem, lelkem!«
Tóth Pista csinos és szeretetreméltó gentleman volt, abból a fajtából, mely közbül áll a jó társaságbeli ifjúnak és a kisvárosi gavallérnak. Amiből az következik, hogy mind a két genre allürjeit fölvette, mint ahogy az öszvéren rajta van a paripa bélyege, de a szamáré is. Büszke volt a szépen kiszítt tajtékszipkáira, de a magasabb, finomabb sportban is otthonos. Tudta, hány ős kívántatik a kamarássághoz, hol kell a kamarás-kulcsot viselni; melyik rendjellel mi jár, s volt némi fogalma róla, hogy Párizsban a St.-Germain-negyedben miképpen diskurálnak a legitimista marquis-k és vicomte-ok. Természetesen csak regényekből tudta, de tudta. Nem volt se egészen rossz ember, se egészen jó fiú. Afféle szürke furcsaság. Gyöngédség és durvaság váltakoztak cselekedeteiben, s lelkében az erőszakoskodás tőszomszédságában volt elhelyezve az igazságérzet; mintha egy fiókban tartana valaki parfümöt és petróleumot.
Egyébiránt elég jó modora, elég jó nagybátyja és elég jó szabója volt. Ez a szentháromság leginkább szükséges a szeleburdi ifjúságnak.
Hogy valami foglalkozása is legyen, a vicenótáriusságot vitte ns. Gömör-varmegyében. Egy kicsit már öreg is volt arra (túl lévén a harmincon), de ez nem ártott a nimbuszának se az asszonyok, se a férfiak előtt, mert a nagybátyja még öregebb volt (túl lévén a hetvenen) s tőle nagy vagyon nézett Pistára.
A nagybácsi, kit a »nagyevő Tóth« nevezettel jeleztek a »csutorák városának« tömérdek Tóthjai közt, óriási gourmand hírében állott, a rosszakarói azt mondották róla, hogy a hasa az istene, a jóakarói pedig azt, hogy okvetlenül a guta fogja megütni. (Meg ám, de mikor?)
A nagyevő Tóth valóságosan ételekre költötte nagy jövedelmét. Finom szakácsot tartott (aki az Andrássy grófoknál szolgált azelőtt) s mindennapra hivatalos volt asztalához nyolc darab diák. Másféle embert sohasem hítt. Az úriemberek nem tudnak enni, mondá, csámcsognak, piszkálnak és finnyáskodnak. De e falánk nebulók gyönyörűséget okoztak neki.
Az iskolai év elején lisztába vette az összes diákokat, fölosztván őket harminc falanxba, minden falanxra nyolc személyt számítva. A falanxok sorba következtek ebédjeire, kötelességük lévén előtte való nap közreműködni az étlap kigondolásában. A soron levő falanx minden tagja tartozott egy cédulára fölírni, mit óhajt enni másnap, s a cédulát estig a szakács kezeibe származtatni, aki minden cédula átvételénél összeszidta az átadót, kijelentvén előtte, hogy ő az Andrássy grófoknál szolgált azelőtt.
A begyűlt cédulákat fölvitte a szakács cérnára fűzve az uraságnak, aki azokat lefekvés előtt figyelmesen áttekintvén, az ételek különböző nemei mintegy eldefiliroztak gyomorbeli szemei előtt; ezekből válogatta meg a másnapi étrendet. S ha valamely föltűnő ötlet nyilvánult egy-egy diák gasztronomikus óhajai közt, az másnap egy ezüst forint jutalomdíjat talált a szalvétája alatt. Úgy, hogy az egyesült protestáns gimnázium egész évben éjjel-nappal azon törte fejét, miféle jó ételt találjon ki a Tóth György uram parázna ínyeinek.
A »Pista öcsém«, aki tizediknek vett részt ez érdekes ebédeken, s aki mindennap hallotta György bácsinak a diákok étvágyát sarkantyúzó szavait: »Úgy egyetek a szakácsom főztjéből, fiúk, hogy e fickó az Andrássy grófoknál szolgált azelőtt«, inkább szerette a »Három Rózsa«-beli vacsorákat s még tán ezeknél is jobban a Moronyiné főztjét.
Lassankint otthonos lett barátja házában, maga a szép asszony is megbarátkozott a »borzasztó ember«-rel, mint eleinte nevezte. Örök tavasz honolt a fiatal pár fölött, sohasem veszekedtek többé a »Három Rózsa« miatt. Sőt Erzsike annyira ment engedékenységében, hogy tekintettel a bekövetkezett téli esték hosszadalmasságára, még egy napot engedett Tóth Pistának, amire Moronyi hálából nagylelkűen lemondott az egyetlen heti kimenőjéről is, mondván:
- Hisz úgyis csak a Pista kedviért megyek a »Rózsá«-ba. Jobb, ha arra az egy napra is helyembe jön a Pista, itthon mégiscsak kényelmesebb. Aztán neked se olyan unalmas, lelkem. Hiszen annyi bolondságot összefecseg a Pista… 
Egyszóval, most már sülve-főve ott volt rendes vendégül a vacsorákhoz. Még a háztartáshoz is hozzájárult, a vadászzsákmányait, vadkant, őzet, nyulakat Moronyiékhoz küldözgetve. Sőt február végén szerzett valahol két gönci hordó bakatort, azt is oda vitette; - ami egészen illendő dolog volt, mert csak nem ihatja mindig a pajtása borát.
Vidám, fesztelen, mulatságos társalgó volt. Pompásan tudta előadni élményeit s csípős, eleven megjegyzései voltak embertársaira, mindkét nembeliekre. Az Erzsike annyit nevetett, kacagott esténkint, hogy a szemei is könnybe lábbadának, s Moronyi nem győzte mondogatni a távozása után:
- No, ugye kedves gyerek, szívecském, ez a Pista?
Az Erzsike csak a fejével bólintott, hogy bizony elég kedves.
Máskor, ha elálmosodott Moronyi, még órákig eltrécselt az asszonykával, belenyúlván beszédjük az éjfélutánba, - néha a legombolyítandó pamutját is ő tartotta, s ha ilyenkor fölrezzent álmából Moronyi, mosolyogva jegyzé meg:
- Jó fiú a Pista.
Valóban összeszoktak. Tóth aljegyző úr még délelőtt is át-átszaladt Pista barátjához a megyeházból, persze nem igen találta otthon, de az se baj, egy-két percet elfecsegni a menyecskével, szintén megéri a fáradságot. Csinos és kedves az asszonyka, az egyszer bizonyos.
Így folyt az élet szép csendesen a télen át, anélkül, hogy valami történt volna. De hát mi is történjék egy kis városban? A bálok elmúltak. Erzsike nem igen vett részt bennök. A pletyka, amelyet legalább százegy szemmel kellene festeni (ha Argusnak is száz volt) és olyan éles nyelvvel, mint egy damaszcén kardpenge, és olyan gyors lábbal, mint a zergéé, és olyan nagy fültölcsérekkel, mint a szamáré, a pletyka, mondom, megütközött: »Miért nem jön ez a bálba? Oly fiatal és már nem jön. Ennek valami oka lehet.« De ha eljött volna a bálba, a pletyka akkor is fürkész vala: »Miért jár ez a bálba? Csak most keltek össze és már bálozik. Ennek valami oka lehet«.
Azután elmúlt a bőjt is. A pletyka megtalálta az okot, hogy miért nem jár Moronyi többé a korcsmába? Mert Tóth Pista se jár. S miért nem jár Tóth Pista?
Hát azt is tudjuk. De ez már csak súgni való és nem kimondani.
A pletyka tovább szimatolt, mint pihent vizsla.
…Nyomot talált (ez egy vadászcsizmáé), megint egy nyomot (ez egy picinyke cipőcskéé) s ami a két nyom között hézag van, azt a pletyka kitölti, mert a százegy szemű fej leleményes.
Én istenem, mi mindenfélét beszéltek. A kisvárosi ripsz-bútorú szalonoktól kezdve, melyeknek székei, pamlagjai kötött kézimunkával vannak díszítve, s melyeknek illatát az almárium tetejére rakott birsalmák adják, egész a kaszinó társalgási szobájáig, ki nem hagyva a Piskalszky-féle cukrászdát a »Három Rózsa« mellett, hova (a Gellért hegye helyett) élemedett úriasszonyok járnak uzsonnázni.
S e sok beszéddel fölvert hírből támadt aztán az a nagy esemény, hogy mikor május végén a megyei dzsentri ifjúság egy szigorúan zártkörű majálist adott a szabadkai erdőben, s mikor Moronyi fölbontotta a meghívóját, csak az volt odaírva: »a rendezőség tisztelettel meghívja Moronyi István urat», semmi több.
A nyomtatott szövegből az »és családját« szavak egy vastag tollvonással keresztül voltak húzva.
Moronyival szédülni kezdett a világ.
- Ki tette ezt velem? - hörögte elsápadva. - Mit akar ez jelenteni?
Igazi lassú ázsiai vér csergedezett a Moronyi ereiben. De a kitörült szó most egyszer szokatlanul fölháborította. Hogy merik kitörülni az ő Erzsikéjét?
Első érzése arra ösztökélte, fölkeresni Tóth Pistát, aki tanácsot adjon. Vette is nyomban a kalapját, melyet a zongorán hagyott a kis szalonban, ahonnan most a varrógép zaja hangzott ki. Éppen az Erzsike majálisi ruháját varrta bent Dobosné asszonyom (akinek híres volt a tűje messze földön). Ott feküdtek kiszabva, megfércelve a finom satin-szövet darabjai, alaktalanok egyenkint, de mégis a szép asszony bűbájos derekának mappája együttvéve. Ah, milyen gúnyosan vigyorogtak most rá a halomra hányt dudorok, fodrok, csipkék és szalagok. S a varrógép mintha rejtélyesen, sötéten zúgná, berregné: Flegma, Panjatovszky! Flegma, flegma, flegma!
(Mesélték egyszer valahol Pista előtt, hogy Panjatovszkynak, valahányszor indulatba gurult, a hű fegyverhordozója mindig megrántotta a mentéjét azzal a figyelmeztetéssel: »Flegma, Panjatovszky!«)
Erzsikének föltűnt a férje izgatottsága.
- Hová mégysz, Pista?
- Egy kis dolgom van a városban.
- Mikor jössz? - kérdé nyugtalanul.
- Azt az Isten tudja - felelte kurtán.
- De hiszen mindjárt ebédelünk.
- Nem bánom.
- Talán elvesztettél valamit?
- Úgy látszik.
Kiszaladt és dühös gesztusokkal, sebes léptekkel rohant egyenesen Tóth Györgyékhez, ahol még ebédnél találta az öreget a diákjaival, - de Tóth Pista nem volt ott.
- Nincs itt a Pista?
Az öreg Tóth György, aki mint karakter volt ismeretes a nyers szókimondása miatt, mérgesen felelte:
- Nincs, nincs. Ott ebédel a »Három Rózsás-nál, mert vendége van. Megjött Budapestről a másik hű pajtikája.
- Kicsoda?
- Hát az a lump, félbolond gróf Kozsibrovszky.
- A képviselő?
- Az.
- No, azt az Isten hajította le a számomra. Mert éppen egy képviselőre van szükségem.
Az öreg úr zöld ernyője alul csodálkozva tekintett föl Moronyira; most látta csak, hogy az arca dúlt és a szemei vérbe vannak borulva. Rosszat sejtett.
- Mi bajod van, hékás?
Pista félrevonta az öreget és megmutatta neki a majálisi meghívót.
- A »családja« szó ki van törülve - hörögte zordonan. - A becsületemen esett csorba.
- Úgy? - szólt gúnyosan a nagyevő Tóth. - Most már értem, miért kell neked a képviselő. Ha az ablak eltörik, üvegest keres az ember, ha a csizma kilyukad, foltozó vargát, ha a becsület kicsorbul, képviselő kell hozzá. Hát csak eredj, fiacskám, és keresd meg őket. Ott vannak a »Három Rózsá«-nál.
- És urambátyám nem ad benne tanácsot?
Tóth György bamba képet vágott, nagy szemöldökei fölszaladtak majdnem a kopasz koponyája tetejére.
- Én? Hát tudom is én már az ilyeneket. Asszonydolgok! Hol vannak azok már? Nekem már nem suhog a szoknya rejtélyesen; tizenöt év óta. Ostobaság! Van jó étvágyad? Azt mondod, hogy van. Ha van, akkor mindened van. Eredj haza és egyél nyugodtan, aztán ha megéhezel, megint egyél. Összenézegettem e földi világban hetven esztendő óta sok mindent, de úgy találom, hogy csak egy értékes dolog van benne, az - étvágy. Nem értem már én, fiam, a ti dolgaitokat. Azt mondod, hogy kitörültek egy szót a meghívóból. Hát mi az? Egy kis vonal tintából. Hogy te emiatt úgy fölháborodsz? Azt mondod, hogy ebben az egy kitörült szóban benne vagyon a feleséged. Paperlapap! Benne van biz ő a maga szoknyáiban és vállfűzőjében mindenestől, és te őt ott mindenkor megtalálod. Mit kereskedel hát, barátja az erénynek? Még azt értem, hogy ma délelőtt a szakácsom, aki az Andrássy grófoknál szolgált azelőtt, kétségbe volt esve, mert a macska beszabadult a konyhába és felnyalogatta a palacsintához szükséges tejfölét. Az most hiányzik. De mid hiányzik teneked? Mit keresel és mit akarsz?
- Mindenekelőtt fölvilágosítást akarok kérni a rendezőségtől - mondá Moronyi fojtott hangon.
- Fölvilágosítást vagy magyarázatot? - kérdé élesen az öreg.
- Az mindegy.
- Az nem mindegy, mert magyarázatot adnak, de fölvilágosítást nem.
- Nem értem.
- Ezek sohase mondják meg az igazat. Sima, finom emberek. De talán nem is akarod az igazat? Te vért akarsz vagy effélét. Ösmerlek benneteket.
- Nem, én az igazat akarom.
- Hát úgy is jól van, édes fiam. Ahhoz nem kellenek segédek. Van nekem olyan rendőrségem, aminő csak kell. Ha van igazi ok, mindjárt meg fogjuk tudni az igazit. Csak állj ide az ajtóhoz, én majd kissé nyitva hagyom, hogy magad is mindent meghallhass. És most eressz a diákjaim közé.
Moronyi engedelmeskedett; olyan zavart volt a feje, oly kuszán kergették egymást a gondolatai, hogy azt se tudta, mit cselekszik. Az öreg Tóth pedig kiment a diákokhoz és így szólt:
- Nos, nem untátok magatokat? Egy kis beszédem volt Moronyival. Derék ember, de még többet ér a felesége, csinos asszony, ugyebár? Ki ösmeri közületek?
Mind ösmerték. Hogyne ösmerték volna? Verseket írtak hozzá majd mindnyájan, ki jambusokban, ki hexameterekben.
- Ej, ej, pernahajderek! Látom, hogy szorgalmasan olvasgatjátok már a Liber Amorumot, Ovidiustól. Te Beke Gyuszi, miért pirultál el annyira? Gyere ide, gazember, hadd nyomjak egy barackot a fejedre. Hanem arra már fogadni mernék veletek egy új tajtékpipába, hogy egyitek se tudja, mit pletykáznak a városban a szép asszonyról.
A legkisebb kölyök, Otrokocsy Miska, egyszerre föltartotta a két ujját, mint mikor a klasszisban feleletre jelentkezik, s mohón kiáltott föl sipító, vékony hangján:
- Én tudom!
Tóth bácsi elkezdett vele évelődni.
- Hoppsza, te kis ragyabunkó! Hogy tudnád? Hát te akarod a tajtékpipát? No, no, lássa meg az ember. Hát iszen megkapod, ámbár még nem neked való. De ha tudod a dolgot, hát megkapod, amit mondtam. Mondjad most már te is.
- Az a hír van, kérem alásan, Tóth bácsi, hogy a Moronyinéba szerelmes a Tóth Pista, az asszony meg a Tóth Pistába.
- Ejnye, gizom-gázom, hogy mersz ilyeneket beszélni - kiáltott föl György úr nagy haragra gyúlva -, mindjárt kihozom azt a korbácsot.
S erre a másik szobába tipegett az öreg úr (amíg onnan kijön, azt már ugyan nem várja meg Otrokocsy Miska), s így szólt a megdermedve ott álló Moronyihoz:
- No, most már tudod, hogy a rendezőség által miért törültették ki a »családja« szót a többi asszonyok, akik nem olyan szépek, mint a te feleséged, de akik nem is jobbak. Most már megkaptad a fölvilágosítást, fiacskám, most már ha akarod, küldhetsz segédeket a magyarázatért is.
Világosság kellett Moronyinak, hát ott volt most a világosság. Igazság kellett neki, nos, itt van az igazság. Ez ő. Csakugyan, csakugyan. A feje zúgott, mintha harangot kongatnának benne, a fogait megcsikordította, mintha meg akarna valakit enni, de nem volt egy árva szava se. Csal, ment, ment, akár az alvajáró, lefelé a lépcsőkön, roskatag léptekkel, lassú mormogással csillapítva magát: »Flegma, Panjatovszky!«
- Semmi flegma! - felelte vissza magának. - Összetöröm a csontjait, összetöröm.
Egy szelindek feküdt keresztbe a lépcső alján, édesdeden szundikált. Moronyi szórakozottságában rálépett. A kutya fölmordult, kinyújtotta nyakát, a lábába akart harapni, de Moronyi félreugrott. A kutya lusta volt, nem vette üldözőbe, szép csendesen visszafeküdt.
Íme egy filozóf! gondolta magában Moronyi. Elképzelte, milyen kellemetlen lenne, ha a kutya meg találta volna harapni a lábikráját. Nem egy baja lenne most, de kettő. Hm, tehát lehetne három vagy négy is? Bizonyisten, még szinte jó, hogy csak egy baja van…
A kapu alatt levette a kalapját. Hűs májusi szellő meglegyintette a forró fejét; a sürgés-forgás a piacon, a napi élet érlüktetése csillapítólag hatott idegeire s imígy szőtte odább a gondolatait:
»És ez is, hát milyen baj ez is? Miről is van szó voltaképpen? (A Piskalszky-cukrászda előtt bágyadtan ült le a zöldre festett padra.) Azt mondják, hogy Tóth Pista a feleségembe szerelmes. Tetszik neki. No bizony. Hiszen nincsen fából, hogy ne tetszenék neki. Hát van valaki, akinek nem tetszik? Ha mind le akarnám szúrni és lövöldözni, akiknek tetszik, ki volna irtva a feleváros. Ebbe pedig már a király is beleszólna. Ostobaság tőlem, hogy a Pista csontjait akarom összetörni. No iszen, szép volna, ha a legjobb barátomat inzultálnám - minden ok nélkül. Összeszidom és kitiltom a házamból, ez a korrekt eljárás. Eddig ez világos volna, mint a nap, de azt mondják, hogy a feleségem is szereti a Pistát. Ez, ez! (Sóhajtott és lehorgasztotta a fejét, piszkálta, gurigálta botjával azokat a kis kavicsokat a homokban.) De ennek persze nem a Pista az oka. Mit tehet ő arról? Hát ki az oka? Az Erzsike? Oh, szegény kis lélek, mit tehetne ő a gyenge, gyámoltalan szívével, mikor még én is szerettem azt a zsivány Pistát. Én vagyok az oka, hogy odahoztam a nyakára. Én vagyok a szamár, én, én!«
S a járókelők látták, hogy dühösen veri a mellét, és tízszer is elmondja egymásután: »Én, én vagyok a szamár.« (Kár, hogy nem volt ott a papagáj, hogy bizonyította volna neki.)
Még tán sokáig ott monologizált volna, ha rá nem köszönt a saját szakácsnéja, özvegy Pogács Jánosné asszonyom, aki nagy riszálva megyen arra, egy egész kinyílt akácfa-ágat lógatva a kezében.
- Jó napot, tekintetes uram. Vártuk ám ebédre sokáig a kipangott kotyvalékkal.
- Nem jöhettem neneő. (Rimaszombatban így szólítják az alsóbb osztálybelit »néni« helyett.) Hol jár erre kegyelmed?
- Szabóni voltam. (Így mondják Batyiban »Szabóéknál« helyett.)
(Bolondul jön az ki, ha például Lop Ferencéknél jár valaki, akik az Alsó-Rimasoron laknak.)
- Mit keresett kegyelmed Szabóni? (Szabó volt a »Három Rózsa« bérlője.)
- Levelet vittem oda Tóth úrnak.
- Kitől?
Pogácsné szégyenlősen törülte meg a fején levő piros kendő lecsüngő végével a szája szegleteit, aztán fontoskodva, szemöldök-hunyorítás mellett rátette a két ujját a pirosra festett ajkaira, mondván:
- Bizony, lakat vagyon a szájamon.
- No, hát úgy is jól van, Pogácsné. Csak menjen előre, mindjárt jövök én is.
Fölkelt a padról s céltalanul bandukolt a piac túlsó végére. Semmi kétség, hogy Erzsike írt levelet Pistának. Tehát már leveleznek is. De miért ne lehetne egész ártatlan levelezés? Kottát kérhet, könyvet kérhet, sőt az se lehetetlen, hogy éppen a férje felől tudakozik, aki különös módon ment el otthonról.
Ily elmélkedések közt ért a »Rózsá«-hoz, ahonnan kihallatszott a muzsikaszó. A Pista mulat bent Kozsibrovszkyval! Csak hadd mulasson… Többet nem mulatnak együtt; szakít vele örökre.
Szíve összeszorult erre a gondolatra, de mégis volt ereje elhaladni a vendéglő előtt, haza irányítva a lépteit, pedig belülről csábító ételillatok szivárogtak ki az utcára, s érezni kezdte az éhséget. Gyomra korgott, s ha a gyomor szól, az annak a jele, hogy a lélek el van csitítva.
Azonban mihelyt a pecsenye-illat megszűnt a további levegő-rétegekben, újra szólásra jegyeztette magát a lélek:
»Ohó! (És Pista a homlokára csapott.) Hiszen nekem a rendezőket kell felelősségre vonnom. Persze, Pistát már nem küldhetem hozzájuk, de Kozsibrovszkyt ott találom.«
Visszafordult és benyitott a vendéglőajtón. Bent nagy »muri« folyt, nagy duhajkodás. A padló tele volt öntözve borral. Az ajtónál a Pondró Jóska bandája húzta (az első banda ma Pelsőcön van Giléty Kati lakodalmán). A kerek asztalnál, amelyik már erősen föl volt bútorozva üvegekkel, makacsul kesergett egy jó kompánia, kuszált hajjal, lilaszínbe játszó vörös arcokkal. Tóth Pista ingujjra vetkőzve ül az asztalnál, könyökét vörösbor tócsába támasztva, Kozsibrovszky éppen akkor vágott egy boros cilindert a vaskályhához. Gyönyörű az, mikor úgy reccsen. Ki is volt még ott? Igaz, a Lengyel Pali, Csetneky Gedeon és a Fekete Gyurka. Mind jó fiúk. Korotnoky Laci pedig a cigány előtt mórikázott, éppen akkor komponálván egy keserves nótát, aminek muzsikáját a szegény Pondró Jóskának kellett volna valahogy eltalálni.
Rekedt, öblös hangjából éppen most bontakozott ki a nóta, mintha kis pacsirtát látna az ember kibújni a tojásból.
Szántani kén’, tavasz vagyon,
De az ekém széjjel vagyon,
Istenúgyse széjjel vagyon,
Igen nagyon széjjel vagyon.
Belezavarodott, huh, huh! hörgött egyet, aztán odaütött a gordonkás váll-lapockájára, és a falnak tántorodék.
- Becsületemre mondom, széjjel vagyon… nemesi becsületemre mondom… 
Majd elesett, de megint összeszedte magát és a cigány elé ugrott, dalolva:
A göröndöm Losoncon van,
Járomszögem Putnokon van,
Címörszögem Pelsőcön van,
Jármom, tézslám Gyarmaton van.
Hollah! Itt van a Moronyi Pista!
Erre aztán fölugrottak a cimborák. Lengyel Pali belehagyította örömében a sótartót a nagy bőgőbe.
- Ácsi more!
Tóth Pista a nyakába ugrott Moronyinak és összevissza csókolta: »Emberem vagy, Pista. Csakhogy itt vagy, Pista!«
- Ez már fordulat! - ordította Kozsibrovszky olyan vad hangon, mint egy bölény. - Száz pezsgőt ide!
A pincérek meg se moccantak. Azok már ösmerték a Kozsibrovszky nagy szavait és lapos tárcáját.
De ez egy csöppet se feszélyezte a derék grófot, ki megrázván előbb Moronyi kezeit, marha erejével a foga közé vett egy roppant súlyos karosszéket a kifeslett bőrszalagjánál fogva és egy fürge táncot lejtvén vele, letette pajkos hódolattal az asztalhoz a Moronyi Pista számára.
- Ide ülj, cimbora! De mi az ördög lelt? Mért vágsz olyan fancsali ábrázatot?
Moronyi összeráncolta a homlokát, eltolván a feléje nyújtott poharat.
- Nem iszom.
- Hát velem se koccintasz? - kérdé nyájaskodva Tóth Pista.
- Nem - felelte ez mogorván, szinte sötéten. (Azt akarta mondani »teveled éppen nem«, de csak mégis elnyelte.)
- No, no, ne okoskodj - kérlelgette Lengyel Pali -, ne tettesd magadat, te házipapucsban járó vén farkas!
Mind nekirontottak, mind megbotránkoztak, hogy mi akar ez lenni, még Korotnoky Laci is ott termett, a kis pocakos Csetneky kivette zsebéből a boxerjét s egy döffenettel ijesztgette, ha nem iszik, csak a Fekete Gyuri volt elfoglalva egyébbel, megfogván a korcsmáros kisasszony (Szabó Nellike) kedvenc angóra-macskáját, a »Zizit«, kipeckelte a száját és pezsgőt töltögetett bele. A szegény cica tüszkölt, karmolt, de nyavukolni nem tudott.
Moronyi pedig csak még jobban tiltakozott, hogy komoly ügye van, hogy nem iszik, hiszen még nem is evett ma.
- Ej, lári-fári! Nincs a világon komoly ügy! Csak egy komoly dolog van: a halál.
- Becsületbeli dolog - bökte ki a nagy faggatásokra. - Éppen azért jöttem, hogy veletek tanácskozzam. Gyere kérlek egy kicsit, Kozsibrovszky, és (tette hozzá akadozva, körültekintvén az asztalnál) tégedet is kérnélek, Csetneky.
A fölszólítottak egyszerre komoly arccal emelkedtek föl székeikről. Becsületbeli ügy! Az már más. Egy perc alatt kijózanodtak. Tóth Pista ellenben dacosan, sértődve dülöngette székét a falnak. Mi lehet az, hogy nem őt szólította föl Moronyi?
De Pondró Jóska se rest, egyszerre lecsapta a vonót, úgy látván, mintha két urat elhína valahova a harmadik. Nosza, félbe a nótát, hamar a tányért, mely a brácsos előtt volt, az szokott járni vele, de most észre nem vette az urak mozdulatát. Vetett is rá Pondró egy lesújtó pillantást: »Élhetetlen bibaszt!«
Csetneky egy ötforintost dobott a tányérba, Tóth Pista egy tizest, a selyma Kozsibrovszky ellenben mérgesen kifakadt:
- Ej, eredj a pokolba, hiszen az imént adtam egy százast. - Aztán, mintha a többinek panaszolná: - Sohase láttam ilyen szemtelen Pondrót!
Ezzel benyúlt a nadrágzsebébe, kivett onnan egy hatost, ketté harapta fogával olyan könnyedén, mint egy mandulát és odadobta a felét a tányérba.
- Ne, itt van!
Ez úri tempó volt. Imponált a prímásnak is. A fiúk mosolyogtak, a prímás ellenben vörös lett, mint a pulykataréj, rettentő gondolatok forrtak fejében, míg végre kifakadt:
- Sázsast? Sázsast? Hát láttam én a sázsast? Azs isten verje meg ezt a brácsost. Egyetlen egyser nem niztük meg ujja közst a legyet és ehol ni… 
- Miféle legyet? - kérdé kíváncsian Kozsibrovszky.
A fiúk erre megmagyarázták, hogy a Pondró-féle malacbandának a brácsos a pénztárnoka, ellenben egy közönséges házi légy viseli az ellenőri tisztet. A brácsos a tányért hordja a jobb kezében s a balkéz három ujja közé egy legyet szorít, amelyet a tányér visszahozatalánál tartozik mindnyájuk szemeláttára elevenen kiereszteni. E légy bizonyítja tisztakezűségét, mert ha a pénzhez nyúl az ujjaival, akkor a légy elrepül.
- De gyerünk már.
Átmentek a nagy étterem túlsó szögletébe, ahol Moronyi előadta a sérelmét, - de Kozsibrovszky csínyje miatt alig lehetett komolyan tanácskozni, mivel a cigányok olyan patáliát, olyan fölfordulást csináltak egymás közt, értesülvén az eltűnt százasról, hogy teljesen lehetetlen volt ignorálni.
A brácsos Murka Tóni esküdözött, hogy ő nem tolvaj, hogy az illető úr nem adott egy százast, hanem csak egy forintost, de a vén Pondró nem igen bízott a Murka Tóni igazmondásában, s rikácsoló hangon kiáltozá:
- Vetkezsés les ebből!
Az is lett volna, formális megmotozás, ha a pincérek közbe nem lépnek és föl nem világosítják az indulatok által elragadott Pondró Jóskát: hogy a méltóságos gróf Kozsibrovszky egy figurás ember, akinek sok tréfája, de kevés pénze van. Hát a tréfa valószínűbb, mint a százas.
Kozsibrovszky és Csetneky most már figyelemmel hallgathatták meg a tényálladékot. A gróf lelkiismeretes aprólékossággal vizsgálta meg a corpus delictit, a majálisi meghívót, mint ahogy egy orvos nézi meg a föltakart sebet.
- Kolibri dolog!
Moronyi lelkéről egy nagy kő látszott leesni.
- Azt hiszitek? - kérdé halkan.
- Csekélység - ismételte Kozsibrovszky -, a mostani stádiumában csekélység; de lehet belőle valami, mert a kérdés fejlődésképes éppen a felette kényes természete miatt. Eddig azonban csak az egyszerű magyarázatkérés kikerülhetlensége állott be.
Úgy beszélt apodictice és precise a dologról, mint valami egyetemi professzor egy, a maga szakmájába vágó incidensről.
Csetneky csak a fejével bólintott:
- Úgy van, úgy. Ha valaki érti, ő érti.
- Ki a főrendező? Mert annál kell reparálni legelőbb.
- Ifjabb báró Uzánczy Miklós.
- Messze lakik?
- Közel.
- Hát menjünk. - Te csak maradj veszteg, Pista, itt várj be minket.
Begombolták a kabátjaikat, a pincér lekefélte róluk a port, a szivarhamut. A tüllel dekorált tükörben megigazították a hajukat, félrecsúszott nyakkendőiket, fölhúzták a kesztyűiket, amint az már illik komoly járatban levő gentlemanekhoz, és eltávozának, az ajtóküszöbről visszakiáltván:
- Izibe visszajövünk.
A bolond is észrevehette a peckes maguktartásán, az attitüdjeiken, a megkomolyodott arcukon, hogy ők most mint segédek becsületben utaznak.
Moronyi ott maradt egyedül a balszögleti asztalnál és ebédet rendelt. Volt még egy kis maradék hideg malac és borjúvesés. Farkas-falánksággal látott a bekebelezésükhöz, bár a mulató kompánia mindegyre zavarta az átkiabálásaival:
- Hát nem ülsz át, Pista? Megbolondultál? Kire haragszol? Ne okoskodj, Pista!
- Nem ülök át - felelt lakonikus flegmával.
Sértésnek vették a cimborák. Ez casus belli. Ez vért kíván. De minthogy egy pajtás csinálja az inzultust, szépen, simán kell vele bánni. Elküldtek hozzá előbb egy parlamentert, a Fekete Gyurit, aki tisztába hozza a kérdést, miért nem ül át.
Fekete Gyuri visszajött nagy fejcsóválás közt.
- Nem lehet abból semmit kivenni. Csak annyit mond, hogy nem jön át. Meg van a Pista veszve!
Erre aztán megvesztek ők is: Korotnoky és Fekete Gyuri. Volt a Moronyi feje fölött egy szentkép, az akkori rozsnyói püspöké, ha egyenest nézték. (Rézsút nézve Garibaldit ábrázolta.) Fekete Gyuri egy szakajtó nyers tojást rendelt s arra fogadkoztak, hogy aki hamarább találja el tojással a püspököt, az söpri be az asztalra kiguberált összeget. Tóth Pista csendes, levert maradt és hallgatott mélyen, mint a sír: sőt mikor a tojáshajigálást megkezdték, egyenesen kikelt ellene:
- Nem illik a püspök képét beszennyezni. Megver az Isten!
- Ej mit - mondá Korotnoky vállat vonva. - Jobb az Isten tíz papnál!
S csak nekiröpítették biz ott a tojásokat, de olyan volt a helyzet, hogy ha valamelyik eltéved, bizonyosan a Moronyi Pistán válik rántottává, sőt ha a képet éri is, Pistának okvetlenül jut a freccsenésből.
Moronyiban kigyúlt most a harag, arca vörös lett, szeme vérbe borult, a halántékai lüktettek, az orrcimpája rezegni kezdett. Fölkapott egy széket és rájok akart rohanni, de egyszerre fölemelkedett helyéből Tóth Pista és eleibe állott a dühöngőnek:
- No, üss meg, öreg, itt vagyok. Engem üss meg, mert tudom, hogy rám haragszol. Ne bántsd ezeket a fiúkat, hisz ezek azért ingerkednek veled, mert szeretnek, apprehendálják, hogy át nem ülsz hozzánk. De te miattam nem ültél át, én vagyok az oka, én bűnhődjem. Itt a fejem, öreg, rajta van mind a két pofám, üssed jobbról, üssed balról. Nem fáj tőled, hidd meg, olyan nagyon, mint a szemrehányó, mogorva nézésed.
Olyan szelíden, olyan behízelgő hangon mondta, hogy Moronyi Pista nemcsak a széket eresztette ki a kezéből, de még a szemeiből is kibuggyant egy kis nedv.
- Ne beszélj, ne beszélj… Az Isten áldjon meg, ne beszélj, mert leveszel a lábamról, pedig… Nem hallgathatom a hangodat, egyszóval… No, jól van, nem bántalak hát, ha tüstént abbahagyjátok azt a sületlenséget a tojásokkal.
Tóth Pista felelni akart, de e percben tűnt föl az ablaknál a nagy sebbel-lobbal lihegve érkező Kozsibrovszky, csak úgy úszott utána a tavaszi köpenyeg két lebegő szárnya, mellette poroszkált élénk gesztusokkal a kis vastag Csetneky.
Moronyi elhalaványodva sietett eléjük a vörös terítékes előterembe.
- No, mi van? - kérdé messziről, rekedtes hangon. - Széna vagy szalma?
- Jobb a szénánál is - felelte vígan Kozsibrovszky -, valóságos lekaszált rozmaring.
- Hogy-hogy? - kérdé mohón.
- Mindent rendbe hoztunk.
Kozsibrovszky benyúlt a belső zsebébe és egy négy rétbe hajtott iratot vett ki, átnyújtva azt Moronyinak:
- Itt van a feleséged becsülete.
- Köszönöm - rebegte hálásan, megszorongatva a segédek kezeit, aztán átfutotta az iratot. Az volt benne a rendezőség nevében kijelentve, hogy a rendezőségnek nem is volt, nem is lehetett semmi sértő szándéka, akár Moronyi, akár tisztelt neje ellenében, a kitörült szó részint félreértéseken, részint tévedésen alapulván.
- Meg vagyok elégedve - szólt s arcára egyszeribe visszaköltözött régi kedélyessége.
Még egyszer kezet fogott a segédekkel, aztán kivette a tárcáját, kinyitotta és szép gondosan beletette a felesége becsületét.
- No, hallod - szólt Kozsibrovszky, Moronyit az ablak-fülkébe vonva -, a dolog egy kicsit nehezen ment. Valami pletykák kóvályognak a levegőben.
- Tudom.
- Annál jobb, ha tudod. Mikor még kicsi a tűz, egy kancsó vízzel lehet eloltani.
- Éppen fogom már a fülét.
- A Pistáét? - kottyantotta ki Kozsibrovszky meggondolatlanul.
- Nem. A kancsóét.
- Pszt! Másról beszélj!
Tóth Pista hozzájuk lépett, hogy fölvegye a fonalat a békülésben, ott, ahol Kozsibrovszkyék jövetele megszakította.
Amint bizalmasan, barátságosan a Moronyi vállára tette a kezét, kérő szemeivel, meleg szavával: »Légy hozzám őszinte, Pista«, meglágyította, elérzékenyíté; nem volt hozzá szíve többé azt mondani: »Menj innen«, sőt az esze kerekei is elkezdtek visszafelé forogni. Ej, voltaképpen miért is kellene nekem a Pistával rosszba jönnöm? Flegma, Panjatovszky, flegma! Elég, ha a feleségemmel nem érintkezik többé. Velem miért ne érintkezhetnék? Mert hogy a feleségemmel nem érintkezik, az az asszonynak talán kellemetlen, nekem ellenben kellemetes, s követeli az okos elővigyázat ott, ahol kár történhetik. De ha velem nem érintkezik, nekem fölötte kellemetlen, anélkül, hogy a feleségemnek kellemes legyen, és az elővigyázat se követeli, mert énbennem nem történhetik kár. Ami logika, hiába, az logika. Az ember kiveszi a gyerek kezéből a kést, hogy az meg ne vágja vele az ujját, de nem kell azért okvetlenül az ablakon kidobni, beteheti a saját zsebébe, a saját használatára… 
- Hát mégsem mondod meg, mi a bajod velem? - sürgeté Tóth Pista.
- Nem vet rá az eszed? - kérdé vontatottan a másik Pista.
- Nem.
- Nem vétettél ellenem semmit? Gondolkozzál csak!
Tóth Pista egy feszélyező pillantást vetett Kozsibrovszkyra.
- Miatta beszélhetünk - sietett Moronyi megjegyezni -, ő mindent tud.
- Váltig gondolkozom - motyogta Tóth Pista elkalandozó fejjel. (Vagy csak tettette magát az imposztor.)
- Gondolj a tízparancsolatra - vágott közbe mosolyogva az ötletes Kozsibrovszky -, ott kell valahol megtalálnod a vétségedet.
- Nem csináltam faragott képeket, nem loptam, nem öltem.
- Csacsi vagy. - Vannak még ott egyéb paragrafusok is. Csak menj tovább, tovább. Tudod könyv nélkül?
Egyszerre fölkacagott Kozsibrovszky:
- Hopp! Odaértél.
- Miről tudod? - riadt föl Moronyi elcsodálkozva.
- A kópé hirtelen elpirult s te ezt nem veszed észre. No, hallod, lelkecském, téged az Isten is férjnek teremtett.
Természetes, hogy erre még csak jobban elpirult Tóth Pista. Ostoba ez a Kozsibrovszky, hogy ha észrevesz effélét, kiböffenti. Zavarba jött, ügyetlen lett, mint valami diákgyerek, kit csínyen kapnak. Moronyi ellenben nem bírt az újra fölpiszkált idegeivel, megfogta Kozsibrovszky óraláncát (ki ne rántsd, te szerencsétlen, mert nincsen a végiben óra) és félrehúzta izgatottan:
- Mit gondolsz, te János, melyik parancsolatnál pirult el?
- Jaj, de buta vagy. Honnan tudhatnám én? De mivel sokára jött rá, hát vegyük a tizedik parancsolatot »Ne kívánjad felebarátodnak - mondjuk: a papagáját.«
- Hm!
- De már elég volt ennyi - szólt most ünnepélyesen Kozsibrovszky és közéjük lépett s elmondván dióhéjba szorítva a majálisi meghívó történetét, így folytatá: - Ami történt, történt; meg kell bocsátani. Az ember gyönge - azt mondja egy nógrádi földbirtokos, aki valami darabokat írt (a címe nem jut most eszembe). Ne legyen többé harag köztetek, fiúk. Tóth Pista jó gyerek s mindenek fölött gentleman, békét hagy ezután a családi szentélynek, hiszen annyi szép asszony van a világon, gyerekek, ahány virágbogyó a réten… 
Tóth Pista igent intett a fejével bűnbánóan és a kezét nyújtotta Moronyi felé.
- Becsületedre mondod, Pista?
- Arra mondom.
- Nem közeledsz többé az Erzsikéhez?
- Soha többé.
Erre aztán Moronyi is odanyújtotta a maga kezét elérzékenyülten, boldogan.
- Üsd szét hamar, Kozsibrovszky János!
Kozsibrovszky szétütötte és odakiáltott Pondrónak:
- Tusst!
Fölharsant a tuss s végre odavihették nagy diadallal a kerek asztalhoz Moronyit.
De lett is erre dínom-dánom, mint mikor nagy tűzre még egy rőzsét tesznek, fölcsapott a lohadó láng élénkebben; új pezsgők, új nóták, új juxok következtek.
Az óra ketyegett a fejük fölött, egyre ketyegett, néha ütött is, de föl se vették. Régen szundikáltak már még azok a kakasok is a Szabó vendéglős baromfi-udvarán; melyek az éjfélt kiáltották volt, mikor valakinek eszébe jutott: »Menjünk éjjeli zenét adni.« Mert minden jóravaló muri ezzel végződik kis városban. A hallgatag házikók zsalus ablakai előtt (a zsaluk nyílásán át rozmaring, muskátli illata szivárog ki) megállanak a barna fickók szépen karikába, maga az érdekelt fél odalapul a falhoz, hogy ha ő kitekintene, valahogy ravaszul, meg ne lássa, meg ne tudja (mintha bizony meg nem tudná úgyis), de meg jól is esik másrészt, ha valami támasztéka vagyon ilyenkor.
Azután egy jelre szólni kezd a nóta, lágyan, csendesen, mintha csak a Rima vize csobogna. A levegő édes zsongása belevegyül, az akácfák rejtélyesen susognak, zörögnek. Az az egy kis ablak úgy mosolyog, úgy nevet a fekete éjbe, amelyiknek szól. Utcahosszat a többi ablakok mintha irigy, mogorva szemek volnának. Néha megnyílik egyik-egyik a közellevők közül. Azután kisvártatva becsapják mérgesen.
Hanem az igazi, az nem nyílik meg soha. Csak a bizonytalanság kíváncsi. Ej, hogy is nyílnék meg, hisz alszik a kicsike, alszik. Mindegy az, mindegy az.
Az édes hangok megtalálják azért az ő fülecskéjét, beosonnak oda, és ha rossz álma van, megfordítják, égő kazal tetejéről, ingadozó csónak fenekéről ragyogó bálterembe átröpítik, ha pedig jót álmodik, akkor se ártanak, csak azt teszik, hogy a valóság a csaláshoz áll be szolgálatba.
S ha Majmuna tündér beleférceli a nótákat az ő álmaiba: csodálatos az ő lélegzetvétele, sóhajtása is benne látszik lenni a nótákban. Hogy jön el, miképp szivárog át a falakon keresztül, ki hozza, mi hozza, nem tudni; de hogy ott zsong, ott rezeg, ott piheg, merem állítani.
Egész vándorlás volt; az alsó Rima-sorról, ahol Beke Emma lakik, a Fekete Gyuri Flammeja, átmentek a jánosi kapuhoz, ott Petki Vilmának adtak éji zenét, a Csetneky óhajtására; onnan újra visszatértek a nagy piacra a szép Fülöp Istvánné ablaka alá (már ebben a Korotnoky-gyerek a ludas).
Mikor ennek is vége lett, odaszól a Fekete Gyuri Tóthnak:
- Hát mi lesz most, Pista?
Pista fölgyűrte a kabátja ujját és az izmos öklével megfenyegette szilajan az eget; majd barátja vállára borult szelíden, csöndesen és zokogni kezdett.
- Részeg vagy, Pista.
- Rab vagyok - hasadt ki belőle a keserűség. - Odaadtam a lelkemet a markommal.
Aztán gyűlöletteljes pillantást vetett a szivarjára gyújtogató Kozsibrovszkyra.
- Az ütötte szét - hörögte. - Az tudja.
Minden elcsendesedett lassankint. Az emberek még pletykáztak egy darabig a majálisi meghívó afférjéről, de azután meglett maga a majális is a szép, hűvös szabadkai erdőben, mely egész Ósgyánig nyúlik. Igen jól sikerült minden; a lányok sokat táncoltak, az asszonyok is jól mulattak, de Moronyiék nem voltak ott és Tóth Pista nem táncolt, se nem udvarolt, szóval föltűnően viselte magát.
A majális után visszatért a hétköznapi élet. Kozsibrovszky hazament, miután egy csomó tréfát követett el a városban. A Krikovszky-féle fűszerkereskedésben azt kérdezte roppant komoly képpel a segédektől, megpillantván az ajtónál egy zsák pörköletlen kávét, »mi legyen ez, kérem alásan?«, mire a segédek összenéztek s alattomos vigyorgással mondta az egyik: »Az kávé, uram.« Kozsibrovszky olyan buta képet tudott vágni, aminőt csak akart, de most mégis apprehendált: »Tegyék bolonddá az öregapjukat«, szólt rájuk a küszöbről haragosan, »láttam már kávét, fekete leve szokott lenni«. A segédek majd megpukkadtak nevettükben a buta emberen, s mindenkinek elbeszélték a városban, mígnem kisült, hogy az a zseniális Kozsibrovszky volt, mire aztán az egész város majdnem megpukkadt nevettében a Krikovszky-üzlet segédein.
Száz és száz csintalanságot tudott elkövetni egy nap alatt (igazán nem való egy honatyához). Egy író barátja is lejött a majálisra, s mikor másnap kivitte megmutatni a piacot, mely híres foszlós fehér cipójáról és a szépen megsült tök-gerezdekről, hát uramfia! amennyi kofa volt a piacon, az mind könyvolvasásban volt elmerülve, odamennek, nézik s íme, valamennyi az illető író műveit olvasta. A jámbor literátor elértette a tréfát és ráförmedt egy kackiás zeheri menyecskére, aki cseresznyét árult és felfordítva tartotta a »Magdolna a rozsokban« című regényt:
- Mit kap kend ezért az olvasásért?
- Két hatost, kérem alásan.
Egyszóval, Kozsibrovszky hazament az íróval együtt s vele a vígság is, a szép leányok, asszonyok, akik a megyéből összejöttek, elszéledének, nem maradt más az egész mulatságból, csak egy csomó összeizzadt ruhaderék, ráncaiban kiszakadt tüllszoknya s a Kozsibrovszky tréfái, melyekről még beszélgettek egy darabig - aztán elfelejtettek mindent. Jöttek a csendes szürke napok, amelyeknek nincs története. Én istenem, olyan szegény eseményekben egy kisváros. Néha egy-egy embert kiballotiroznak a kaszinóból, de azt is ritkán (hiszen ezek az emberek egész az unalomig becsületesek), néha egy-egy érzelgős leány szerelmi bánatból beleugrik a Rimába, de azt se teheti mindig - mert a Rima sokszor olyan kicsinnyé teszi magát, hogy a kis iskolás leányok levetik a partján a cipőiket, fölfogják a szoknyácskáikat s mezítláb mennek át rajta, négylevelű lóherét keresni a mamának, tisztesfüvet a nagymamának. Nekik maguknak meg a vadszegfű is szép.
Nem történik itt uraim (tisztelt olvasók) semmi, hiába várnak tőlem rendkívüli dolgokat. Szomszédok összevesznek, fölpofozzák egymást, ez képviseli a háborús eseményeket. Csapóné asszonyom rajtakapja a férjét, hogy a Lajosék lakodalmán az ebédlő-asztalnál a Vinga Ferencné csinos, nyerges lábát nyomkodja, s csap egy olyan patáliát, hogy az egész városban híre megyen - ez képviseli a társadalmi korrupciót. Néha valamelyik polgári kéményből eltűnnek a füstölt sonkák és kolbászok, ez képezi a kisváros bűnkrónikáját, és így tovább-tovább.
Természetes, hogy a Moronyi-esetre még sokáig voltak célozgatások - de idők folytával elhalványodott a pletyka is, mint az olyan szövet, mely sokáig volt már a napfényen. A Moronyiék jól éltek - még Nina szobalány se tudott mondani semmi gyanúsat a szomszédasszonyoknak.
Tóth Pista nem járt többé oda, ahhoz semmi kétség se fért. De mikor is járt volna? Moronyi vagy otthon volt, és akkor nem jöhetett volna oda Moronyi szeme elé; ha pedig nem volt otthon, akkor Tóth Pistával volt és akkor még kevésbé jöhetett el Moronyi mellől. Rettenetesen volt ez kigondolva. Vagy az asszony mellett volt ott a porkoláb, vagy a gavallér mellett. Pista tehát megtartotta a becsületszavát, mert az egész város tudta, hogy le van a szava kötve és mert talán kénytelen is volt megtartani.
De ha Tóth Pista nem járt, más se járt Moronyiékhoz. Az asszony, úgy látszik, restellte a történteket s alig mutatkozott a nyilvános helyeken; legföljebb vasárnap a szép városkertben, melynek élő galagonya-falai híresek messzeföldön, ott is mindig férje volt vele, vagy a félkezű Bilinszky, Moronyi anyjának, Bilinszky Magdolnának a testvére, akinek kisgyerek korában elharapta egy dühös vén ártány Eperjesen a bölcsőből kilógó jobb kezecskéjét. Még szerencse, hogy idejében elkergették, mert talán fölfalta volna a gyermeket. E szerencsétlen ártány egyébiránt idők folyamán át sok változáson ment keresztül, majd úgy szerepelt, mint egy kórházi orvos, aki a kápolnai csata után megoperálta a Bilinszky karját, majd úgy, mint egy osztrák dragonyos, ki egy ütközet hevében lenyisszantotta a hősi jobbot.
Ezen az alapon lett a honvédegylet egyik alelnöke Bilinszky, a tósztokban a »szabadságharc dicső rokkantja«, a követválasztásoknál nagy kortes s a polgári életben kataszteri igazgató.
Rajta kívül más férfi nem is járt Moronyiékhoz, sőt az asszony-vizitek is feltűnően elmaradtak. Oh, ezek a gonosz asszonyok! Még a patkányok is tanulhatnának tőlük. Természetes, hogy a menyecske boldogtalan volt, habár nem mutatta. Elvégre is vékony mulatság egy vén gavallér, aki Erzsike húgomnak hívja, néha máriást játszik és rossz kedvében epés célzásokat tesz a rokonság címén, és egy férj, aki ugyan jámbor, mint egy bárány, de éppen a jámborságánál fogva véghetetlenül unalmas.
Őszig csak kihúzták illendő békességben, közbeesvén három változatos hét az ajnácskői fürdőben, de már a hosszabb estéken gyakran támadt egy kis összezördülés.
- Úgy tartasz engem, mint egy rabot… mint a török asszonyokat szokás - fakadt ki Erzsike egyszer-másszor keserűen.
- Mért nem viselted magad becsületesebben.
Erzsike ilyenkor méregre gyullad:
- Van istened, te ember? Azt mered mondani, hogy nem vagyok becsületes?
- Dehogy merem, fiam. Hisz ott tartogatom a becsületedet az asztalfiókomban.
Valóban egy kissé eldurvult Moronyi is. (Hja, nagyon megkopik idők jártával a mézeshetek gyöngédsége). Gyakran hányta szemére a rendezők nyilatkozatát és a zöldszemű szörny, ahogy banálisan nevezik a féltékenységet, némelykor harapni akart.
De mégsem annyira az Erzsike elégedetlensége és ásításai aggasztották, mint inkább a Tóth Pista búslakodása.
- Ennek a fiúnak baja van.
Csakugyan oda volt a szegény Pista. Valami búskomorság vett rajta erőt. Nem kellett annak semmi. Járt-kelt elgótulva, kedvetlenül az emberek közt, mint a siket fürj a rozsban. Nem érdekelte se hír, se mulatság, se asszony, se más élvezet. Néha egy hétig sem borotválkozott: borostás képpel, elhanyagolt külsővel ténfergett az utcákon. Szent isten, micsoda gavallér volt ez valaha! Ha az utcán nem őgyelgett lehorgasztott fejjel, akkor a korcsmában búslakodott s húzatta fülébe azokat a legkeserűbb nótákat, amik a bánatot úgy fölpuffasztják, mint az élesztő a pampuskát.
- Bizony nem tetszik nekem ez a Tóth Pista!
Találgatták, mi baja lehet. Talán szerelmes? Ostobaság, hisz akkor minden reggel ott ülne a borbélynál. Talán a nagybátyjával zördült össze? Ej, dehogy; az öregúr éppen a múlt héten tette le a végrendeletét a közjegyzőhöz az ő javára. Hátha valami belső betegsége van? Teszem azt, valami galand-féreg.
Ez volt a legvalószínűtlenebb, tehát ezt hitte el Moronyi, s erőszakkal küldött a nyakára egy doktort, aki a galandférget kiűzze belőle.
A doktor megvizsgálta ügyes ravaszkodással, tudtán kívül és azt állította, hogy a Pistának nincsen testi baja; az a baja, hogy unja magát, attól lehet félni, hogy búskomorságba esik (az apja is abban pusztult el).
De hát mi ez ellen a medicina? Meg kellene neki házasodnia, visszanyerné az életkedvét, vagy az is elég volna, ha valakibe beleszeretne.
- Sőt ez még jobb - mondá a doktor (Paczek Ferenc) -, mert ez nem olyan drasztikus szer. Ha csak lehet, mellőzöm a drasztikus szereket.
Nosza, elkezdték most lányos házakhoz csalogatni a cimborák; gyere ide, gyere oda, de Pista összeszidta őket, hagyják őt békében; maga Moronyi a legfurfangosabb terveket gondolta ki, hogy valami érzelmi hálóba sodorhassa, sőt egyszer annyira ellágyult a bánatán, hogy rászánta magát, mikor négyszemközt voltak a »Három Rózsá«-nál, egy igen kényes pontot érinteni, ami neki is fájt.
- Hallod-e, Istvánkám, gyere el velem holnap vagy holnapután Tornallyára. Meglátogatjuk az apósomat. Öt lánya van az öregnek, egyik szebb, mint a másik. Emlékszel-e, hogy valamikor tetszett neked a feleségem?
Pista a fejével bólintott. Emlékezett.
- No, látod, mind az öt szakasztott olyan, mint a testvérük. Jössz-e?
Pista a fejét rázta, hogy nem megy, s Moronyi napról napra aggódóbb arccal ismételgette: »Nem tetszik nekem a Pista«.
Annál kellemesebben érintette tehát egy este, midőn Bilinszky nagybácsi fizetett és elment a »Három Rózsán-ból, hogy neki korán kell fölkelnie, csak ketten maradván a kerek asztalnál, Tóth Pista feléje fordult a hajdani bizalmas ábrázatával és így szólott:
- Csinálhatnánk egyszer egy görbe napot, Pista.
- Miért ne csinálhatnánk?
- Tudod mit, öreg - kezdé a régi pajkos hangon (Moronyinak csak úgy ugrált tőle a szíve örömében) -, azt hallom, cirkusz van Losoncon, szép lovak, szép produkciók és szép lovarnők. Hogy azt mondják, valami elragadó az egyik. Mindig gyengém volt a trikó. Azelőtt neked is, vén imposztor. Mit szólnál hozzá, ha egy kicsit átszaladnánk inkognitó Losoncra, megpezsgőztetni a leányokat. Ah, pardon, uram, elfelejtettem, hogy ön házas! Teringettét, de hát nem lehetne-e mindamellett? A feleségnek végre is nem kell megtudnia semmit. Hanem ehhez kellene egy kis ürügy és egy kis bátorság.
Moronyi jókedvűen csapta tenyerét a Pistáéba.
- Megyek, öreg. Hogyne mennék a kedvedért? Semmi se könnyebb annál. Mikor menjünk?
- Induljunk holnap, az esti vonattal.
- De hisz akkor nem lehetünk ott az előadáson.
- Látod-e, hogy filiszter vagy? - kacagott föl Pista. (Először kacagott egy félév óta.) - Holnap este megyünk, de a holnaputáni előadásra. Azt gondolod te, hogy a missek és ladyk készen várnak ránk - s az utolsó percben is megkapjuk. A missek és ladyk bizonyára kapósak, édesem, és holnapután reggel előre kell őket lefoglalni a vacsorához.
- Yes, mylord.
Ezzel a megállapodással váltak el, hozzá téve, hogy ez azonban becsületszó terhe alatt örök titok maradjon - (mert az asszony - mondá Moronyi Pista - érzékeny háziállat). Moronyi még hazakísérte barátját, azután maga is aludni ment, útközben találkozván a vadászatról jövő Fekete Gyurival, akinek legott eldicsekedte.
- Kezd megint magához jönni a Pista.
Otthon mindjárt reggel bejelentette Erzsikének, hogy este Losoncra utazik hivatalos dologban, holnapután, szerdán hazajön, de azért tegyenek a bőröndjébe annyi inget, mintha csütörtökön jönne haza.
- Igazán hivatalos dologban mégysz? - kérdé szokása ellenére Moronyiné.
Elpirult, zavarba jött. Először csalta meg asszonykáját.
- Természetesen lelkem, természetesen.
Az asszony nem szólt többet. Nem látszott az arcán se kedvetlenség, se kételkedés, semmiféle érzelem. De a turpisság gyanakodó, azonfelül éles látása van. A turpisság analizál, meglapul és reszket. Szöget ütött a fejébe; hogy miért kérdezi az asszony, hogy igazán hivatalos dologban megyen-e s miért használja az igazán szót? Mintha csipetnyi gúny is volna a hanghordozásában.
Az ördögbe is, csak nincs ezeknek az asszonyoknak valami külön ösztönük? Ej, képzelődés! A hebehurgya regényírók tulajdonítanak nekik ilyesmit.
Ebben meg is nyugodott Moronyi és egy kalandornak a könnyed vérével hajtatott ki esti hat óra után a Losoncra induló vonathoz. Útközben megállott Tóth Györgyék előtt, fölvette a kocsira Tóth Pistát a nagy sárgabőr táskájával és a cilinderkalap tokjával egyetemben.
Az indóházban élénk, mozgalmas kép tárult ki. Az indóház, ha csak egy kisvárosé is, egy darab nagyvilág: van bizonyos európai szaga, legyenek bár putnoki kofák az utasok. Az ember akaratlanul érzi, hogy az a két vasvágány nem ér véget, csak messze; messze valahol a tengereknél. Az állomásfőnök és a vasúti őrök sapkái, maga az indóházacska sztereotip kertjével, melyben az állomásfőnökné acélzöld káposztafejei s elvirágzott georginái zöldülnek, a postaláda a falon, a telegrammdrótok az eresz alatt, a jelzőharang az ajtónál: a világ uniformisa ez… nincsen már többé külön otthon.
Volt vagy tizenöt utas. Egész érdektelen emberek. Egy kövér hentes, aki bundát hozott magával, mert az éjszakák már hűvösek, egy öregleány, guvernant-féle, kézi kosarában eleséggel - úgy látszik, nehány mákos kifli és szőlő - a krispinje zsebéből egy palack kandikált ki, mely kávéval volt megtöltve. Egy hencegő uracs (alkalmasint vigéc) a dérmegcsípte leveles szín alatt ült és finom bort kért a korcsmárostól, de rendre visszautasította fitymálón a fölhozott villányit, badacsonyit.
- Nincs valami finomabb, előkelőbb? - nyafogta negédesen és bizonyosan raccsolt volna is, ha »r« lett volna a mondatban.
A vendéglős végre megbosszankodott:
- De igenis - mondá -, van egy palack abból, amit még Mátyás király őfelsége kapált meg, mikor itt Gömörben járt.
- Hát hozza azt!
Legjobban vonta magára a figyelmet az utasok közt egy szöszke, négyéves fiúcska, kinek a nyakára egy fatáblácska volt akasztva e fölírással: »Horváth Palika, utazik Budapestre, Sándor utca 20. sz. alatt özvegy Horváth Ferencnéhez. Kéretik a közönség őt az úton gyámolítani.«
A kis fiúcskával szóba állanak az utasok:
- A mamádhoz mégy, kicsike?
- Igen, a mamához, mert beteg - feleli közömbösen. - Azt mondja a Károly, bácsi, hogy meghal.
- Hát Károly bácsi mért nem megy veled?
- Mert Károly bácsi vak és úgyse láthatná a mamát.
Míg kelletlenül felelgetett a gyerkőc, nagy érdeklődéssel vizsgálta a jelzőharangot, közel ment hozza s már-már utána akart nyúlni, hogy meghúzza, mikor az állomásfőnök ráijesztett:
- Ne bántsd, fiúcska - mert az olyan harang, hogy megharap.
Az állomásfőnök most pillantotta meg az érkező Tóth Pistát, sárgabőr szivartáskával az oldalán.
- Szervusz, Pilades! - Ni, te is itt vagy, Orestes? Természetesen. Hova mentek?
- Losoncra.
- Kár, hogy nem Pestig; a kupétokba tettem volna be ezt a gyereket. Miben utaztok?
- Pesztonkaságban semmi esetre sem - felelte Tóth Pista nevetve. - Meddig várunk?
- A feledi vonatra? Mindjárt itt lesz, már jelezték.
Kisvártatva csakugyan berobogott a pályaudvarra s a két jó barát fölkapaszkodék egy elsőosztályú kupéba. Egész egyedül voltak, fölrakták málháikat a horgolt polcokra, aztán, mint ez már szokás, elhelyezkedtek kényelmesen és megnézték az óráikat.
A vonat késett egy kicsit.
Néhány perc volt hét előtt. Az est leszállóban, mintha sötétszürke folyadékkal öntené be a távoli házakat, hegyeket és mezőket. Borongó nyugalom szállt alá. Amint az utasok elhelyezkedtek, még ez a mozgalmas hely is szinte csöndesnek látszott, csak egy-egy kehes gép tüsszentette el magát egyszer-egyszer és a vaslemezek zörögtek, melyeket a munkások most hordtak föl nagy sebbel-lobbal málhásszekerekre.
- Hopp - kiáltott föl Tóth Pista a homlokára ütve. - Elfelejtettem cigarettát venni. A táskát elhoztam, de cigaretta nincs nálam.
És kinyitotta az ajtót.
- Lekésel - aggódott Moronyi, aki nem volt szivaros.
- Dehogy! Hiszen még csak először csengettek.
S ezzel leugrott s futott az indóház kijárata felé, mert a trafik az indóház külső részén volt.
Moronyi kinyitotta az ablakot és a konduktorra kiáltott:
- Hollá konduktor!? A barátom a trafikba szaladt. Mennyi időnk van még?
- Kétszer is visszajöhet addig - felelte a konduktor, gondolata végét a mögötte álló vasúti bakterrel közölve: sőt még szerelmet is vallhat időközben a trafikos kisasszonynak.
Moronyi megnyugodott. S valóban ma soká piszmogtak. Egy földbirtokos a lovait meg a hintaját adta föl, mert holnap a saját fogatán akar kikocsizni a lóversenyre Pesten. Ezzel is sok baj volt, sőt a gépet is meg kellett itatni, etetni. Vizet és szenet vettek. A másodszori csengetés is elhangzott, és Tóth Pista mégse jött. Vitte volna el az ördög azokat a cigarettákat!
Moronyi nyugtalanul hajolt ki az ablakon. A konduktor kezdte sorba lezárni az ajtókat: Künn már sötét volt. Alak mozgott ott elég, de nem lehetett őket fölismerni.
- Pista! Hol vagy, Pista? Siess, Pista!
Senki sem felelt. Senki se jött a kupé felé. Pedig már ott állt a vasúti szolga a harang alatt, hogy megkondítsa, s akkor elindul a vonat - a Pista nélkül. De hiszen ez borzasztó. Hová lett az az ember? Lehetetlen, hogy azóta vissza ne jött volna - ha akart volna.
Hogyan? Ha akart volna? Tehát azt kell föltételezni, hogy nem akart. Teringette, ez furcsa. Igazán, nagyon furcsa! Nyugtalan érzés nyilallott szívén keresztül s valami alaktalan, megnevezhetlen gyanúféle lopódzott gondolatai közé.
De mégse lehet. Hisz itt van a köpenye, táskája, mindene. Mégse mert volna bolonddá tenni! Hisz ő akarta ezt a losonci utat! Bizonyosan valami baja vagy afférje történt innentől a trafikig vagy visszafelé.
Éppen már fölhangzott a »mehet« s megingott, meglódult az egész vagonkígyó, midőn ki akart ugrani, de az ajtó nem engedett, kétségbeesetten próbálta a másikat a túlsó oldalon, az szerencsére csak be volt téve úgy, hogy szépen leszállhatott. Most már gazdátlanul utazhatnak a táskák Losoncra.
A rosszabbik oldalon szállva le, várnia kellett, míg elhalad a hosszú vonat, csak azután ment fölkeresni Tóth Pistát. A pályaudvaron nem volt sehol. Egyenesen a trafikosleányhoz fordult.
- Volt itt Tóth úr?
- Volt.
- Cigarettát vett?
- Igen, húsz cigarettát.
- Hová ment innen?
- Visszament az ajtón a pályaudvarra.
- Megfoghatatlan! - hörögte Moronyi.
A szolgáktól és munkásoktól is tudakozódott. Mindenre akadtak szemtanúk: némelyek látták kimenni, mások látták visszamenni.
Annyi kétségtelenül konstatálva lett, hogy a szivarvásárlás után visszament a pályaudvarra. De hova lett hát? A föld csak nem nyelte el.
A telegrafista bizonyosan emlékezett, hogy a vonat elindulása percében mellette futott el.
- Merre felé?
- Nem tudom, nem emlékszem, de hogy a tyúkszememre hágott sietségében, biztosan tudom, mert még most is fáj.
Moronyi elkáromkodta magát:
- Nem lehetetlen, hogy az a csacsi Pista az utolsó másodpercben valamely legközelebbi kupéba ugrott föl. No, ez cifra dolog!
Kedvetlenül vakarta meg izzadó nagy fejét, hátrabillentve a tarkóra a fajdtyúktollas szürke kalapját.
- Mármost mi az ördögöt csináljak? A Pistának sürgönyözzek-e a »Koroná«-ba, hogy miképp maradtam el - de tudom is én azt leírni? Vagy pedig a bőröndjeink miatt sürgönyöztessek az állomásfőnökkel?
Benyitott Brózik Mihály állomásfőnökhöz és elbeszélte neki az esetet. - Hát hallottál valaha ilyet?
Az gúnyosan mosolygott a patkó alakban lelógó bajusza alatt és így szólt:
- Én azt hiszem, hogy Tóth Pista nem utazott el.
- Miért hiszed azt?
- Miért hiszem? Hát hiszem. Tudom is én, miért hiszem.
- De látták, amint mondom, hogy a trafikból visszajött.
- Igen, mert meg akart győződni, hogy téged elvisz-e a vasút valóban.
- Úgy ám, de senki se látta másodszor kimenni.
- Ostobaság! Mit tudod te azt, hogy a munkások, akik azt állítják, hogy látták kimenni, melyik kimenését konstatálják? Mert ugye, összesen kétszer kellett kimennie az én föltevésem szerint?
- No, ez igaz - hagyta rá Moronyi megrökönyödve.
- Az időpontra meg, nagyon természetesen, bajos pontosan emlékezni ily zűrzavarban.
- Lehetetlen - pattant föl Moronyi -, határozottan lehetetlen, hogy ne akart volna velem jönni. Hiszen az ő terve volt… 
- Éppen az.
- Nem értelek.
- Naiv vagy.
- És mi oka lett volna rá? Azt mondd meg nekem.
Az állomásfőnök vállat vont.
- Hja, azt én nem tudhatom. Hanem az az egy bizonyos, hogy a vasutat hiába szidják a poéták. Szamarak, azt állítják, hogy a vasút a megtestesült próza és megöli a romantikát. Azt merem neked mondani, Pista, hogy innen-onnan olyan szép szerelmi bonyodalmakat lehet vele csinálni, hogy a legjelesebb drámaíró is megnyalja a száját utánok. Én mindig ebből a szempontból nézem a vasúti intézményt és hidd meg, nagy jövője van.
- Bolond vagy, Brózik Miska. A fantázia dolgozik nálad, semmi más.
- Ej, az ördögbe, jönnie kellett a vasútnak ezért is. A világ elunta már az elcserélt leveleket a színpadi bonyodalmakra, a tóban való csolnakázást a szerelem fölébredésére és a kerti lugasokat a legédesebb légyottokra. Jönnie kellett az új világ szörnyetegének, aki kevélyen dübörgi: »Én új ruhába öltöztetem a mindenséget«.
- Mondom, fantaszta vagy, Miska. Csak mindig meg fog látszani, hogy valaha színész voltál. Hát kérlek, sürgönyözz a bőröndjeinkért, én majd Pistának lökök föl a drótra egy pár szót.
- Amint akarod.
Csak annyit írt a losonci »Korona« vendéglőbe címezve: »Ne haragudj, lemaradtam, élőszóval bővebben. Reggeli vonattal megyek.«
Erre fogta a pálcáját és mert a pályaudvar előtt nem volt kocsi, gyalog indult haza, elgondolkozva a csodálatos eseten, hánytorgatva a dolgokat különféleképpen. Szép csöndes este volt, csak az akasztó-domb felől fújt egy kis hűvös szél, mely megsuhogtatta a kukoricaszárakat. A növények közül még ezek és a mákok lábon voltak; sietve ment, majdnem izgatottan, valami nyugtalan érzés nógatta, ösztökélte a sietésre. A suhogó kukoricák mintha őhozzá szólanának: »Fuss! Fuss!« Elért az iskola nagy épületéhez. A kis patak, mely az ódon épület jobb falát nyalogatja, most még hangosabban locsogott, mint nappal, de az volt most a szava: Csitt! Csitt!
A patikához érve, megcsendült az ajtó és a Tóth György szolgája jött ki, majdnem fellökve a járdán Moronyit.
- Mi baj, Mátyás? Mit visz?
- Orvosságot. Az urunk hirtelen megbetegedett.
- Ejha!
Moronyi fejében világosság kezdett derengeni. Talán tudatták Pistával, utána futott valaki az indóházba és Pista a beteghez szaladt, zavarában őt nem is értesítve.
- Otthon van Pista úr? - kérdé.
- Nem tudom.
Minthogy éppen a Tóth-házhoz értek, Moronyi is fölszaladt megnézni az öreget; hátha ott rögtön megoldódik a mai bonyodalom is.
Az ágyban találta, körülvéve a cselédjeitől. Ott volt a szakács (aki az Andrássy grófoknál szolgált azelőtt), egy citromot facsart a vízbe; ott volt a házvezetőnő, valami pépet fent egy négyszögletű rongydarabra.
Tóth uram nagyon meghűlhetett valahol; köhögött, roppant köhögött, láza is volt és hasgörcsei, melyek koronkint éles fájdalmat okoztak. Moronyi hozzálépett és megtapogatta a homlokát:
- Mi baja, Gyuri bátyám?
- Végem van, meghalok. (Szemeit mély rezignációval fordítá a padlás felé.) Leteszem én már, öcsém, a kanalat örökre.
- Ej, ugyan, dehogy hal meg… 
- Hallod-e, hogy hörög a mellem? A marhának is így hörög, mikor haldoklik. Az bizonyos.
- Gyuri bácsi nem marha.
- Azt én jobban tudom.
És nyöszörögve fordult a falnak, intvén a kezével, hogy terhére van a sok kotyogás.
Nem is szólt többé Moronyi, csak a házvezetőnőtől kérdezte, nincs-e itthon Tóth Pista.
- Losoncon van.
Erre aztán fölkerekedett, hazament. A »Három Rózsá«nál benézett az ablakon, de Tóth Pista ott se volt. - Bilinszky itta a sörét a kerek asztalnál s Korotnoky magyarázott valamit élénk taglejtésekkel. Úgy látszik, hát mégis elutazott a Pista!
Otthon nyitva találta a kis kapuajtót. Végigment az üvegfolyosón, ahova már be voltak hordva télire az Erzsike leanderjei; az egyikben megbotlott, zörejt csinált, mire fölriadt a papagáj és rikácsolni kezdte: szamár, szamár, szamár!
A rikácsolásra kifutott a konyhából Pogácsné és fölsikoltott nagy ijedten:
- Jézus Mária! A tekintetes úr!
A Pogácsné kiáltására kikukkantott a Nina szobaleány az előszobából, aztán hirtelen becsapta az ajtót.
Csak a Nero feküdt csendesen, egykedvűen a küszöbön.
A konyhából fölséges pecsenyeillat csapódott ki. Nero kéjesen szítta be. Látszott a mozgó fülein és a kinyújtott piros nyelvén, hogy ő most jól érzi magát.
Moronyi átlépett rajta és az előszobán keresztül (Nina már nem volt ott) betoppant az ebédlőbe.
Az ebédlőben égett a lámpa, és Erzsike a Ninával látszott beszélgetni. Sápadt volt az arca, némi zavart lehetett rajta észrevenni.
- Hogyan? - szólt csöndesen, fojtott hangon, szinte túlságosan kevés meglepetést mutatva - te nem utaztál el?
- Lemaradtam - felelte Moronyi kurtán, egy pillantást vetve az asszonyka csinos öltözékére. A májszínű szűk selyemszoknyáját viselte és a fekete, testhez simuló bársony ujjast, melyből ingerlően domborodott ki szép alakja. A szűk szoknya alul a szabásánál fogva megszélesedett harang alakban, amit még jobban megnevelt a fodor. Olyan volt ez, mintha egy fölfordított tölcsérű tulipánvirág lejtegetne feléje.
Egészen melléje lépett, odanyújtván a fehér kezecskéjét, rámosolygott. Nem volt már semmi elfogultság rajta.
- Hát meg se csókolsz?
Fekete szemgolyói káprázatosan csillantak meg egy percre.
- Dehogynem - mondá elvakulva Pista; átfogta a fejét nyakánál fogva, megfordítá balra és megcsókolta a bal arcát, azután megfordítá jobbra és megcsókolta a jobb arcát - ahogy azt a lutheránusoktól látta, amikor csókolóznak.
A gonosz Nina a hátuk mögött állt s fölfújván csintalan arcát, hajjal benőtt homlokát összeráncolva, fitos orrocskáját ide-oda mozgatva, olyan grimaszokat csinált a csókolózáshoz, hogy Erzsike, aki a tükörből látta, ijedten küldte ki:
- Menjen, fiam, megmondani a szakácsnénak, hogy az úr is itthon van.
- Látott - jegyzé meg a férj és fáradtan ereszkedett le a régies, karmazsin mórral behúzott díványra a kályha mellé, mely körül volt rakva birsalmákkal.
Már szinte azt akarta mondani, hogy mindenütt jó, de legjobb otthon. Már szinte melléje akart ülni az Erzsike is, midőn egyszerre megütközés vibrált a tekintetében. Szeme az asztalra esett, ahol két személyre volt megterítve.
- Miért van az asztalon két teríték? - kérdé, fürkésző szemeket vetve Erzsikére. - Mintha vendéget várnál.
Erzsike zavartan dadogta:
- Két teríték? Az asztalon? Hogy az asztalon, mondod… Hogy két teríték, mondod… 
Megfordult, mintha látni akarná, hogy két teríték-e valóban.
- Ah - szólt azután vontatottan. - Az ostoba Nina. Megszokásbál. Ah, az az, ostoba Nina!
De a Moronyi gyanúja már föl volt költve, szeme megélesedett, szaglása megfinomodott. Egy-két erőltetett szippantást tett az orrával:
- Te asszony, itt szivarfüst van! Érzem.
- Ne haragudj. Én gyújtottam rá. Tudod, hogy édes, ami tilos. Szoktam néha, mikor te nem vagy itthon. Hiszen Éva leánya vagyok. No, ne rántsd össze a homlokodat, sohase teszem többé (melléje ült és elkezdte kacéran az állát simogatni, paskolgatni), jaj, de nagy huncut vagy, kis mizi-mázi, hogy észrevetted. De mármost beszéld el, bolondom, miért maradtál le a vasútról, hogy történt az?
Kezét a Moronyiéba tette, olyan puha, meleg volt, mint egy fészek. Moronyi alig is vette észre, elég baja volt a gondolataival, melyeket rendezni igyekezett. Kuszán nyargaltak azok koponyájában, míg szemei bambán tapadtak a lámpára, melynek tál alakú árnyéka ott reszketett a szoba mennyezetén.
- Hát igen - kezdé szórakozottan -, leszálltam a kupéból az útitársamat keresni… vagy igaz… teringettét, nem jól mondom, az útitársam szállott le és… Miféle kesztyű ez itt?
A dívány bal könyöklőjéről egy sáfrány színű férfikesztyűt emelt föl, mely ott hevert beszédesen, frissen, duzzadtan, mintha még most is benne volna a kéz, mind az öt ujj szinte él benne, látszanak a körmök, hajlások, ráncok. Ellenállhatlan undorral vette két ujja közé, megfogván a kicsiny csontgombot, gúnyosan fityegtette lefelé.
- Miféle kesztyű ez, asszony?
- Ej, a Bilinszky bácsié - mondá Erzsike elfogulatlanul, fölemelkedvén helyéről, hogy lejjebb igazítsa a lámpát, amely füstölt. - Ő volt itt estefelé. Össze ne szakítsd neki.
- Hazudsz! Ez a kesztyű jobb kézre való s Bilinszkynek csak bal keze van.
Ez végzetes fölfedezés volt. Erzsike arca halavánnyá lett, eltakarta a kezeivel s ujjain keresztül csakhamar folyni kezdett az az egyszerű langyos víz, mely a tokaji bornál is több mámort okoz a férfiaknak és több pénzükbe kerül.
Moronyinak fölforrt a vére, a poklok minden romboló erejét érezte izmaiban, ökleit fölemelte - de a tükörből feléje futott a saját fölindult énje és ettől meghökkent. »Flegma, Panjatovszky, flegma, flegma!« Tenyerével izzó homlokára csapott, és állt, ott állt, mintha le volnának gyökerezve a lábai. A síri csöndbe csak az óra ketyegett a pohárszék tetején. Egy kis rézleányka ült a ponduszon és egykedvűen hajsókázott jobbra-balra.
- Emberszagot érzek - hörögte. - Itt valaki van! Add elő, asszony, add elő!
Erzsike csak sírt és egyre sírt, nem felelt egy szót sem. Moronyi egy megvető tekintettel sújtotta, fölkapván a nehéz majolika-lámpát, hogy az ebédlő két oldaláról nyíló szobákat bevilágítsa.
- Gyanítom, ki van itt - mondá remegő hangon, tompán.
Erzsike fölemelte a szép fejét, dacosan, vakmerően.
- No, hát keresd meg. Persze, a hálószobában rejtettem el. Eredj, kutasd át! így tesznek a gavallér emberek!
- Meg is teszem, föl is kutatom. Ha itt van, rossz helyen van, innen nem menekül. Hiába bizakodol még, szép mákvirág! Az ablakon rostélyok vannak. Fitymálólag biggyeszted ajkadat? Hát csak biggyeszd. Kezembe kerül a madárka, mert amíg az egyik szobát nézem, a másikat bezárom.
Ezzel odalépett a balra nyíló hálószoba ajtajához, ráfordította a kulcsot. A féltékenység egy pillanatra okossá és ravasszá tette.
- A hálószobát akartad velem kikutattatni, tehát a másik oldalon lesz. Úgy van-e, ravasz asszonyi állat?
Úgy volt, úgy volt. Erzsike letörve rogyott egy székbe, leeresztve fejét, karját, mint egy meglőtt madár a szárnyait.
- Esküszöm - nyögte elhaló hangon -, hogy tiszta vagyok, mint a hó.
- Tiszta - szólt gúnyosan a férj -, mert úgy akarta a véletlen, a végzet. Tudom, haragszol is arra a csúf végzetre, tudom, szeretnéd pofon ütni.
Megcsikorgatta a fogait, szemgolyói vészjóslóan forogtak üregeikben, ebben a furiában kapta föl a lámpát, bevilágítani vele a szalont. S amint ott volt már s a lámpa odavetette bágyadt fényét az öreg monstrum zongora alá, mely úgyszólván a szoba negyedrészét foglalta el, mindjárt az első pillantásra látszott alatta valami oda nem való, fekete alaktalan tömeg. A szegény öreg zongora, melyhez annyi emlék vonzotta, melynek elsárgult billentyűiből annyiszor csalta ki Erzsike téli estéken át a »Szeretnék szántani« megszokott hangjait. Úgy fájt neki, úgy fájt, hogy éppen a becsületes vén bútor bújtatja el a bűnös szeretőt.
Lehajolt és fölismerte az ott kuksoló Tóth Pistát, bár úgy össze volt zsugorodva, mint a sün.
Nézte, nézte, szótlanul nézte, nagy lelki megvetéssel, meg is látszott ajkai körül a fitymáló vonás, eszébe jutott a mai galád csíny a vasúton, milyen alattomos módon, orvul akarta rászedni s a fitymáló vonást véghetetlen keserűség váltotta föl. Nézte, hogy fetreng ott most, mint egy gombolyag, az a kevély, deli gavallér, arcát a padlóhoz nyomva, mert szégyenli, hogy belenézzenek. Mire viszi az embert a szenvedély… mire viszi. Pedig olyan jó, becsületes fiú másképpen és mégis mit tett? A legjobb barátját zúzta össze! Hitvány portéka az ember. A lélek benne fusermunka. Mit tehet ő róla, hogy ilyennek van teremtve, szegény, nyomorult! Hiszen a jóakarat megvolt benne… kétségkívül megvolt. A becsületszavát kötötte le, Kozsibrovszky a tanú rá, hogy abbahagyja a dolgot az asszonnyal és mégse tartotta meg. Nézte, egyre nézte, szíve háborgott, végignyargaltak benne az érzelmek, a haragtól kezdve a fájdalomig, a keserűségig, az ellágyulásig sorba, hosszú sorba, és mikor már megsokallta, hogy az még mindig ott kuporog a szégyenben, a gyalázatban, még lejjebb hajolt, majdnem a zongora aljával egy irányban és odaszólt hozzá szemrehányó hangon:
- Nagy kutya vagy, Pista!
Az megmoccant erre, fölszisszenve, mintha inkább várt volna egy revolvergolyót, mint ezt a szemrehányó mondatot, aztán halkan nyöszörögte feleletül:
- Az vagyok, Pista.
Mennyi megalázkodás, megbánás volt a hangjában, szelídség, melegség, mely rezgésbe hozta Moronyi szívét. Mint nagy vihar után szokott, egyszerre lankasztó gyöngeség vett rajta erőt, úgy reszketett kezében a lámpa, hogy vissza kellett vinnie az ebédlő asztalára.
Az asszonyt már nem találta ott. (Volt jó dolga, hogy a konyhába menjen.) Pár percig tanácstalanul járt-kelt, lökdösve az útjában álló székeket. Optimizmusra hajló lelke gyorsan elé rakta külön festő-tégelyeit és kiszínezte velük a történteket… Ej, talán nem is rossz, hogy végre lehullott a fátyol mindenről, most legalább mindent tud. És milyen szerencse, hogy idejekorán történt. Más emberek csak akkor tudnak meg ilyesmit, mikor már agancsokat kezdenek ereszteni a szarvaik. De mostanáig… hát mi történt mostanáig? Egy bohókás jelenet, semmi más. Bizonyisten, csak egy bohókás jelenet… A szegény Tóth Pista ugyan botba ugrott!
Kedélye szinte lecsillapodott, s minden nagyobb harag nélkül szólt be a szalonajtón:
- Gyere hát ki onnan! Örökké ott akarsz maradni?
Tóth Pista nem felelt, hanem kisvártatva hallatszott valami sustorgás a sötétben, amint kifelé kászmálódik, s aztán közelednek a félénk, lassú lépések, kip, kop, míg végre átsuhan az ebédlőn, mint egy árnyék, fejét a váll-lapockái közé és a kabátja gallérjába húzván, leppegve, sunyi gyámoltalansággal ódalog egyenest a külső ajtónak, hogy minél előbb künn lehessen.
- Ohó, te! - ripakodott rá Moronyi. - Szeretnél elszaladni, ugye?
Tóth Pista hátrafordult erre a szóra és megállott, nem tudott egészen gyáva lenni.
- Akarsz valamit?
- Nem illik így elmenni, Pista.
- Sok nem illik abból, amit tettem - mondá a küszöbről némi pátosszal és kilépett az előszobába.
Moronyi utána sietett, már akkor az üvegfolyosón volt.
- Gyere hát vissza, öreg. Ami történt, történt, meg nem eszlek. Gyere, no!
- Nem, nem - dadogta Tóth Pista és eltűnt az üvegfolyosóbul.
Pedig miért ne vacsorálhatnának együtt, ha már úgyis megvan az étel? Vanitas vanitatum az élet. De kár, hogy elmegy. Igazán kár. S hogy föl van dúlva a szegény fiú! Jaj, még valami kárt tesz magában a szégyen miatt. Az ő lelkén ugyan ne száradjon… S utána futott a kapu aljáig.
- Inkább nem haragszom, csak gyere vissza. Ne menj így el!
Künn sűrű, átláthatlan köd gomolygott, s a szél hatalmasan süvített. Egy pár alak jött, ment az utcán. Hogy melyik közülök Tóth Pista, nemigen lehetett kivenni. Meglehet, már messzebb volt, és csak a járó-kelők hallották, amint harsányan kiáltozta:
- Fordulj vissza, Pista! Ne okoskodj, Pista!
A szél el-elharapott belőle egy fél szót vagy egy egész szót s bevette hanganyagnak a maga haszontalan dúdolásába.
A SZERZŐ VÉGSZAVA AZ OLVASÓHOZ
És itt most vége ennek a közönséges történetnek. Pista vagy nem hallotta, vagy okoskodott. Ez egyébiránt többé nem lényeges. Majd megjön a Pista hallása idővel és megunja az okoskodást. Én legalább azt hiszem, ámbár semmi közöm ahhoz, mi történt azután. Megvallom, szeretném elbeszélni, mert tudom, mi történt - de ígéretem nem engedi. Tudom, elfelejtették már, mivel kezdtem e történetkét, tehát még egyszer ide írom:
»Olyan elbeszélést már sokat írtak, ahol az író úgy kezelte a megtörtént anyagot, úgy vitte a szálakat s úgy állította szembe a részleteket, hogy a semmiből egy konfliktus következik.
Hát iszen az is szép mesterség.
De én ehelyett olyan konfliktust tudok, amiből nem következik be semmi.«
Íme, ez az a konfliktus és ennélfogva ez a vége az elbeszélésnek.
Én megtartom a szavamat, mert illetlen volna egy gentlemanhoz, ha ily kijelentés után még valami egyebet engedne bekövetkezni.
NAGY KUTYA A VICEBÍRÓ
1895

Vézna, ragyás emberke volt Putnok városának a vicebírája, Szabó Mihály uram. A putnoki vicebíróság, még talán maga a bíróság se nagy világi állás, de ha kemény ember állja, hát mégis valami. Szabó Mihály pedig kemény volt, sok fából faragott ember, nem is próbált még anya szülni olyat, aki őrajta kifogjon.
Nem mondhatni, hogy jó ember lett volna, se hogy rossz, de mégis inkább rossz volt; kérlelhetetlen szigorú, szív nélküli; de ha szíve nem is, bezzeg volt két vaskeze, mely erősen maga felé húzott; már az ujjai is úgy állottak valahogy mereven befelé fordítva, s amit egyszer közéjük kaparintott, az ki nem jött onnan egykönnyen. Azért is hítták Kápe-rápe Mihálynak a diákizáló öreg urak.
Sok esze se volt; nem tudott, teszem azt, olyan szépen szónokolni a városi gyűléseken, mint Kajszi József; de kevés se volt az esze, nem kért mástól kölcsön. Egyetlen szóval kifejezve, nagy kutya volt az öreg.
Azaz, hogy voltaképpen nem is öreg (az ötven év mezsgyéjén innen van), csak a csúnyasága, a torzonborz haja, szakálla miatt tetszett annak és emlegették úgy, mint öreget. Természetes, hogy nem valami nagy szeretetben élt, még kevésbé nagy tekintélyben, és mégis mindig újra és újra megválasztották vicebírónak, mert hát úgy beillett ő ebbe az állásba, mint a görcs a fába, hogy annak ott kell lenni, hogy az nem is lehet másképp. Még a halála után is, ha ugyan meghal (mert ez az egy nem bizonyos), úgy fog rémleni a putnoki elmékben, hogy új Szabó Mihályt kell választaniok és nem annyira új vicebírót.
Történt pedig a Kápe-rápe Mihály vicebírósága idején sok nevezetes dolog. Ezek közé esik amaz istentelen betyárnak, Kártyi Pistának a garázdálkodása is azon a környéken.
Hosszú rovása volt a ritka szép növésű legénynek a nemes vármegyénél - azaz hogy mit beszélek? - hiszen a vármegye se volt nemes, hanem csak úgy ide volt hozva valahonnan Csehországból. A vármegyének is sok volt a rovásán, s mikor Kártyi Pistát a vésztörvényszék elé állították, amiért öt társával negyven menekülő család szekereit megrohanta, kirabolta, és a vésztörvényszék elnöke, Küry István uram, az ítélet után - mely három évi fegyházra szólt - elkezdett a szívére beszélni: »Hogy volt lelked, Pista, saját honfitársaidat kifosztani?« fülig pirult s odaszólt az elnöknek mogorván:
- Én sem hánytorgatok föl az úrnak semmit, az úr se hánytorgasson föl nekem semmit.
Amitől aztán a nagyságos Küry István úr vörösödék el úgy, mint a megfőzött rák.
Kártyi Pista kiállotta a fegyházat, de csak nem javult meg, újra megszervezte bandáját, mihelyt kiszabadult, sőt megszaporítá hétre, s mindjárt is hét lovat loptak maguk alá a rimaszombati vásáron, mert a gyalog betyár csak félember.
Természetes, hogy a legszebbet, a lámpásos homlokú Rárót magának tartotta Kártyi, amelyik arról lett híres később, hogy arra a kérdésre, »hány icce bort ittam, édes lovam?« annyit emelintett, kapált az első bal lábával, amennyit a gazdája megivott. (Amint elszámlálta, néha egész gödröt vagdosott ki patájával a Kurintyó csárda előtt.) A félszemű Gerencsér tanította ki erre a mesterségre; valóban pénzért lehetett volna mutogatni, ha másé.
De így azért fizettek volna szívesen, hogy ne lássák, mert amikor látták, rendesen rajta ült Kártyi Pista is, ami pedig nem kis veszedelem; - mert Kártyi nem nagyon válogatós a célra vezető eszközökben, kivált, ha szűk idők járnak.
Egy ilyen szűk időszakban (nyár elején, mikor a gazda már elköltötte, amije tavaly termett, de az idei termés még lábon van), a putnoki vicebíró, Kápe-rápe Mihály a városi tanyára iparkodék. A szekér elé fogott két fekete lovacska lustán, lassan baktatott a homokban, mely a napsugarak özönében úgy csillámlott, ragyogott, mintha aranyszemek volnának közte. Rekkenő, kiállhatatlan hőség volt, a lovakat a legyek molesztálták és ugyancsak csattogtak jobbra-balra a természetadta legyezőikkel, amellett a Pali kocsis is dolgozott az ostorral a hátukon meg a hasuk alatt.
Hátul a szalmából csinált, de már besüppedt ülésen a városbíró szundikált, mellére eresztett nagy feje ide-oda lóbálózék, akár az órainga, de csak szundikált, nem aludt; a pipát erősen tartotta agyara közt és az füstölt is; mindössze a szeme volt behunyva, mint a vén nyúlé. Egy-egy zökkenőnél fölpislantott, aztán megint betapadtak a szemhéjai, mintha mézgával volnának bekenve.
Ment, mendegélt a két lovacska, s bizony öreg dél lett, mire a Pity nevű bükkös erdőhöz érkezének. Semmi emberi lény nem látszott sem közelben, sem távolban, egy leányt kivéve. Roppant kecses volt így messziről is, kurta kék szoknyájában, amint az erdőből kibukkant. Mintha egy búzavirág lépegetne a búzák felé.
Nyúlánk volt és nagyon fiatalnak látszott. Gyermekleány lehet. Csodálatos, hogy nem lehetett látni egész jól odáig és mégis bizonyos volt, hogy az szép nőszemély. Miért? Hát tudja isten. A szemnek még a látáson túl is van talán valami felfedező ereje. A szem is tud sejteni.
A leány lihegve látszott kifelé iparkodni az erdő végső fái közül, mintha kergetnék. Egyszer-egyszer megiramodott, futni kezdett, de a nagy rőzseköteg a hátán, mely alatt szinte roskadozni látszott, alig engedhette a szaladást.
Most egyszerre megállt… A Pali kocsisnak, aki millió fa közt is hamarabb látna meg egy szoknyát (szeme van hozzá, punktum), mint két fehércseléd közt ezer fát, észrevette legott, hogy a rőzseköteges leány figyelmessé lett a szekerükre. Ni, csakugyan. Erre fordul. Integet valamit, sőt kiált is.
Szabó Mihály uram, kiből egy hegyesbe végződő szalmakalapnál nem látszott ki egyéb, hirtelen fölütötte fejét a távolról jött hangra, szétnézett és kérdé a kocsistól:
- Mit kiált a fruska?
- Nem hallok belőle egy mukkot se. Toldom pedig fülem a tenyeremmel is, nemzetes bíró uram.
A leány lerántotta most piros kendőjét a fejéről és azt lebegtette feléjök olyanforma mozdulatokkal, mintha visszafordulásra intené őket.
- Talán a kocsinak van valami baja?
Körülnézték, de lőcs, kerék, tengely, saraglya, minden rendben van.
A vicebíró kíváncsi lett.
- Ugorj csak le, fiam, szaladj utána, kérdezd meg, mit akar?
A kocsis leugrott, oldalt eleibe iramodott egy darabon, míg annyira közel ért, hogy megértheté a hangját. Jaj, de milyen szép hangja volt.
- Forduljanak vissza, jó emberek! Zsiványokat pillantottam meg az erdőben, ebédjüket sütik egy nagy fa alatt.
S aztán lelkendezve futott a rozsok között rézsút, ki az útra, a nagy rőzseköteg alatt egyszer-egyszer megbotolva.
A Kápe-rápe megértvén a leány kiáltozásait a visszatért Palitól, újra a kocsiülésbe ereszkedett nagy flegmával.
- Bizonyosan valami favágóktól ijedt meg. Fiatal leánynak látszik.
- Hamar lett lú, mint a szegény ember csikaja - felelte a kocsis a maga észjárása szerint, nyilván a rőzsekötegre célozván, melyet a leánynak cipelnie kellett.
Aztán, mielőtt visszaült volna a kocsira, előbb letört egy pár gallyat és a lovak szerszámja alá tűzte.
- Ez is hűsít - mondá -, és ez is kergeti a legyeket. Annyi a légy, hogy a farkuk már nem elegendő légycsapónak.
- Okos emberek a csehek - szólt közbe a Kápe-rápe -, azok két farkat adtak a saját oroszlánuknak. Tudják azok a módját.
Erre fölugrott a kocsira Pali is, kezébe vette a gyeplőt, ostort, hátraszólván:
- Hát ne forduljunk vissza?
- No, az volna még szép! - mordult meg a vicebíró, s azzal újra becsukta a szemeit, szundikálni kezdett, a két ló pedig vidámabban rakosgatta a lábait odább. Az óriás bükkök cikcakkos árnyakban lerajzolva feküdtek kétfelül az út mentén. S bár meg se mozdultak a falevelek s maga a rőt agyagföld is szinte lihegni látszott a nagy melegtől, a páfrányok, a kígyóhagymák lankadtan eresztették le leveleiket, mégiscsak árnyékosabb volt itt, mint a szabad mezőn. Az erdő nem zúgott most, mint őszkor vagy tavaszkor, még csak nem is susogott, hanem csak lélegzett. De édes volt, balzsamos volt most ez a könnyed lehelete is.
Mély csönd honolt az erdőn, legföljebb a rigó füttyentette el magát a sűrűségben, vagy egy megiramodott mókus zörrentette meg a bokrokat, midőn a Tóbiás-féle akol-romoknál, a tisztás felől lovak patkóinak dübörgése bontakozott ki, s egy pillanat nem sok, ott toppant mellettük, akár a forgószél, vagy hét lovas betyár.
- Hopp! Egy tapodtat se odább!
Pali megállította a lovakat, de nem is tehetett egyebet, mert fogta már az egyiknek a zabláját Máthé Miklós, a Kártyi-banda óriása, egy ölesnél nagyobb ember.
A vicebíró csodálkozva nyitotta föl a szemeit; inkább a megállás ébresztette föl, mint a lódobaj.
- No, mi az - kérdé nagy léleknyugalommal -, miért álltál meg, Palkó fiam?
De nem Palkó felelt (nem volt az se holt, se eleven most), maga Kártyi Pista ugratott melléje, ő világosította föl.
- Hát azért állt meg biz ő, mert megállítottuk.
- Úgy? - szólott az öreg félálmosan. A kialudt pipáját a lőcshöz ütögetve kezdte kiverni. - És miért állítottátok meg?
- Hát nem ösmer engem? - kérdé a közömbös fogadtatás miatt szinte sértődve a haramiavezér. - Én vagyok a Kártyi Pista!
Nagy hatást várt a bemutatástól, de hasztalan, mert a vicebíró egy csöppet se látszott csodálkozni; kikeresett a mellényzsebből egy gyufát, meggyújtotta a saját combján, de biz az elaludt egy gyönge széláramban, hát odaszólott Kártyi Pistának:
- Tartsd csak, fiam, egy kicsit a kalapodat elébe!
Kártyi Pistát annyira zavarba hozta ez a fesztelen kívánság, hogy szépen lekapta a pörge kalapját, mely mellé egy halvány pirosba játszó georginarózsa volt tűzve, és tartotta elébe, míg rágyújtott.
- Látom, valami urasági helyen jártatok - dünnyögte az orrán keresztül, mert a szája el volt foglalva, egész tüdőjéből pöfékelve a gyulladozó plántát.
- Miről tudja?
- Erről a rózsáról. Paraszt-kertekben nincs, csak a kisasszonyoknak nyílik ez a fajta.
- Hát eltalálta. Csakugyan ott jártunk a palánkai tiszttartónál.
- Nos, és eresztett-e egy kis szőrt? Mert csak nem jártatok talán pusztán ezért a rózsáért?
Olyan bizalmaskodó, olyan természetes volt minden szava, hogy a Kártyi Pista még jobban kizökkent a zordon szerepéből.
- Két zsák zabot adott a lovainknak.
A Strázsa Gyuri meg a Lótusz Jancsi nyerge mögött csakugyan ott terpeszkedett egy-egy püffedt öreg zsák idomtalanul szétállva.
- Az ám, látom már - mosolygott a Kápe-rápe Mihály, a szemöldökeit fölhúzva -, hát egyebet nem adott?
- Dehogy adott.
- Ejnye, a fösvény medve! De hát végre is mi közöm hozzá? Térjünk át a dologra, amici, mi az ördögért állítottátok meg a szekeremet? Csak talán nem akartok tőlem is valamit?
- A pénzét akarjuk - szólt most durván Kártyi. - Adja elő!
A félszemére vak Gerencsér is odalépett, miután előbb kivette pisztolyát a kápából, ráordított fenyegetően, nyegle kevély hangon:
- Úgy van! Ki azzal a bugyellárissal, vén salabakter, vagy különben baj lesz.
Szabó Mihály uram olyan kordiális, derült ábrázatot vágott ehhez, mint aki valamely embertársának egy megengedhető ártalmatlan ügyefogyottságán mulatozik.
- No, ugyan jó helyen kereskedtek - kacagott fel édesdeden. - Hogy nem szégyenlitek magatokat ilyen ostobaságra gondolni? Hiába vágsz savanyú pofákat, Gerencsér, mert amit én mondok, az úgy van. Hogy azt mondjátok, én adjak pénz. No, még mit? Hát én, fiaim, pénzt nem adok, de gyertek hát ide közelebb. Mit húzódozol tőlem úgy, Benyák Jóska, meg nem eszlek; igazítsuk el barátságosan a dolgot magunk közt, mert okos szóbul ért az ember.
Az őszbe csavarodott Benyákot, aki ahhoz volt szokva, hogy a megtámadott utasok sápadjanak, reszkessenek, amint biztatni kezdte a vicebíró, hogy ne féljen, nem eszi meg, úgy kihozta sodrából, hogy az nem is gondolkozott többé (úgy elbénult egyszerre), valami nyomasztó, szorongató hit fogta el, egy sajátságos érzés, hogy a vicebíró csakugyan megehetné, ha akarná: lesütötte szemeit, és engedelmesen kullogott előre. A többiek is idébb jöttek, egyik-másik leszállt a nyeregből, részint bámész ösztönből, részint meg reménykedésből, de valamennyije mintegy megzsibbasztva a kirablandó utas fesztelen kedélyessége által. Ej no! Az ördög látott ilyet! Még neki áll följebb.
- Hát mondom, nem adhatok nektek pénzt; mégpedig nem adhatok azért: pro primo (s itt a bütykös nagyujját külön kiemelte magyarázatul), mert nem tartozom nektek. Így van-e, vagy nincs?
Egy hang sem felelt; minden szem a magyarázó kezein csüngött, mint az iskolás gyerekek a tanítóén. Csodálatos alkotású két kéz volt, mint két gereblye.
- Nem adok továbbá pénzt pro secundo azért, mert a putnoki embertől még akkor is nehéz pénzt látni, ha tartozik.
A félszemű Gerencsér helyeslően kurjantott föl, nagy, szőrrel egészen benőtt fejét megbólintva:
- Az már úgy van! Igaz. A putnoki nép komisz nép!
De mindez nem zavarta Szabó uramat, éppen a harmadik ujját sorakoztatta már a másik kettő mellé.
- Pro tertio, nem adhatok pénzt azért, gyermekeim, mert nincsen.
Az ördög vigye el a harmadik ujját, ez hangolta le őket legjobban, pedig ezen még gyűrű is volt, egy vaskos ezüst pecsétgyűrű s mégis ez jelezte a szegénységet.
- Ugyan ne hallgassuk - kiáltott föl türelmetlenül Strázsa Jóska. - Csak nem vagytok talán kíváncsiak mind a tíz ujjára? Görbe az mind a tíz. Végezni kell vele.
S ezzel vállon ragadta vasmarkával, a fülébe dörögve:
- Pénzt, imposztor!
- Ne ízetlenkedj, Jóska gyerek, azt mondom - mordult rá haragosan a vicebíró. - Szép gyerek vagy, derék legény vagy, de mért teszed magad erőnek-erejével ostobának?
- Nem vagyok én ostoba - mentegetőzött Strázsa Jóska megszelídülve az elejtett dicsérő szavak által -, de éppen azért nem hiteti el velem a nemzetes úr, hogy nincsen pénze.
- Úgy? Hát már nem vagyok imposztor? Hát már nemzetes úr vagyok? Ez már más. Ha te becsületesen beszélsz, fiam, én is becsületesen felelek. Hát igenis, van egy forintom. Ehol van ni. (Belenyúlt a mellénye zsebébe és kihúzta.) Csakhogy úgy nézzetek rám, hogy én mindennap ebéd után megiszom a magam két icce borát, ma is meg kell innom a Kurintyó-csárdában - sőt még az igazat megvallva, nem is ebédeltem, egy kis rántottát csináltatok a korcsmárosnéval. Ezért kell a forint és nem is adom ki a markomból, inkább meghalok.
Lótusz Jancsi megtaszította Kártyi Pistát:
- Ugyan, hogy nem restellsz a vén csipással piszmogni. Lefőzi az magát a szentlelket is. Gyerünk! Hagyjuk itt. Mert úgy segéljen, hogy a végén még ő visz el tőlünk valamit.
Volt a Lótusz Jancsi föllépésében valami gavalléros előkelőség, ami hirtelen átragadt a pajtásaira, egynémelyike menni akart, maga Gerencsér is így szólt:
- Igaza van. Nem érdemes vele szóba állni. Menjünk, cimborák!
És a kengyelbe tette a lábát.
Kártyi is átvette a Rárót, melynek kantárát eddig Szirom Gazsi tartotta - a legújabb betyár, aki most volt beruházkodás alatt, lova már volt, de csizmája még nem. (Az ördög vigye el ezeket a csizmadiákat, ők is nagy urak, mert nem utazgatnak portékáikkal vásárokra a nagy melegben.) Mezítláb tartotta a vezér lovát. Ezek az inashetek. Csak addig tart, míg valami jeles dolgot csinál.
Kártyi átvette a kantárt, maga is menni akart, de a szegénylegények egy részén látszott a habozás, ők még maradni szeretnének, remélték, hátha ki lehet valamit vasalni a vicebírótól, erősebb eszközökkel.
Észrevette ezt a Kápe-rápe s tartóztatni kezdé valamennyit.
- Ugyan ne menjetek hát! Csak nem haragudtatok talán meg? Hova a pokolba siettek? Beszélgessünk még egy kicsit. A ti lovacskáitok is pihennek, az enyémek is. Rájok fér szegényekre.
Nem szívesen látta ugyanis, hogy a tisztességesebb rész lóra kászmálódik s visszamarad a durvább szemétje; nem sajnált vakmerően még egy tromfot kiadni:
- Aztán az igazat megvallva, van még itt nálam harminchat forint, itt van a bőrtárcámban. (Kihúzta belső zsebéből a tárcát s megröpködtette előttük a harminchat forintost.) Megmutattam. Miért ne mutatnám meg? Annyi az, harminchat forint, se több, se kevesebb. Mert amit én beszélek, az olyan szent, mint amit a pap beszél a prédikáló székről. Ez aztán olyan pénz, amit elvehettek. Ezt a harminchat forintot nem bánom.
De már erre a szóra megint visszatértek a haramiák, mintha egy láthatatlan dróttal újra magához rántotta volna valamennyiüket; csak Lótusz Jancsi nem szállt le a lováról, se egy lépést nem tett előbbre, hanem csak mosolygott, fitymálón, megvetőleg.
A Kápe-rápe ellenben most kezdett elemébe jönni, hátratolta a nagy szalmakalapot s még a mellényét is végig kigombolta nagy kedélyesen, miközben a nyitott bőrtárcával gesztikulált.
- Ez a harminchat forintocska ugyanis a napszámosoké. Azoknak viszem ki a heti bérét a tanyára. Földhözragadt szegény emberek verejtékkel szerzett pénzecskéje, egyiké két forint, másiké ötven krajcár. Hát biz ezek keserves garasok, ha már éppenséggel nem találtok többé pénzes zsidót és gazdag földesurat, hát ez is jó lesz. Majd megmondom az éhes napszámosoknak, hogy: »Volt, nincs, elvitte a híres Kártyi Pista, akiről ti nótákat énekeltek.«
Kártyi Pista fölszisszent, mintha kígyó marta volna meg:
- Nem kell - hörögte tompán. - Nemesember volt az apám, én sem vagyok csirkefogó.
Lótusz fölkiáltott mérgesen:
- Ne lefetyelj hát vele!
- Gyere, Pista! - nógatták hárman is.
- Békasóból nem facsarsz kenderolajat.
- Menjünk.
Még a komiszabbak is egyszerre elsöprődtek, mintha varázslatszerűen gyökerestül fújta volna el őket a megkínált harminchat forinttal.
Most meg már éppen a vicebírónak állott feljebb, elő is vette mindjárt a szemrehányó ábrázatát.
- Hát nem kell, mi? No, jó. Akkor hát visszateszem, de ne mondjátok legalább, hogy nem vagyok irántatok jó szívvel.
- Ahogy vesszük - jegyzé meg Strázsa Jóska, aki legtovább maradt vissza, az izzasztón és a zsabrákon igazítva valamit -, szopik is, harap is az úr egyszerre, mint a kis malac.
A vicebíró is igyekezett lecsúfolni a Strázsa Jóskát, nagy füstfelhőket fújva maga előtt.
- Hát csak igazgasd is meg azt a lovat, mert úgy fest, mintha most szaladt volna ki valami svalizsér alól. Mikor fordul, olyan azzal az elálló zabos zsákkal, mint a dományi szélmalom. Vesszek meg, ha nem olyan.
A szó csak szó, de szúrós, ha igaz szó. Magának a nyalka Jóskának sem tetszett a készség, a zsáknak oda kellene lapulnia a ló hasához, az már bizonyos. Így nem maradhat, kinevetik. Káromkodott egyet, aztán kioldotta a madzagját, hagyván kiömleni a zab felét az útra, míg a zsák hajlékonyabb, lazább lett.
A vicebíró oldalba lökte pipaszárával a minden ízében reszkető Palkót.
- Ugorj le, fiam, és szedd föl hamar azt a zabocskát, jó lesz a mi tátosainknak.
- Hát nem mondtam - kiáltá Lótusz Jancsi az elöl ügető vezérre -, hogy ő kaparint el tőlünk valamit?
A félszemű Gerencsér fejét csóválta:
- Nincsen ehhez fogható nagy kutya a világon.
A vicebíró pedig fölszedetvén a zabot az itató vödörbe, mely a saraglyáról lógott le láncon, újra megtöltötte kialudt pipáját. »No, most már biztasd a lovakat, Palkó!« aztán lefeküdt hasmánt a szekérben, úgy, hogy őbelőle egy csöpp se látszódjék, de ő maga mindent lásson a kocsi kis likacsain keresztül.
Hát biz a betyárok szépen elnyargaltak a Berente patakig, mely egészen ide csillogott, mint egy elnyújtózkodott kígyó; ott a hídnál, ahol három út összejön, tanakodni látszottak egy kicsinyég, s aztán ki jobbra, ki balra kettesével, hármasával eloszlottak, maga Kártyi Pista egyenest indult meg a putnoki úton. Meg lehetett ösmerni messziről, a rózsa piroslott a kalapja mellett.
Mikor már semmit se láthatott belőlük, a vicebíró fölült rendesen, mint elébb s vércseszemeivel gombát nézegetett az út mellett s ahol észrevett egyet, leszállította a Palkót érte: hogy majd megsüttetik a Kurintyóban.
Találtak is néhányat, de lassankint elfogyott az erdő, s hirtelen más dolog kötötte le a Kápe-rápe figyelmét.
Túl az erdőn ugyanis a Kabolyiné asszonyom mákföldjével folytatódott a földgolyóbis. Éppen nyílt a mák, öröm volt végignézni rajta, amint kacérkodik, hajladozik ezer meg ezer növény színes patyolat szoknyácskában. De nem ez kötötte le a figyelmét, sokkalta inkább az, hogy a mákfejek közt egyszerre csak megpillantott egy rezes sisakot, azután megint egyet és még egyet. Gondolta magában: ezek aligha a Kabolyiné magjából nőttek ide.
Hamar kisült, hogy nem. Egy hang fölkiáltott:
- Hó, hahó! Álljon meg, bíró uram!
A Tremer hadnagy volt, aki Tornaalján feküdt az ezredével. Ő bújt ki a mákok közül legelsőbben, amint Szabó Mihályt felösmerte.
- Hó, hahó! Nem vett észre valami gyanúsat az erdőben?
- De bizony.
- Talán látott is valamit, bíró uram?
- Úgy lehet, láttam is, hadnagy uram. Attól függ, miről van szó?
- Mi a Kártyiék elfogatására vagyunk kiküldve.
- Ejnye, éppen az imént beszéltem velök.
- Lehetetlen. Önt is kirabolták?
- No, már azt mégse tették.
- Hogyan? Hát nem bántották önt? - csodálkozott a kis hadnagy. - Megfoghatatlan.
- Pedig igen egyszerű - jegyzé meg a vicebíró. - Nekik megvan a hozzávaló szívük, hogy bántsanak, de nekem megvan a hozzávaló eszem, hogy ne bántsanak.
- És merre mentek?
- Eloszlottak azok a Berente pataknál, mint a füst.
- Kártyi merre tartott?
- Úgy sejtem a város felé. Lehet, hogy ott lesz munkája az éjjel. Ma virradóra is kiásták Sós Péter sertésólját valami gazemberek.
A hadnagy megfújt valami sípot, mire hullámzani, mozogni kezdtek a mák-fejek, s egyszerre tizenkét katona bukkant ki, akiket a hadnagy legott nyeregbe ültetett, mert a lovaik lent legeltek a völgymélyedésben. Az egyik katona elővezette a hadnagy pejkancáját is.
- Utánuk nyargalunk. Ön is visszatér velünk, bíró uram, és fölvilágosításokkal szolgál.
Kápe-rápe kedvetlen arcot vágott.
- Az már nem lehet.
- De ha rendelem a császár nevében.
A vállait kezdte vonogatni.
- A császár nevében? Jó, jó. Én lojális ember vagyok, nekem meg lehet azt rendelni, én meg is tenném, de nekem gyomrom is van (azt el nem törülte még semmi paragrafus), s ennek hiába mondanám: »Légy tele, gyomrocskám, a császár nevében«, azért az mégis korogna. Én még ma semmit sem ettem hadnagy uram, - nekem a Kurintyóba kell elérnem.
Szerencsére volt a hadnagy tarisznyájában egy fél sonka, a kulacsában bor. Szabó Mihály tehát visszaindult kocsiján a katonasággal, megmutatván útközben a helyet, ahol a rablási kísérlet történt, majd odább a keresztutakat, ahol a rablók szétoszlottak. A nyomok elmosódtak, szétfolytak a homokban, a szemközt jövő utasok, akiket a vicebíró kérdezett ki (mert a katonák csak németül tudtak, semmi útbaigazítást nem adtak.
Cél nélkül mentek hát. Azaz legalább meghálnak Putnokon, eltöltik jól az estét; kérdezte is a hadnagy: van-e sörház Putnokon?
- Van bizony, mert megisszák ám a sört a magyarok is, ámbátor még Pázmány Péter »cséppel csapott sárgalé«-nek nevezte az irataiban.
Ezt aztán minden áron le akarta németre fordítani a mellette lovagló hadnagynak s addig-addig küszködék vele, hogy egész a város széléig, a kenderáztatókig értek, ahol a gyalogúton az Asztalos Jánosék palánkjánál megvillant szemei előtt a rőzsét vivő leány. No, ez ugyan lassan járt, hogy még utolérték.
A vicebíró megállította a szekeret és odaintette a leányzót. A katonák is megállottak, körülfogták kíváncsian, mert útközben már szó volt róla, mint aki legelőbb figyelmeztette Szabó Mihályt a zsiványokra.
- Ez az? - kérdé a hadnagy németül.
- Ez.
- Pulchra persona - szólt aztán diákul, hogy a közlegények ne értsék. (Szép fehérszemély.)
De igazán szép is volt; hát még mikor közelebb jött; messziről olyan nyim-nyámnak látszott, véznának, gyöngének, fejletlennek, pedig csak finom volt, mint egy hercegkisasszony. Egy hercegkisasszony parasztszoknyában, mezítláb. Az arcán ott volt még a gyermekkor hamvassága, de a szemeiből már a tudás izzó parázsa villogott ki. Sugár, vékony termetén üde frisseség, bűbáj ömlött el. Az ingváll félrecsúszott a bal vállán egy darabon s láttatni engedte a hófehér vállát, azzal a kék folttal, amit a rőzsét összetartó kötél vágott rajta. Bizony vétek érte.
- Gyere csak közelebb, kisleányom!
- Nem vagyok én leány, nemzetes uram. Asszony vagyok én.
Mosolygott egy kicsit, miközben hamisan eltolta a kendőt a fejéről, mintha csak véletlenül igazítaná; szurokfekete hajából egy nagy kontykorona tornyosodott alatta.
- Sós Ferenc az uram, vincellér Pribolszki úréknál.
- Az a lőcslábú? Ösmerem. Csúnya urad van, fiam. Hát az apád kicsoda?
- Az apám Nagy Antal, én pedig Nagy Verona. Az apám csősz most a Pityben, azelőtt Asztalos Jánoséknál szolgált.
- Bánom is én. Jobb szeretném tudni, hogy az anyád hol szolgált. De most csak azt kérdem, nem láttad-e az úton Kártyit vagy valamely társát, nem ért utol?
- Nem - felelte a menyecske fojtott hangon.
A vicebíró összeráncolta homlokát, az egyik szemét kicsinyre összehúzván, ami szokása volt némelykor.
- Igazat szólj, menyecske, igazat szólj. Igazán nem láttad?
- Nem láttam.
- Meg mernél esküdni?
Az asszonyka lehajtotta fejét.
- Fusson ki a két szemem, ha láttam.
(Jaj, de nagy kár lenne pedig, ha az a két ragyogó szem kifutna.)
- Mit mond? - kérdezé a hadnagy.
- Hogy semmit se látott - felelt a vicebíró németül.
Aztán újra a menyecskéhez fordult.
- Gyere még közelebb, valamit súgok a füledbe; hajolj idébb hozzám; így ni, hogy az a mamlasz kocsis se hallja.
Veronka engedelmeskedett.
- Az a georgina-rózsa, ami a melledre van tűzve, a Kártyi kalapján volt ezelőtt két órával.
Verona halotthalvány lett, reszketni kezdett egész testében. Jaj, csakugyan a rózsa, az áruló rózsa! Ösztönszerűleg tépte le kebléről és az ingváll nyílásán begyömöszölte hirtelen. De későn volt az már.
- Tudod-e, hogy most vesztőhelyre kerülnél, ha én akarnám - suttogta a bíró; - a hóhér ütné le a fejedet, ha én nem volnék.
- Tudom, tudom - nyögte összetörve és a fogai vacogtak, míg a keble nyugtalanul pihegett, hullámzott, hogy szinte látni lehetett a vékony, megizzadt testhez tapadozó ingvállon keresztül.
De az ingváll se tapadt oda olyan nagyon rá, mint a Szabó Mihály szeme.
- Bizony leesne most a fejed, szívecském - suttogta odább a vén kutya -, ha én nem volnék olyan jó ember s ha a te fejed nem volna olyan szép fej.
Ah! Úgy érezte, mintha hernyó másznék az arcán; egyszerre odakapott, zavartan, de nem hernyó volt, hanem csak a vicebíró éhes szeme.
- Mentsen meg - lihegte -, bizony megszolgálom a nemzetes úrnak.
A vicebíró ravaszul pislantott rá, mint a vén kanári az eléje ejtett cukormorzsára.
- Persze, hogy megszolgálod - szólt, még jobban halkítva a hangját. - Mit adtál Kártyinak a rózsáért?
- Semmit.
- No, no!
- Bizonyisten, semmit.
Rövid, szinte kínos csönd támadt, a bíró zavartan keresett szavakat. Az Asztalos Jánosék kertjéből egy meleg széláram fölszedte a nyíló akácok illatát, odahömpölygette és még jobban megkábította vele a gonosz fejét.
- Hát jól van, Veronka. Amit majd Kártyi kér a rózsáért, azt adod nekem a hallgatásért.
Vér szökött a Veronka fejébe. Ott lüktetett, nyargalt a finom fehér arcbőre alatt.
- Jaj, nemzetes uram, nem illik az, amit gondol!
Sírva fakadt, könnyei lecsepegtek a kötényére: »Istenem, istenem!« A kezeit tördelte. »Mi lesz velem, mi lesz?« Hangja megcsuklott:
- Gondoljon a jó nemzetes asszonyra. Ugyan ne tréfáljon, nemzetes uram.
De ahelyett, hogy ellágyult volna, haragos, neheztelő arcot vágott.
- Ahogy tetszik, fiam. Én mosom a kezeimet (s valóságosan elkezdte dörzsölni a kezeit, mint a kereskedők, mikor alkusznak). Mért mentsem én meg ingyen az életedet? Hiszen magad is beláthatod. Nincs annak semmi értelme. Vagy beleegyezel, vagy szólok. Határozz hát! Szóljak?
Veronka lehúzta kendőjét szégyenlősen egész az orra hegyéig és egy hirtelen eltökéléssel alig hallhatóan rebegte:
- Ne szóljon!
*
A vicebíró szólt:
- Hajts, Palkó!
A katonáknak mondá:
- Nem tud a kicsike semmit, pedig eleget faggattam, sírásra is fakasztottam. Nagy csacsi a kicsike.
A ZÖLD LÉGY ÉS A SÁRGA MÓKUS
1895

Betegen feküdt az öreg paraszt, a falu nábobja. Isten ítéletet tartott őfelette, mutatván a többi halandóknak is.
»Mik vagytok? Semmik se vagytok. Itt van Gál János, akivel a szolgabíró is kezet fog, akit Gál bácsinak szólítanak a falubeli kis konteszkék, mert gazdag és ő a legtöbb köztetek. De énnekem mindegy az. Én azért leütöm Gál Jánost. Éspedig csak úgy szőrmentében ütöm le, mint mikor a kalászból kipereg egy szem, egy legyintésre. Nem küldök ellene éhes farkast, aki megegye, se nem döntök le erős tölgyet, amelyik agyonüsse. Elég leszel neki te is, kis legyecske. Szállj, szállj és csípd meg őkegyelmét.«
Igenis úgy történt; egy légy csípte meg a Gál János uram kezét, s az egyszerre dagadni, pirosodni, aztán feketedni kezdett, mindig odább, feljebb.
A kastélybeli úrnő és a pap rávették, hogy azonnal doktort híjon.
- Jó - mondá Gál uram -; hadd menjen el a kocsi a létai kilógusért.
De az úrnő mindenáron a fővárosba akart sürgönyözni Birli egyetemi professzorért, akinek az eljövetele háromszáz forintba kerül ugyan, de aztán érti a mesterségét. »Ej, bolondság - mordult fel a parasztkirály -, az a parányi légy végre is nem tehetett bennem háromszáz forint ára kárt.« De a nagyságos asszonyka, a falu jóltevője, addig-addig erősködött, így-úgy, ő maga fizeti ki a háromszáz forintot a pesti professzornak, míg közbeszólt Gál uram:
- De már abból semmi se lesz. Inkább még én toldom meg egy ötvenessel.
A sürgöny hát elment, s a délutáni vonattal megérkezett a hetedhét országon híres doktor, a Birli József. Fiatalos, vézna úr volt, nagy köcsögkalappal, pápaszemmel. Nem ért az egész emberke öt garast. S mégis ennek fognak fizetni háromszáz forintot.
A vasúti állomásnál a Gál uram kocsija várta, künn a Gál-portán pedig a Gálné fogadta.
- Maga a pesti doktor? Isten hozta! No, csak jöjjön be, lelkem, mert már olyan parádét csap belőle az uram, mintha veszett kutya harapta volna meg s nem egy haszontalan légy.
Pedig dehogy csapott belőle parádét Gál János. Nem szólt az semmit, ha nem kérdezték; ha kérdezték is, keveset szólt. Ott feküdt a lócán egykedvűen. A bundája összegyűrve vánkosul szolgált a feje alatt, a pipája pedig vígan füstölt a fogai közt.
- No, mi a baj, öreg? - kérdé a kis Birli szapora beszédjével. - Hallom, hogy valami légy csípte meg.
- Az ám, egy légy - felelte a beteg vontatottan.
- Miféle légy volt az?
- Hát egy zöld légy - mondá kurtán.
- No, csak kérdezze ki, lelkem, ha már itt van - szólt közbe Gálné asszonyom -, nekem a pitvarban van dolgom, kilenc kenyerem a kemencében.
- Jól van, jól, néni - hagyta rá a doktor szórakozottan.
De már erre a szóra visszafordult Gálné, fürge keze két ujjával egyetlen rántásra hátratolván fejéről a pettyes kendőt, mely az arcát eltakarta.
- Volnánk pedig olyan fiatalok, mint az úr - vetette oda félvállról, félig bosszankodva, félig incselkedve. - Úgy látszik, nem jól lát azon a két ablakon, ami a szemén van.
S fordult egyet a sarkán, mint az orsó. Ingerlőn suhogott, ropogott rajta minden mozdulatánál a tömérdek kikeményített szoknya.
A tudós professzor elálmélkodva nézett rá; csinos volt, ördöngősen csinos volt s valóban fiatal, sokkal fiatalabb a doktornál, hát még az őszbe csavarodott gazdánál. Már éppen valami mentegetőzésfélét akart hebegni, mikor az asszony becsapta maga után az ajtót. Oh, be nagy mamlaszok azok a nagy tudósok!
- No, hát mutassa azt a kezét.
Gál uram szó nélkül odanyújtotta nagy lustán a fájós kezét.
- Fáj-e nagyon?
- Meglehetősen - mondá Gál uram egy rettenetes füstmacskát eresztve, mely a mestergerenda felé szállt kígyózó karikában. Kedvteléssel nézett utána, ameddig csak láthatta.
Az orvos megnézte a feldagadt kart s ijedten kiáltott fel:
- Baj, nagy baj. Ez hulla-légy volt.
- Hát lehetett - felelte flegmával Gál János, csakhogy mondjon valamit -, biz ez lehetett, mert azt az egyet mindjárt láttam, hogy nem a mi legyeink familiájából való.
- Nem jól értett meg, bátyóka. Azt mondom, hogy olyan légy volt, amelyik előbb egy holttesten lakmározott.
- Ejnye, szentségtörő, pákosztos férge! - fakadt ki Gál János minden ijedelem és bosszankodás nélkül, inkább csak szokásból az istentelen és illetlen dolgok elkövetésének hallatánál.
- Ezer szerencse, hogy nem késtem el, mert most még segíthetünk, de holnap már későn lett volna. Holnap már meghalt volna kend.
- Vajon? - szólt az öreg parasztkirály, megnyomkodva a pipa hamuját.
- A vérmérgezés gyorsan megy. Így is sietnünk kell. Itt nincs egyéb hátra, gazd’uram, erősítse meg kend a szívét, le kell vágni az egyik kezét.
- Az én kezemet? - kérdé elcsodálkozva, s aztán valami csendes irónia-féle mosolygás kezdett mutatkozni az ajka körül; volt abban egy kis fitymálás, egy kis megvetés, csodálatos fatalizmussal összekeverve.
- Bizony a magáét. Annak meg kell lenni.
Gál uram egy szót se szólt, csak a fejét rázta és pipázott szépen, csendesen.
- De lássa - szólt a doktor rábeszélő hangon -, hiszen fájni sem fog, elaltatom; mire fölébred, vége a bajnak, meg van mentve. Így ellenben holnap ilyenkorra meghal, mert a vérmérgezés tovább harapózik. Az Isten se mentheti meg.
- Ugyan hagyjon békét - mordult fel Gál uram, mintha restellné a sok dib-dáb beszédet, azért tehát, amint hanyatt feküdt, egyszerűen befordult a falnak és behunyta a szemeit.
Az orvost megijesztette ez a makacsság s kiment a pitvarba, ahol a menyecske sürgött-forgott a kemencénél, melynek mélyében ott pirultak a széles puffadt kenyerek, kívül pedig kubikba rakott parazsak villogtak, piroslottak, hamvasszürke ruhába bújva el lassanként.
- No, mi baja az öregnek? - kérdé a menyecske szinte közömbösen, elöl felkapcsolt szoknyáit szemérmetesen leeresztve; jóval felül a bokán látszanék különben formás fehér lába, s nem minden férfiszem érdemli meg, hogy hizlalják.
- Hát biz az rosszul van, éppen azért jöttem ki, hogy magát kérjem, beszélje rá a férjét.
- Mire?
- Hogy engedje a kezét levágni.
- Szent Isten! a kezét?
A menyecske olyan fehér lett, mint a fal, a foga összevacogott s reszketve hebegte:
- És meg kell történnie?
- Meg, minden áron. Minden perc veszedelem. Vérmérgezés van jelen (ezt nem én mondom így, a doktor mondta); ha a keze el nem távolíttatik azonnal, a halál bekövetkezésének megakadályozása kizártnak tekinthető.
- Azaz, hogy meghal az uram.
- Holnap menthetetlenül bekövetkezik a haláleset. Nincs segítség.
Az asszony arca olyan vérvörös lett, mint egy mályvarózsa, s a szemei úgy fénylettek, csillogtak, mint azok a parazsak a kemence torka előtt.
- Jöjjön, jöjjön - sürgeté Birli -, szóljon neki, vegye rá, magára hallgatni fog.
Az asszony csípőjére tette az egyik kezét negédesen, kihívóan, a másik kezének a nagy ujját a szájába vitte és a körmével megcsebentette az egyik fogát (ami egy finom fajtája a magyar parasztnál a fügemutatásnak).
- Ezt ni! Hát olyan asszonynak néz engem az úr, aki elég jó lesz egy csonka ember feleségének?… Hiszen a szemem égne ki. No, még az kellene!
S ezzel mint a forgószél berontott a szobába, izgatott hangon felkiáltott:
- Ne hagyd magadat metélni, János! Ne hallgass a doktorra, János!
Az öreg barátságosan pislantott fel a berontott némberre s aztán megbiztatta, mint a gyereket szokás:
- Ne félj, Kriska! Semmi se lesz belőle. Van énnekem eszem, Kriska. Nem halok én meg darabonkint.
Birli kétségbeesett s a rábeszélés minden fegyverét előszedte.
- Ne legyen kegyetlen, jó asszony; becsületemre mondom, meghal holnap ez a szegény ember, ha el nem vágom a kezét. S magát is csodálom, Gál uram, olyan okos ember, hallom, bíró is volt, és mégse látja a borzasztó következményeket. Mi az: egy kéz? Hányszor látott egészséges, vidám egykezű katonákat. Igaz-e vagy nem?
- Hát igaz - hagyta rá a paraszt-nábob.
- Aztán (most egy parasztot fogó furfang jutott eszébe Birlinek) a háromszáz forintot úgyis meg kell fizetnie, akár vágom le a kezét, akár nem. Hát bizony kár már most ellenkeznie. Öt perc az egész operáció. Katonadolog. Meg is van már fizetve - csak éppen a beleegyezése kell. - Aztán nekem is nagy lelki megnyugvás, hogy egy derék embert mentettem meg, és hogy a háromszáz forintját nem húztam ki ingyen a fiókjából.
Gál János gondolkozni látszott, de csak azon gondolkozott biz ő, hogy mivel nyugtassa meg a bőbeszédű doktort.
- Hát írjon érte - mondá - valami zsírt!
Csodálatos az a közömbösség, az a fatalizmus, amellyel meghal a magyar paraszt, makacsság nélkül, keserűség nélkül. Azt mondja magában: »az én sorom már betelt« és meghajtja az akaratát és szelíden diktálja tollba a nótárius úrnak az utolsó intézkedését, vagy pedig azt mondja magában: »minek vagyok én már itt tovább«, mint ahogy Csépi Marci tette, mikor a bakterségből kimaradt, megkérdezvén a feleségétől: van-e még valamijök? - Hát volt még egy egész kenyerök meg a hordó alján egy kis nyers káposztájuk, ezt ette a Marci két napig szakadatlan; mikor az utolsó kenyeret bevágta, másnap estefelé, lefeküdt a kemencepadkára, a csizmáit a feje alá tette, behunyta a szemeit és meghalt, mivelhogy elhatározta, mert nem volt itt semmi dolga, se keresnivalója többé.
Nem rém őelőtte a kaszás ember - hanem csak afféle kedélyes alak, aki egy kicsit szinte hozzátartozik a familiához; ő vitte el magával a nagyapót is, nagyanyót is deszkát árulni Földvárra, a napamasszony kezéből is ő vette ki a kanalat örökre. Nem igazságtalan, mert mindenüvé elmegy, nem ellenség, mert akit lekaszabol, annak mindnek elveszi minden baját. Azért is a neve »Halál koma«. Mert csak koma ő, nem valami nagy hatalom, jön, megy a bolondos kaszájával egy felsőbb rendelés szerint, s figyelmezteti is a jámbor hivő lelkeket barátságos jóakarattal, már amennyire az ő ügyefogyottságától telik, hogy merre jár s van-e valami szándéka.
Nem tökéletes biz ez, - de amije van, azzal ad hírt; ahogy teheti, úgy teszi. Ott van a kakukk madara, az meg tudja mondani, ha kérdezik: ki meddig él? Magától az se szól. Ami magától szól, az nem is jó. Egyszer csak elpattan egy üvegpohár az asztalon, ez már azt jelenti hogy »készülj«. Halál koma üzen. A legvégén odarepdes a kuvik az ablakhoz. Halál koma üzeni, hogy már jön, hogy már itt van az egyik lába, lehet már a papot hívatni.
Egyszóval, a halál nem olyan félelmetes itt, mint a tükörből fésülködő úri népség előtt: ott csak azok fogadják néha nyájasan, akiktől elvesz valakit; itt sokszor maga az útramenő is örül neki - s amelyik nem örül, legalább egykedvűen veszi.
Bizony Gál János uramat sem bírta megijeszteni a doktor, hasztalanul hordott össze hetet-havat; váltig csak azt mondta:
- Lesz, ami lesz. Ne is erőltesse.
Közben eljöttek a község honoráciorai, a tiszteletes úr, a nótárius, meg a kastélyos asszonyság, s azok elővették sorba a beteget.
- Olyan szép az élet - rajzolta eleven színekkel a tiszteletes -, az Isten napját látni fölkelni reggel, lenyugodni este, belehelni fák, füvek illatát, érezni, hogy egyik része vagyunk ennek a fönséges pezsgésnek, elevenségnek, melyet Isten keze igazít. Minden egyes nap ajándék az Úrtól. Egyet sem szabad könnyelműen eldobni. Kegyelmedet sok jóval áldotta meg az Isten és jót tenni úgyis csak egy kézzel kell.
A kastélybeli asszonyság kiskorú gyermekeit hozta szóba (az első feleségétől is három maradt), akiket felnevelni keresztényi feladata. Vétek kitérni előle makacssággal, kishitűséggel.
- Úgy, úgy - szólt közbe a jegyző. - Szépen gyűjtött nekik. És miért? Hogy most az árvaszék kezére jussanak, hogy a vármegye elsemmizze amijök van.
Gál uram megmozdult, mintha nyugtalanítaná a felvetett eshetőség, hogy a hatalmas Gál-birtok szétesik, de aztán bizonyos ájtatossággal mondá:
- Az Isten viseli a gyerekek gondját, aki hatalmasabb, mint a vármegye.
- Azt én ugyan nem tapasztaltam - szalad ki a nótárius istentelen szájából.
(Az Isten szolgája lesütötte a szemeit, de bizony egy szóval se fogta pártját gazdájának a vármegyével szemben.)
Nem, nem, ezt az őrült makacsságot lehetetlen megtörni, lerázatni vele ezt a rettenetes közönyt képtelenek. Az orvos mérges szemeket vetett Gálnéra, ki sűrűn be-beszaladt a kenyérsütés mellől.
- Amit mondtam, mondtam - ismételgeté untalan. - Nem engedem metélni apjukomat.
- Hallgasson! - förmedt rá a doktor szenvedélyes fölháborodással. - Az bűn, amit tesz.
Gálné szemei zöldes szikrákat hánytak a doktor felé.
- Hogy én hallgassak? - Hangja gúnyolódó árnyalatba csapott át, sugár derekát begyeskedőn rezegtette jobbra-balra. (Ezt a kacérkodást a »csípők játékának« hívják.) - Hát még mit? Nincs egyéb kívánsága? Tudja meg, édes úr, hogy a kakas szemetjén a tyúk is valami.
Gál uram higgadt bölcsességgel sietett megakasztani a készülő összecsapást.
- No, no, Kriska! Ne tüzelj, Kriska, ne okoskodj. Eredj le inkább, fiacskám a pincébe és hozz fel egy üveg bort a vendégeknek. Az orvos úr is szomjas lehet. Micsoda illetlenség, hogy még eddig semmivel se kínáltad meg. Ne haragudj az orvos úrra, Kriska, hiszen ő végre is jót akarna velem - az ő esze szerint.
Szívesen engedték borért menni. Mert legalább meg lehet még kísérleni távollétében egy rábeszélési rohamot. Beszéltek, mohón, sebesen; egyszerre hárman is, felhoztak minden érvet, csalogatót, hogy az egész műtét nem lesz fájdalmasabb a méhcsípésnél, elrettentőt, hogy milyen szomorú feküdni abban a nyirkos földben: a gazda semmit sem szólt, hallgatta, hallgatta és egyre pipázott, kékes, szelíd szeme unottan kalandozék a szoba ismerős tárgyain, a mestergerendán elhelyezett holmin, a tálason, a Ferenc József király és az öreg Kossuth arcképein, mert a magyar parasztházakban egymás mellett vannak ők (kik az életben oly távol estek), mindenik ráma mögött egy-egy gally szentelt barka beszúrva.
Gyorsan jött az asszony a borral - nem is felelhetett a szuttyongatott gazda, most már nem is felelt, az asszonyt kérdezte:
- Melyik hordóból hoztad?
- A két-akósból.
- Jó, de a halotti toromon majd a mellette levő hordót üttesd, fiam, csapra, mert úgy láttam, amikor feltöltöttem, hogy romlóban van. Ezt kell hát a toron meginni, Kriska.
Ebben a nyugodt, egyszerű rezignációban benne volt nemcsak a magyar gazda körültekintő gondossága, mely a halál utánra is kiterjed, de egyszersmind a tagadó válasz a rábeszélési erőlködésekre.
Be is látta Birli és kezdte húzogatni a kesztyűit:
- Hasztalan itt minden.
- Nekem van még egy ötletem - súgta az úrnő. Várjon!
Kisurrant az udvarra, összekeresni a Gál gyerekeit, akik aztán néhány perc múlva egy-egy ezüstpénzzel a markukban előcsörtettek betanult bőgéssel, visítással.
- Ne haljon meg, édesapánk, ne haljon meg!
A kis Boriska, egy szép, szöszke jószág, összetette könyörgőn a kezecskéit:
- Engedje levágatni a kezét, apuka!
- Engedje! Engedje! - követelték az eperfáról lecsalogatott fiúk, maszatos képpel.
Az öreg elmosolyodott s elcsöppent a jó kedélyének egy erőszakosan kisajtolt csöppje.
- Persze szeretnétek, gézengúzok, mert azt hiszitek, hogy a bal kezemmel már nem tudnálak elnáspángolni. Pedig tudnálak. Nem volna semmi hasznotok belőle - tette hozzá szelíd szomorúsággal.
De ők abból vajmi keveset hallottak már, mert Gálné asszonyom jóval előbb találta meg a cirokseprőt a kuckóban, s ennek a láttára vesd el magad, kotródtak kifelé lóhalálában.
Erre már az úrnő is lemondott az operáció lehetőségéről.
- Igaza van, Birli. Itt hiába erőlködünk. Menjünk.
- Most már nekem van egy ötletem - súgta Birli.
Birli kihítta a szobából a jegyzőt.
- Van-e itt a faluban valami pletykázó vénasszony?
- Ej! iszen másforma sincs.
- De mégis melyik a legpletykásabb?
- Sok tökéletes van e nemben - felelte a nótárius -, de mégis talán legkülönb Mátyás Lázárné, a »sárga mókus«.
- Miért nevezik sárga mókusnak?
- Mert sárga az arca, mint a kacsa lába, s olyan alakú, mint a mókusé - a lelke még sárgább az irigységtől.
- Messze lakik innen? Vezessen kérem oda, míg befognak.
A nótárius nevetett.
- Szívesen. Itt lakik a harmadik szomszédban. Talán házasodik a professzor úr? Mert a sárga mókus híres gügyü. Abból él.
- Mi az a gügyü?
- Az, aki a falun a házasságokat összeboronálja.
- Szép mesterség. Éppen arra van szükségem. De előbb megkérem Gálnét, hogy fogasson be.
- Szívesen megteszi.
- Úgy látszik.
Egy nyalka legény, strucctollas kalappal, itatta a lovakat a vályúnál az udvaron. Birli ráösmert, hogy ez a kocsis, aki hozta az állomástól. Hiszen már maga a strucctoll is ismertető, hogy kocsis, más azt nem viseli; a juhász kalapjára árvalányhaj dukál, a béresére kerti rózsa, a kerülőére darutoll.
- Hogy hívják önt? - kérdé a professzor a legénytől.
Az csak nézett rá, tétován, aztán maga körül, sehogysem tudta eltalálni, mi lehet, ki lehet az az »ön«.
- Mi a neve, barátom?
- Az enyim? Nagy Pali.
- Maga a kocsis?
- Hát persze.
- No, hát mondja meg, Nagy Pali, az asszonynak, hogy menni szeretnék, fogasson be. Ön pedig, kedves jegyző úr, legyen szíves, vezessen el egy percre a »sárga mókus«-hoz.
A harmadik házban lakott a sárga mókus. A jegyző meghúzta a malacfarkalakú madzagot a kapuajtón, s ott álltak egyszeribe a sárga mókus előtt, aki kendert tilolt az udvaron.
- Ez a pesti úr szeretne magával beszélni, Rebék néni!
A szikár, magas anyóka, akinek arca valóban hasonlatos volt a mókuséhoz, megnyálazta erre az ujját és kezdte vele a lelógó hajtincseit a halántékához tapasztani. Még ő is szebb akart lenni. Asszony volt.
- Beszéljen.
- Majd csak négyszemközt.
- Akkor ne jöjjön másodmagával, mert nekem is megvan a két szemem.
- Oh jaj! Van Rebék néninek talán száz szeme is - jegyzé meg a nótárius.
Ez az udvariasság nyilván jól esett Mátyásnénak, mert valami mosolyféle szaladgált ajkainak hegy-völgyes, ráncos környékén.
- Látok, amit látok - felelte bizonyos megelégedettséggel -, de sokat eltakar előlem is Moléna királyné köténye. Isten a füvekbe, fákba és az emberi szívekbe rejtette el a nagy titkait, én azokat kiszedegetem, összerakom és ez az egész tudásom.
- Hát éppen ilyesvalamit akarok én is megtudni - mondá a doktor.
- Jöjjön utánam!
A boszorkány bevezette a házba, mely egyetlen szobából állott. A fal mellett köröskörül tyúkok és ludak ültek kosarakban a tojásaikon s roppant csipogással és gágogással fogadták a vendéget. A tűzhelyen csodálatos illatú folyadékok rotyogtak a fazekakban; az orvos finom orra kiérezte a tisztesfű és a zsálya szagát. Fent a mestergerendán nagy kötegekben sorakoztak egymás mellé különböző száraz füvek és növények (bájitalok és megrontások főzésére alkalmasak), míg a horpadt falon a tulipános szuszék fölött, zsinórra fűzve, mint a paprikák, aszalt gyíkok, békacsontvázak lógtak alá.
Rebék asszony megtörült egy széket a kötényével, intvén a doktornak, hogy üljön le.
- No, hát mit akar? - kérdé aztán.
A doktor kivett a zsebéből két ezüstforintot, odanyújtotta Rebéknek:
- Egy-két igaz szóért jöttem.
- Úgy? - mondá félig gúnyosan, félig csodálkozva a boszorkány. - Hát magának nem tisztesfű kell, se nem aszalt gyík, hogy az ingkorcába bevarrja, hanem igaz szó kell? Hát pénzen kell már venni az igaz szót, mi? Jó. Megkapja az igaz szót.
Utálatosan vigyorgott s csörgette markában a két ezüstforintost. - Hm. Erre a portékára még nem volt eddig vevő. Én csak a szerelemre tartottam eddig boltot. De nem tesz semmit, adok én igaz szót is. Mit akar?
- Beleszerettem itt a faluban egy asszonyba és azt akarnám elérni, hogy ő is belém szeressen.
A vénasszony nagy sopánkodva csapta össze a tenyerét.
- Oh jaj, az bizony baj! Hogy megszeresse magát? Hiszen úgy néz ki, galambom, mint egy madárijesztő. Az igazat akarta, hát az igazat mondom.
Birli elmosolyodott:
- Nagyon jól van, Mátyásné, meg vagyok elégedve, mert ez igaz lehet, de szívesen áldoznék ám pénzt, selymet, ékszert; van miből.
Rebék asszony elgondolkozott.
- Végre is minden rózsát le lehet szakítani - mondá. - Ki légyen az illető nőszemély?
- Gál Jánosné.
A vén boszorkány felkacagott.
- Azt nem lehet. Szép asszony, kacér asszony, de mégsem lehet.
- De hiszen kend mondja, hogy minden rózsa leszakítható.
- Kivévén, amelyik már a más poharában hervadozik.
Éppen ezt akarta Birli tudni, ezért jött ide.
- Ki az a más? - kérdé mohón.
- A szép kocsis, a Nagy Pali.
- Tehát szerelem van köztük?
- Az asszony bizonyosan szereti, mert az én boltomban járt a legény szerelme végett.
- Mit adott neki?
- Tavalyi folyókavirágnak összetört porát, hogy az italába vegyítse.
- Gyanít-e valamit Gál János?
Mátyásné vállat vont.
- Gál János okos ember, de az asszonyi ravaszság átugorja a férfi-bölcsességet.
Birli mindent tudott s most már sietve otthagyta a boszorkányt. Ideje is volt visszatérni; a Gálék udvarán már türelmetlenül toporzékolt a két befogott pej. A kocsi a pitvar irányában állt, s Nagy Pali kényelmesen be-beszélgetett a pitvarba selyma nevetgéléssel, hol hátracsúsztatván, hol a szemébe vágván a strucctollas kalapját, kényes bajuszpödörgetéssel.
- Nem hoz egy kis lángost, szépséges gazd’asszonyka?
- Eredj, cudar, hadd süssön neked a Csillag korcsmárosné, mert tudom, hogy megállsz ott itatni, - kötődött a kocsissal egy friss, csengő hang a pitvarból. (Bizisten a Gálné hangja.)
- Ha megállok is - felelte a legény -, csak a szomjas lovaimért teszem.
- Ugyan, hát te magad nem vagy szomjas?
- Olyan rossz bora van, mint az ecet.
- De a csókja, mondják, olyan édes, mint a méz.
- Nem kóstoltam.
- Így görbülj meg?… 
Tovább is folyt volna a párbeszéd, de beléptek a doktor és a jegyző a pitvarba, hol éppen a lángosokat kente lúdzsírral a menyecske, maga is olyan pirosan, mint a láng.
Letette a zöldmázas tálat hirtelen s kezdte kikapcsolni a pruszlikját. Egymás után váltak szét tágabbra a pruszlik határszélei… az egyik kapocs el is pattant, leesett a földre. (A Pali, aki kényelmesen belátott ide a kocsiról, nagy dévajkodással »látókát« csinált szeme elé a tenyeréből.) A doktor csak nézte a szemvesztő jelenetet: mi lesz itt -, de bizony nem lett valami különösebb dolog, mindössze kivett a kebeléből három összehajtogatott százast.
- Tessék a fáradságáért, doktor úr!
- Jól van - mondá az orvos hidegen -, de a maga lelkén lesz, szép asszony, hogy nem érdemeltem meg jobban.
- Jól van - felelte a szép asszony -, elbírja azt az én lelkem!
- Hát isten neki. Rakassa fel, kérem, a holmimat a kocsira, addig beszaladok elbúcsúzni a gazdához.
Gál János még mindig ott feküdt, ahol elhagytuk. A pipája nem égett már, a szemeit behunyta, mintha szunyókálni akarná.
Az ajtónyílásra felpillantott a félszemével.
- Búcsúzni jöttem, gazduram.
- Hát elmegy? - kérdé közömbösen.
- Nincs itt már semmi dolgom.
- Az anyjuk odaadta a pénzt?
- Megkaptam tőle. Jaj, de szép egy asszony!
A beteg kinyitotta erre a szóra másik szemét is, s amint odanyújtotta a doktornak az egészséges kezét búcsúzásra, úgy félvállról odavetette rövid szóval:
- Ugye?
- Az a gyönyörű kis szája, mint a piros szamóca - lelkesedett a doktor.
- Az ám! - Szinte úgy rémlett, hogy derűs mosolygás játszadozik a deres bajsza körül.
- Hej, de jó lesz kóstolgatni annak a zsivány Palinak.
Az öreg Gál összerezzent.
- Miféle Palinak? Mit beszél, doktor, mit beszél?
A doktor a szájára ütött, mintha restellné, hogy elszólta magát.
- Ostobaság. Semmi közöm hozzá. Az embernek végre is szeme van és esze van, lát és észrevesz egyet-mást. Megvallom, mindjárt feltűnt, hogy nem engedte a kend kezét elvágatni. Hát kendnek nem tűnt fel? De most már értem. Persze, persze.
Gál János indulatosan rázta meg ökleit a levegőben. Eszébe se jutott, hogy az egyik karja meg van dagadva. Fölordított, nagyon fájt neki.
- Jaj, a kezem, a kezem. Hallgasson, hallgasson, doktor!
- Egy szót se szólok többet.
A beteg melléből kínos hörgés tört fel, s a balkezével megragadta Birlit:
- Milyen Pali? - dörögte tompa hangon. - Ki az a Pali?
- Ej, hát igazán semmit sem tud? A Nagy Paliról van szó, arról a sugár legényről, aki magoknál szolgál.
A parasztkirály arca fehér lett, mint a fal, ajkai reszkettek, a vér mind a szívére tódult. Nem fájt már a keze egy csöppet sem.
Hirtelen a homlokára ütött és fölszisszent.
- Ostoba voltam… Észre kellett volna már vennem. Ah, ez az asszony… Ez a kígyó asszony.
- Ne szidja a menyecskét, gazd’uram - vágott közbe a doktor. - Vér van benne s a vére viszi. Fiatal is, s meglehet, még eddig ártatlan, de hát végre is csak férjhez kell mennie, ha egyszer kend nem lesz… Kend pedig már nem lesz.
Erős, mély sóhajtással mozdult meg a nábob kínos fekhelyén.
- Hát mi kára van abban kegyelmednek, hogy férjhez megy? Ugye semmi; mert arról már úgyse tud a sír fenekén. No, azzal meg éppen mit törődik, hogy csinos férjet szemelt ki magának, deli, hetyke legényt, ezt a Palit.
Az öreg fogainak a vicsorítása hangzott, mint két egymáshoz dörzsölt ráspoly.
- Ne legyen irigy, Gál uram. Bizony vétek volna annak a remek asszonyderéknak haszon nélkül elfonnyadni. A Pali nem bolond, hogy bele ne harapjon az almába, melyet feléje himbál a szél, és jól teszi az asszony is, ha élni akar. Itt csak kend a hibás, kend az oktondi, Gál uram… 
Gál uram nyögött egyet, a homlokáról csurgott az izzadság, lelkében forrt a keserűség. Jaj, mindjárt kicsordul.
- Mert lássa, Gál uram, jobb volna azt a finom derekat egy kézzel is ölelgetni, mint sehogy!
Ez már sok volt. Felugrott fekhelyéről, mint egy fölpiszkált szelindek, vad morgással, s kinyújtván megdagadt karját a doktor felé, a szenvedélytől ziháló hangon hörögte:
- Vegye ki hát a kését az úr.
PRAKOVSZKY, A SIKET KOVÁCS
1895-1896
I. FEJEZET
A LÁNYOK, A SZOMSZÉDOK ÉS A HADNAGY
Öregapám egész héten pipázott és káromkodott; a pipázásért édesanyám haragudott, aki köhécselő volt és a füst a torkát kaparta, az istenkáromlásért az öreganyám, aki istenfélő volt, veszekedett rá váltig:
- Ej, János, János! Hogy nem szégyenled magad, János, úgy lebecsmérelni a legfőbb lényt, urunkat, teremtőnket. Szörnyűség hallgatni. Bizony bizony, mondom néked, beléd üt egyszer a mennykő, János.
- Több esze van az Istennek, mint neked, meg nekem… ilyen-olyan adta! - fakadt ki az én öregapám. - Bízd te csak a dolgot ránk, kettőnkre… tudom én, mit csinálok.
S valóban, az öreg szépen ki tudott jönni az Istennel. Az Isten szerette őt, szép, hosszú öregséget adott neki s bearanyozta sok örömmel, hanem másrészt ő is megcsinálta a magáét, ha hat napig szidta az Úristent, hetednapon, vasárnap, megborotválkozott, fölvette legszebb ünneplőjét, felült a bricskára, rossz időben, jó időben egyaránt áthajtatott, a harmadik faluba, Krizsnócra, a templomba (közelebb nem volt lutheránus eklézsia) és egész délelőtt nagy áhítattal zengedezte az Istent dicsérő zsoltárokat. Ami rosszat rárakott ő szent felségére egész héten, azt mind visszaszítta vasárnap, s ezzel vége. Hát iszen azért jó az Isten… éppen ebben van a jósága, hogy egy imádsággal ezer káromkodást lehet az ő fekete táblájáról letörülni.
Mikor már egy csöppet nagyobb lettem, engem is magával hordott a templomba, és én szerettem is vele járni, eleinte azért, mert az uszánci völgyben a sima úton megengedte, hogy én hajtsam a lovakat - az volt ám a nagy élvezet -, hátha még nem rontotta volna azzal, hogy elvette tőlem az ostort, mert roppantul kímélte a lovakat, a világért sem engedte volna őket trappban menni, az egész hajtás voltaképpen csak a gyeplőtartásból állt - de hát ez is valami -, néha mégis sikerült a gyeplőszíjak emelgetésével, csapkodtatásával megindítani a lovakat.
Az öreg káromkodott, szidott ilyenkor.
- Mit röpködsz? Rohanni szeretnél, he? Nem elég neked, hogy maguktól mennek a lovacskák? Adta teremtette kölyke, no nézd meg! Pelyváért kapom én a lovat? Nekem ugyan ne röpködj azzal a gyeplővel, mert én nem akarok a világból kiszaladni.
Később mint gimnazista csak a vakációkon át jártam Krizsnócra az öreggel, de akkor már a leányok érdekeltek, akik ott ültek az oltár két oldalán, a politúrozott családi padokban… a környékbeli kurtanemesség lányhajtásai, a Krúdy kisasszonyok, két szöszke, Folkusházy Vilma, a kis fitos, a deli Vér-lányok négyen, mint az orgonasípok, bogárfekete hajkoronákkal. És aki nekem a legjobban tetszett, nagy, álmatag kék szemeivel: a szarvas-növésű Gáll Piroska.
Hogy miért tetszett a legjobban? Isten tudja - a Vérleányok közt szebb is volt, hozzám illőbb is volt, de mégis csak az tetszett. Talán éppen azért, mert ő volt a legnagyobb, legerősebb. Lehetett vagy huszonkétéves. Néztem, néztem a hosszú unalmas prédikációk alatt, s valami nevezhetetlen bizsergés futott át a véremen, néztem, örökké csak néztem és úgy éreztem, hogy száz esztendeig sem unnám el nézni. El is gondoltam magamban, hogy ha egyszer megházasodom, ez a Gáll Piroska lesz a feleségem, senki más.
A nagymama ugyan (aki pedig bölcs volt a házassági dolgokban) másképpen szokta fölállítani a kor-arányokat. Szerinte a menyasszony félannyi idős legyen, mint a vőlegény s azonfelül még hét esztendős. Viszontagságos gügyüi működésének ez a tapasztalata, mint egy leszűrt, megkeményedett aranyigazság csillogott előtte. A harmincéves ember felesége ezek szerint legyen huszonkétéves, a negyvenévesé legyen huszonhét, az ötvenéves embernek ellenben a harminckétéves fehérszemély felel meg. Ez a jó házasság erkölcsi fundamentuma.
Igen ám, de én csak tizenhatéves voltam s a nagymama metódusa szerint csak tizenötéves leány illet meg. Kell az ördögnek ilyen tacskó!
Hét év volt tehát a differencia. De hát olyan nagy válaszfal e hét év? Ej, az idő végtelenjében, azt mondja a történelmi professzorunk, tíz év csak egy pillanat, hét év tehát egy pillanat se. Hét évnyi differenciát egyébiránt a nagymama is lehetőnek tartott a házasságbeli boldogsághoz, bizonyos kivételes esetekben.
Egyszóval, nem volna benne semmi csodálatos, ha Gáll Piroska bevárná, míg a diplomát megszerzem. Lássuk csak, mikor lesz az? Hát körülbelül tíz év múlva. Akkor én leszek huszonhatéves, Piroska pedig lesz harminckétéves, holott a nagymama regulájával a huszonhat éves embernek húsz éves feleség kell, lesz tehát a differencia akkor tizenkét esztendő, ami már a történelmi tanárunk szerint is több mint egy pillanat. Átkozott mathézis!… Megöl ez az örökös távolodás… 
Hanem ezen nem lehetett segíteni. Mindegy, azért még ma is kedvesen emlékszem e vasárnapokra, s még ma is átmelegszik szívem, ha e tiszta homlokú falusi kisasszonyokra gondolok, akik ott ültek csöndesen, illedelmesen, pipacsvirágos kalapjuk alatt, egyszerű perkál-ruháikban, melyek mégis olyan takarosak, igézők voltak az én szememben… 
***
Lassankint megismertem a templomba járó nyáj legfőbbjeit: a kövér Csúry Mártont, aki rendesen elaludt s nagyokat hortyogott a prédikációk alatt; a buzgón imádkozó szép özvegyet, Buzinkaynét, akinek az imakönyve, amint megnyálazott ujjaival levelezett benne, tele volt száraz virágokkal és levendula-levelekkel…
A kisasszonyok imakönyvei is ilyenek voltak… Csakhogy kevesebb száraz virág volt még bennük. Ah, ezek a kedves kis kapcsos könyvek!
Még most is, hosszú évek múlva, midőn úgyszólván könyvek közt élek, egyszer csak elfog a csömör tőlük s megszáll valami csodálatos vágy egy olyan könyv után, melyben száraz levendulalevél van - nem pedig nagy ideák és nagy megfigyelések.
Talán nem is a könyv az, amire szomjazom; hanem a falu, a kis templom emléke rezeg a szívemben… Újra látom még egyszer az akkori alakokat. A sovány, nyurga Krizsnóczy Pált, a falu ős urainak utolsó ivadékát, amint címeres külön padjából legelteti szemét a falu hajadonain, kik balról állnak az oltár körül, mivelhogy leülésre csak a főkötő jogosítja a fehérnépet; szagos rezedacsokor van a mellükön, ahol a virágos selyemnagykendő két szárnya összetalálkozik, hogy onnan aztán hátracsavarodjék. Színes pántlikában végződő varkocsaik lelógnak hátul az ezerráncú szoknyán, némelyiké a bokáig. A fiatalúr rajtuk szemeli ki csillogó üvegkarikáján át, melyiknek az apja kap feles földeket az idén.
De mégis leginkább a mi padunkra emlékszem. Elöl a nagyapám ült, úgy énekelt, de úgy énekelt, hogy a verejték csurgott le a halántékáról; a közvetlen szomszédja természetesen én voltam, hizlalván szemeimet az említett Gáll Piroskán; de ha ő arra felénk találta vetni a delejes tekintetét, bezzeg lesütöttem én a magamét, pedig vetette ám elég sokszor egy időben… de erről majd később szólok. Mellettem balról Pornya József úr ült, a kasznár (a rigyi pusztáról); ott volt nyáron minden vasárnap, s a gazdasági követelmények szerint imádkozék esőért vagy szép időért, s az isten viselkedése szerint dobott a perselybe vagy egy fényes huszast, vagy egy krajcárt, ez utóbbit néha elégedetlen dörmögéssel: »Erre a hétre ez is sok«. A kasznár után következett kék dókájában Funtyik, a kilencvenéves molnár, akit olyan köhögési roham fogott el egyszer-kétszer az istentisztelet alatt; hogy a pap kénytelen volt mindég megállni a prédikációban, míg kiköhögte magát. Egészen a falhoz jutott Prakovszky, a siket kovács, s szemmel látható ájtatossággal éneklé szép bariton hangon a zsoltárokat, de minthogy az orgonaszót nem hallotta, sem a többiek éneklését, hol elöl járt, hol hátul járt, rontva a harmóniát, mosolygást csalt a hívek ajkaira nem ritkán.
A kurátort igen bosszantá a dolog és többször megnógatta a tiszteletes urat, hogy Prakovszky uramat el kellene az énekléstől tiltani, de a tiszteletes bele nem ugrott ezen cselekedetbe.
- Az Isten siketté tette Prakovszkyt - mondá az ő széles, világos előadásával - és nem némává. De tehette volna némává is. Mert az neki semmibe se kerül. De nem tette, hát én se teszem, mert én csak a szolgája vagyok.
- Hm - mondá a kurátor -, meglehet, hogy tetszik neki a Prakovszky hangja. Mert átkozott szép hangja van.
- Bizony nem lehetetlen… 
A kurátor ennek következtében egyet fordított a politikáján és a végén is kivitte, hogy a kántornak kellett a Prakovszky éneklése szerint orgonálni.
Mindez azonban nem hagyott volna nagyobb nyomokat sem az eklézsia történetében, sem énelőttem, ha egyszer valami olyas nem történik Prakovszkyval, amin már százszor gondolkoztam azóta s amit sohase fogok tudni megmagyarázni. Apró, nyápic emberke volt, nagy fejjel, hosszú kezekkel, a modora kiállhatatlan volt, mert mindenbe beleszólt, azért is hítták gúnyosan »mindentudó Prakovszkynak« - de igaz is, hogy szeretett olvasgatni, s tudott is majd mindent, de mindent rosszul.
Valaki, teszem azt, említette Zrínyi Miklóst. Prakovszky közbeszólt:
- Kár, hogy lefejezték szegényt a Szent György-téren.
Vagy, mondjuk, a nagy Napóleon felől beszélgettek. Prakovszky abba is belekottyant:
- Az, aki Szent Ilonát vette el feleségül?
De ez egy csöppet se vont le a tekintélyéből. Krizsnócon ezek is ismeretek. Ha valakinek sok búzája van, ha rossz is, azért az mégis búza.
Öregapám kedvelte Prakovszkyt; mindég az ő udvarán álltunk meg (szemben a templommal lakott), s istentisztelet előtt mindég kikérdezte tőle a politikát, mert a kovácsműhelyek azon időben az újságokat pótolták.
Messziről jött utasok megálltak a kovácsműhelyek előtt kocsit tataroztatni, lovat patkoltatni, s ami hírt összeszedtek útközben, azt kicserélték a kovácsnál új hírekért, melyeket más országrészből jött utasok hagytak ott.
Prakovszky a sok mindenféle hírből aztán ki tudta kombinálni a háborút és békét. Az utas újságolja például, hogy náluk ennyiért és ennyiért veszik a zabot. Kutyateremtette, ez a háborút jelenti, mert különben nem vennék annyiért. Máskor másik utas beszéli, hogy a fiút hazaeresztették a katonaságtól, mert valami tályog támadt a lábán. Prakovszky fölsóhajt, mert neki is van katona fia, sóhajt, de egyszersmind konstatálja a békét.
- Quo modo valemus, domine Prakovszky? - szokta kérdezni a nagyapa.
- Valde bene, domine spectabilis.
- Quid novum?
Erre jöttek aztán a kovács közlései, amire a nagyapa ámult-bámult, káromkodott és hüledezett, hogy még nagyobb közlékenységre tüzelje.
- Magának ördöge van, domine Prakovszky. Maga mégis nagy talentum. Hol a pokolból szedi ezeket?
Prakovszky ilyenkor szerényen behúzta a nagy fejét a sovány váll-lapockái közé s azon a sajátságos, érthetetlen iparos nyelven felelte, mely a fiskálisok stílusából van összefogdosva:
- Ej no, hát csak tudja az ember a dolgok mibenlétének hátrafordulását a szándékuk szerint.
Hanem ez mind régebben történt, mikor még nem volt annyira siket; a pöröly és a kalapács zaja még jobban megrongálta azóta a fül-dobhártyáit, úgyhogy most már kellemetlen vele beszélni, sőt nem is lehet, csak nagy kiabálással. A siketségével elhanyatlott a Prakovszky jelentősége is. Nem hallja már a patkoltató utasok elbeszéléseit, vagy ha hallja is, rosszul hallja; se őt nem kérdezik többé a helybeli kurtanemesek, mert ha kérdeznék, se tudhatna érdekeseket mondani, pedig lehetőleg szereti eltitkolni, hogy siket. Úgy rémlik neki, hogy csak az emberek hangja lett gyöngébb, mintha susogna az egész világ, s nincsen vége-hossza ha elkezd sopánkodni:
- Milyen tüdők! Milyen hitvány tüdők ezek a mai tüdők!
Némelykor rászól az emberekre, akik egymással beszélgetnek: »Mit titkolóztok előttem, beszéljetek hangosabban!« Prakovszky makacs abban a hitében, hogy ő csak nagyot hall egy kicsit, úgy mint azelőtt. S éppen azért válik nevetségessé, hogy mert a saját füle megromlott, azt mondja a világnak: »Rossz a tüdőd«. Ha megadná magát, nem volna nevetséges. A világ könnyebben megbocsát olyan gyöngeséget, amit az illető is elismer - de ha disputára kerül a dolog, a világnak mindig igaza lesz. Mert a világ a többség, Prakovszky pedig a kisebbség.
És még ez az alávaló Bodri is mit csinál? Ez a hálátlan kutya, amelyet fia után legjobban szeret, szintén odacsatlakozott a többséghez. Beszüntette egy darab idő óta az ugatást, elnémult. Észrevette a Prakovszky siketségét. Szívtelen vén filozófus, így okoskodott magában: Minek ugassak én, ha a gazdám úgyse hallja? Hát bolond vagyok én, hogy egy siket embernek prézsmitáljak? A jobbik eszéhez nyúlt a Bodri és ezentúl csak a kabátját rángatta meg Prakovszkynak, ha idegent szimatolt meg a kovácsműhely portáján.
Prakovszky rendesen megrúgta ezért a Bodrit: »Csiba, te gyalázatos!« Nehéz szíve volt rá, sohasem simogatta meg azontúl a hosszú, fehér szőrét, húsz éves barátság szakadt meg köztük amiatt, hogy a Bodri észrevette a siketségét. (Árt a túlságos okosság még az állatnak is.)
Az emberektől szintén kezdett visszahúzódni Prakovszky. Mert az történt vele Gáll Józseféknél József-napkor, hogy a vacsoránál őt is felköszöntötte az ékesszavú Halóczy Kristóf, mondván:
- Van itt egy másik érdemes József is, mégpedig nemes Prakovszky József uram… 
Amire nagy pironkodással kezdte magát szerényre illegetni Prakovszky. A selyma Halóczy azonban csak ezt az elejét kiáltotta sztentori hangon, a többinél leereszté a hangját, kezdte összeszidni Prakovszkyt hetedíziglen, fölsorolván mindennemű fogyatékosságát és megszapulván minden szennyesét; ámde Prakovszky csak mosolygott, egyre mosolygott és mikor a szónok azzal végzé: »komisz kutya kend, Prakovszky« és összecsengtek a poharak, a kovács elérzékenyülve s mégis méltóságteljesen tipegett Halóczyhoz, megszorongatván mind a két kezét:
- Szép volt, jaj de szép volt. Sohasem fogom elfelejteni a hozzám való szívességét.
No, de milyen nevetés tört ki most a vendégek közt, még a szép Piroska is kacagott, de úgy kacagott - hogy bizony a bolond is észrevehette, hogy mi volt a köszöntő belsejében.
Prakovszky tehát elfordult neheztelésében az emberektől, akik észrevették és kigúnyolták a siketségét, és csak vasárnaponkint mutatkozott köztük a templomban, énekelvén a zsoltárokat. (Azelőtt nem volt templomba járó.)
Az emberek ezért is kigúnyolták Prakovszkyt:
- Az Istenhez fordult, pedig az tette siketté.
De tán nem is az Isten miatt jár a templomba Prakovszky. Furcsa nyáj ez itt. Ha egy láthatatlan szellem kihajigálná azokat, akik valami másért járnak ide, nem tudom, hogy nézne ki a templom? Hát úgy, hogy a pap se maradna bent, mert az meg éppenséggel a hívek miatt jár be.
Buzinkayné a szép selyemruháit szereti mutogatni. Gáll Piroska az alabástromfogait csillogtatja, azért énekel folytonosan. Mindenki kevély valamire, s mindenki szeret irigységet kelteni a többiekben. Ez az élet. És mindenik talál magában olyan tulajdonságot, amit meg kell bámulni. Ez az ember. Vegyük például az öreg Funtyikot, a molnárt, annak már nincs se haja, se foga, se selyemviganója. Igen, de vannak évei. Több éve, mint a többinek, tehát kevély az éveire (mert valamire csak kell kevélynek lennie, amíg meleg). Igaz, hogy az éveket senki sem irigyli, de legalább bámulja. S az is valami. Funtyiknak a bámulat is jól esik. Kilencvenötévesnek hazudja magát, pedig csak kilencven, de gondolja magában: hadd bámuljanak még jobban!
No, és Prakovszky? Ej, hát a hangját szereti bámultatni, a szép bariton hangját, azért ül ott a falnál mindig, azért énekel, s szíve megtelik büszkeséggel, hogy neki olyan hangja van. Mióta nem hallja, még szebbnek képzeli azt. Milyen boldogok a többiek, hogy hallják! Az arcokról, a mozduló szájakról véli leolvasni, hogy így szólnak az emberek egymáshoz hajolva:
- Micsoda isteni hangja van ennek a Prakovszkynak!
- Kár, hogy siket szegény - teszik hozzá.
- Sose kár az, hisz ő csak a mi hangunkat hallaná, az pedig nem ér semmit, de ha mi siketülnénk meg, az lenne a nagy kár, mert nem hallanánk az ő hangját.
Persze, ez a párbeszéd csak az ő képzeletében folyik le, de mindegy, ha örömet okoz neki.
És még ez mind semmi ahhoz képest, mikor a huszár hazajön. Akkor kell a siket Prakovszkyt megnézni, szeme csillog, magatartása kevély, még piros szegfűt is tűz a kabátja gomblyukába; künn az utcán félrevágott kalappal jár s a csizmaszárba legényesen bele van szúrva a kurta szárú tajtékpipa, ha talán nem volna az agyarain.
Mert a huszár a nagyobbik büszkesége Prakovszkynak és nem a hangja. A huszár az ő egyetlen fia, aki, ha itthon nincs, a száztornyú Mailandban fekszik ezredével, s aki nélkül olyan egyedül állna a világon, mint az ujjam, mivelhogy több gyerek nem volt, de nem is lehetett, az egyik jött, a másik ment, hű életepárja, nemes Turtsányi Zsuzsánna, megszülte a huszárt és meghalt.
Hanem iszen nem is szült anya annál egyhamar különbet, olyan az, akár a gyertyaszál, csinos, nyalka s az a fölséges aranyzsinórzatú ruha rajta! Mert már a hadnagyságig vitte, pedig nincs több huszonötévesnél, lesz abból még talán óbester is valamikor!
Hadnagy Prakovszky Sándor minden második évben otthon, Krizsnócon töltötte szabadságidejét. Többször találkoztunk vele. Nagyapám váltig hánytorgatta:
- Ennek a mihaszna kovácsnak milyen fia van! Hát van esze a gólyának, hogy olyan helyre viszi? Szép, okos, deli legény. Ha asszony volnék, mindjárt elköhinteném magamat. (A falusi szerelemben a mesterséges köhintés jelenti virágnyelven a vágyat.) Ha pedig neked volnék (ezt nekem mondta), őt venném mintának. Pompás egy hadnagy!
Mikor így itthon van hadnagy Prakovszky, kivirágzik a sorsa idősb Prakovszkynak; hívják névnapra, születésnapra, még a lúdölés is jogcím, s ha végigmennek a krizsnóci nagy-utcán, minden kis ablak megnyílik, amelyikben muskátli van - mintha mosolygós lányfejek nőnének egyszeribe a muskátliból… A Sándor kardja úgy csörömpöl, a nyíló ablakok úgy csikorognak, s az öreg szíve úgy dobog, hogy még ő maga is hallja.
Az Isten házába is együtt ballagnak vasárnap. A fiú egy kicsit elöl megy, az öreg szándékosan el-elmaradozik mellőle, hogy lássa, hogy gyönyörködjék benne oldalvást. A környékbeli fiatal urak, akik ott künn ácsorognak a gyepes templomudvaron, hagyván eldefilirozni előttük a pironkodó fehérnépet, mind kezet fognak a hadnaggyal. Hogy vagy, Sándor? Isten hozott, Sándor!
Aztán a templomba lépnek. Minden szem oda néz, az asszonyok szájából kiesik az ének, még az öregje is hátrafordul, suhogás támad szerteszéjjel az asszonyi oldalon, mint mikor új lapra fordítanak az énekes-könyvben, s az egész templomban végigmorajlik a hír:
- Itt van a fiatal Prakovszky!
Ah, a fiatal Prakovszky! Milyen takaros, milyen deli. Hiába no, a huszár a legszebb katona a világon. Jó, hogy a kántor is abba nem hagyja bámészkodásában az orgonálást.
A kis öreg Prakovszky ott aprózza lépteit utána. Csak azért aprózza; hogy tovább tartson a diadalmas bevonulása, fekete, gömbölyű szemei szúrón, fönnhéjázón futnak végig a gyülekezeten, mintha mondaná: »Hát ilyen gyereket mutassanak. Azért, hogy én siket vagyok, mégis ilyen fiam van nékem«.
Nézzétek a kidüllesztett mellét az öregnek! S milyen otthonosan, fesztelenül lépked most az ekhós templomi kövezeten, még útközben belekapva a zsoltárba, ott, ahol rossz füleivel sikerült elfogni az első hangot.
Aztán beül a padunkba a szokott helyére, ezt el nem hagyná a világért sem; a hadnagy nem fér be oda, ő a mögöttünk levő padba jut, éppen az én hátam irányába.
Azért mondom el apróra, mert ez hozott tévedésbe. Egyszer csak elkezdett a Gáll Piroska szórakozott lenni s lopva odatekingetni felém. Szívem izgatottan dobbant meg az új bársonymellényem alatt, melyet pünkösdre kaptam. Mindjárt akkor hittem erről a gyönyörű mellényről (hiszen minden ruhadarabomtól ilyen csodákat föltételeztem), hogy nem fog neki tudni ellenállni a Piroska.
Hát csakugyan. No, végre az enyém vagy, Tündérszép Ilona, most már megfogtalak. Vágott rám a szeme s úgy össze-vissza gyújtogatott a prédikáció alatt, hogy az öregapám látván a kimelegedett arcomat, rányomta a nagy tenyerét a homlokomra:
- Nincs neked lázad, te kölyök?
II. FEJEZET
ÁMOR SZEKERÉT ÖKRÖK HÚZZÁK
Erősebb volt a láznál és édesebb a méznél. Egész héten csak az ő tekintete volt eszemben, az a bűbájos nézés, két tűzgolyónak perzselő csiklandozása. Nem bírtam másra gondolni, csak őrá. Hát persze, hiszen minden egyéb, ami még van a világon, egyszerű haszontalanság… 
A levegő megtelt valami csodálatos zsongással. Titkos szózatok keletkeztek az erdőkből, mikor hazafelé hajtattunk az uszánci völgyön.
Mintha ez nem a tegnapi világ volna már. A tegnapi még aludott, dermedten, hidegen, némán, s most minden mozdul, forr; futnak a rozsok pajkosan, nevetnek ki belőle a pipacsok kedvesen, locsog a patak vígan. (Százszor mentem én már erre, de sohasem hallottam ezt a patakot.)
Ah, milyen hosszú volt ez a hét… lassan jött a következő vasárnap. Pedig a jövő vasárnaptól sokat vártam, csinálván magamban vakmerő terveket, hogy talán meg is szólítom a Piroskát. Megszólítom. Megteszem. Lesz, ami lesz. A macska fél, nem én. Csakhogy mit mondok neki?
Szép napok voltak ezek! Hja, hja, milyen fürge volt még akkor a fantáziám, csak inteni kellett neki: Hozd ide a Piroskát - és ott állott. Szakasztott úgy, ahogy volt, minden mozdulatával, amint elbiggyesztette ajkait negédesen, amint égre emelte a szemeit szeráfszerűen, amint kinyitja a száját éneklésre, mire különböző vonalak és mélyedések támadnak a nyakán, amelyről fekete zsinóron egy kis arany szív fityeg le a mellére. Látom a kék-pettyes perkál-szoknyáját, három fodorral alul, az everlasting-topánkából is kikandikál egy csücsök. Mindez valami sajátos, valami csodálatos. Hiszen a többi leányokon is van szoknya, meg cipő, de tudja isten, nem olyan. Piroskát a gráciák öltöztetik… 
S aztán egyszerre csak szerettem magam lenni. Mindenki terhemre volt. Elhúzódtam egész órákra a méhesbe és elkezdtem megfaragni az első verset… Oh, istenem, az első vers! Van-e még valami meleg a szívetek környékén, hogy megértsétek, mi az első vers?
Hát a szerelem érkezését jelenti ez. Jön a legnagyobb potentát a világon.
Nem jelzik érkezését harsonák, mint a királyét, vagy nem jön dübörögve, mint a hétfejű sárkány, hogy előre hazahajítja a buzogányát… hanem csöndesen, szinte lopva, megszállja a szívet valami szent bolondság, érzések bősége bugyog, árad és forr bent, - amiket versben izzad ki a lélek, mint ahogy az erdei föld különféle gombákat hoz az eső után, jelezvén velök, hogy meg van termékenyítve.
Hanem a következő vasárnap még messze volt s egy igen szomorú katasztrófa jött közbe. Pénteken kiment apám a kis bricskán az aratókat megnézni s valahol útközben egy zökkenőnél eltört a bricska rúdja.
- Vigye el az ördög - sopánkodott az öregapám -, most már nem mehetünk el vasárnap Krizsnócra.
S mindezt olyan egyszerűen mondta, mintha csak egy tányér tört volna el. Nincs ebben az én öregapámban emberi szív.
Meg voltam semmisülve. Nem emlékszem, hogy történt volna valaha ilyen megrendítő eset. Eltört a tengely, tehát nem mehetünk a templomba.
Igyekeztem az öreget kapacitálni, hátha holnap még megcsinálja a kovács.
- Dehogy csinálja a lusta kutya, egy hétig is elpiszmog vele.
- De hát végre is, kedves nagyapa, maga olyan vallásos ember hírében áll, hogy kár elmaradnia, miért ne fogathatnánk egy közönséges szekérbe, mint a parasztok?
- Nem vagyok bolond, hogy kirázassam a lelkemet.
- Legfeljebb jobb étvágya lesz utána. És az Istennek is jobban fog tetszeni, hogy egy kicsit szenved érte… 
Az öreg felpattant nagy mérgesen.
- Nem ettem nadragulyát. Ha ő szent felségének tetszik az, hogy a templomba járjak, hát akkor ne törje össze a bricskámat, punktum.
Szóval úgy fordult, hogy a jövő vasárnap itthon maradunk, és volt egy új fájdalmas verstémám: »Az eltörött kocsihoz«.
Hanem a gondviselés leleményes (s az Ámor gyereknek nem kis befolyása lehet a felnőttebb istentársai közt), szombaton délre az öregbéres, Bozsicska Mihály kieresztette a négy ökrünket a tagban a lóherésre.
Éppen az ebédnél ültünk, mikor hírül hozták a tag tájékáról jött parasztok, hogy a négy ökrünk fel van fújódva.
Nosza, lett erre ijedelem. Mert a fölfújódás lehet súlyos kimenetelű eset is. A gasztronomikus élvezeteket senki sem fizeti oly drágán, mint az ökör, talán azért is híják ökörnek. Hiszen az ember is megfizeti, de csak valamikor. Azért, hogy ma élvez, talán húsz év múlva fájdul meg a keresztcsontja, de a szegény ökör mindjárt fizet.
Rögtön fölugráltunk és szaladtunk a tag felé. Az öregapám káromkodott, mint az eső, de amellett lassan lépdegélt, apám egy kőolajkorsóval elöl szaladt, én utána.
- Bele kell ütni a lyukas tőrt… csak a tőrt - kiabálta a nagyapa -, a kőolaj új, ami új, az ostobaság…
De még alig jutottunk a Pap Márton rétjéhez, már láttuk jönni Bozsicska Mihályt a dűlőúton, amint búsan, lehorgasztott fejjel hajtott maga előtt egyetlen ökröt, éppen a barna fejű Bimbót. De hogy nézett ki a szegény Bimbó! Szuszogott, mint egy duda, a szája tele volt nyállal, s a két oldala, bár már meglohadva kissé, még mindig úgy járt, emelkedett, mint a fújtató a kovácsműhelyekben.
- Hát a többi három? - kiáltott rá az apám aggodalmasan, amint közelebb értünk.
Bozsicska nem bírt szóhoz jutni, csak leeresztette kezeit, mint a szomorúfűzfa a gallyakat.
- Beszélsz-e vagy nem? - förmedt rá most már haragosabban.
Erre aztán kitörtek a könnyek a Bozsicska szemeiből és végigfolytak a nagy bajuszán.
- Meghaltak a többiek, tekintetes uram… Csak mi ketten maradtunk a Bimbóval.
Szegény atyám nagyon le volt verve, vakarta a fejét és szidta a megboldogult ökröket.
- Átkozott falánk dögök. Ilyet tenni, de ilyet tenni. Mikor éppen pénzszűkében vagyok. Hát mit gondoltak rólam? Hogy nekem bankóprésem van?
De minthogy optimista volt, mindenben a jó részleteket kereste (s aki keres, meg is találja).
- Lám a Bimbó. Ez a becsületes, hű Bimbó, ez megmaradt. Megemberelte magát. Mit gondolsz, Bozsicska, ugye megmarad a Bimbó?
Bozsicska sírt, mint egy gyerek, nem gondolt ő semmit, hanem csak azt hajtotta folyvást:
- Üssön agyon, tekintetes uram, üssön agyon.
- Majd szamár vagyok, hogy becsukjanak érted. Ami történt, történt. Hanem a Bimbó ugye megmarad, Bozsicska?
Bozsicska a könnyein keresztül vetett egy futólagos pillantást a Bimbóra.
- Igenis, megmarad a Bimbó!
Ezen aztán úgy megörült az én apácskám, hogy elkezdte veregetni, vakargatni a Bimbó lapockáját, egy kis kőolajat töltött a szájába, mire egész megnyugodva indultunk tovább a tagra, az étvágy mártírjaihoz, ahol nagy csődület volt már; a szomszédos földekről mind odasereglettek a mezei munkások, sőt Babaj, a vályogvető cigány is ott settenkedett már a purdékkal, dörzsölgetve a piszkos tenyereit, folytonosan szidva a rajkókat:
- Ne vigyorogj, te bibas, mert még azst hisi azs uraság, hogy mi sedtük rá erre azs Istent. Pedig nigy hete, hogy nem imádkozstam.
Apámon most már semmi bánkódás nem látszott, egykedvűen rendelkezett a történendők iránt; a bőröket el kell vinni a vargához - pompás csizmák lesznek belőlük; a húsból ki kell méretni a javát fele áron (hadd szaladjon el valaki a Patyinákhoz, a mészároshoz), a rosszabb része pedig legyen a Babajé. A rajkók táncoltak örömükben, ami őt is jókedvre hangolta s némi humorral mondta, a nagy, feltöretlen ugarra tekintve:
- Sokat kellett volna még dolgozniok!… A végén is jól jártak. A magok szempontjából jobb nekik így.
És ez volt az utolsó szó, ez volt az elparentálása a Villámnak, a Virágnak és a Rendesnek.
Ezzel aztán hazaindultunk, s mikor az öregapám szürke bekecse kibukkant a »Király kalapja« nevű domb mögül (az öreg még csak most ért idáig a tipegésével), apám majdnem vígan kiáltá feléje:
- A Bimbó megmaradt, apóka… 
Mintha egyéb törekvése se lett volna a családunknak, mint hogy a Bimbó megmaradjon.
Hazamenet megbeszélték a pénzbeli kérdést.
Ökröt okvetlenül venni kell. Társakat kell szerezni a Bimbónak. Szép ökröket kell venni, amelyek hozzáillenek a Bimbóhoz. Igen, de a pénz? Hol vegyük a pénzt? Onnan vegyük, ahol van. De hol van?
- Hát van a krizsnóci Gáll Józsefnek - mondá nagyapám.
- Az igaz, annak van. Hát kérni kellene tőle, ha nem venne nagy kamatot. Holnap úgyis vasárnap, átszaladhatnál hozzá, apóka. Kikölcsönözzük a paptól a kis kocsiját.
A nagyapó bólintott a fejével, hogy jól van, az én szívem pedig ugrált örömében, hogy meglátom holnap Piroskát.
III. FEJEZET
A TISZTELETESNÉ DINNYÉI
Úgy is lett; másnap, mint rendesen minden vasárnap, ott ültünk a templomban, szokott helyeinken. Sohasem szólt még olyan szépen az orgona, mint most, a kántor belelehelte egész lelkét s a Prakovszky éneke is úgy búgott, úgy emelkedett fölfelé diadalmasan, hogy szinte verni látszott a hatalmas fehér boltozatot, melyre egyetlen szem volt kifestve. Egy szem. Maga az Isten. Emberi fantázia összekeresett mindent, ami a földön van és nem bírt találni megfelelő fogalmat, nem bírta összerakni sziklákból, felhőkből, lángokból a legfőbb Úr alakját, a láthatatlanét. Mire aztán kivett az emberből egy részt, egyetlen szemet és azt mondta: »Ilyen az Isten!«
Egy szem, amely lát mindent, hall mindent és tud mindent. Egy szem, amely ha jó ember nézi, rámosolyog szelíden, biztatólag; ha gonosz ember nézi, rámered szigorúan, fenyegetőn.
Titáni gondolat volt, mely egy nagy ihlet percében születhetett. Az Isten is az emberből merített, társat akarván melléje teremteni, kivette az egyik oldalbordáját és abból formálta meg a másik ember alakját. Nos, hát az ember is ehhez a forráshoz nyúlt, vette a saját szemét és abból formálta meg az Isten képét… 
De hát, bármily pogánynak tartott volna is a nagyapa, ha megtudja, - másféle szemek érdekeltek most engem, nem a boltozatra voltak ezek festve, hanem a Piroska sima, fehér homloka alatt ragyogtak, majd álmatagon, fáradtan, mint a lehunyó csillagok, majd élénken, pajkosan, mint lobogó pásztortüzek. S kéjesen megreszketve az örömtől, vettem észre, hogy tekintetük rajtam mászkál s behat a csontig, a velőig.
Szívem vadul dobogott s szerettem volna belekiáltani a zsoltárokba, az »Erős várunk nekünk az Isten«-be:
- Biztos, egészen biztos most már, hogy szeret. Elpirultam a halántékomig s lesütve a fejemet, a világért sem mertem volna odapillantani, mert éreztem, hogy tekinteteink találkoznának, s isten a megmondhatója, mi lenne abból (talán meg is gyúlna a templom). Szemem elé emeltem a zsoltáros könyvet, mint egy rövidlátó, aki az éneklésbe van elmerülve, s lopva, a könyv mellől néztem a szép cseresznyevirágszín arcát, azt az igéző átmenetet a homloktól a pofácskákhoz. Hát még az a gyönyörűséges áll, amiben az arc végződött, egy kis vágánnyal a közepén, mintha valami liliputi tündérpataknak lenne az elhagyott medre. Nem bánta, hogy eltakar a nagy bolondos énekes könyv, azért csak egyre nevetgélt felém. No lám, milyen huncut a kicsike. Tudja, észrevette, hogy a könyv csak taktika és én jól látom azért minden mozdulatát.
Előfogott a közlékenység viszketege, a boldogtalan szerelem hallgatag, magába zárkózott, de a viszonzott szerelem ki akar törni, dicsekedő. Nem bírtam kiállni a hallgatást, mint ahogy nem lehet tűrni a szomjúságot, mindenáron beszélnem kellett felőle.
- Nagyapa, maga ugye mindenkit ösmer?
- Mindenkit, fiacskám.
- Az a fekete selyemruhás asszony nem Gállné?
- Nem, az a Krúdyné, a Gállné az a szürkeruhás, a másik padban, az aranypaszomántos főkötővel.
- Hát az, aki mellette ül? (Oly fojtott, remegő volt a hangom, mintha bűnt készülnék elkövetni.)
- Az a leánykája, a Piroska.
- Csinos leány - mondám tettetett egykedvűséggel.
- Helyes kis fruska - szólt az öreg -, de a ládája se kutya.
- Gazdagok?
- Az apja sokat összeharácsolt a parasztoktól. Régen föl kellett volna akasztani. Legalább megkíméltek volna attól, hogy most hozzá menjek.
Oh, az borzasztó lenne, gondoltam. Most akasztott ember lánya lenne a Piroska.
- Hozzájuk megy a nagyapa? - kérdém félénken.
- Igen, de ne fecsegj már annyit.
- Engem is magával visz?
- Ahogy akarod.
- Elmegyek, nagyapa.
- Ejnye, mordizom adta kölyke, téged az a leány húz már oda.
Mintha hájjal kenegetnének, olyan jól esett, hogy legalább gyanúsítanak vele. Tehát a dolog mégse őrültség, mégis lehetséges.
- Dehogy, nagyapa - mentegetőztem. - Hogy gondolhat olyat?
- No, no. Jól van, no… Csak maradj még a Cornelius Neposnál, az Ovidius Nasora ráérsz még. Az igaz, hogy én már a »mensánál« kezdtem, de viszont az is igaz… 
- Mi, nagyapa?
- Hogy az én koromban szebbek voltak a fehérnépek.
- Ugyan, nagyapa! A Gáll Piroskánál is?
- Ahá, gazember, elárultad magadat. De most már idenéz a pap, pszt, egy szót se.
A prédikáció első részében tartott a tiszteletes úr, azon a különös tót nyelven beszélve, mely a lutheránus szászékek specialitása; valami ormótlan keverék az összes szláv nyelvekből, »Isten nyelvének« hívják egymás közt a papok. És csakugyan az lehet, mert az Isten alkalmasint érti, de a tót gyülekezet nem. A papokért se mernék jót állni.
A prédikáció alatt is persze egyre a Piroskára ügyeltem szememre tapasztott ujjaimon keresztül; szórakozottan látszott babrálni az imakönyvében, amelynek lapjai közül egyszer csak kivett egy fehér papírkockát (messziről láttam, hogy valami rá van írva), nézegette, és amint nézte, olyan bánatos lett az arca, mint egy madonnáé. Aztán ráfújt, mintha röpködtetni akarná, majd az ujjai közt sustorgatta, mígnem végre elkezdte összehajtogatni négyrét, ahogy a leveleket szokás, ezalatt szemérmetesen lesütötte a fejecskéjét, mint egy bűnbánó Magdolna, és betette a kis cédulát a zsebébe.
Mikor vége lett a prédikációnak, megint megszólalt az orgona, a szép, karcsú kisasszonyok bekapcsolták az imakönyveiket, fölhúzták kesztyűiket, mamáik lesimítgatták a gyűrött szoknyáikat, mire megindulának kifelé bizonyos rátartisággal és mégis szerényen, mint a szarvas-üszők. Kicsi topánkáik kip-kop, kip-kop belekopogtak édesen a templomi köveken a kántor énekébe - mert már ilyenkor eloszlóban csak a kántor erőlteti a torkát és néhány rosszmellű vénasszony, aki a fiatal kor bűneit akarja behozni.
Piroska is ott lépdelt anyja után, a padsorok között, egyszerre felém fordította a fejét, s szemei egyetlen villanatából valami zöldes láng csapott ki, olyan, minő a bolygó tűz, mely inteni látszik a vándornak: jer utánam!
Valóságosan bolond lettem ettől, s nem várván be, míg öregapám bekapcsolja a könyvet, zsebre vágja az ókuláréját, egyet szippant a burnót-szelencéjéből, aztán kimozdul a padból, helyet engedve az utána következőknek, hirtelen áthajítottam magam a padon s követtem Piroskáékat.
- Ne te ne! Mi lelt téged? - morogta utánam az öregem. - Megkergült ez a fiú!
De bántam is én. Egy titkos érzés, egy megmagyarázhatlan ösztön súgta, hogy a Piroska utolsó pillantása azt jelenté: »Kövessen ön, fiatalember, szívemnek örök szerelme.« (Hiszen ilyenformán megy ez a regényekben is.)
Csak mentem, mentem utána, mint a vak légy, és beszíttam az illatot, ami a hajából kiáradott. Egyetlen egyszer fordult csak vissza, de valahova hátrább nézett a fejem fölött el; engem észre se látszott venni. Oh, de ravasz, de ravasz.
Ilyenkor nagy a tolongás, mindenki kifelé igyekszik, úgyhogy valóságos torlódás áll be az ajtónál. A parasztok a prédikációt bírálgatják fönnhangon.
- Mintha már hallottam volna valamikor a mai szentbeszédet.
- Nehezen tanul már az öreg tiszteletes úr újat.
- De nehezen is felejti a régit.
A tolongás miatt egyszer-kétszer meg kell állaniok a kimenőknek: azalatt odaérnek a hátramaradtak is. A siket Prakovszky bosszúsan döfködi jobbra-balra a parasztságot.
- Mi bújt kendtekbe, hogy minduntalan megállnak? Miféle móres az? Hát nem látják, ki jön itt? Király őfelségének tisztje. Helyet, helyet a hadnagy fiamnak!
A nagy megrekedésben, tolongásban beleakadt dohányszín kabátjának ezüst gombja valami asszonyi kendőrojtba, s nem a rojt szakadt ki, amint ráncigálni kezdte, hanem a gomb, nagyot csendülve a köveken.
- Leesett a gombja, Prakovszky úr - huhogja a fülébe Pornya József, a rigyi kasznár.
Mindegy, most úgyse lehet érte lehajolni, hát legalább rangosan odaveti:
- Ej no, több is veszett az orosházi kovácsnál.
(Azt akarta mondani: Mohácsnál, de az ismeretes nóta miatt ez a tudománya is elcserélődött.)
Ott künn aztán szétoszlik a tömeg a világ négy tája felé. Gállék csinos, vadszőlővel befuttatott tornácos háza túl van a Neszte-patakon, mely kettészeli Krizsnócot, mint ahogy az öreg Duna elvágja Pestet Budától. De minthogy az a palló, mely a felső végén van, nagy kerülés, s bár kicsiny a Neszte, de mégse mehetnek át rajta az úri asszonyok anélkül, hogy a topánjaikat be ne sározzák és a szoknyáikat föl ne emeljék, hacsak egy kicsit is, és minekutána a bűnös gondolatokra sarkantyúzó bokáknak a látása lelki veszedelmére lehetne a gonosz krizsnóci férfinépnek, mely csak az imént tisztult meg a földi salaktól az istenházában, ennélfogva meg vagyon engedve vasárnapokon, hogy a Nesztén túl lakó úri familiák, ott semmihez nem nyúlva, a tiszteletes úr kertjén mehessenek keresztül, mely átterjedvén a patakon túlra is, csinos festett hidacskával van átnyergelve.
Ezúttal is arra mentek a patakon túli mágnások, köztük a Gállék is. Én mindenütt utánok kullogtam, messziről lesve a kellő percet, midőn megszólíthatom szegény epedő galambomat s csatlakozhatom hozzája. Mert meg voltam győződve, hogy terve van velem, hogy történik majd valami. Talán másfelé megy a mamája, s egyedül maradván, inteni fog. Olyasvalamit is reméltem, hogy tip-top, egyszer csak mellém sompolyog valami lefátyolozott vénasszony, sovány arcú, hosszú orrú, s így suttog ajkára illesztett csontos ujjai mögül: »Ön a föld legszerencsésebb halandója, uram, azt üzeni Donna Piroska…«
(Ej, bolond, vagyok! Hiszen nem Sevillában élünk, hanem Krizsnócon.)
Az asszonyok roppant trics-tracs közt haladtak a ribizke- és pöszméte-bokrok között. Mindenik beszélt, hébe-hóba közbekacagott (nagyon gúnyosan kritizálhattak valakit), valóságos zűrzavarrá folyt össze a diskurzusuk, úgy hangzott messziről, mint a zsidó-iskola: »veres lajbi, kék lajbi, sárga lajbi.« Egy-egy nevezetesebb virágágynál vagy gyümölcsfánál megálltak, mert a tiszteletes úr nagy pomológus volt s messze vidéken dicsért körtéi voltak. Némelyikük a napernyőjével próbált leütni egy-egyet. Jaj, ha meglátná a tiszteletes úr, bizony nagyobb lármát csinálna a körtéjeért, mint a paradicsomban volt az almáért.
Aztán elkanyarodnak az útból oldalt a barázdán a tiszteletesné asszony dinnyéit megnézni - azokat a fölséges ananászokat. Ez már elengedhetlen. A tiszteletes asszony meg is fogja kérdezni, amelyikkel találkozik:
- Látta, lelkem ténsasszony, a dinnyéimet? Ugye, nagyon megnőttek? Különösen a Gyuri fejlődik hatalmasan. De a Júlia is jóízű lesz. Hát a Margitka? Egyébiránt legtöbbet várok a ráncosbőrű Zsuzsikától, máris sárgul és micsoda szaga van.
A tiszteletesné asszonynak nem voltak gyermekei, a dinnyéit kereszteli el leány- és fiúnevekre, s odaszurkálja neveiket kötőtűvel a hátukra: ismeri egyenkint s úgy gondozza, úgy beszél róluk, mint a gyermekeiről - míg aztán a végén megeszi őket, mint Saturnus a gyerekeit s szájával csettentve mondja:
- A Katának nagyon zamatos volt a húsa.
Míg az asszonyságok a dinnyéket nézték, addig a Piroska elódalgott tőlük az indaborított terület túlsó szélére, s lehajolt, mintha valami apró virágot nézne meg közelről vagy a dinnyeinda arany sárga virágharangjából valami bogarat akarna kivenni. (Jaj, a kis mamlasz, még meg találja a darázs csípni.) Hajolt, hajolt lejjebb, de háttal a mamának meg a néniknek s akkor aztán nagy óvatosan kivette zsebéből a kis fehér papírkockát, amit a templomban láttam és betette a harangba. Körülnézett, hogy nem ügyelt-e rá senki és az a félívben összehajlott szép termet újra egyenes, délceg lett, mint a liliomszál.
Mindent láttam, mindent tudtam. Levelet írt… levelet írt…! Hát ugye, jól sejtettem? Csak meg ne bolondulnék örömömben. Kezemet a szívemre tapasztottam, hogy az utánam jövők ne hallják a rettentő dobogását. A nap sohase sütött ilyen verőfénnyel, mintha megolvadt volna az egész s most folyadékban csurogna le a fákra és füvekre, a felhők lágyan, szelíden vonultak el a hegyek fölött, mint óriás fátyolszövetek, s beléjük öltözött asszonyalakok foszlottak ki a fantázia előtt. A madarak csodálatos módon énekeltek a tiszteletes úr fáin - még talán a körték is énekeltek. Az a dinnyevirág, az a recés aranyharang pedig csengett, bongott, kacagott, mintha az egész természetből az ő nevetése hallatszanék ki legjobban.
Pedig iszen nem volt benne semmi földfeletti, bibányos asszonyok el nem varázsolták, csak az a levél volt benne. Türelmetlenül vártam, hogy elmenjenek. Borzasztó, hogy annyit ácsorognak. Hát nincs ezeknek otthon semmi dolguk? Végre elindultak vissza a barázdán a középső ösvényre s azon a híd felé.
Most már lecsaptam a zsákmányra, egy iramodással ott termettem a dinnye virágjánál.
Piroska visszapillantott a kert végéről, és amint megvillant szép arca a fák közül, a rémület látszott rajta. De talán képzelődöm.
Sietve vettem ki a fehér papírt; a finom betűk, mint póklábak, keresztülverődtek rajta.
No most! Reszketve kezdtem kibontani, mikor egyszerre egy kemény kéz nehezedett a vállamra.
- Adja ide rögtön azt a papírt! - rázott föl ugyanakkor egy parancsoló hang.
Mintha egy sújtó végzet műve lenne, az első percben össze akartam esni és megadni magamat. Hanem ösztönszerűleg előbb mégis megfordultam, hogyan néz hát ki az a végzet.
Hát biz az most hadnagynak volt öltözve. Prakovszky Sándor állt előttem.
- Hogy mert olyasmit elvenni - förmedt rám -, ami nem önt illeti?
- Mit mond? - feleltem végtelen zavarral. - Ki mást illetne?
A hadnagy fölkacagott s fitymáló, könnyed hangon mondá:
- Menjen a pokolba madárfészkeket kiszedni, de nem a mások leveleit.
Ez dühbe hozott, olyan vörös lettem, mint a skarlát posztó.
- Ez az én levelem.
- Ideadja most mindjárt?
Még mindig nem eresztette el a tarkómat, hanem csak jobban összeszorította.
- Nem adom - hörögtem. - Inkább meghalok, de nem adom.
- Ejnye, mihaszna suhanca! - pattant föl a hadnagy, s eleresztvén nyakamat, a jobbik kezem után kapott, melyben a levélkét csukorítottam össze oly erővel, ahogy csak bírtam, hogy ki ne nyithassa, s ezalatt a balkezemmel kihúztam a bicskámat és a fogaimmal próbáltam kinyitni.
- Meghalsz, hadnagy - hörögtem.
Észrevette, kicsavarta a kezemből és behajította a petrezselymek közé. Sohasem bírtam megtalálni többé a szép csontnyelű penecilusomat.
Aztán kinyitotta a jobbik markomat is, olyan keze volt annak, mint a vas: rúgtam, kapáltam, karmoltam, haraptam, de nem használt semmit, kivette a levélkét, megráncigálta a fülemet becsületesen (még most, vén koromban is elfut az epe, ha erre a jelenetre gondolok), aztán hátba ütött és egyet lökött rajtam, amitől úgy odagurultam a dinnyék közé, mint egy labda.
Ah, hogy meg nem nyílt akkor alattam a porhanyós föld, a dinnyék ágya, hogy végképp elnyelt volna. Mi keresnivalóm lehetne még nekem a világon ilyenek után? Semmi.
De hát a bosszú? Igen, a bosszú! Új vért éreztem pezsegni ereimben, s fölugorván, mint egykor Toldi Miklós, kitéptem gyökerestől egy mintegy háromujjnyi nagyságú körtefacsemetét, hogy utána fussak és megüssem vele.
Futottam, mint a bolond, vissza a kerten a templom felé, amerre a hadnagy elment a levelemmel. Oh, borzasztó, borzasztó. Ilyesmi talán sohase történt, hogy valakinek elvegyék a levelét. És hogy bánt velem. Fitymálón, lenézéssel, mint egy grammatistával. Megcsikorgattam a fogaimat, és csak rohantam, rohantam.
Amint azonban fölszakítanám a kertajtót, egyszerre előttem állt a nagyapa, majdnem föltaszítottam a szegény öreget.
- Hohó! hohó? hova szaladsz, amice? Mi az ördög lelt téged? Hát megvesztél? A ruhád be van sározva. Hol hemperegtél, nebuló?
- Nem vagyok én nebuló - mondám zihálva és remegve az indulattól -, kikérem ezt a szót… 
- Micsoda? Nem vagy nebuló? Kikéred? Tőlem? (Összecsapta a kezeit.) Szent isten, megőrült és vicispánnak képzeli magát. Kit kerget a tekintetes alispán úr?
Ez a gúnyos hang félig észre térített; kezdtem sejteni, hogy milyen nevetséges figura lehetek a nagyapa szemében.
- Senkit, nagyapa.
Roppant ijedtség fogott el csak a puszta gondolatra is, hogy a levél története kisülhet.
- Föl vagy indulva, mintha birkóztál volna.
- Nagy melegem van.
- De hát ez a fustély vagy fácska, amit a kezedben tartasz?
- Ez? - hebegtem zavartan. - Kigyomláltam itt a tiszteletesék kertjében.
- Úgy? Hát azért szaladtál ki előre a templomból, hogy a tiszteletesné asszony kertjét kigyomláljad?
- Szenvedélyem, nagyapa.
- Jó, hogy tudom, majd otthon ezentúl te fogod a kertet gyomlálni. Hanem hallod-e, fickó, ez nem laboda, se szerbtövis, hanem hasznos facsemete… 
- Nem illett be a gruppba.
Az öreg a fejét csóválta:
- Jó, jó ez a nagy szépészeti érzék, de ha meglátja a tiszteletes úr, tudom, lesz nemulass. Dobd ki hamar a kerítésen, ha az életed kedves, és gyere. Távozzunk innen, amilyen sebesen csak lehet.
Tompa zsibbadtság vett rajtam erőt a nagy fölindulás után. Mentem szótlanul, lehorgasztott fejjel, gépiesen az öreg után, mint egy engedelmes kutya.
Átmentünk a kis hídon, melyre vízililiomok kúsztak föl a Nesztéből. Alig volt benne víz. Csak éppen annyi, hogy a falubeli fecskék ihassanak s vigyenek belőle ragasztékot a fészkeikhez. Ott cikáztak fölötte, mint fekete nyilak és csicseregtek vígan a Szűz Mária madarai.
Az öreg úr próbált útközben kivallatni:
- Bántott valaki?
- Nem.
- Bánt valami?
- Nem.
- No-no, gyerek… (s mind aggodalmasabb, sötétebb lett ráncos, kövér arca.) Te valami tilosba tévedtél. Veled okvetlenül valami történt. Ki vagy a képedből kelve. Mordizom adta, vallod ki rögtön, hogy mi történt. Egy, kettő, három… 
- Elvesztettem, nagyapa, a penecilusomat.
Szegény öreg apókám elmosolyodott az ősz bajusza alatt édesdeden, örült, hogy végre rájött a bajra, mintha kő esett volna le a szívéről.
- Oh, no - mondá apró lépteit fürgébbekre szedve -, még egyszer majd azt hallom, amice, hogy a fejedet vesztetted el. Ezt a nagy buksi fejedet.
Megfordult és egy barackot nyomott a fejemre, nagy haragosan, összevont szemölddel.
- Majd a kutya vesz neked ezentúl penecilust.
S ezalatt szépen a zsebembe csúsztatta a maga gyöngyházas bicskáját, kis fűrésszel, kis ráspollyal és három acélpengével.
IV. FEJEZET
GÁLL ÉS CSALÁDJA
Gáll József uram egy vén önző volt, csupa epe, csupa malícia, akinek főtörekvése mennél jobban megkeseríteni azoknak az életét, akik hozzá tartoznak. Azokat pedig, akik hozzá nem tartoznak, igyekezett minél szeretetreméltóbban behálózni, aztán megnyúzni. Öreg volt már, egykorú a nagyapámmal, valaha együtt farsangoltak a híres pásztói bálokon. A gépezet nagyon megromlott - köszvénye is volt, rosszul is látott és csak két mankón tudott járni-kelni. Néha fölemelte az egyiket és megvert vele valakit, akire éppen megharagudott.
Ott járt-kelt napestig, sokszor éjjel is (mert már aludni sem tudott), a portáján, zöld ernyőt viselve a szemei fölött, s nem volt neki semmi más gondolata, csak ő maga, örökké ő maga.
Hiába próbálta szórakoztatni a felesége, aki hozzá aránylag fiatal volt.
- Eső lesz, Józsikám.
Rá se nézett, végtelen unalommal, gorombán felelte:
- Nem tudom.
Kisvártatva megint megszólalt az asszony:
- Már esik is, Józsikám.
- Nem bánom.
Némelykor Piroska hozzásimult, ahogy leány szokta cirógatni az apját, végighúzogatta kis, puha kezét tar koponyáján.
- Nincs már nekem hajam - ordított föl, öklét fenyegetően rázva az ég felé.
Egy tekintetre sem méltatta övéit, csak járt-kelt, morogva, dúlva, haragot szikrázó szemekkel, néha-néha megütötte mankójával vagy a falat, vagy a padlót, avagy a bútorokat, aszerint, amerre járt, s nagy fájdalmasan, szemrehányón hörögte:
- Már én hetvenéves vagyok.
Mintha azt mondaná a nejének és a leányának »Nosza, vegyétek hát le rólam az éveimet, ha úgy szerettek.«
Egy-egy görcsös, fuldokló köhögés meg-megrázta sovány testét, csontos képe vörös lett, mint a karmazsin, és néhány fehér szőrszál búsan lengedezett az állán.
- Ugat a halál kutyája!
S megint köhögött egy verset.
Ha vendég volt a háznál s megdicsért valami ételt, az öreg dühe nem ösmert határt.
- Nekem már nincsen fogam.
S rettentő pillantásokat vetett nejére és leányára, mintha azok szedték volna el a fogait. Irigyelte, hogy foguk van. Nem volt az megelégedve a világon semmivel. Ha rossznak ígérkezett a termés, vége-hossza nem volt a sopánkodásnak. »Éhen halunk… Oh, éhen halunk«, süvítette a felesége fülébe. Egy pár perc múlva, ha újra látta, rákiáltott:
- Éhen halunk!
Ha azonban azt jelentették a béresei, hogy bő termés van, akkor is kitört belőle a fájdalmas fölszisszenés:
- Mit ér, ha másnak is termett?
Mikor odaértünk, Gállné fogadott bennünket a pitvarban, már ekkor le volt vetve az ünneplője.
- Jó napot, jó napot. Hol veszi itt magát, ahol a madár se jár?
- Hát csak eljöttem. Itthon van a »fiú«?
Ezt az elnevezést se sokszor hallhatta Gállné az uráról, egy kicsit idegenszerűen is hangzott fülében, csak később mosolyodott el rajta.
- Itthon van, tessék besétálni. Ah, ez az unoka, ugye? Boszorkányos Varga János, de nagy fiú már! Hogy hívják?
- No, mért nem felelsz? - mondá a nagyapa, felém fordulva.
- Pali vagyok.
- Szép név. A gróf Zichyék kis fiát is így keresztelték, hasonlóképpen így hívják a méltóságos főispán úr unokáját is, és az jó is, okos is, mert Péter-Pál napja júniusra esik, és akkor már van minden, tök, főzelék, hizlalt liba, kácsa, malac, még főtt kukorica is, de a József-naptól az Isten mentsen, nincs akkor semmi, de semmi, és sokszor hiszem, bátyámuram lelkem, hogy belebolondulok.
Lassan-lassan Gállné is az öreg urához idomult s még a keresztneveket is a saját kényelme szempontjából ítélte meg.
- Egyedül van a fiú?
- Nem. Egy morva fiatalember van nála, aki a lucsivnai földekre alkuszik. De azért csak tessék bemenni.
- A lucsivnai földekre? - képedt el a nagyapám - hát van olyan szamár a világon, aki azokat megveszi?
Gállné ezenközben félrelebbentette a fehér lepedőt, mely az ajtót eltakarva függöny gyanánt lógott le, hogy ha az ajtó nyílik, a legyek be ne mehessenek az így támadt nyíláson a szobákba, és kinyitván az ajtót, betuszkolt bennünket a szobába.
Ott ült a fiú az asztalnál, a két mankója keresztbe téve feküdt előtte, mialatt nagy számadásokat csinált krétával az asztalon; vele szemben egy úriasan öltözött idegen férfi ült, gyér szőke hajjal és bajusszal; csinos ember volt, nagyon is csinos, a mézeskalácsos szívekre ragasztott képeken fordulnak elő az effajta pofák.
- Szervusz, Józsi! - kiálta rá az öregem s mintha vidám napsugár lopóznék be hangjával a ridegszobába. - Rám ismersz-e még, ördöngös fickó?
Az öreg Gáll letette a krétát az asztalra és följebb tolta homlokán a zöld ernyőt.
- Én már nem látok - bömbölte fenyegetőn.
De azért mégis ráismert a nagyapámra s dühtől remegő ajakkal nyöszörögte:
- Ti még mind éltek és bot nélkül jártok.
- Hát megvagyunk lassacskán, hála istennek.
- Mit hoztál? - kérdé nyugtalanul.
- Valami kis dologban szeretnék veled beszélni, ha nem lenne terhedre.
- Nekem minden terhemre van - szólt kategorice. - De hát már mindegy, öljetek meg!
- Négyszemközt szeretném eligazítani a soromat.
- Az nem lehet - tört ki nagy méreggel. - Majd bolond vagyok, hogy ezt a morvát eleresszem a szemem elől. Ha csak egy percre elhagynám, rábeszélnék az ellenségeim, hogy ne vegye meg a lucsivnai földjeimet. Nem, nem, a morvát, ezt a becsületes morvát nem hagyhatom. A morva az enyém. Ha akarsz, beszélj előtte, úgyse tud magyarul egy szót se. Hát az a gyerek kicsoda?
- Az unokám.
- Nekem nincs! - kiáltott föl és rázta az ökleit és fölemelte az egyik mankót; a szegény Gállné megijedt, hogy belehajítja, s szépen elpárolgott a szobából.
De nem hajította a mankót senkibe, csupán megkoppantotta vele az asztalt háromszor (ez pótolta Gálléknál a csöngettyűt), - a három koppanásra egyszerre elhalt a szomszéd szobában a zongorahang, pedig ugyancsak kezdett már kibontakozni a »Szeretnék szántani« a makacs billentyűkből. De most vége lett, megnyílt a szobaajtó, s Piroska dugta ki a szép fejecskéjét.
- Mit parancsol, apácska? (Oh, be édesen csengett a hangja.)
Mindnyájan oda néztünk. A morva úr fölkelt és meghajtotta magát a kisasszony előtt.
- Mutasson be Gáll úr a leányának - mondá németül.
Az öreg egy fitymáló pillantást vetett a lucsivnai földek vevőjére, mint aki ilyen dibdábságért fárasztja, s aztán kelletlenül szótagolá:
- Anton Dubek, derék ember, Brünnből.
Piroska csinos pukedlit vágott ki - de eközben megpillantott engem, aki egy pohárszék mellett álltam, s halotti sápadtság borítá el ovál arcát.
- Vezesd el a fiút, Piroska, mutogasd meg neki a kertet.
Elpirultam, a fejem zúgni kezdett, azt hittem, nem tudok mozdulni, de a leány közelebb lépett hozzám, s halkan mondá, anélkül, hogy a szemembe mert volna nézni:
- Sohase volt még nálunk?
- Soha - feleltem remegő hangon.
- Meg akarja nézni a kertünket? - szólt aztán olyan fölényes pártfogói mosollyal, mint ahogy a nénik szoktak elbánni nagyon apró fiúkkal.
Csak a fejemmel bólintottam. Nem voltam képes egy szót kiejteni, annyira agyonnyomta kedélyemet az a hit, hogy kis fiúcska gyanánt kezel.
- Jöjjön - szólt csöndesen, álmatagon, a szemeit lesütve. - Nem valami szép kert, de van benne szép kuglizó, halastó… és milyen bolondos halastó. Majd meglátja.
Elindultam utána, végigmentünk a pitvaron, az ambituson, szótlanul, elgondolkozva. Csodálatos félénkség, elfogultság nehezült ránk. Piroska igyekezett természetes lenni s eltakarni a nyugtalanságát, de nekem úgy tetszett, mintha izgatottan, lopva keresne meg a tekintete, amikor szerét teheti.
- Szereti a virágokat? - kérdé végre.
- Nem.
- Még nem? - tette hozzá.
Úgy bántott, úgy fájt ez a »még nem«, mintha azt mondta volna: »te még gyerek vagy.«
V. FEJEZET
ÉVA ÉS AZ ALMA
A kert mellett a gyepen falusi gyerekek játszották a libát és a farkast. Üde gyermekhangon csengett a gazdasszonyka és a libái közt kifejlődött párbeszéd.
- Gyertek haza, libuskáim!
- Nem mehetünk!
- Miért?
- Farkas van a híd alatt!
- Mit csinál?
- Mosdik.
- Mihez törülközik?
- Aranyos keszkenőhöz.
A farkas (a Folkusházyék hétéves Gyuszija), nagy fogvicsorgatva állt oldalt a gazdasszonyka és libái közt, ugrásra készen: a csöppnyi libák összebújva reszkettek, eperevéstől maszatos pofácskáikon a valódi félelem látszott, míg a gazdasszony: a kis Krúdy Zsófi (vagy nyolcéves kisasszonyka), a kötényével is integetve, hívta, csalogatta őket haza.
Nem tudom, mi lelte Piroskát, talán a zavarából akart kizökkenni, egyszerre csak odafutott Gyuszihoz, a farkashoz, átnyalábolta és megbiztatta a libákat:
- Megfogtam a farkast, gyertek át hamar!
- Eresszen el, Piroska néni, mert megharapom - fenyegetőzék a gonoszszívű farkas, de bizony csak nem eresztette azt Piroska, míg a libák mind át nem szálltak kis gazdasszonyukhoz.
Én csak bámultam, ámultam. Hiszen nem én vagyok a gyerek, hanem ő. És még ez a gyerekesség is hogy illik neki!
Azután visszatért hozzám s újra elkomolyodott, kinyitotta a kertajtót s úgy jött mellettem, mintha az orra vére folyna. Nem volt valami sok látnivaló ezen a kerten; csak olyan volt, mint a falusi nemesek kertjei szoktak lenni. Kerekes kút a közepén, a kút mellett szomorúfűzfa, virágok a méhes előtt, leginkább olyanok, hogy a méheknek is jó legyen, de a háznép igényeit is kielégítse; teljes violák, rózsák a kisasszony hajába, kecskeszegfű, rozmaring a szolgálók mellcsokrába, georgina-rózsák a bojtár és a kocsis kalapja mellé vasárnapra, ha netalán a szeretőjük nem küldene. Volt itt nagy tarka-barkaságban minden, lugas, folyókával befuttatva, burgundia a tehenek számára, egy szögletben Szent Pál füve, amivel a teát pótolják a krizsnóci uraságok; egy helyütt beástak a földbe egy hat akós hordót s abban tartogatták a halakat, ez volt a halastó; messze a kert hátterében, a kukorica közt egy kicsiny területet »Scihiának« híttak egymásközt nagy titokban, ott volt elültetve a Gáll uram dohánypalántája. Szóval, nem volt ebben a kertben semmi nevezetes látnivaló, de ha tele lett volna is a világ növénycsodáival, én ugyan nem törődtem volna velök.
Így mentünk, mendegéltünk, zavartan, feszélyezve, míg végre Piroska megállt egy barackfánál, melynek a tetején néhány szem barack piroslott. Fölágaskodott utána, de el nem érte egyiket sem.
Mintha emiatt énrám haragudott volna meg, odaszólt bizonyos ellenséges indulattal:
- Miért néz rám olyan különösen?
- Én? - hebegtem s minden vér a fejembe gyűlt. - Nem, én nem néztem… Én egyáltalában nem szoktam nézni.
- Nem szokott nézni! - kacagott föl és lehajolva, mintegy szórakozottságból fölvett az útról egy száraz gallyat, amit nagy ívben lógázott aztán a hóna alatt.
Habozva tett előre egy-két lépést, mintha küszködnék magával, hogy előhozza-e a kínos kérdést, mely e percben hihetőleg foglalkoztatta és lehangolta. Úgy látszik, félénk modorom (lehetne biz azt gyámoltalanságnak is mondani) fölbátorította s hirtelen elhatározással megfordult, egészen közel lépett hozzám, úgy, hogy a leheletét éreztem. Kezét rátette a vállamra. Egész testem összerándult a kéjtől, úgy látszott, hogy a kabáton át is érzem meleg vérének folydogálását a tenyerében, szememet behunytam és azt hiszem, e másodperchez fogható édességben sem azelőtt, sem azóta nem volt részem.
- Ön jó fiúnak látszik - szólt lágyan, behízelgő hangon -, adja kérem vissza!… 
- Mit? - hörögtem rekedten, fázékonyan.
- A levelemet - felelte ő -, láttam, hogy a pap kertjében kivette a dinnyevirágból. No, ugye visszaadja?
Rám mosolygott várakozásteljesen. Soha ilyen mosoly! Össze volt az rakva harmatból, napfényből, kérésből, parancsolásból.
Egy vén szilvafához kellett támaszkodnom, mert se lábamat, se kezemet nem tudtam most hova tenni.
- Oh, kisasszony, képzelje, mi történt… Elvették tőlem a levelet.
- Elvették!? - kiáltott föl, elejtve ijedtében kezéből a száraz gallyat. Ajkai megremegtek s az életszín elhagyta arcát. - Ki vette el?
- A fiatal Prakovszky, a hadnagy.
- A hadnagy? - tagolta nagy meglepetéssel s arca olyan bamba, csodálkozó lett, mint azoké a buta kis bakfiseké, de az igazi színe hirtelen visszatért. - És ön odaadta a hadnagynak?
- Mert erősebb volt, kicsavarta a kezemből, azt mondta, hogy a levél neki szól.
Piroska összeráncolta a homlokát és gúnyosan biggyesztette el ajkait.
- Furcsa eljárás a hadnagytól… nem szép eljárás.
- Hát nem neki szólt? - kérdém mohón.
- Persze nem - felelte közömbösen. - Hogy is gondolhat olyat? No, az volna szép… 
Oroszláni bátorságot öntött szívembe e szavakkal; amire nem hittem volna magamat képesnek, vakmerően megfogtam a kezét:
- Szóljon, csak egy szót szóljon, oh, csak egy szót - hebegtem -, engem illetett a levél?
Nem felelt, de a kezét se húzta ki az enyémből, csak az arcát fordította el.
- Hiszen olvasta - szólt azután fáradtan, elhalón, mintha ki akarna térni a kérdés elől, pedig talán éppen ő akart puhatolózni.
- Nem volt hozzá időm.
- Úgy? Mindjárt elvette a levelet az a hadnagy? Oh, ezek a borzasztó katonák! De persze, ön nem engedte egykönnyen?
- Erősködtem, amíg lehetett.
- Szent isten, az egy egész birkózás lehetett! Talán mások is látták?
- Senki sem járt akkor a kertben.
- De a nagyapának csak megmondta? - kérdé nyugtalanul.
- Senkinek sem.
- Maga derék ember. Felejtse is el kérem az egészet, ha csakugyan érdeklődik irántam.
És a kacérkodás bűvölő fénye csillant ki szemeiből.
- Ha érdeklődöm-e? Mindennap verseket írok magához. Oh, kisasszony, az életemet adta vissza. Megöltem volna magamat, ha a levél a hadnagynak szól és nem nekem… Mondja hát kérem, hogy nekem szól.
Le akartam térdepelni a kavicsos útra, de Piroska észrevette, megfenyegetett az ujjaival.
- Ne legyen bolondos, mert megharagszom és elszaladok. Még valaki benéz a kerítésen és kinevet bennünket.
- Hát nekem szól a levél?… 
- Ej persze, kinek is szólna másnak.
- Akkor hát visszamegyek és ha életembe kerül is, visszaveszem a hadnagytól.
Piroska megütődött:
- No, csak az kellene, hogy botrányt csináljon a dologból. Ami történt, megtörtént, úgy kell hagyni. Ha maga odamenne lármát csapni, az egész környék megtudná, s mi lenne akkor énbelőlem?
Szemeim megittasodtak bűbájos alakjának nézegetésében, agyam eltompult, gépiesen dadogtam:
- Igaz, igaz. De mégis csak tudnom kell, mi volt a levélben.
- Az, hogy látni akarom, hogy ejtse valami módját, velem beszélhetni - mindössze ennyi volt s ez már megtörtént… A véletlen jó barát volt.
- De hát ezután… ezután? - sürgetém lázasan, türelmetlenül.
- Várjunk és várjunk. Az idő mindent meghoz. Legyen okos és hallgatag, mert ha csak egy szót ejt el valahol mindezekről, a levélről, a hadnagyról, a mostani beszélgetésről, velem ebben az életben nem beszél többé… 
- Harapófogóval se vesznek ki belőlem egy szót sem… Soha, soha, Piroska.
Piroska vidáman ágaskodott föl most újra a törpe barackfa tetejéig s lábujjhegyre állva sikerült a legfelsőbb gallyról leszakítania egy barackot… csak éppen egyet.
- Megvan! Itt van!
Olyan könnyű volt most már a teste is, a lelke is, mint egy lepkéé.
Beleharapott a fehér fogacskáival. Összecsucsorodott a szép kis szája. Jaj, de jó!
Éppen a felét harapta el. A másik felét nekem nyújtotta, azzal az önfeledt, csintalan bizalmaskodással, mely a csontokat is megmelegíti az emberben.
- No, itt van magának is. Ne sírjon!
Az egy pohár is már valami, amiből egymás után isznak a szerelmesek, de hát még egy barack, amelynek az egyik felét megette az egyik és a megmaradt felerészt kicsipkézte a fogaival.
Éva is így kínálhatta meg Ádámot az almával. Csakhogy Éva azért, hogy Ádám mindent tudjon, Piroska pedig azért, hogy én semmit se tudjak. A paradicsom itt is, ott is egyszerre eltűnt a gyümölcs megízlelése után.
Nem Gábor arkangyal kergetett ki a lángpallossal, hanem egy szurtos szolgáló toppant elénk.
- Kisasszony, tessék bejönni.
Engem földig sújtott ez a váratlan beavatkozás, de az én szívemnek első bálványa vígan mondá:
- Megyünk, Panni, megyünk. Megterített már?
- Igenis, kisasszonyka.
- A morva úr is itt ebédel?
- Igenis, kisasszonyka.
Ah, istenem! Az első kétely lopózott szívembe. Milyen könnyedén veszi, hogy most elhíják, elszakítják tőlem. És még olyan szamárságokat is ráér megkérdezni, hogy itt ebédel-e a morva? Pokolba a morvával ilyenkor, midőn ilyen szerencsétlenség ér bennünket.
Szerettem volna neki emiatt szemrehányást tenni, de nem lehetett a Panni miatt, akivel élénk beszélgetésbe merült; soha nem gyűlöltem meg úgy emberi lényt, mint ezt a fecsegő Pannit.
Úgy értünk be a szobába, hogy egy bizalmas szót se lehetett miatta váltani. A nagyapa, úgy látszik, már végzett volt és csak rám várt, botját, kalapját a kezében tartva.
- Eszerint abba maradunk - mondá -, hogy a napokban eljövök.
Gáll a fejével biccentett, majd a kezeit dörzsölgette.
- Hát felfúvódtak az ökröcskék… az ökröcskék.
Valami különös vidámság ömlött el gonosz, sárga arcán.
Tetszett neki az ökrök felfúvódása - ahogy nagyapám később mondá - egyrészt azért, hogy más szegényedik, másrészt azért, mert minden egyes elhalt ökörrel emelkedik az életben maradt ökrök értéke. S az övéi életben vannak.
Odanyújtotta nagyapámnak a száraz, eres kezét búcsúzásra:
- Ah, a lucerna… a friss lucerna… Az jóízű lehet. Az ördögbe is, roppant ízlett nekik… Mit gondolsz?… Az olyan lehet nekik, mint nekünk a pampuska, ha-ha-ha… 
Fölnevetett a saját idétlen tréfáján, de a száraz, szaggatott kacaja egyszerre fuldokló, görcsös köhögésbe szaladt át. Kuc! kuc! kiáltá a morva úr ijedten és egy pohár vízért rohant a pohárszékhez. Gáll megfogózkodék az asztalba mind a két kezével és rázta, rázta a fejét, szemei kidülledtek és a fehérjük piroslani kezdett, halántékain kolbász-vastagságnyira dagadtak az erek, nyaka, arca téglaszínű lett, majd átjátszódott sötét lilaszínbe, mire berohant Gállné asszonyom a konyhából és kezdte a hátát verni, úgyhogy apránkint kiköhögte magát és gyilkos szemforgatással hörgé:
- Már én meg halok!
- Halsz az ördögbe - biztatta meg a nagyapám -, de ha meghalsz is, hát megígérem neked, hogy én is ide Krizsnócra temettetem magamat és megint bálozunk együtt, mint Pásztón valamikor.
Vigyorgott, bizonyosan a fiatalkori bűnei jutottak eszébe. Máskor is szenvedhetlen volt, de ha vigyorgott, még utálatosabb lett; szája fölszaladt a füléig s látni lehetett a fogak üregeit, az ínyekben csak néhol feketedett egy-egy csonka agyar.
- Ostobaság! - susogta, összehúzva magát, mint egy beteg kuvik, mialatt valami sóhajféle szörcsögött föl a melléből. - A papok megcsalnak bennünket! Meglásd, János, hogy nincs ott semmi… 
Az én jó nagyapám hamiskásan mosolygott, ahogy ő szokott, amikor tréfálózott.
- A papoknak én sem hinnék, Józsi, de a cseh muzsikusok… Teringette, a cseh muzsikusok csak nem hazudtak.
Gáll uram nagyot csapott most tenyerével az asztalra. Egy sereg ostoba légy azt hitte a krétával leírt számokra, hogy porcukorból vannak oda kiöntve, s leszállott nyalakodni a semmire. (Hát ezeknek a szemtelen kicsi teremtményeknek is vannak csalódásaik?) Édesség helyett a végső katasztrófa várt néhányra. A Gáll uram tenyere alatt meghalt vagy három…
- Ej no - mondá az öreg, nagyapámhoz fordulva a három légy kezére mázolt tetemével -, hiszed te azt, hogy ezek föltámadnak és még egyszer repülni fognak?
Eközben talán az eszmetársítás révén a Gállné kezeire talált vetni egy pillantást s borzasztó dolgot fedezett föl. Az asszony kezei zsírosak voltak.
Egyszerre rémítő perspektíva nyílt meg előtte.
- Végem van! - ordított fel indulatosan, fölkapta az egyik mankót, fölugrott és a felesége felé sújtott.
De a fürge Gállné, ki hozzá volt szokva az effélékhez; s mindig résen állt, félreugrott, minek következtében a dühös ember elveszté az egyensúlyt és fölbukott a padlón.
- Oh, a kabátom! - jajveszékelte, mialatt föltápászkodott… A préda lélek… Meghalsz, te préda, te meg gondolatlan, te elátkozott kezű! Jaj, a legfinomabb gácsi posztó! S ez az asszony teszi ezt? Huh, huh, megfúlok! Négy vánkoscihát hozott a házhoz, három lepedőt… nem többet. Tönkretesznek, elpusztítanak… Mint koldus halok meg.
Menekülni igyekeztünk a szobából Gállné után, akin megesett e nagy szégyen. Éppen szalonnát aprított volt a konyhában, midőn az ura köhögési rohamát hallotta, berohant a jó lélek s hirtelenében meg nem gondolta, hogy amint szokás szerint hátba ütögeti a fuldokló öreget, a zsírtól fénylő tenyerének nyoma ott maradozik a kabát posztóján.
Nagyapám igen röstellte a jelenetet s finom ösztönével igyekezett lefaragni a szcéna jelentőségéből. Künn a pitvarban a búcsúzásnál kedélyesen említé:
- Házsártos a fiú egy kicsit, húgomasszony.
Gállné, úgy látszik, nem talált rajta semmi rendkívülit, közömbösen vont vállat:
- Nem illik megszólni, lelkem bátyám, de tessék elhinni, az első felesége rontotta el. Én már azóta is sokat javítottam a természetén.
Azon gondolkoztam, milyen lehetett Gáll javítatlan állapotában - azaz gondolkoztam volna, ha nem Piroskán jár minden gondolatom. Lestem az ajtók nyílását. Csak kilép, vagy innen, vagy onnan? Lehetetlen, hogy elő nem jönne, egy édes pillantást cserélni. Úgy szerettem volna, ha a nagyapa még mond valamit, ha egy anekdotába kezd… Mert jönni fog, okvetetlen elő kell jönnie.
Nem mutatkozott… A szolgáló keresztülvitte a levest a pitvaron az ebédlőbe. Mennünk kellett, de ő csak nem jött. Ugyan, hogy képes magát visszatartani? Megfoghatatlan! Talán valamelyik ablaknál les majd rám, sóhajtozva nézi, hogyan megyek ki a kapujokon… 
Keresztülmentünk az udvaron (de fárasztó, nehéz volt minden lépésem!), végigsiklott szemem valamennyi ablakon: volt is egy fukszia meg egy kaktusz az egyikben, de az ő fejecskéje nem volt ott. Vajon hol lehet, melyik szobában? De sokért nem adnám, ha most olyan hatalmam volna, mint az Aladiné az »Ezeregy éj«-ben, beh megparancsolnám legott a szellemeknek: Bontsátok el a házat fölötte, először a fedelet, aztán a falakat, hogy még egyszer lássam… Hiszen el is felejtettem már, hogy néz ki. Próbáltam elővarázsolni arcát, haját, szemét, de összefolyt a kép, nem lehetett. (Oh, de ostoba fejem van!)
Istenem, olyan szomorú volt, olyan rideg volt így elmenni, hogy nem is láttam. S mikor az utolsó léc is elmaradt a Gállék kertkerítéséből, csak akkor éreztem, hogy mennyivel szomorúbb, ha már semmit sem látok a portájokból. De hátha ott van valahol vagy a kapunál, vagy a kertben, s valamelyik fa mögül integet búcsút a fehér keszkenőjével? Kétszer, háromszor is visszafordultam. Senki, semmi. Csak a leeresztett zöld zsaluk merednek rám bambán, üresen, mint óriási smaragdszemek… 
A nagyapa rám mordult:
- Mit nézegetsz hátra minduntalan?
- Mintha felhőket látnék a Gállék csűrje mögül az ég peremén.
- Ej, bolondság. Nem lesz a héten eső. Nem láttad, hogy a rigyi kasznár egy huszast dobott a perselybe?
Vakító fényözönben csúszott a nap a tiszta kék égbolt legközepén. Még azt a kis vizet is felszürcsölgeti estig, ami a Nesztében bujkál iszalagok és szederindák között, megnedvesítve a kavicsok hátát, odább szivárog a kövek talpa alatt.
Kocsink a templom mellett várt ránk. Míg odaértünk, eltartott egy jó negyedóráig, addig a nagyapa elbeszélte küldetése eredményét. A vén gazember nem adott pénzt, hanem megígérte vasárnapra, ha addig eladja a lucsivnai földeket. Hát mármost minden a morván fordul meg. Tizenkét forint interest kér a gyehennára való, hogy fúljon meg vasárnapig - azaz hogy inkább a jövő héten fúljon meg. Mondhatom, szepeg a másvilágtól. Huh, micsoda tűzrakás lesz ennek a katlana alatt a pokolban! S ezt körülbelül ő is sejti, mert nemigen hisz a cseh muzsikusoknak.
- Kik azok a cseh muzsikusok, nagyapa?
- Mit? Te még nem hallottad a cseh muzsikusok legendáját?
- Nem.
- No pedig az igen jól van kigondolva a dínomdánomozó Krizsnócra. Majd elbeszélem útközben.
És csakugyan, amint elhagytuk a falu szélső házait, a malmot, a Révész-féle aklot és a szérűs pajtákat, amint a temetőhöz értünk, előkereste az öreg a tajtékpipáját, megtömte, rágyújtott s elbeszélte a muzsikusok történetét.
VI. FEJEZET
A CSEHEK KRIZSNÓCON
Három cseh muzsikus vándorolt erre keresztül, a köpcös Zahrada, a kecskeszakállú Safranyik és a hórihorgas Zajcsek. Nem közönséges a kalandjuk. Kézdi Kovács Zsigmond megyei esküdt, aki ott lakott, ahol most az özvegy doktorné, kihallgatta őket az eset után s jegyzőkönyvbe vette a vallomásaikat. Ma is ott vagynak és megolvashatók a faluházán, őrzik a helység vasládájában három lakat alatt, mint valami kincset.
A vándor muzsikusok Zólyom felől jöttek, szép csöndes nyári estén, s ahogy elhagyták a Lopata-erdőt s leszálltak a völgybe, azt mondják ők, nagy, sűrű köd volt s olyan szuroksötétség lett, hogy alig lehetett az országutat megismerni.
Nemigen lehettek messze Krizsnóctól, talán egy-két puskalövésnyire, de persze nem tudhatták, ablak nem fénylett az éjben; arról az oldalról, ahol mi most megyünk, fák, pajták, aklok takarják el a krizsnóci lakóházakat, s egyikük sem járt világéletében ezen a tájon. Megszólamlott tehát Zahrada, a legöregebbik:
- Kutyául elfáradtam, kamarádok, lehet, hogy hamar érünk falut, de az is lehet, hogy sokára se érünk, én hát azt mondanám, jó lesz kifogni a szürkéket, feküdjünk le itt, ahol vagyunk.
Safranyik is azon a nézeten volt:
- Hát persze. Ma úgysem akar a kovács kalapálni.
(Safranyik t. i. a holdat értette, amelyben egy kalapáló kovács alakja látható.)
Egy szó, mint száz, a szegény ördögök (talán éppen a helyütt, ahol most megyünk) átlépték a garádot, leszerszámozták a szürkéket, azaz lehúzták a csizmáikat. Mindenik csizmakását kért, azaz el volt szakadva, fejük alá tették a cókmókjukat, a hegedűt maguk mellé, aztán leheveredtek. Éppen a sarjút kaszálták a réteken. A király se alszik olyan illatos hálószobában.
De alighogy behunyták a szemüket, vagy talán be se hunyták, mert akkor nem láthatták volna, egy hosszú sor ablak kezdett kigyúlni alig pár száz lépésnyire.
Safranyik vette legelőbb észre:
- Hopp, Zahrada, Zajcsek! Itt valami kastély világít éppen az orrunk előtt. Föl, Zahrada, Zajcsek, hátha kaphatnánk ott egy kis enni-inni valót.
Mind éhesek voltak (a szomjúságról nem is beszélek), nosza, fölugráltak, fogták a hegedűiket és mentek a kastély felé.
És csakugyan egy nagy kastély volt, tizenhárom ablakos frontja kivilágítva csak úgy ragyogott az éjszakába. S ott bent milyen élet, elevenség; tíz-húsz szakácsné is sürgött-forgott a konyhában, az egyik a mártást kavarta, a másik a pampuskát sütötte, krumplit hámozott a harmadik, ez mákot tört, az habot vert, a sok finom étel szaga majd leütötte a lábukról a mi muzsikusainkat - hisz a friss sarjúillat is jó illat odakünn, de ez mégiscsak más.
Hát még bent a termekben! Ünneplő ruhába öltözött nemes urak és asszonyságok ültek az italoktól, pecsenyéktől görnyedő asztaloknál. Csengett a pohár, vidám cihározás, kacaj tölté be a fényes márványpalotát. A gróf Waldsteinoké se különb az aranyos Prágában.
De milyen öröm és hejehuja lett, mikor a muzsikusokat megpillantották. Egy vöröshajú, ragyás ember, ezüst-gombos dolmányban, sarkantyús csizmában elibük ugrott, nagy peckesen:
- Hollá, fickók, no éppen jókor jöttetek. Elő azt a hegedűt!
Nem kérették magukat, ami magyar nóta rájuk ragadt útközben, előcsalogatták a húrokból. A lakomázók fiatalja fölugrott az asztaltól, deli menyecskék, liliom termetű hajadonok, hosszú szakállú aggastyánok, bajusztalan sihederek, s elkezdték rakni, aprózni, ahogy isten tudni adta. Az új csizmák talpa kopogott, csikorgott, a selyem viganók kígyóztak, suhogtak, s csak úgy porzott, recsegett a padló - száz lábnak a szilaj dobajától.
Egy pirospozsgás, harmincéves korú menyecske, régi módi vuklikkal, szép aranycsipkés pillangós főkötőben, mennyszínű rokolyában, kiállott a Zahrada elé, csípőjére vágta az egyik kezét, a másikkal a csipkés keszkenőjét emelgette a levegőbe, rezegtetvén a füle mellett, úgy járta a csárdást animóval, riszálósan, mint a parancsolat. Némelykor toppantott is a pici lábaival.
- Tyuhaj, sose halunk meg!
Egyszer-egyszer széles jó kedvében kirántott egy-egy férfit az asztaltól, s úgy megtáncolt vele, hogy gyönyörűség volt. No, nézd (roppant csodálkoztak Safranyikék), még a kövér tokás papot is fölráncigálja a borospoharak mellől.
- Uccu, tisztelendő atyám, magának úgyis pihent lába van.
Bizony beugrott a tisztelendő úr, de azt mondja, ő csak »podzabucskit« tud, a híres tót táncot - no, de iszen Zajcsek mestere annak -, kezdenek tehát tótul lehelni a hegedűk, s a tisztelendő úr mind jobban belebőszül a bolondos táncba. Csörög nyakában a nagy, nehéz aranylánc… 
- Kemény gyerek a pap - suttogják köröskörül. - Bezzeg eltitkolta odalent, hogy mi lakik benne.
A zeneszóra a szomszéd termekből is elősereglettek s egyre szaporodának a táncolók, ki könnyű dolmányban, ki prémes bekecsben (az ördög látott olyant ebben a nagy hőségben), öreg, hetvenéves párok is lejtettek nagy kurjongatásokkal, pezsgő csatarával…
Az egyik csinos leánynak (szőke volt, koszorú a fején, nagy arany fülbevalók a vértelen fülecskéjében) egyszerre lemaradt a cipősarka.
- Ki varrta azt a cipőt?
- Prakovszky.
- Hol van Prakovszky? No, megállj, fuser! Elő kell hozni Prakovszkyt. Hadd ragassza föl csirizzel.
Tizen is szaladtak Prakovszkyért. Azt mondták, durákot játszik Krúdy Péter urammal és a nótáriussal valahol a negyedik szobában.
Ezalatt folyton sütöttek, főztek a konyhában, szünetlenül hordták az ételeket, italokat szépen öltözött, kacér parasztleányok, piros szattyáncsizmákban, nagy, sarkig lelógó kendőkben, melyek a derékon voltak átkötve. A hosszú, beláthatatlan asztalnál, mely végighúzódott a termen, amelyikben a cseh muzsikusok játszottak, folyton jöttek-mentek, hullámoztak az étkezők, néha egy pohárfelköszöntő is kihasadt a felvillanyozott elmékből… de abból csak a köpcös Zahrada értett valamit, akire útközben ráragadt egy kis magyar szó.
Egy sovány fiatalember állott föl, egy nagy szemölccsel a két szeme között, emelvén poharát nemes, nemzetes és vitézlő Folkusházy Márton uramra, eldicsérte annak utódjait és mindennemű leszármazottját (Zahrada gondolta magában: szamár ember lehet ez a szemölcsös, hiszen az ősöket szokás magasztalni - azok vetnek fényt az emberekre Magyarországon), de biz az a dédunokáit kezdte most ragyogó szavakkal dicsőíteni és végzé: »az Isten halassa meg őket minél előbb«.
A megtisztelt férfiú, aki az asztalfőn ült, elérzékenyülve bólingatott a fejével, az egész társaság koccintott vele, mire aztán ő is fölugrott, a karjára kapott egy lila-ruhás öreg dámát, akinek a feje be volt hajporral öntve, odatipegtek Safranyikhoz és a fülébe súgtak valamit. (Azt mondja Safranyik, hogy rettenetes dohszagúak voltak.)
Erre aztán Safranyik intett a két kamerádnak, hogy hallgassanak el, s ő maga hegedülte a menüett ütemeit.
A két öregecske elkezdett hajlongani, csoszogni, begyeskedni finoman, kecsesen, lassan andalogva. Mindez olyan furcsa és mégis olyan előkelő volt. A strucctollak lobogtak, rezegtek az öreg asszonyka fejdíszén, az öreg úr pedig a kalapját tartotta a hóna alatt, s úgy illegette-billegette a kis sovány testét, mint egy röpülésre készülődő veréb. Egyszer csak kiesett a vén dáma kezéből az aranyos legyezője: Zahrada odaugrott, fölemelte, de az öreg dáma elmosolyodott és egy kézintéssel selypíté (egy foga se volt):
- Csak tartsa, kérem, egy darabig.
Azután tudja isten, ellibbentek valamerre, Zahrada csak folyton őrizte a legyezőt, de senki se jött érte. Most egy tüzes csárdás következett: az arany pillangós főkötőjű asszony úgy nekiindult a frissiben, hogy lekapta aranyos gyöngyös főkötőjét és odanyomta a hórihorgas Zajcsek fejébe, olyan kis feje volt a Zajcseknek, hogy csak úgy lötyögött rajta. Lett persze erre nagy nevetés… kitört a duhajkodás s száz apró csintalanság.
Egy percre megszűnt a tánc. Egy karneolgombos atillájú kövér öreg úr így szólott: »Hej, micsoda móres ez, a muzsikusok se nem esznek, se nem isznak?« No, lett erre sürgés-forgás. A piros szattyán-csizmás szolgáló leányok behoztak egy kis asztalt s odarakták a maradék ételt, rétest, nyúlpecsenyét, sült malacot, finom krizsnóci bakatort kupákban, a hatalmas rigyi szilvapálinkát butykosokban.
A muzsikusok fölakasztották hegedűiket a falon a fogasokra, aztán letelepedének és lakmározának… De milyen finom volt minden! Csak ne lett volna mindennek sajátságos doh szaga! Az idő nem igen lehetett már fiatal, a gyertyák majdnem tövig égtek, a széláram (valahol ablak lehet nyitva) kísértetiesen lobogtatta… Az összegyűlt nemes urak, asszonyságok és kisasszonyok föl és alá tolongva, hullámozva fecsegtek, pletykáztak, kergetődztek. A terem egyik szögletében »hogy tetszik«-et játszottak a fiatalabbak, egy másik csoportban fehér csipkés keszkenőt hajigáltak egymásra, »haragszom rád«-ot kiáltozva, s aki eltévesztette, zálogot kellett neki adni, aminek az lett a vége, hogy apránkint minden aranygyűrű s fülbevaló a zálogbíró kezébe került egy garmadába, mire megjegyzé egy fürge, púpos emberke, valami kasznárforma:
- A mi utódaink igazán ostobák. Kiássák az aranyat a földből nagy költséggel s aztán megint beássák a földbe nagy költséggel.
Egy másik okulárés, borotvált arcú emberke, aki ki-kivette burnót-szelencéjét a zsebéből és szippantott, sorba járt, mindenkivel kezet szorított s kedveskedő hangon tudakolta:
- Hogy érzi itt magát?
- Jól, doktor. Igen pompásan, doktor.
Az okulárés emberke a kezeit dörzsölte:
- Nekem köszönheti, hogy itt van (s kevélyen veregette a horpadt mellét).
Minden olyan szép, olyan vidám volt… Zahrada nem győzte nézni a sok karcsú asszonykát s oldalba is döfte egyszer Safranyikot s kacsintott hamiskásan a szemeivel:
- Melyiket választanád közülök?
Safranyik egy pajzán mosolygású barnára mutatott, aki közel a tükörnél állt. A kacér hölgyecske legott észrevette a Safranyik éhes tekintetét (meglehet, hallotta is szavait), visszakacsintott a Safranyikra, de úgy, hogy ez egész testében megborzongott, mindjárt kilelte a hideg. Még furcsábban járt a selyma Zajcsek, aki egy ételhordó leány derekát próbálta megcsipkedni, de úgy megszúrta valami (mintha egy éles csont lett volna), hogy felszisszent s azóta csendesen viselte magát, azaz ivott, de ivott Zahrada is, mindnyájánál többet ivott Safranyik, még mindig kezében tartva az öreg hajporos dáma legyezőjét… (de már jöhetne is érte az öregecske!) Kezdtek letapadozni a szempilláik… Csak félfüllel hallották már a zsongást-bongást, míg végre némaság és csönd lett, miattuk akár föl is fordulhat az egész világ, mélységes álomba merülének.
Mikor fölébredtek és megdörzsölték a szemeiket, reggel volt… A nap arany tányérja fölbukkant a málnádi kopasz hegy mögül.
Szétnéztek, hogy hol vannak. Hát a krizsnóci temetőben voltak, a hegedűik föl voltak akasztva a sírkeresztekre. Safranyik feje mellett, mintha arról csúszott volna le, egy nagy emberi koponya hevert (a pillangós arany főkötő helyett, amit a menyecske a fejére tett), Zahrada pedig egy lapockacsontot szorongatott görcsösen a markában.
Rémülten ugráltak föl a jámborok s fogvacogva rohantak be a faluba, ahol is elbeszélték az eset minden apró részleteit, melyekből a hüledező falusiak ráösmertek vala régen eltemetett apáikra és anyáikra, még a ruhák is ugyanazok voltak, amikben eltemették.
Mindez igen csodálatos és hihetetlen volt, de éppen azért készségesen elhitték (hogyne, mikor három olyan becsületes ember látta) s tejben-vajban fürösztötték a három csehet, kik aztán az egész telet Krizsnócon töltötték s házról-házra járván vendégségbe, a téli estéken elmesélték az elhalt apák tivornyázását a fiaknak és unokáknak. A történet mindig több-több lett. Vagy Zahradának, vagy a Safranyiknak jutottak még eszébe valami új és pikáns részletek túlvilági nemzetes uraimékról - amit bizony megint meg kellett hallgatniok a nemes familiáknak -, újra invitáltatának vacsorákra és vendégségekre a muzsikusok.
Míg végre megharaguvék és közbelépett tiszteletes Szirotka Sámuel uram, a mostani papunknak az elődje, ki is maga elé hívatván ama cseheket, megdorgálá őket emberségesen, amint kellett.
- Szerelmetes atyámfiai az Úrban! Ebben a faluban én vagyok arra hivatva, hogy a másvilágról hazudozzak, nem pediglen kendtek; tehát csak annyit mondok, hogy kotródjanak el kendtek, mert különben megkeserülik kendtek.
S erre a cseh muzsikusok csakugyan elkotródtak, de a nevezetes legendát itt hagyták - és nő az most már magától is.
VII. FEJEZET
ELSŐ CSALÓDÁS
Később még igen sokszor hallottam, mindenki tudta a környéken a halottak bálját és meséltek az egyes személyekről.
A kis szőke leány, akinek a cipősarka leesett, egy Melniky kisasszony - a cipőjét Prakovszky varrta (a most élő kovácsnak a nagyapja), a pillangós főkötőjű menyecske Krizsnóczy Barnabásnak volt a neje a múlt század végén, (nagyon kikapó természetű volt, isten nyugosztalja), az öreg hajporozott dáma bizonyos Schremmer kapitányné szül. báró Szepessy Karolina, Mária Terézia udvarhölgye volt; a kapitány elesett a hétéves háborúban, s a vén báróné a rigyi pusztára vonult és most a krizsnóci temetőben fekszik; az okulárés emberke, Blatny járási orvos, ideát is olyan édeskés, pipiskedő ember volt stb.
Szerettem volna a Piroska őseiről tudni valamit, kérdeztem is itt-ott, hogy hát Gállékból senki sem volt a bálon?
- Ugyan ki lett volna? - felelte az öreg szakácsnénk, aki krizsnóci származású volt - hiszen az öreg Gáll a legrongyosabb csurapéban temette el az édesapját, még csizmát sem engedett húzni a lábára, mondván; hogy minek az a másvilágon? Hát persze hogy a bálba sem mehetett el, a szegény lélek, tisztességesen öltözött halottak közé.
A fantasztikus elbeszélés roppant hatott a kedélyemre, jele, hogy a mai napig híven emlékszem rá, pedig már túl járok a negyvenen; csodálatos, ódon fénnyel vonta be szememben az egyszerű krizsnóci nemeseket, akik olyan pompát fejtenek ki a haláluk után.
Egész héten elábrándoztam arról, hogy valaha én is ott pihenek a krizsnóci temetőben, persze Piroska mellett, poraink összevegyülnek, s azokat az urakat, hölgyeket, akiknek a csehek muzsikáltak, egyszer majd színről színre látjuk.
De hát még addig! Hogy lesz addig? Volt anyag az elmélkedésre, visszaidéztem a kerti jelenetből Piroska viselkedését, minden szavát összeraktam még egyszer, mint az összetört cserepeket szokás… Ott ültem egész délutánokon át a méhesben, s amint jöttek-mentek lassú dongással a méhek, úgy szálltak, érkeztek reményeim, kételyeim. Istenem, milyen jó ezeknek a csöppnyi méheknek, hogy csak az édeset veszik ki a virágokból.
Nehezen, nyugtalanul vártam ismét a következő vasárnapot. Így fogom már én várni valamennyit, míg csak teljes bizonyosságot nem szerzek. De mikor lesz az, hol találom meg? Az oltárnál? Mily messzeség! Olyan csüggedés fogott el, hogy sírni szerettem volna. Mért nem tudtam előbb születni? De hát a végén kibékültem abban a gondolatban, hogy mégis engem szeret. Mért kételkedjem benne? Hiszen nem ostromoltam, nem alkalmatlankodtam neki, ő kezdte. Aztán eszembe jutott a dinnyevirág, a hadnagy és dühtől forrt föl a vérem.
A hét folyamán a szüleim is nem ritkán emlegették Gállékat. Egy pár krizsnóci ember a hetivásárra menve, megfordult nálunk s elpletykáztak egyet-mást. Különösen olyan dolgokra fordult a szó gyakrabban, amelyek szüleimet érdekelték. Én mohón nyeltem mindent, ami csak távolról is érinthette a krizsnóci viszonyokat… Ah, az az ezer meg ezer apró megjegyzés, ami másnak semmi, ezek a színes, elhajigált kavicsok, milyen képeket tudtam én belőlük kirakni magamnak!
Elbeszélték, hogy a morva csakugyan megvette a lucsivnai földeket ötezer forinton; mikor a szerződést megkötötték és a pénzt leolvasta, a gonoszlelkű Gáll megveregette a vállát s kárörvendő mosollyal mondá: »Ön derék ember, Dubek úr, de a pénzzel nem tud bánni, lássa, én ezer forintért is odaadtam volna a lucsivnai földeket, mert azokban nem terem meg pohanka-kásánál egyéb.« Amire elkacagta magát a morva és visszavágott ilyenképpen: »Ön pedig okos ember, Gáll úr, de a földjei értékét nem ösmeri: lássa, én százezer forintot is megadtam volna a földekért, mert azok belsejében vagyonokat érő kőszén van.«
Mind több-több hír jött Dubekről. Hogy okvetlenül bányát nyit Lucsivnán, hogy a mérnököket már a jövő hétre várja, hogy meg akarja venni az utolsó Krizsnóczytól a fényes krizsnóci kastélyt és abban telepszik meg… Az öreg Gáll dühéről egész regekör támadt, mint jár-kel azóta toporzékolva, haját tépve és átkozva a brünni gazembert, aki becsapta.
Atyám arcára mély barázdákat vontak e hírek. A nagy optimistát könnyen szállta meg az aggodalom.
- Talán meg se kapjuk tőle az ígért pénzt, ha haragszik.
- Ne félj te attól - biztatta a nagyapa. - Tizenkettes kamatra még a feleségét is ideadná.
Egy este, mikor beléptem az ebédlőnkbe (gondolom pénteken volt), a nagymama Prakovszky hadnagyról beszélt valamit az anyámmal. A nagyapó a karosszékben pipázott és gyönyörködni látszott az asszonyok megrőkönyödésén. Valószínű, hogy ő hozott valami hírt a székvárosból, ahol a sörházban nyilván krizsnóci ismerősökkel találkozott. Mert minden héten bement a közeli városba s hozott egy koszorú fügét a mamának, egy pár kiflit a nagymamának és egy sereg mende-mondát mindkettőjüknek.
- Oh, oh - hajtotta egyre a mamám, sebesen kezelve a kötőtűket -, tehát a kis Prakovszky hadnagy? No, lássa az ember. De nincs is rossz ízlése.
- A leány igen csinos és jó parti… - bizonyítá a nagymama - s a hadnagyok, ezek a gonosz fattyúk, jól tudják, hogy mitől döglik a légy.
- Tudnak azok ördögöt - vágott közbe a nagyapa. - Ha én a fiatal Prakovszkynak volnék, kutyateremtette, nem volnék én se Majlandban, se Krizsnócon, ki se mozdulnék Bécsből, csupa hercegasszonyok vállfűzőjét bontogatnám, azon alul el se kezdeném, kutyateremtette… 
A nagymama föltolta okuláréját a homlokára s egy haragos mosollyal az arcán, mely olyan kedves, tiszta volt, mint a téli napfény, fölemelte az öklét és megfenyegette az öreget:
- Vén csont! Vén csont! Hogy nem szégyelled magad?
A nagyapa nyelvével csettentett, nyilván a nagymama bosszantására, aztán fütyörészve kiment az ajtón.
(Én pedig azon tűnődtem, hogy a különféle életpályák közül melyikhez tartozik a hercegasszonyi vállfűzők kibontogatása? Talán a szabómesterséghez?)
- Én a leányt csodálom, mamácska - szólt most az édes mamám. - Mertem volna én valaha ilyesmit tenni a te hátad mögött? Pedig milyen szelídnek, ártatlannak látszik… 
- Úgy szokott az lenni, fiacskám. A fehér liliomnak is fekete az árnyéka.
- Kiről beszélnek a mamáék? - kérdém elfojtott hangon.
- Persze! Azt éppen neked kell tudni - pattant föl az öregmama gúnyolódva. - Hát még mi kellene? Nem akarnád ezt a harisnyát bestoppolni? No, nézd a kíváncsi kölyköt! Takarodsz ki mindjárt a nagyapádhoz a szérűre!… 
Még igen sokszor jutott eszembe vasárnapig a mamáék e homályos, hézagos beszélgetése, próbáltam azt kitöltögetni, fölépíteni kedvezőn is, de bizonyos kényelmetlen érzést, lehangoltságot mindig meghagyott bennem. Rossz sejtelmek szorongatták szívemet vasárnap, midőn a kész kötelezvénnyel ismét Krizsnócra hajtattunk, s minthogy korábban érkeztünk a szokottnál, nagyapám így szólt a templomnál a kocsisnak:
- Ne állj meg itt, Miska, hajts egyenesen Gállékhoz!
A híd miatt a falu túlsó végére kellett kerülni. Mire megálltunk Gállék előtt, Gállné és Piroska már útban voltak a templom felé. Ott mentek a Zeheryék háza előtt, a vadgesztenyék alatt, ahonnan aztán keresztülvágnak a réten.
Mindjárt megösmertem őket, pedig nem volt könnyű az akkori divat mellett. Hátulról minden nő egyformának látszott. A csúf krinolin uralkodott. Mindegy, az akkori asszonyokat mégis csak úgy szerették az akkori férfiak, mint ingerlő szabású szoknyáikban a mostaniakat a mostaniak.
Azonfelül új kalapja is volt Piroskának, mely egészen eltakarta fejét, nyakát; széles, fehér szalmakalap, melynek karimájáról félívben fityegett le egy sárga szalag, peremét pedig piciny rózsabimbók köríték, mint a liptói tótok kalapjait a csigák. És mégis mindjárt ráösmertem. Ez csak a Piroska lehet. Járása, rengése, minden mozdulata költészetet lehelt; még a sárga pántlika is bizonyos ritmusban repkedett, hánykolódott a derekán.
- No, én bemegyek, végzek az öreggel - mondá a nagyapa -, ha akarsz, bejöhetsz, ha pedig nem, akkor menj vissza kocsin a templomhoz, én majd gyalog, a pap kertjén közelebb kapom.
- Csak menjen hát a nagyapa egyedül.
Engedtem bemenni, a kocsist pedig utasítottam, hogy csak menjen vissza a hídon a templomhoz, én majd gyalog megyek.
Nem lett volna nehéz Gállékat utolérni, de én ezt nem akartam; hiszen ott van a mama, nem merek csatlakozni, de Piroska, ha ő is úgy szeret, mint én őt, bizonyosan megérzi, az a csodálatos, megmagyarázhatlan ösztön megsúgja neki, hogy ott vagyok a háta mögött, hogy kísérem, mint az árnyéka… aztán hátrafordul, én köszönök, ő elpirul és… és… De nem elég-e ennyi is?
Mentem tehát utánok, Piroska bizony nem fordult vissza, néha megállt a réten, lehajolt, leszakított valamit (talán négylevelű lóherét vagy mezei virágot), aztán, mint a kis bárány, vígan szökdelt (egyszer-egyszer pajkosságból mazurka-lépésekben) az anyja után, míg ismét utolérte.
Majd megettem a szemeimmel, kivált mikor a pap kertjében valami elszáradt ribizke-ág beleakadt a galambszín szoknyájába s úgy vonszolta maga után a kicsike.
No, ezt most mindjárt észreveszi és hátrafordul. Elállt a lélegzetem. Ebből nagy esemény fejlődhetik! Észreveszik és megállnak, hogy eltávolítsák a szoknyából, s míg ezzel bíbelődnek, nekem is oda fog kelleni érnem, mert csak nem állhatok meg, míg a dolgukat elvégzik.
De vajon illik-e, szabad-e olyankor érkezni valakinek, mikor egy szép leánynak a toilettejét hozzák rendbe?
Addig-addig tűnődtem, míg csakugyan észrevette Piroska, hogy valamit hurcol, s anélkül, hogy hátranézett volna, fölmarkolta bal kezével a szoknyáit és kicsapta onnan a csintalan kis gallyat. Jaj, kicsillant szemkápráztatóan a piciny fekete topán és a formás boka… 
Aztán csendesen mentek előttem a szűk, kavicsos úton, halkan beszélgetve valamiről; a kis diófánál Piroska hirtelen balra csapott, a zöldséges ágyak felé. Az anyja rámordult:
- Hová mégy?
- Megnézem a dinnyéket, mama, hogy mennyit nőttek egy hét óta.
- Ráérnél visszafelé is.
De a Piroska nem tágított, keresztülgázolt a lóherén meg az apró cserjéken, a dinnyék felé.
- Olyan vagy, mint egy kis csikó - duruzsolt Gállné -, egyre ficánkolsz, észre sem veszem, mikor elmaradsz vagy elszaladsz mellőlem. Máskor csengettyűt is kötök a nyakadra, hogy mindig halljam, merre vagy.
De bánta is Piroska a zsörtölődést, odafutott a múlt heti dinnyevirághoz, lehajolt és (oly jól láttam, hogy meg merek rá esküdni) kivett belőle egy összehajtogatott levélkét s hirtelen begyömöszölte az elölgomboló ruhaderék hasadékán át a keblébe.
Azon csodálkozom, hogy én akkor ott mindjárt meg nem haltam. Mégis erős barom az ember.
Elborult velem a világ. Hát így vagyunk? Ej no, kisasszony, hát levelet vett föl a dinnye-harangból? De iszen a kisasszony engem szeret, azt mondta ma egy hete. Ezt a levelet pedig nem én írtam. Hát valaki más írta s arról magácskának tudomása van, mert kereste a levelet. Lám-lám, a hadnagy úrba vagyunk szerelmesek, s engem elhallgattatni méltóztatott azzal a kis csalással, hogy nekem szólt a levél. Itt van ez a jámbor diák, az mindent elhisz, tegyük bolonddá; lakat kell a szájára, hát tegyünk rá rózsaszín lakatot. Köszönöm, kisasszony, szépen köszönöm. Hiszen jól van, minden jól van, hiszen én úgy se szóltam volna és így se szólok. De mit is szólnék? Hiszen nem történt semmi; semmi egyéb, csak egy kicsit a szívemet törte össze.
Utána néztem homályosodó szemekkel, éppen akkor tűnt el alakja a kertajtóban az anyjáé után. Végtelen keserűség érzete fogott el, fölemeltem öklömet, nem is tudom miért, talán az eget akartam megfenyegetni, vagy csak a levegőben suhintani a Prakovszky hadnagy odaképzelt alakja felé, nem tudom én, mit akartam, csak arra emlékszem, hogy ez az illetlen mondás tört ki belőlem:
- Eredj, eredj, kis ringyó, imádkozni!
Volt ebben düh, irigység, fájdalom, lemondás, sértett hiúság, megvetés. Csodálatos vegyülék egyetlen szóban.
Aztán a lábammal dobbantottam a pázsitra: »El vagy temetve örökre.«
Az ám! Ha egy leány emlékét, az első leányét, olyan könnyű volna elkaparni, mint egy kihűlt emberi testet! Sokáig, nagyon sokáig tartott még ez a temetés… 
Odabotorkáztam önkénytelenül a nevezetes dinnyevirághoz. Ott nevetett, ott himbálózott a szélben, mely végigsuhant most a kerten, s melytől fázékonyan zörrentek össze a fák gallyai.
Ez hát a szerelmesek levél-szekrénye. Két bársonydolmányos darázs lakmározott benne akkor is. Ezek már azóta jöttek ide. Vidáman döngtek és hemperegtek a sárga hímporban, el se képzelve, hogy milyen veszedelem fenyegeti a vendégfogadójukat.
Az volt az első gondolatom, hogy legázolom, összetaposom a csizmasarkammal, de aztán mást gondoltam, s egy kis tiszta papirost szakítva le egy nálam levő levélről, megszúrtam az ujjamat egy tövissel s a kibuggyanó vércsöppekből odaírtam: »Legyen átkozott a szerelmetek«.
Betettem óvatosan a dinnyevirág kelyhébe a cédulát. Hiszen te ártatlan vagy, kis virágharang. Téged nem bántalak. Hanem add át nekik ezt a levelemet!
Éppen jött már a nagyapa s messziről kiabálta:
- Hát itt vagy, fickó? Nem tudtál nélkülem bemenni? Mi? Megint a kertet gyomlálod, amice? No, de most alaposan elkéstünk. Azt hiszem, a prédikáció is folyik már. Mindegy, legalább elvégeztem a dolgunkat.
- Megkapta a pénzt?
- Meg ám, de a »fiú« előre akarta lehúzni a kamatokat, kis híja, hogy össze nem verekedtünk e pokol fajzatjával.
Azzal besiettünk a templomba, még szólt az orgona, de a helyeinkről elkéstünk, az én helyemen Dubek ült, a lucsivnai földek új birtokosa, ketten be nem férhettünk volna a padba.
Én tehát hátramentem a parasztok közé, ahol üres hely volt, ott szinte jobban éreztem magamat háborgó lelkemmel. Bár elhatároztam, hogy oda nem nézek, hogy nem törődöm vele, mégis egyre láttam gonosz tündéremet.
Ő egyetlenegyszer sem keresett föl a tekintetével, észre sem vette, hogy a templomban vagyok, hanem örökké a hadnagyot nézegette lopva… igen, a hadnagyot, aki rendes helyén, a Dubek háta mögött ült. Igen, igen: oh milyen ostoba voltam! - hiszen eddig is mindig a hadnagyot nézte, ővele kacérkodott s én saját magamat gondoltam.
Most már minden világos lett. A mamáék pénteki beszélgetése, a rémület Piroska arcán, mikor múlt vasárnap visszafordult a kertben s látta, hogy a levelét én veszem ki, nem a hadnagy, aztán az elfogultság, mikor a saját kertjükben vezetgetett (félt, hogy már fecsegtem vagy fecsegni fogok), inkább rám hagyta szegényke, hogy engem szeret… de milyen erőtetett volt mindez, észre kellett volna vennem. Igaza lehet a nagyapának, hogy én még éretlen tacskó vagyok.
Hol mentegettem, hol vádoltam fölváltva őt és magamat, de mindenesetre én voltam a legboldogtalanabb most ebben a templomban, s míg a hívők éneke ájtatosan szállt föl a magasba, az én hánykolódó bűnös lelkemből keserű szemrehányások fakadtak.
- Isten, isten, itt a saját házadban mondom meg, hogy nem jól kormányzol. Miért sújtottál most le engem? Hát nem tettem én jó vizsgát, hát nem vagyok engedelmes a szüleimnek vagy a te parancsaidnak? És mennyire szeretem őt, te látod, te tudod, mért kell hát neki mást szeretnie?
VIII. FEJEZET
IDILL AZ ERDŐBEN
Ez első szerelmem története; egy csöppnyi méz egy akó ürömben, de ez a csöpp édes volt, olyan édes… 
Mindenki érezte langyos fuvallatát a tavasznak. Mások talán szerencsésebbek voltak nálamnál, nekem csak egy vékonyka napsugár jutott - nekik talán sok sugár, egész kévék… de az eredmény mindegy, hiszen azért becses az első tavaszi napfény, mert még nem valóság, hanem egy csillám, egy ígéret, egy előre szálló hírnök, mely dermedt mezőkre lehel rá, dermedt szíveket ébresztget és elenyészik, mint egy álom.
Minek előlegezni a perzselő nyártól tavasz elején? A hitelező nyár vissza nem bocsát a tavaszhoz, hanem hirtelen beletaszít az őszbe, s az ősz felmordul: »Adós, fizess!«
Oh, talán jó is, hogy csak ennyi volt; mindössze egy gally, mely kihajlik a kerítésen a paradicsom-kertből - nincs rajta gyümölcs, még virág se… csak éppen sejtetni hagyja, hogy ott milyenek a fák… 
Igen, csak ennyi volt… már úgyis végét járta a vakáció. Többet nem láttam ebben az esztendőben a krizsnóci templomot, csak még kívülről egyszer, midőn néhány nap múlva erre vitt édesanyám vissza a 1-i gimnáziumba.
Az uszánci réteknél nyúl futott körösztül az úton a kocsink előtt. A mamám ijedten rezzent össze.
- Ez rossz jel, szívecském, megbuksz az idén.
- X-szel, mama?
- Már én csak úgy beszélek, édes fiam, ahogy a mi eleink szólottanak. Ne bánts te engem. Jó az nekem már erre a rövid időre, amíg élek.
Az ilyenekkel meg tudott a mamám ríkatni és ez neki nyilván jól esett, mert aztán lecsókolhatta a könnyeimet.
A krizsnóci temetőnél, ahol olyan pompásan mulattak a csehek, a rudas lónak leesett a patkója.
- No, ez jól kezdődik! - káromkodott a kocsis, leugrott és fölszedte a porból.
A mama még jobban megijedt és már azon gondolkozott, ne forduljanak-e vissza? Nem, mégse. Hisz a visszafordulás már maga is szerencsétlenséget hoz, a végzetet semmi esetre se lehet vele kiengesztelni. Aztán mit mondana szegény apád? Tehát csak menjünk, isten hírével. A patkót majd fölveri hamarosan a krizsnóci kovács.
Prakovszky éppen künn foglalatoskodék a műhely előtt, hol két rozzant kocsi, egy szétszedett eke hevert, néhány új kerék és egy köszörűkő, melyet a kovácsinas forgatott. Az öreg a legénnyel egy tüzes ráfot húzott föl egy kerékre.
De milyen furcsa volt, alig lehetett ráösmerni a vasárnapi ünnepélyes énekesre így munkaközben, csupa korom volt az arca s szemefehérjei csodálatosan tűntek elő a feketeségből, ingét egész a vállperecig feltűrte, karja hasonlóan piszkos volt és fekete pettyes a rászállott szikráktól, melyektől a ruháját egy, a nyaknál kezdődő bőrkötény óvta, abból lógott ki a mell táján egy dohányzacskónak a sallangja.
Amint megösmerte anyámat, ki leszállt a kocsinkról, rámosolygott és tiszteletből a földhöz paskolta a fekete gombakalapját.
- Leesett a lovunk patkója, Prakovszky úr.
- Köszönöm, meglehetősen - felelte nyájasan a kovács.
- Ha szíves volna fölverni.
- Az bizony meghalt szegény, régen meghalt - mondá szomorúan és a kezeit dörzsölte. - Az Isten akarata törvény, hiába, homines pisci, az ember nem mehet bottal a gondviselés ellen.
A Miska kocsis észrevette, hogy a társalgás ferdén megy, a rövidebb végét fogta a dolognak, odanyomta a kovács markába a patkót és belékurjantott a fülébe:
- Ezt verje föl ni a májszter úr!
Nagy sebbel-lobbal hozzálátott. A Sármányt kifogták, odakötötték a cölöphöz s Miska tartotta az első lábát, míg a patkolás tartott; Prakovszky szája egyre darált ezalatt.
- Bizony, csak magam vagyok, mint az ujjam. Az a fiú, az igaz, megvan, nagy örömöm, nagy büszkeségem, de abból is nagy úr lett. Bolond voltam, hogy taníttattam. Kinek? A királynak. Hát adott nekem a király valaha valamit? És még ha legalább király volna, de mikor csak császár… Nem volt érdemes, tekintetes asszonyka, tessék elhinni. Maholnap generálissá teszik a Sándorkát és akkor szégyenelni fogja az apját. Pedig hát a kovácsmesterség se csizmadiaság. Régi krónikákban olvasom, hogy maga Kis Pál cár is üres idejében nem röstelkedett lovakat patkolni.
- Nagy Péter cár, mama.
- Ugyan hallgass, mindegy az.
- A fiú most itthon van, de aztán megint nem látom hosszú ideig. Még talán a temetésemre sem jöhet haza. Pedig érzem, nemsokára végem lesz. Gyengülök erősen, mindenem romlik. A nagy kalapácsot már alig bírom, a kicsiny hangot már alig hallom. Egyszóval, a kalapácsokból a kicsi kell, a hangokból a nagy (kedélyesen nevetett ezen az ötletén). Összeszorul a szívem, ha rágondolok, hogy a szabadságideje letelik és újra elmegy. Rossz sejtelmem van, hogy sose lát többet. Éjjel gonosz álmok gyötörnek.
A mamám megsajnálta az öreg kovácsot s odakiáltotta neki barátságosan:
- Ne féljen semmit, Prakovszky úr, visszajön az mihamar, majd meglátja, úgy hallom én, hogy jól ide van már a maga fia kötözve.
Az öreg kidüllesztette a szemeit, mintha nem bízna a hallott szavak értelmében, s habozva ismétlé:
- Ide kötözve?
Anyám összecsucsorította a tenyerét szájához, hogy erősebben jöjjön ki a hang:
- Szép leány hajszálaival!
Minden vér a fejembe tódult; istenem, ez őrá vonatkozik. Lelkem, most légy erős, hogy el ne áruljam magamat. Ah, minek is kellett ennek a kínos témának kipattanni!
A siket kovács elálmélkodva tette le a kalapácsát; ki volt zökkentve a természetes köznapi észjárásából, ünnepélyes, peckes modorában kezdett beszélni:
- Ki légyen egyébiránt és annálfogva a maga természeti valóságának mivoltában ama fehérszemély?
- Verje hát már be, májszter uram, a többi szögeket is - türelmetlenkedék a kocsis.
- Ne hápogj, oktalan szolga - mennydörgött rá Prakovszky -, mélyebb szög veretteték most be az én szívemnek belsejébe.
Mamám már látta is, hogy kár volt ezt a kérdést feszegetni, de én istenem, kíváncsi volt és fúrta az oldalát - hisz asszony volt.
- A Gáll-kisasszonyt beszélik - mondá, a füléhez hajolva.
A kovács nevetett. Tetszett neki az egész tréfa.
- No, ugyan eltalálták! Annyit ér az egész híresztelés, mint egy leesett mákszem. Nem is beszélt még az én fiam soha a Gáll-kisasszonnyal. Tíz esztendeje vagyunk haragba a Gállékkal, amióta csúffá tettek annak a gazembernek a nevenapján. Aztán a leány is! Valami baljóslatú van a szemeiben. Mindig összeborzadok, ha rám néz. Szeretem a fiamat, tekintetes asszonyka, de isten engem úgy segéljen, mindjárt ketté hasítanám a fejét két egyenlő részre, ha ilyen kupciher családba vinné be a Prakovszkyak koronás seregélyét.
(Ugyanis a prakóci Prakovszky nemes família címerén egy seregély látható.)
Oly dühbe hozta magát apródonként, hogy a szemei szikrákat hánytak és a fogait csikorgatta. Ütött is a kalapáccsal olyanokat a patkóra, hogy csak úgy rengett.
- Ez ugyan le nem esik többé erről a lóról. Még csontkorában is rajta lészen.
Majd újra Gállt kezdte mocskolni.
- Nem ember az, kérem alásan, rosszabb a vadállatnál, szörnyűbb a rettenetes zsiráfnál, mely a sírokat fölássa. Nemcsak kapzsi, hiszen ha csak kapzsi volna, ha csak azért mívelne gonosz dolgokat, hogy neki legyen belőle haszna, de míveli szenvedélyből. Magáért a gonoszságért szereti a gonosztevést. Mikor még egészségesebb volt, akármikor beállott estefelé a Nesztébe. Ezt a mi patakunkat hívják így. A medre mély, az ember nem látszik ki belőle. Ott kuksolt vagy járt észrevétlen, s mikor az erdőből hazahajtotta a pásztor a kecskéket, egyet-egyet megfogott a patakban és kifejte tejét a vízbe. Mert könnyebb volt a lelkének, ha elgondolhatta, hogy a szegény özvegyasszony gyerekei, akiket a kecske teje táplál, éhen sírdogálnak emiatt… Látom a tekintetéből, hogy a teénsasszonyka kételkedik a beszédemben; gondolja magában: Prakovszkyból az epe beszél. De isten a tanúm, hogy ilyen ember. Nem szereti azt a világon senki. Még a saját kutyája is utálja. Mert egyszer egy sonkás csontot csent valami idegen konyháról a kutya s vitte a szájában, hogy nyugodalmas helyen elköltse; Gáll meglátta, kivette a szájából, megmosta és ő maga ette le róla a sonkát. A meglopott kutya azóta morog rá és ugatja. Szép mákvirág az… Megvan.
T. i. föl volt a patkó verve. Anyám éppen kérdezni akarta, hogy mivel tartozik, de a kovács amint látta, hogy a száját nyitja, beszaladt szégyenlősen a műhelybe, s hogy anyám be ne jöhessen utána fizetni, egy izzó vasat kezdett paskolni, a szikrák csak úgy röpködtek ki az ajtón, mint tűzzé vált méhek, egy egész raj.
- Ne tessék bejönni, mert kár esik a ruhájában - kiabálta.
Így aztán fizetség nélkül indultunk el, elhagyva a krizsnóci házakat, gyönyörködtünk a szép tájékban, melyet az ősz bús fénye öntött el már. A réteken kibukkant a kökörcsin, az év legutolsó virága, amelyik a temetésére érkezik a többinek. Az erdő, a nyírjes, melyben vegyesen tenyészik a bükk, a nyír a szelíd gesztenyével, tompább színekbe öltözködött, a páfrányok felső levelei fonnyadozva konyulnak alá, a gyep elsárgult, a csipkerózsa lehullott, a boróka bogyója megfeketedett, vetkeződik minden, mielőtt felöltené nemsokára a fehér téli egyenruhát.
A Neszte kiérvén a faluból, egyenest az erdőnek kanyarodik s ott kószál szeszélyesen, előre szalad, meg visszatér, mint fürge kis kutya, néhány helyütt az erdőben az országutat is kettéhasítja, amely mulatsága sok pénzébe vagyon a nemes vármegyének, hidakat kelletvén föléje csináltatni.
Az egyik híd megromlott, úgy látszik, az éjjel egy pár donga kiesett belőle, vagy tűzre vitték a zsiványok, ha ugyan vannak. Mert valaha itt tanyázott, mondják, a híres Jánosik, a felvidéki tótok gavallér rablója, ki ellopta a kereskedők portékáját, aztán kimérte a posztót a szegény vándordiákok közt s hatalmas rőfökkel dolgozott. Egy bükktől a másikig. (Od buka, do buka.) A bükkök pedig ugyancsak ritkán nőnek a krizsnóci erdőben, úgyhogy a cinkotai icce se lehetett nagyobb iccének, mint az ő rőfje rőfnek.
De nem erről van szó, hanem hogy át nem lehetett menni a hídon. A Miska kocsis a fejét vakarta, végre is arra a megállapodásra jutott, hogy nekivág az erdőnek és ott megy át a Nesztén, ahol a legsekélyebb, ahol a legkevésbé meredek, mi pedig, ha félünk az erdő veszedelmes púpjaitól, menjünk előre az erdei ösvényen gyalog. 
A mama roppant félt a feldőléstől (magam se tartom nagy mulatságnak), tehát szótfogadva, megindultunk oldalt a Neszte mellett, hogy kinézzük, hol gázolható át a legkisebb veszedelemmel. Csak valami élő lélekre akadnánk, akitől megkérdezzük.
Alig mentünk vagy száz lépésnyire bozótok, cserjék között, midőn egy hang csendült meg a sűrűségből:
- Erre, erre, itt vagyok, Sándor!
Jól, tisztán volt kivehető minden szó.
- Valaki szólott - suttogta anyám megijedve, mert ő nem tudott erdőt zsivány nélkül képzelni. - Gyerünk vissza, fiam, a kocsihoz.
- Ugyan, mama!
Olyan valami kedves hang volt, mintha mézbe mártogatta volna a szívemet. Nem is gondoltam arra, hogy féljek, ellenkezőleg, ellenállhatatlan erővel húzott, hogy keressem.
Szétrántottam mind a két kezemmel a galagonya- és mogyorógallyakat, melyek köröskörül benőtték a nagy gesztenyefákat, egy-két lépés és ott álltam a tisztáson, hátrahőkölve a meglepetéstől.
Gáll Piroska ült ott a pázsiton, tömérdek mezei virággal a kötényében, melyekből bokrétát kötögetett.
Fölsikoltott, olyan fehér lett, mint a kréta.
- Ah, Palika, maga az? - mondá tompán, síri hangon. - Hogy került ide?
Egy pillanat alatt átértettem a helyzetet. Piroska a hadnagyot várja, itt szoktak találkozni az erdőben, s a légyottok ideje, helye felől folyt a levelezés a dinnyevirágban. Megfoghatatlan nagylelkűség vett rajtam erőt. Nem értem, hogy és miért. Talán hogy a mama ott volt a közelben. Mert lelkem egyébként haraggal, gyűlölettel volt irántuk tele.
- Pszt, egy szót se, kisasszony. Itt van a mamám is. Mindent tudok, de én nem szólok, a fő, hogy ő ne tudja meg, mert széthíresztelné… Isten áldja meg, kisasszony… Jövök már, mama! Az utat kérdezgetem.
Piroska hálásan, szinte meghatva tekintett rám.
- Maga jó fiú - suttogta elérzékenyült hangon (hátha mégsem volt rossz szíve), aztán egy hosszúszárú vadszegfűt választott ki a virágaiból, megcsókolta előbb és nekem nyújtotta.
Már ekkorára megint belém bújt az ördög.
- Nem kell - mondtam nyersen és otthagytam.
A mama a gyalogúton várt. Kérdezte, kivel beszélgettem, röstellt - úgymond - utánam jönni (ami nem is csoda, mert a mama fölötte terebélyes volt s a lombozat fölötte sűrű, be se fért volna).
- Azt mondja, hogy a patakon odább lehet átkelni - kiáltám a kocsisra, ki mindenütt szorosan a patak mentén hatolt előre.
- Ki volt? - ismétlé mamám a kérdését.
- Egy gombát vagy virágot szedegető leány, ilyesvalami.
Mamám elmosolyodott.
- Olyan határozatlanul beszélsz felőle, mintha valami vadállatot láttál volna és nem tudnád róla bizonyosan, hogy zsiráf volt-e vagy hiéna. Rosszabb vagy az öreg Prakovszkynál.
- Mondom, mamácska, hogy egy leány volt.
E percben megzörrent bal felől a haraszt, odatekintettünk s a szép Prakovszky Sándor lépett ki a fák közül, puska volt a vállán s nehány szem piros szamóca a kezében, szárastól-levelestől.
Úgy rémlett, mintha megütődnék, hogy minket ott lát, szép, férfias arca elsötétült, habozni látszott, felénk jöjjön-e, de aztán némán köszönt anyámnak, rajtam gúnyosan siklott el tekintete és rézsút befordult a lankás hely felé, hol a gesztenye-grupp valóságos lombszobát képezett, hova csak a kék ég tud benézni. S az nem fecseg és nem csodálkozik.
Anyám azonban csodálkozott.
- Furcsa vadász, amelyik szamócákat szed.
- Nem is tudtam, mama, hogy van még ilyenkor szamóca.
- Nagyon iparkodó növény az, ha hosszú a nyár, elunja magát és gyümölcsözik még egyszer… Hanem gyönyörű fiú, meg kell adni.
Megfordult, utána nézett.
- Te - szólt aztán mohón, engem oldalba ütve, mintha egy nagy fölfedezést tett volna -, az a hadnagy annak az »ilyesvalaminek« viszi azokat a szamócákat.
- Dehogy, mama.
Ijedten, zavartan tekinték rá, hogy talán tud valamit. Ő is engem kémlelt, s amint szúró, kutató szeme pirosra marta a képemet, hirtelen kitalált mindent, fölkiáltván a maga meleg, enyelgő hangján:
- Oh jaj, te cinkos! Valld be most rögtön, hogy Gáll Piroskát találtad ott.
- Ne hidd, kérlek.
Az én mamám úgy tudott az én arcomban olvasni, mint egy könyvben.
- Mit, hogy ne higgyem? Biztosan tudom most már; ha nem akarod megmondani, visszamegyek és megnézem.
Megfordult és erőnek erejével vissza akart menni. »Most mindjárt meghalok, ha meg nem tudom.«
Olyan igazi asszony volt az én anyám, hogy csakugyan megbetegszik, ha valaminek végére nem jár. Elég nagy baj háramlott a világra, hogy Éva evett az almából és Ádámot megkínálta, de hát még milyen lett volna, ha, teszem azt, Ádám eszik belőle és Évát meg nem kínálja?
- Mama, mama, fordulj vissza… Hiszen az borzasztó lenne. Még tán a fejedet is levágná a hadnagy.
- Hát úgy van-e, ahogy mondtam?
- Úgy van, úgy, de ne szólj róla, kérlek, semmit.
Erre aztán visszafordult nagy elszántsággal, pezsgő kedvvel, mert egy kis botrány (ha másokkal történt) mindig felvillanyozta, ilyenkor még szép is volt s valóságosan élvezett, hogy korholhatta a társadalmat és sopánkodhatott a világ romlottsága fölött.
Ezt tette az egész úton, kivált midőn átkelve a Nesztén, újra kijöttünk az útra, kényelmesen elhelyezkedvén a kocsiban.
- Oh, és még azt mondjátok, hogy manapság már nincsenek rablók az erdőkben. Hát csak a Jánosik volt az? Hát aki egy leány becsületét veszi el? Aki lelopja arcáról a rózsákat, a hímport, a zománcot… 
Így pattogott, így zsörtölt, míg az utolsó nyírfa is mögöttünk maradt a szép krizsnóci erdőből.
Még egyszer visszanéztem a klatinici dombról, ott barnállott az erdő a messzeségben, csak akkorának látszott a sehol véget nem érő sík mezőn, mint egy folt, mint egy kefe. - Hej, erdő, erdő!
Sóhajtottam egyet s elgondoltam magamban, hány madár ugrál ott az ágakon, hány mókus szaladgál, hány gyík csúszik a füvek között, s hogy a gesztenyesátorban miképp cseveg Piroska a hadnaggyal, és mindebből nem látszik innen egyéb, csak egy kefe.
Milyen nagy ez a világ!
S ezen a nagy világon mennyi szép leány lehet még Piroskán kívül.
IX. FEJEZET
MANCI
Egy év nagy idő - a diák esztendeje nem csikó, az csak csiga. De valami igen érdekes nem igen történik e nagy idő alatt. Hacsak nem vesszük érdekesnek, hogyan lesz a kamasz ifjúvá. Kamaszkorodban még a magad nevét faragtad be a padokba, most már az ideálod névbetűire szokik rá a bicskád. Tavaly még a professzorod adta föl a verstémát - most már csak úgy maguktól dőlnek a lelkesítő témák - ott járnak-kelnek a városban szép kopogós topánkákban és ingerlő suhogású szoknyákban. Minden egyszerre jön. Mint ahogy a tavaszi áram elviszi a havat, megfakasztja a fát és betölti zsongással, illattal az egész mindenséget… Alvó szenvedélyek és erők ébredése ez. Alig van egymásután. Egyik a másikat költögeti.
Apád táncolni taníttat, pajtásaid rászoktatnak a dohányzásra: ha dohányzol, embernek érzed magad s kezdesz a férfiak beszédeire ügyelni.
Valami kis résen egyszer csak belopódzik a szívedbe a politika is és meghúzódik egy kis szögletben.
Valami álláspontot kezdesz elfoglalni, többnyire zöldet, de hiszen mindegy az… Elég időd jut még a többi színekre.
Hát ebben az esztendőben mi is cselekedtünk valamit. Kimondtuk, hogy nem tanulunk németül. Negyvenen álltunk össze és átadtuk a német nyelv professzorának azt a határozati javaslatunkat: »Nix dajts!«
A professzorok elrémültek, értekezletet tartottak, kapacitáltak, biztattak, de nem használt, a német óra alatt üres volt a tanterem. Végre írtak a szüleinknek.
Karácsony táján levelet kaptam a nagyapa gömbölyű, öreges betűivel:
Kedves unokám, Pali!
Hallom, hogy nem akarsz tanulni németül. Igen helyeslem ebbeli szándékodat. Tanárod panaszkodó levelet írt, de én azt mondom, jól teszed, fiú, ha nem fertőzteted meg vele az elmédet, csupán egyetlen feltételt tűzök ki, hogy t. i. július végéig (amikor a vizsga lesz) egy német se legyen többé ebben az országban. - Mert ha egy se lesz, bízvást elnélkülözhetjük a német nyelvet, ha azonban netalán július végén is találtatnának még németek az ország belsejében és in partibus, és te nem jártál légyen német lecke-órákra, bizony mondom néked, lészen dolga a pipaszárnak. Dixi.
Szerető nagyapád: János.
u. i. Itt küldök két pengő forintokat, gazdálkodj velök. Az ócska csizmát küldd haza, megfejeltetésnek miatta.
Láthatja az olvasó, hogy elég nagy föladat szakadt vállaimra, - hanem az igaz, hogy nem sokat végeztem belőle, mert német órákra ugyan nem jártam, de némi németek még maradtak az országban a júliusi vizsga után is, midőn ismét hazautaztam.
Persze, a pipaszár is olyan frázis volt. Féltem is én már attúl. Régen volt az, mikor még mumusnak használták. Most már szájamban lógott egész nap, nemhogy féltem volna tőle.
Otthon sem történtek ezalatt különösebb események. Egy-két nap alatt beleéltem magam a változásokba. Hiszen e két napon ezer apróságról folyt a kérdezősködés. Ki halt meg? Ez is, az is. Hát a kis tarka borjú nagy-e már? Jaj, az bizony üsző lett azóta. Itt van-e még a morva ember? De itt ám, megnyitotta azóta a kőszénbányát, és nagyszerűen megy az üzlet, milliomos lesz belőle. Hát az öreg Gáll él-e még? S ha él, képzelem, hogy haragszik! Persze hogy él még az öreg Gáll. És ha a lucsivnai földek miatt nem ütötte meg a guta, akkor az nem is hal meg soha többé. És a leánya nem ment még férjhez? (Meg mertem már kérdezni, még csak el sem pirultam többé.) Nem, nem, még mindig pártában van, hanem mit nem híresztelnek egy idő óta, hogy a morva úr legyeskedik körüle és hogy tisztességes szándékai volnának. Ejha! (Meg se mozdult a szívem erre a hírre. Hát hova lett az én tavali szívem?) No lám, no lám, és mit szól ehhez Prakovszky hadnagy? Semmit. Hát mit szól a méh, ha a virágra, amelyről elszállt, ráröpül a darázs? A hadnagyok nem reklamálnak, csak akvirálnak. A hadnagy elment a múlt ősszel és az idén nem jött el szabadságra, punktum. A katona csak katona, »menázsit« a királytól kap minden városban, szállást a kvártély-mestertől, a leányt azonban maga szerzi. Nem kell a kis Prakovszkyt félteni, hiszen a majlandi lányok se vakok!
Szóval, amit az egész környék sütött-főzött egy év alatt, azt most egyszerre elém tálalták. De a részletek most már nem érintettek érzékenyen - csak éppen tudomásul vettem. Ehhez járult, hogy a nagyapámat is utolérte a köszvény, minélfogva abbanhagyta a templombajarást (a káromkodást nem). Egyetlenegyszer se voltunk Krizsnócon egész augusztusban. Eszem nem vetett többé ezekre az egyszerű, rosszul öltözött falusi leányokra, mióta jobban megnézegettem a városiakat. Derogál az embernek az efféle. Szere-száma nincsen a sok diszgusztáló adomának, ami együgyűségükről kering. Nevetséges volna szóba állni ezekkel a kis butákkal. Inkább eljárogattam ehelyett vasárnaponkint kuglizni a közeli Kata-fürdőbe. Vonzó mulatság, mert új. Igaz, hogy csak fából vannak benne a dámák, a bal dáma és a jobb dáma, de talán jó is: az ember leüti őket, de ők le nem ütik az embert.
Egy nap azonban levelet kapott nagyatyám a postán, melyet végigfutván, a szokottnál is hajmeresztőbb káromkodásokban tört ki.
Senki se merte megkérdezni, mi van benne, végre mikor lecsillapodott, így szólott hozzám:
- Vasárnap Krizsnócra megyünk, fiú.
Azt hittem, megbánta az éktelen káromkodásait s imádsággal akarja leöblíteni a lelkét vasárnap, de apródonként kisült, hogy Gáll József uram írta a levelet és fölmondja benne a tőkéjét, melyet tavaly kölcsönöztünk az ökörvásárlásra.
Nagyapám azokhoz a régi divatú magyarokhoz tartozott, akik becsületsértésnek tekintették, ha valaki az adósságuk visszafizetését kérte (ez a legszívósabb sajátság az Árpáddal bejött fajoknál). De méltán is, mert kétségtelenül inzultus az, ha egy nyugodtan csibukozó ember kedélyes füstölését megzavarják. Az embernek veleszületett joga, hogy ilyenkor dühbe guruljon.
A nagyapa mennyre-földre esküdözött, hogy a pofájához keni azt a pénzt annak a vén gazembernek.
Csakhogy ez a fenyegetés nagyon is akadémikus természetű volt, mert éppen a kenőcs hiányzott.
Megindult a tanakodás, honnan vegyük.
A jövő évi termésre vegyünk-e föl pénzt, de kitől? Vagy eladjunk valamit, amit legjobban lehet nélkülözni, de mit?
Szerencsére volt a nagyapámnak egy híres vizslája, és még nagyobb szerencsére lakott a szomszéd faluban, Rozmálon, egy Knopp nevű burkus báró, aki a vizslát roppant sok pénzen meg akarta venni; nagyapám írt neki, s báró Knopp eljött másnap a vizsláért. (Bezzeg jó volt most a nagyapának, hogy ki nem kergettem a németeket az országból.)
Az egész háznép sírt, mikor elvitték a Mancit, nagyapám vadászpajtását és a kis testvéreim pesztonkáját. Mert a Mancival játszottak s a Manci vigyázott rájuk, mulattatta őket üres óráiban, húzta a Pista öcsém kis szekérkéjét, hagyta a fejére kötni a Mari húgocskám főkötőjét, s ha a gyerekek egymás közt összeverekedtek, rájuk vicsorította a fogát és egyet mordult, amitől mindjárt csönd lett a megszeppent hadban, szóval, a nevelői tisztet is végezte a Manci. És most elmegy a háztól örökre. Igazán szívfacsaró volt, amint okos szemeivel egy utolsó pillantást vetett még a gazdájára… Az Isten verje meg azt a vén Gállt!
A következő vasárnap elvittük a pénzt. Verőfényes, de mégis üde nyári reggel volt a tegnapi eső után, teljes pompájában ragyogott a természet, mint egy buja asszony, aki mindenét kitárja: bő esztendőnk volt, minden termett (még mák is), az országút csökevész fái is roskadoztak a gyümölcsöktől (jó most az útszéli vándornak). A lovak vígan kocogtak a hibókos úton, a kocsis elégedetten csendergett az ostorával. Hipp-hopp, észre sem vettük, már ott voltunk Krizsnócon.
Minden tiszta és ünnepélyes volt a faluban, a házak előtt kisöpörve az út egy darabon. Némelyik udvaron a leányok varkocsát fonták az idősebb asszonyok, s a gazdák az utcaajtókban pipáztak piros makrapipáikból. Néhol egy-egy öreg parasztpár kinn volt az ajtó-küszöbön, a vén férj lehajtotta fejét az anyóka ölébe és bóbiskált, az anyóka pedig a haja között keresett. A falusi vasárnap szokott képe és hangulata a mező néptelen, ameddig a szem lát, a falu csöndes, fejsze nem csattog, a kendertilló nem bomlik, de a cséplők tompa nótája sem szól, a mángorló nem zörög, a Prakovszky kalapácsa pihen.
Maga Prakovszky uram szépen megmosakodva, megfésülködve, ünneplő kék hacukájában, hajadon fővel ott jár-kel a gyümölcsös kertecskéjében, a harmadszori harangszót várva, s ezalatt a gyalázatos pondrókat öldösve (mondják, hogy őkelme mindig megiszik ilyenkor egy nyers tojást, hogy még szebb legyen a hangja). Amint meglát minket, szívélyesen áthajlik a kerítésen.
- Bonum mane precor, domine spectabilis. Hová, hová?
- Gállhoz. Hogy van, domine Prakovszky? - kiáltja nagyapám a kocsiról.
Az öreg mosolyog, aztán búsan mutat kezével messze, messze a mennybolt déli pereme mentén, Olaszország felé.
- Ott van az »a király csizmájában«.
De mi már ezt nem halljuk, a kocsi továbbszalad - csak annyit veszünk ki, hogy az öreg azt hitte, a fiáról kérdezősködik a nagyapa.
X. FEJEZET
DUBEK ÚR SZERENCSÉJE
Messziről már látszik a Gáll-ház füstölgő kéménye, s ez vörös posztó most az öregem előtt, ki a legközelebbi teendőjére gondolva, egyre mogorvábbá lőn; a falu túlsó részén már a köszönéseket se fogadta, a Gállék kapuja előtt pedig, midőn megálltunk, megvörösödött a nyaka és reszkettek orrcimpái, fiatalosan ugrott le a kocsiról (a düh erőt és ruganyosságot öntött inaiba), végigment a tornácon hatalmas léptekkel, mint egy vasaskapitány, megrúgva egy útjában őgyelgő komondort, valószínűleg azt, melyet Gáll meglopott egyszer. Az egyik tornácra nyíló ablak ki volt tárva, hogy friss levegő menjen be rajta, s Gáll bent szundikált a szobában egyedül, kanavásszal bevont karszékében, lábait szétterpesztve a padlón, a feje alálógott, a legyek pedig szabadon mászkáltak hepehupás ábrázatán. (No, már iszen különb sétányt is találhatnának.)
Nagyapám sasszeme legott megpillantotta az alvó alakot. A szeme be volt hunyva, a szája ki volt nyitva, s a nyál lecsurgott róla az állán végig. Bekönyökölt az ablakba és rákiáltott:
- Hopp, Gáll! Ébredj föl, öreg Gáll!
Az alvó fölriadt, a két, székéhez támasztott mankója után kapva, dörzsölte a szemeit: ki az, mit akar?
- Én vagyok - kiáltá be nyersen. - Elhoztam a pénzedet, te kutya. De add ide előbb az írásomat!
Gáll csodálkozó arcot vágott:
- Mit? Már elhoztad? - motyogta kedvetlenül. (Jobb szerette volna, ha halasztásért rimánkodnánk.) Hát hol vetted?
- Akárhol. Mi közöd hozzá? Add ide az írásomat.
- Gyere be érte!
- Nem megyek. Nem akarok többé az életben a födeled alatt lenni. Add ki az ablakon. Kéz a kézbe, én is benyújtom a pénzt.
- Ne légy gyerek, János. Ne okoskodj - keresgélte Gáll a kérlelő szavakat. - Ne csinálj nekem skandalumot. A cselédjeim ott őgyelegnek az udvaron, észreveszik a jelenetet, kinevetnek, széthíresztelik. Nemesemberek négy fal közt végzik az ilyen dolgaikat. No, gyere be hát! Tudom, haragszol, hogy kértem a pénzt, pedig kell, becsületemre mondom, kell. Engem nagy csapás ért… nagy csapás.
De már ezt a nagy csapást jól esett volna a nagyapának meghallani.
- Milyen csapás? - kérdé.
- A lányom férjhez megy. Megbolondulni való dolog az (s arca rángatózni látszott a méregtől). Minek is ád az Isten az embernek gyereket? Hogy mindenéből kifosszák. Azt mondja, boldog akar lenni. Mi hasznom nekem az ő boldogságából? Jobbízűen eszem én akkor, vagy jobban alszom ezáltal? Nevetséges! Hát legyen boldog, ha akar, de miért kelljen nekem emiatt három szoba bútort venni, egy csomó ezüstkanalat és százféle encsebencsét? S én azokat sohasem látom többé. Az mind egy másik emberé lesz, amit veszek. Hát nem volt az őrült, aki az ilyet először kigondolta? Hogy boldog lesz? Mit bánom én azt? Mi haszna abból az én vén almafámnak, hogy az almáját ez eszi meg, vagy az eszi meg, legyen bár herceg vagy gróf, ha ő mindazonáltal korhad, szárad és vedlik?
Nagyapám elfelejtette saját sértődését is, amint ez a sivár, önző lélek kezdte kihányni a maga kloakáját, hátborzongva vetette oda önkénytelenül:
- Minek adod akkor férjhez?
Gáll szaggatott, gyors lélegzetet vett, tátongatta a száját, mint a harcsa, ha kiveszik a vízből.
- Minek? Hát nem tudod, hogy az a zsivány morva hogy csapott be a lucsivnai földekkel? (Az öklével verte az asztalt.) Az Istentől is csúnya dolog, hogy eldugja az emberek elől a fűtőanyagokat a föld mélyébe. Rettenetes az, rettenetes! A fejemet szerettem volna a falba verni, de csak a fal bánná meg és a fejem. A bánya pedig maradna a morváé. Pörrel mennék érte, de elveszteném. Tehát a lányommal megyek. Így még azt képzelhetem, hogy visszakerülhet valamikor.
- Hogy-hogy? - kérdé a nagyapa az undor egy nemével az arckifejezésén.
- A bánya felét ráíratja a lányomra, s ha hamarabb találna meghalni, a másik fele szintén az övé lesz, és ki tudja, még mi minden történhetik.
(Kitelt tőle, hogy a lánya halálát is számításba vette, amely esetben reá szállna a kőszénbánya.)
A nagyapa mindenáron friss újságokat akart vinni a nagymamának, s haragját eltolta az előtérből a kíváncsisága.
- No, és bevégzett tény már?
- Ma van az első kihirdetés a templomban, három hét múlva megüljük a lagzit. Láthatod, hogy nem ok nélkül szólítottam mozgásba kis tőkémet. De ha éppen haragszol, hát üsse kő, inkább neked hagyom s én majd kölcsönzök valahol… Gyere no, majd megbeszéljük egy kupica szilvórium mellett.
Szokatlan, utálatos nyájasság érzett ki a hangján (mintha parfümszaga volna a paprikának). Ilyenkor volt Gáll a legveszedelmesebb - de a nagyapa lépre ment neki. Megfogta a kabátgalléromat vidáman és így szólt:
- No, hát gyerünk be a fiúhoz.
Bementünk. A »fiú« barátságosan megrázta a nagyapám kezét, engem atyafiságosan hátba ütött, aztán odacsoszogott a pohárszékhez és valami pálinkás üvegből öntött két kis pohárkába, majd habozva nézett fölváltva hol a harmadik pohárra, hol énrám.
- A Pali nem iszik - sietett az öregem meglegyezni.
- Helyes nevelés… igen helyes nevelés - mire mohón visszatette a harmadik poharat.
Azután erővel leültetett, hogy ne vigyük el az álmát. (No iszen, egyéb se kellene, csakhogy azt vigyük.) Egyszerű szoba volt, aminő a kurtanemeseké akkoriban; egy pohárszék, egy fekete bőrdívány, alacsony, fiókos szekrény sárgaréz karikákkal, egy ágy, slingelt, fehér terítővel, alatta egy dohányvágó, fölötte a falon Székács József ev. püspök arcképe, átellenben egy sisakos, kivont kardú, sárga csizmás-vitéz, ezzel az aláírással: »Insignis familiae Gal de Hilib«, az ágy mellett egy griffmadaras vasláda (a kincs- és okmánytár), a szekrény tetején, ahol a városi embernek a csecsebecséi vannak, ott hevert egy birkabélyegző-vas, egymásba fonódott G. J. betűkkel, egy pléh hurkatöltő, egy kis szita dohánytartó gyanánt, egy lúdcsont, mely kalendáriumul szolgált (mert a Márton-napkor leölt lúd hátcsontja, amint világosabb vagy sötétebb, jobban megmutatja az időjárást, mint az asztronómusok), lopótök, disznóhólyagok, rovások stb.
- Hja, hja - kezdé szórakozottan nagyapám, mert esze most már, ha a pénzt nála hagyja Gáll, a Manci visszaszerzésének különböző tervein édelgett -, a lányok bizony megnőnek lassan-lassan, főkötő alá jutnak, aztán sátor alá és így tovább… Annyi bizonyos, hogy a leányod igen csinos és megérdemelte volna - kimondom, ha már a nyelvemen van -, hogy magyar emberhez menjen férjhez.
- Ostobaság, mindnyájan Ádámtól származunk.
- De legalább nemesember-e ez a Dubek úr?
- Oh, hogyne, hogyne, zöptaui Dubek. Csak éppen olyan jóravaló magyar ember volna, mint mi, ha tótul tudna.
- Hiszen az igaz, és ha a Piroska húgom szereti, hát minden jól van.
- Majd megszereti - mondá Gáll félvállról, nyersen, mintha untatná ez a hiábavaló beszéd.
Nagyapám fölháborodott ezen a mondaton.
- Mit? Még csak ezután fogja megszeretni? Ejnye, te hóhér!
- No, no, no - nevetett föl Gáll jóízűen, mintha elhatározta volna, hogy ma semmiért sem haragszik meg, hanem még kedvesebb lesz. Kikiáltott az ajtón: - Panni, gyere be.
A Panni berohant egy női topánnal a kezében, melyet egy nyúllábbal fencselt. Formás, takaros topán volt, szép nyerges lábacskának a kinyomkodott hüvelye. Ez csak a Piroskáé lehet. Olyan édes kis cipő volt, úgy szerettem volna a kezembe fogni, s úgy megszépítette azt az egész szobát, hogy ő is ott volt a tárgyak között.
- Mit parancsol a nemzetes úr?
- Adj föl egy kis pogácsát az asztalra. De sebesen ám, te lusta tehén! Hogy nem esztek? Dehogynem esztek! Mit is akartam mondani. Miről is beszéltünk csak? Hát igen, hogy csak ezután szereti meg a Dubeket… No, persze. Ösmerni kell a lányokat. Kivált mikor egy tisztecskéről van szó… Az aranyzsinóros atilla… No persze. A kauciót pedig tegye le Gáll József. No, persze.
Mindössze három foga volt Gállnak, egy alul, kettő felül, de oly lázas dühbe hozta magát, s olyan ügyesen meg tudta csikorgatni, hogy egy emberevő vadállathoz hasonlított.
- Hm - szólt közbe a nagyapa -, a Prakovszky hadnagyot érted?
- Igen, meg merte kérni a semmiházi. Egy Gáll leányt, egy Prakovszky, egy közönséges kovácsnak a kölyke. Milyen világ! Milyen század!
- Ha szereti.
- Szemtelenség, ha mondom. De feleltem is a levelére olyant, hogy nem teszi az ablakba, ha megkapja. Pedig már azóta megkaphatta… éppen a negyedik napja. Hidd meg, az a zsivány apja vette rá, mikor itthon volt, hogy a leányomra vesse a szemét… mert ezen a réven akart tönkretenni. Sokért nem adnám, János, ha ezt a siket kutyát legalább egyszer életemben zabba állíthattam volna.
Az öreg Gáll ugyanis szolgabíró volt negyvennyolc előtt, s azon híres metódusa miatt csöppent ki, hogy a vádlottat félig borral megtöltött kádba állította be meztelen (persze a bor a vádlott költségére ment), a borba aztán beleöntetett egy-két köböl zabot, annyit, hogy a delinquens nyakáig érjen a kád tartalma, s mikor azt rettentő módon megmelegíté a szesz, vérét transpirációba hozva, izegni mozogni akart volna, a milliárd zabszem irtózatosan szúrta mindenfelül - hogy akkor mindent vallott. (De iszen, volt Gállban közigazgatási talentum. )
- Úgy, no. Hát Majlandból írt a fiatalember? - csóválta a fejét a nagyapám.
- Azt cselekedte a paniperda - felelte Gáll úr atyafiságos bizalmaskodással -, és ha még csak ez lenne, de - és ezt csak neked mondom meg, öregem - a leánynak is írt, annak is megzavarta a fejét. A leány el volt vadulva. Ördög van abban a hadnagyi ruhában, te János… Azok a bolond aranyzsinórok… Alig akarta megírni neki, hogy a dologból semmi sem lesz, mert ő mást szeret stb.
- És megírta?
- Persze.
- Te kényszerítetted rá?
- Én, meg az egyetlen hű szolgám, amelyik ott lóg a szögön az ajtó mellett.
Kajánul fölnevetett, mint aki valami jó élcet pattantott el.
Mind a ketten odapillantottunk, hát egy zergeláb-nyelű korbács volt odaakasztva. Minden vér a fejembe szállt arra a gondolatra, hogy azt a habtermetet végigvágta ez az emberroncs azzal a korbáccsal. Szerettem volna rárohanni, hogy nyomban megfojtsam.
Nagyapám gépiesen kelt föl s kihúzta oldalzsebéből a tárcáját, fizetni akart: ez volt nála a megvetés legteljesebb jele.
Gáll kézzel-lábbal protestált:
- Mit? Nem akarod a pénzt megtartani? Csak tedd vissza, János, a bugyellárisodat! Ne mondja senki, hogy az öreg Gáll nem fogékony a barátság iránt. Sok bogara lehet, de a cimboráihoz ragaszkodik… S nem mondja föl a tőkét neked, inkább ő maga kölcsönöz…
Nagyapámnak, aki hiúságában volt sértve a pénz fölmondása által (restellte, hogy a környéken beszélni fogják), csak egy jó szó kellett, hogy újra visszategye a tárcáját és begombolkozzék.
- Hát ezt is köszönöm, öreg fickó - mondá, és a Gáll vállaira tette a karját.
Az szinte meggörbült az izmos kar alatt s elkezdett köhécselni, egyenkint lökve ki a szavakat köhögés közben, amelyiket mikor lehetett.
- Hanem… a különbözetet - zetet, azt… természetesen… te fizeted - zeted… 
Azért ejtette ki a szavakat így duplázva, mert mikor köhögött, a felesége a hátát szokta ütni, s a kiejtett szó utolsó fele odább csusszant. Annyira megszokta ezt évek során köhögés közben, hogy most is így beszélt, ámbár senki se döngette a hátát.
- Miféle különbözetet? - kérdé a nagyapám megrökönyödve.
- Hát amennyivel én drágábban kapom a pénzt a zsidóktól. Mert nekem nem adnak olcsó pénzt. Nem képzeled, János, hogy mennyire utálnak engem a zsidók.
- Nem nagy fantázia kell hozzá - felelé szarkazmussal.
Gáll nem is hederített e csípős megjegyzésre.
- Két percenttel többet fizetsz, punktum.
Láttam a nagyapám arcán, szemein, hogy habozik, ne vágja-e oda a szeme közé Gállnak a pénzt. De aztán mégis csak lecsillapodott és mindössze egy maró kifejezésbe lyukadt ki.
- Jó, no, te vén pióca. Gyerünk, Pali!
Néhány nap múlva megtudtuk, hogy Gáll minden adósával így tett, mindnek fölmondta a kölcsönt a házasság ötletéből s aztán mégis náluk hagyta, fölemelve a fizetendő kamatokat. Úgyhogy a Piroska kelengyéjét voltaképpen a szegény adósok zsírján vásárolja be.
XI. FEJEZET
A LÖVÉS
Re bene gesta elindultunk a templomba, de nem előbb, míg a két percent emelést rá nem vezette nagyapám a kötelezvényére »pro memoria és mert halandók vagyunk« - mint Gáll fejezte ki magát -, mi még megbízhatnánk egymásban, de a maradékainkról ki állhat jót?
Mélyen sóhajtott, a kovács fújtatója se nagyobbat, lábai görcsösen csuklottak meg térdben, s felső testében is megborzongott.
- Oly csúnya a halál, János… oly csúnya és az a rettenetes, hogy a többi ember élve marad.
Örültünk végre, mikor elhagyhattuk a szobát, melyet e piszkos lélek lehelete megfertőzött. Künn tiszta volt a levegő, ragyogott a nap, kéklett a mennybolt, csak a széleken volt vöröses, dél felől. Azt mondják, hogy ez esőt jelent, ami igaz is lehet, mert alacsonyan röpültek a fecskék, a harang szava (a harmadszori beharangozás) ünnepélyesen bongott, zúgott a völgy fölött. Már nem volt reggel, de némely füvön, levélen még ott fénylett a reggeli harmatból egy-egy csöpp - még a nap meg nem itta.
- Délután áthajtatok Rozmálra - mondá a nagyapa derülten -, vissza próbálom csalni a Mancit. Mert a Manci nélkül semmi se vagyok.
- Benézünk a templomba, nagyapa?
- Hogyne, hogyne. Ha már itt vagyunk. - Aztán hozzátette, mintha az Isten előtt akarná magát kijavítani: - Azaz egyébként is. Állj meg a templomnál, Miska.
Tele volt kocsikkal, bricskákkal a templom tája, még üveges hintók is megakadtak. Mégis csak szereti a jó isten a lutheránusokat, mennyi jómódú van közöttük! De mi bújt ma a környékbeliekbe, hogy annyian eljöttek? Talán már híre ment a Gáll Piroska mai kihirdetésének és azt akarják meghallgatni?
Csakugyan zsúfolásig megtelt a templom, pedig nem mi voltunk az utolsók: csak az első zsoltárnál tartottak. Nagyapámnak helyet szorítottak a szokott padjában, én az utána következőnek a legszélire kuporodtam. Ember ember hátán szorongott, még a padok közti átjárót is fiatal parasztleányok foglalták el, akik most kiszorultak az oltár melletti területükről.
Dacára a nagy tömegnek, mégis hűs volt e fönséges boltívek alatt, mintha az orgona búgó hangja fölszíná, szétkergetné a tikkasztó gőzöket, a lilaszínbe játszó párákat. Oly üde, friss volt minden, semmi sem érzett köröskörül, csak e piros, egészséges leányok testének finom, átható illata… 
Az oltár is ma szokatlanul föl volt díszítve, vastag, cifra gyertyák égtek a tartókban, s sárga tearózsákkal, teljes violákkal volt behintve. Azt susogták köröskörül, hogy Dubek küldte az oltárra. Az pedig nálunk Krizsnócon nem is szokás - a két férfi-istennek nem kell az efféle - a Máriának pedig nem udvarolnak.
De mégis szép volt az a sok virág, különösen a májszínű és bágyadt piros violák. Egy méh, a kis bolond, vagy a törött ablakon röpült be, amint a kitóduló levegő kivitte neki a csalogató illatot, vagy pedig tudtán kívül hozták be a rózsával, talán ittasan el volt alélva a kelyhében, most ott dongott az oltárkép körül s el-elszállt egész a szószékig meg vissza. Jaj, ha éppen a tiszteletes urat találja megcsípni. Az lenne még csak a parádé. Aggódva nézegette Szicsina Márton, az egyházfi.
Mind itt voltak, akiket ismerünk, a szép falusi kisasszonyok, a négy Vér-leány, az egyiknek a kezén karikagyűrű van már (de villogtatja is a kis mihaszna, hadd irigyeljék a többiek), Folkusházy Vilma valamit súg Krúdy Máriának, mire az rémülten odakap az éjfekete hajkoszorúhoz a fején. Szent Isten, csakugyan lecsúszott az egyik rosszul feltűzött fonat… A hajtű is leesett valahová a pad alá… A két fejecske lehajlik keresni, csak a két gömbölyű fehér nyak látható egy percig igéző vonalaival, tündér gödreivel, gyíkkeskenységű, fekete bársony szalaggal átkötve a Máriáé, hogy még jobban kitűnjék a fekete mellett a fehér.
Gállék nincsenek itt, ellenben Dubek úr ott ül az én hajdani helyemen, de nem Pornya kasznár a szomszédja, hanem az öreg Funtyik, aki most is alszik a két szétterjesztett karján, megfakult dókáját azóta újra festették, molnárszínből sötétkékre, és átvarrták, minélfogva amint most a kabátujjakhoz tapad a szája, alvás közben csurogván nyála, összekeveredik a posztó festékjével, s fehér szakálla olyan lesz, mire fölébred, mint a kékítőbe esett kanári.
Prakovszky uram is ott énekel, hangja most is kicseng a többiek közül, akár a lázsiás talléré a garasok mellett. De ki is ereszté emberségesen, egész animóval, hogy szinte harsog, némelykor csurom izzadság folyik a homlokáról a nagy igyekezetben, s az ádámcsutka úgy jár a gégéjén, mint a csajka a szövőszék bordáiban.
Egyszerre mozgás, hullámzás támad az átjárón, ahol a leányok állnak, a tenger mormolásához hasonlatos nesz fut keresztül a templomon. A szép Buzinkayné a másik oldalon leveszi pici fehér ujját a zsoltár sorairól, mert mindig az ujjával kíséri a szöveget, hogy el ne tévessze, s orrára helyezi a lorgnettejét.
- Az új menyasszony - suttogják.
Mintha friss szellő támadna, száz szoknya ropog, suhog, ugyanannyi pántlika röpköd a varkocsokon, kétszerannyi kordován csizma csikordul, amint a leányok utat nyitnak, jobbra lépnek, balra lépnek, összébb szorulnak, kikeményített szoknyáik a lábszárakhoz csapódván bűbájos zörgéssel, kígyózó sziszegéssel.
Piroska jött a mamájával, neki nyílott az út, ő lépeget a falusi hajadonok sorfala között, fehér liliom a mályvarózsák között. A zsoltár, mely az Úrnak szólt, éppen azoknál a szavaknál tartott: »mint szarvas a hűvös patakra«. Mintha csak az is neki szólna.
Hanem milyen halovány, szomorú volt az én tavalyi szerelmem. És mennyire megváltozott. Mintha megnyúltak volna a szemei nagyobbakra, pedig csak az arca lett soványabb, egész valóján valami fázékonyság ömlött szét, a szája is határozottan keskenyebbnek látszott és színtelennek. Úgy szerettem volna ráfogni, hogy ennek következtében megcsúnyult, próbáltam is határozatképp kimondani magamban, azaz meg akartam magamat csalni, mert láttam én jól, hogy még szebb, mint volt.
Mindenki rá nézett, míg a helyére ért, és még azután is sok tekintet nyugodott rajta, ami őt meg nem zavarta, hanem csak még kevélyebben emelte föl a fejét, mint a királyné, ha sokaságok nézik.
Miután a kíváncsi tekintetek mindazt fölszürcsölték róla, ruhájáról és gyémántos násfájáról (mely, azt mondják, valami grófnétól van zálogban az öreg Gállnál), ami alkalmas anyag lehet a mai uzsonnákhoz, a még ki nem fáradt figyelem Dubekre fordult, s csak ami ezenfelül fölmaradt, azt fordították a prédikáció meghallgatására.
Hosszan, unalmasan beszélt a tiszteletes úr, de hogy mit beszélt, el nem tudnám mondani, ha a nyakamat levágnák se. Az bizonyos, hogy mindenki türelmetlen volt, a vénasszonyok krákogtak, köhécseltek, a férfiak pediglen mind sűrűbben átrakosgatták az egyik lábszárukat a másikra. Valóságosan föllélegzett az egész keresztyén gyülekezet, midőn végre az imádságra került a sor, s mikor a tiszteletes úr az »Ámen« után betevé az imakönyvét, kihúzván abból azt a bizonyos szelet papirost, amin átütődtek ákombákomjai.
Az összes hajadonok irigykedve néztek föl arra a papírra. Az az ígéret földe, az a kis fehér papír. Az a cél. Szent András az ólmával, Luca a székével, mind ennek a papírnak dolgozik.
Mélységes csönd támadt. A tiszteletes úr harsányan fölolvasta, amint illett; hogy nemes zöptaui Dubek Antal veszi magának házastársul nemes hilibi Gáll Piroska hajadont stb.
Mire ismét minden tekintet a menyasszony felé fordult, aki most már nem tartotta kevélyen a fejét, hanem el is pirult egy kicsit.
Aztán ennek is vége lett, fölzúgott az orgona és az ének. A világ visszatért a régi kerékvágásba, a siket Prakovszky nekiköszörülte torkát az utolsó zsoltárnak, és vitte, vitte erőteljesen, hatalmasan a hangot, búgott, viharzott az ének tüdejéből, mintha boltozatokat hasogatna és az egeket vívná, a többi éneklő semmi se volt mellette, vagyis annyi, mint zúgó szél mellett a juhnyáj bégetése, midőn egyszerre csak összerezzent s kiesett szájából a hang.
Olyan furcsa volt, szinte úgy rémlett, hogy az egész templom egyet zökkent és lejjebb esett. A kántor is belezavarodék az orgonaszóba. Mindenki Prakovszkyt nézte, mint az órát, mikor megszűnik ketyegni. Mi történt az öreggel?
Prakovszky pedig nyugtalanul hajolt hátra és azt kérdezte a mögötte ülő mészárostól, Szlaby Páltól:
- Miféle lövés volt az?
- Lövés? - kérdé vissza Szlaby Pál. - Én nem tudok semmi lövésről. Miféle lövésről beszél, komámuram?
- Éppen e percben hallottam a lövést.
- No, én nem hallottam - mondá be a fülébe Szlaby Pál, elmosolyodva. - Bizony mondom, képzelődik komámuram.
- Nem! Dehogy. Éppen most lőttek. Puskából. Ugye hallotta, Funtyik bácsi?
Funtyik bácsi a fejét rázta, hogy egy mukkot se hallott, pedig annak legalábbis ágyúlövésnek kellett lennie, ha Prakovszky hallotta.
De Prakovszkyt ez még csak jobban fölizgatta; egész félhangosan szólt oda az előtte való padba:
- Nem hallották az urak a lövést?
Azok nevetni kezdtek. Nem rossz. Prakovszky lövést hallott, de mi nem. A vén Funtyik alszik a szomszédságban s Prakovszky álmodik helyette lövésről.
Integettek neki a kezeikkel, hogy semmit se tudnak a lövésről.
- Pedig világosan hallottam - dadogta zavartan, tágra nyitott szemekkel -, megesküszöm rá, megesküszöm… 
Folkusházy Gáspár, ki el volt mélyedve a zsoltárba, bosszúsan dörmögte:
- A hiú bolond! Tetteti magát, hogy ő hall.
A rozmáli fiatal szűcs ellenben jóakaratúlag hátrafordult, tölcsért csinálva a tenyeréből:
- Ne képzelődjék, keresztapa, nem lőtt senki. Bízza ránk a hallást, maga pedig csak énekeljen és üljön veszteg.
De Prakovszky éppen nem tudott veszteg ülni. Szokatlan izgatottság látszott az arcán, keze reszketett, próbálta a zsoltáros könyvet a tokjába tenni, de bele nem talált, mire ott hagyta és fölállott, hogy kifelé kászmálódjék a padból, ami csak nehezen ment a sok kövér úr között, egynek-kettőnek a tyúkszemét is megtaposta, sőt oldalvást kelletvén magát keresztülverni, a dolmánya ezüst gombja beleakaszkodott a zöptaui Dubek óraláncába és azt órástul kirántotta és vivé a kabátgombján kifelé, míg azután nagy csörömpöléssel leesett a templomi kövezetre.
Mindenki odanézett. Mi az? Mi történt? Mi csörömpölt? Miért megy el Prakovszky? Sugdosás támadt, aztán nevetgélés:
- Egy lövést hallott szegény feje.
Terjedt, mint a futótűz. Szomszéd a szomszédnak tovább adta. »A Prakovszky lövést hallott.« Hát nem mulatságos ez? Olyan siket, mint a bot, és lövést hallott. Lehetetlen ezen el nem mosolyogni. Mintha valami gonosz manó megcsiklandozná az asszonyokat, a férfiakat, minden száj mosolygásra ferdült. Hahaha! A Prakovszky lövést hallott. Mi nem hallottunk semmit. Pajkos fénylencsék csillogtak a szemekben, kedélyes derű ült ki a homlokokra. A nap sugára, mint arany vízesés, zúdult be az ablakon, még csak a napsugár nevetett nagy igazán, sőt úgy tetszik, az oltárképen a fiát föláldozó Ábrahám sem állhatta mosolygás nélkül.
Maga Prakovszky pedig kézzel-lábbal törte magát kifelé az utat elálló hajadonok közt, ijedten, tétova tekintettel, képéből kikelve, roskadozó lábakkal, közbe-közbe az ismerősebbektől megkérdezve tompa, szelíd hangon:
- Nem hallottátok a lövést, leánykáim?
Nem, nem. Senki sem hallotta.
- Különös, különös… 
Csak még sárgább lett a képe, mint a halotté, mint a viaszk. Csakugyan különös ez. Mert nem hallott lövést, az bizonyos, de ha hallott volna is, hát aztán? Mi van abban, hogy egy lövés eldurran odakinn. Pajkos suhanc elsüt egy pisztolyt, vagy a pásztor lő rá a kertek alatt egy fölröppenő fogoly-csapatra. Hogy lehet azon úgy fölindulni?
Prakovszky kirohant, kérdezősködött a kocsisoktól. Nem hallottak-e egy lövést? Azok is a fejüket rázták és egymásra nevettek.
- Nem volt biz itt, nemzetes uram, egy ostorpattantás sem!
Aztán futott haza hajadonfővel (a kalapját bent feledte a templomi padban). A konyhában ott legyeskedett a legénye az ebédet főző szolgálóval, megfogta a gallérját és ráordított:
- Ki lőtt az imént?
- Én nem - szabódék a kovácslegény jámbor képpel. - Hogy gondol olyat?
Eleresztette és újra szaladt fölverni a tudakozódásaival a szomszédságot. Már ekkor az összes hívek özönlöttek ki a templomból, a rozmáli szűcs, a keresztfiú, hozta a kalapját és az énekeskönyvét, kiabálva utána torkaszakadtából:
- Keresztapám, hahó, keresztapám!
De a vén ember oda se hederített, csak váltig kérdezgette, akiket előtalált, hogy igazán nem hallottak-e semmit, és váltig motyogta szaggatott lélegzettel, nagy fejét lehorgasztva:
- De különös, de csodálatos… 
***
Krizsnócon a kicsi dolog is nagy esemény. Tele volt a falu a mulatságos esettel, hogy Prakovszky lövést hallott.
Nagyapám otthon is elbeszélte az ebédnél, ott is megmosolyogta mindenki.
Hanem bezzeg elhalt a mosolygás, midőn négy nap múlva megérkezett a hír Majland városából, hogy Prakovszky Sándor csász. kir. hadnagy múlt vasárnap déltájban az ottani nagy kaszárnyában főbe lőtte magát.
- Szegény fiú! - mondá a nagyapám szomorúan. - Ezt a Piroska levele okozta.
- Szegény öreg Prakovszky - szólt közbe az édesanyám, s egy könny csepp buggyant ki a galambszelíd szemeiből -, meghallotta azt a lövést!
Magamat is megrendített a hír, de a mama kijelentése is meglepett.
- De hiszen az lehetetlen, mamácska… olyan messziről! Hogy képzelhetsz olyat?
A mama átfogta a nyakamat és a fejemet megsimogatta gyöngéden, szomorúan.
- Te még azt nem tudod. De majd egyszer megtanulod, hogy a szüle szíve tovább lát, mint a szem, jobban hall, mint a fül. Te még azt nem tudod… 
A GAVALLÉROK
1897

Nemes Sáros-vármegyében ismerős vagyok. Gyakran megfordulok ott, rokonaim is vannak, barátaim is, kis urak, nagy urak, összevissza, ami egyébiránt nem jelent különbséget, mert Sárosban a kis urak is nagy urak és megfordítva a nagy urak is kis urak. Sáros a jó tónus és az illúziók vármegyéje. Sokszor voltam ott bálon vagy banketten és mindig azt kellett hinnem, hogy száz Esterházy közt ülök, pedig voltaképpen tudtam, hogy ezek megyei írnokok és apró tisztviselők, kik nélkülöznek, esetleg éheznek titokban, de ha idegen szem függ rajtuk, hercegi grandezzával tudnak megválni az utolsó ötforintosuktól.
Éppen megfordítva van ez az Alföldön, hol egy csomó rüpőkkel köthetni ismeretséget, kik egy hatosért hajbakapnak, és csak másnap hallja az ember felőlük, hogy a legszegényebbnek is ezer lánc földje van. Hiszen talán hasznosabb, életrevalóbb nép ez az utóbbi, de mennyivel szebb az élet odafönn e szeretetreméltó urak között, kik előkelően mozognak és beszélnek! A »flanc« második természetükké vált, attól nem tágítanak rogyásig, a csillogás, pompaszeretet életszükségük, mely lelkeiket betölti és szellemüket frissen tartja.
Az, hogy ők szegények, végre is csak egy rossz álom, melyből föl-fölrázzák magukat a francia pezsgő szürcsölése közben, mint ahogy az alföldi gazdagok jó módja és urasága csak egy száraz, élettelen tény, mely a telekkönyv lapjain terpeszkedik el, egymás mellé rakott számokban és betűkben.
De jaj, hova jutok ebben a bolondos összehasonlításban! Mi köze ahhoz egy násznagynak, aki végre is nem etnográfus, hanem csak násznagy? Minek szóljon le egy vidéket, mikor a leszólott vidéken is lehet még valamikor násznagy? Legjobb, ha a tényálláshoz tartom magamat, hogy t. i. Csapiczky Endre hírlapíró-társam, aki Arator név alatt igen csinos cikkeket és tárcákat ír, násznagynak hítt meg a múlt napokban.
- Tehát ön is a becsületes emberek sorába lép? - kiáltám meglepetve. - Nincs még korán?
Csapiczky fess fiú, de még zöld és egy kicsit nagyon is bohém.
Fejét rázta, hogy nincsen korán.
- Egy szép leánnyal ösmerkedtem meg Bártfán a múlt nyáron, bizonyos Bajnóczy Katalinnal.
- Hová való?
- Ő is sárosmegyei.
- Szőke, barna?
- A legszebb szőke a világon.
- No, az derék. A fekete lány még szép, de a fekete asszonyban van valami démoni. Hát mindenesetre elfogadom a násznagyságot, de hol lesz az esküvő?
- Lazsányban, a Katica szülőinél.
- Mik a Katica szülei?
- A Katicának anyja van, aki egy nyugalmazott őrnagyhoz, Lazsányi Istvánhoz ment másodszor nőül. Annak a házánál lesz az esküvő.
- És hogy lehet oda jutni?
- Eperjesig vasúton, onnan kocsin.
- Hát van-e aztán egy kis pénzmag?
Úgy gondoltam, erre van inkább szüksége Csapiczkynak és nem asszonyra.
Boldogan mosolygott, ahogy csak egy bolond poéta mosolyog.
- Ez az, amit a Csapiczkyak sohasem kérdeztek a menyasszonyaiktól - felelte büszkén.
- Persze - mondom -, mert már az ipamtól, napamtól előbb megtudták.
Kevélyen emelte föl a fejét.
- A Csapiczkyak sohasem… 
Azt akarta mondani, hogy sohasem voltak pénzszorultságban, - de ennek az ellenkezőjére oly fényes bizonyítékaim vannak (legalább Csapiczky Endrére vonatkozólag), hogy jónak látta így vezetni a mondatot: »sohasem nősültek pénzszorultságból!«
Hm. A Csapiczkyak! Mintha csak azt mondaná: a Wittelsbachok sohasem nősültek pénzszorultságból. Van valami Don Quichote-szerű ezekben a sárosiakban! Általában igen érdekes már az is, hogy ezúttal sárosi ifjú sárosi lányt vesz el, mert a sárosiak tudvalevőleg más megyébe mennek férjhez, ha leányok és más megyébe mennek háztűznézni, ha legények. Egymást a kannibálok se eszik. A haldokló paraszt azt mondja a fiának: »Van elég törött ablak és fazék az országban, azt mind rátok hagyom.« A haldokló úr se fösvényebb: van elég jó parti a világon, azt mind a gyerekeire hagyja. A sárosiak csak éppen születni szoktak Sárosban, az életet leélik egyebütt és igen bajos lesz őket ítéletnapkor összekeresgélni.
Csapiczky régebben egy újságnál dolgozott velem s már akkor se hasonlított a régi formájú újságírókhoz, kik kitaposott nadrágban, kigörbített sarkú cipőkben járnak, vagy kopottas kabátban, mint báró Kemény Zsigmond, akiről fönnmaradt a kortesnóta: »Ha poros is a kabátja, Deák Ferenc a barátja:« Csapiczky elegáns volt; egy Isten, egy kabát, de az az egy kabát mindig úgy nézett ki, mintha most hozta volna haza a szabó. Előkelő modora miatt ő volt a báli tudósítónk, az interjúvolónk, s finom alakjával, úrias hanghordozásával még a nagyuraknak is imponált, és mint riporter be tudott jutni mindenüvé, a női boudoiroktól kezdve a király papírkosaráig.
A kivasalt cilinder és a lakkos topán elviszi az embert a maga egyszerű atmoszférájából más világba, magasra vagy mélyre. Hej, sokat ér az a becsületes kigörbített sarkú topán; biztosan jár benne az ember, mert ami a sarokból hiányzik, kiegészíti a göröngy, amire lép. A mi Csapiczkynk a léha dzsentribeli uracsokkal tartott, az úgynevezett »pakfon arisztokráciával«, és tele volt nyegleségekkel és adóssággal.
Bizony ráférne egy jó parti.
A sárosi svihákság mellett - volt benne sok bohém vonás. Pompásan tudta eltakarni a szegénységet (ez a sárosi svihák dolga), de pompásan tudta elő is tárni (ez pedig a bohém dolga). Mikor egy ízben sztrájkoltunk a kiadó ellen s egy téli hónapnak a huszonötödikén egyszerre mindnyájan el akartuk hagyni a szerkesztőséget, Csapiczky fölszólalt:
- Ostobaság volna 25-én távozni és példátlan a történelemben. Várjunk még, uraim, egy hetet.
- Miért? - ellenkezének a lázadók. - Egy hét múlva is csak ilyen rossz lesz a helyzetünk!
- Igen, de közbe jön az elseje. Miért csinálta volna III. Napóleon az államcsínyt éppen december 2-án? Mit gondolnak az urak? Azért, hogy elsején még fölvehesse az elnöki fizetését.
Ez a kis esetke azért jutott eszembe, mert október 3-ára volt az esküvő kitűzve a múlt őszön. Másodikán tehát megindultunk s minden viszontagság nélkül jutottunk el Eperjesre. A természet régen volt olyan konfúzus, mint tavaly; az őszt augusztusban tartotta, a nyarat októberben. Fölséges utunk volt Eperjesig, izzó verőfényesen sütött a nap, nevető mosolyával beragyogva a szelíd hegyeket, melyek csak úgy szoktatóba ugranak elénk, mint előlálló apródjai a messziről kéklő óriásoknak.
Délután érkeztünk Eperjesre, s úgy volt, hogy meghálunk a vendéglőben s reggel kocsin indulunk Lazsányba az esküvőre. Csapiczky egész délután el volt foglalva, járt-kelt a városban, hogy csak úgy csurgott róla az izzadság.
Nem is láttam, csak a vacsoránál és igen csodálkoztam, hogy álmos volt és dicsekedett: »Milyen nagyot alszom én ma.« - Alszik? Az esküvője előtti éjszakán? Sohase hallottam ilyet.
- Sőt inkább - felelte nyugodtan -, mert az esküvő utáni éjszakán úgyse igen lehet aludni.
Reggel korán felköltött, hogy induljunk, hörpentsem ki hamar a reggelimet, mert az út nem éppen jó Lazsányig, tegnapelőtt nagy záporeső volt arra és a vicinális út tele van kátyúval.
Az órájára tekintett.
- Teringette, legalább is úton kellene lennünk Lazsány felé; fogadni mernék, hogy e pillanatban már öltöztetni kezdik a menyasszonyt.
- Akkor hát menjünk. Van már kocsink?
- Itt áll a vendéglő előtt. Útközben majd hozzánk csatlakoznak a többi vendégek. Gortván pedig édesapám és a kis húgom.
Hirtelen kiugrottam tehát az ágyból.
- Itt öltözzem föl, vagy ott is lesz hely? - kérdém.
- Oh, hogyne! Ötven és néhány szoba van a menyasszonyom öregeinél.
Ötven és néhány szoba! Az ördögbe. Hisz ennek akkor fele se tréfa.
Még jobban ejtett bámulatba a szép fogat a vendéglő előtt. Négy nyugtalan paripa kapálta a földet a szíjak és cafrangok szövevényei közt türelmetlenül és hányta-vetette a pántlikás sörényű nyakát negédesen.
- Ejha! Kié ez a szép fogat?
- Most a miénk.
- Az öné?
- Nem éppen - hárítá el kesernyés mosolygással a kellemetes gyanúsítást -, de egyre megy és végre is egy Csapiczky nem viheti két lovon a menyasszonyát. A Csapiczkyak négylovas familia.
A vendéglői szolga fölrakta bőröndjeinket, a nyalka kis magyar kocsi tele lett, azonfölül megálltunk még néhány bolt előtt, ahonnan csomagokat hoztak, a virágkereskedésnél egy dobozt, a takarékpénztárnál pedig maga Csapiczky ment föl és kis vártatva egy nagy fekete tokkal jött vissza.
- Most már mehetünk, csak még a keszkenőket kell megvenni a lovak kantárjaira és a kis bokrétákat az ostorokra.
Sóvár felé vitt utunk, jobb felől mutatta Csapiczky az erdei lakot, Eperjes legnagyobb nevezetességét, melyről három költő írt versenypoémát. Itt is, ott is van valami látnivaló. Általában szép megye, valóságos kert, park park után, kastély kastély után, az ember csak azt nem érti, hogy hol vannak a dominiumok, a kastélyok és angolkertek tartozékai?
Jobbról is, balról is, a völgyekben, a fehéren kígyózó dűlőutakon, melyek mint az erek kapcsolódnak be az országútba, közelebb, távolabb úri fogatok barnállottak. Némelyik olyan távol, hogy szinte egy lassan mászó szarvasbogárnak látszott; a közelebbieken színes napernyők mutatták, hogy úri hölgyek ülnek rajtok.
Csapiczky mindnyájáról tudta, kik legyenek.
- Ezek mind a lakodalomra jönnek - mondá.
Az ott a Nedeczkyné, a két kisasszonyával. Az egyik nyoszolyóleány. Ahol jön, ni, a csalitos alján a két szürkén Bogozy Miklós bácsi. Tréfás, jóízű öregúr. Lelke minden társaságnak.
- Talán szellemes ember?
- Nem biz az, hanem fölségesen tudja utánozni a távoli kutyaugatást s általában más állatokat is, és amikor a malacok szerelmét előadja, minden ember oldalnyilallást kap a nevetéstől.
Némely közellevő fogatot bevártunk a keresztutaknál. Csapiczky leszállott és összeölelkezett az atyafiakkal, a lutheránus vallásúakkal pláne csókolódzott is, némelyik vidám úr átnyalábolta, megropogtatta a derekát: »Szervusz, te skribler, vitaj pán brat!« Mert a sárosmegyei nyelv ilyen zagyva. Régente is azt mondták: »Hajtsd ki azt a kravicskát arra a lúkára« (Hajtsd ki azt a tehénkét arra a rétre), de most újabban angol szavak is járultak hozzá, mióta egész Amerikáig járnak és visszajönnek.
E találkozásoknál engem is megösmertetett az egyes familiákkal.
- A Pruszkayak - mondá, két pirosképű urat mutatva be - de genere Tass. Be tudják bizonyítani - tette hozzá lelkesen.
- Azt már nem - jegyzé meg nevetve az egyik Pruszkay de genere Tass -, de ti se nem tudnátok zeugnisokkal bebizonyítani, hogy nem onnan származunk.
Egy nagy üveges batárban, melyet négy fekete vont, Szlimóczkyné ült a leányaival, temérdek skatulya közt, de micsoda gyönyörű három fruska volt, szép pisze orrokkal, pikáns girbegörbe és mégis édesen üde arcocskákkal.
- Özvegy Szlimóczkyné - magyarázta nekem a kollega -, nagy család, a Kund nemzetségből; címerük egy hétfelé osztott pajzs, a hét vezérségre való emlékeztetés.
A vezéri ivadékot tovább folytató mama whistet játszott bent az üveges hintóban a leányaival és lorgnetten át nézte koronkint a vidéket. Szóval, igen előkelő képet nyújtott az egész Szlimóczky család.
A negyedik falunál egész kígyózó menetté gyűltünk, nagy sora a phaetonoknak, landauknak, bricskáknak, tilburyknak. Előzködtek, átkiabáltak egymásra, megállították egymást. Mindeniknél volt egy konyakos üveg, vagy egy szivartárca, ezüst címeres, havanna-szivarokkal megrakva.
- Hopp, hó! Álljatok meg! Koccintsunk egyet! A menyasszony egészségére!
Vidámak, gondtalanok és megennivaló kedvesek voltak ezek az urak. Mind, mind. Úgy meg tudtak melegíteni mindjárt az első percben, mintha örökké köztük éltem volna.
- Ej no, Miklós (mert Miklós a nevem), de derék dolog, hogy eljöttél ebbe a mienk krajinába. Isten hozott közénk, bruder Danzinger, nem gyújtasz rá egy füstszivarra?
Egyforintos havannával kínált. És még azt mondta rá fitymálva, hogy füstszivar. Kutya teremtette! Ezek élnek még csak nagylábon!
Ha az első kocsi megállt, mindnyájunknak meg kellett állapodni, ilyenkor aztán rendre leszálltunk s keringtek a konyakos palackok. Bogozynak rögtön ott produkálni kellett a kutyaugatást, eleinte szabódott, de mihelyt azt mondták, hogy én szeretném hallani, nem kérette magát, legott ugatni kezdett az öreg és oly élethíven, hogy a Nedeczkyné mopszlija, akit mindenütt magával hordott, felelgetett neki.
Minthogy az egyetlen idegen voltam, mindenki nekem kedvezett, még Szlimóczkyné is egy cukedlit küldött az egyik Pruszkay által, aki odaállt volt a hintajához egy kicsit trécselni.
- Menjünk, menjünk, uraim - kiabálta Csapiczky.
- Ohó, türelmetlen már a vőlegény.
- Pedig messze van még az este.
- No, még egy kortyot.
Balról a tölgyek és fenyvesek között egy veresfedelű kastélynak az egyik szöglete fehérlett ki, az úton pedig előtűnt egy lovas.
- Hurrá! - kiálták. - A Domoróczy Pista! Várjuk be Domoróczyt.
- Helyes, várjuk.
- Van-e még konyak?
- Majd hoz a Pista.
Tehát megvártuk Domoróczyt, akinek a neve csodálatos varázzsal bírt. Még a hölgyek is leszálltak a hintókból s valóságos cercle-t tartottak az úton, mintha csak egy nagy szalon lenne egész Sáros-vármegye.
A közeli nyírjesben egy csomó fácán röppent föl és tűnt el; az egyik Keviczky egy perc alatt előszedte puskáját a kocsiról és nekem nyújtotta.
- Nem akarsz rájuk lőni, amicenko?
- Nem, köszönöm.
- Akkor én végzek velök.
Odaszaladt, fölverte és elejtett egyet, hozta aztán nagy triumfussal.
A Szlimóczky kisasszonyok eltakarták az arcukat, sírva fakadtak a vérző madár láttára, maga a mama is összeszidta Keviczkyt:
- Menjen maga, kegyetlen tigris! Ida, vond vissza a második négyest, amit Keviczkyvel táncoltál volna.
- Visszavonom - szólt Ida alázatosan.
Keviczky mélabúsan hajtotta meg magát, mint egy középkori lovag, akit egy királyné száműzött.
Éppen kapóra jött arra egy cigány, a két rajkójával.
- Nesze, fogjad - mondá a cigánynak, odanyújtván neki a fácánt.
A cigány vigyorgott, megszagolta és mert frissnek találta, csodálkozva nézett Keviczkyre.
- A tied. Vidd el!
Ezalatt az egyik Pruszkay és, gondolom, Vidaházy, mert nem emlékszem jól a nevekre, hogy az idő ne vesszen kárba, pár-unpárt játszottak tízes bankókban. A szeries-szám utolsó számát kellett eltalálni. Mosolygós arccal vesztettek, nyertek, mintha két Rothschild játszana, nem is a pénz végett, hanem csak tréfából, kíváncsiságból, hogy melyiknek lesz több szerencséje. Bizony jó veszteni, mert a nagy pechet könnyen kipótolhatja ma a gondviselés az asszonyokban!
Végre megérkezett Domoróczy, csinos, daliás szőke fiú, csupa mosoly, csupa élet. Amint észrevette, hogy várják, megsarkantyúzta a tüzes pejt (anyja, azt mondják, Blackston volt, a Metternich herceg híres kancája) s ott termett csakhamar.
Nagy csatarával, zsibongással fogadták. Látszott, hogy kedvelik. A leányok is pertu szólították. Mindenkinek volt valami mondanivalója, majd szétszedték.
De ő is, mint mindnyájan e kedves sárosiak, engem, az idegent vett észre legelőbb és sietett magát bemutatni.
- Domoróczy István.
- Töhötöm vezér ivadéka - toldotta meg a mellettem álló Bogozy.
Én is elmorogtam a nevemet.
- Hagyd el - szólt nevetve -, téged már ismerlek az arcképed után és sokért nem adom, hogy most elevenen is láthatlak.
Végre megindulhattunk Gortva felé, ahol a Csapiczky apja lakott, útközben azonban nem bírtam magam visszatartóztatni némi csípősségektől.
- Ez már sok egy kicsit - jegyzém meg Csapiczkynak. - Úgy látszik, az Árpáddal bejött többi nemesek mind magtalanok maradtak és csak a vezérek nejei szültek fiakat.
- Úgy látszik - felelte Csapiczky bágyadtan, aztán elhallgatott, de később, mintha az otthoni levegőben a gőgös nemesi észjárás lassan mégis elnyomná benne a lateinert, egyszerre felém fordult szemrehányón: - Ön jó ember, egy hangyát sajnál agyonütni, tudom, de ha egy szent hagyományt eltaposhat egy rossz ötlet kedveért, hát megteszi.
Gortván megint ki kellett szállnunk, a Csapiczky apjáért és húgáért. A helység oldalt feküdt az országúttól vagy másfél kilométernyire, sűrű fák között, csak a kastélyok tornyai látszottak ki. Némelyek nem akarták megtenni a kerülőt; de végre kitalálta Domoróczy, hogy a Polyovkában - ez a folyónak a neve - (mert Sárosban bizonyos nagyzással pataknak nevezik az eret, folyamnak a patakot) nincsen most víz, át lehet rajta kelni s akkor a hegyen át egy félórával hamarább ott vagyunk Lazsányban.
Nosza, fölkerekedett az egész raj, végighajtattunk a szép tiszta falun, melyet tót parasztok laknak, csinos leánykák állottak ki kíváncsian a kis parasztházak előtti kertecskékben, karcsúk, magasak, lenhajúak, kékszeműek.
A kertekben már csak egy pár őszirózsa himbálózott és a napraforgók. Imitt-amott királyi kevélységgel látszott elnyújtózkodni egy-egy urasági porta, nagy jegenyefák vezettek oda, aztán jött egy fenyőkkel és tölgyekkel csinosan gruppírozott park, s mélyen bent, mintegy elrejtve parasztszemek elől, állott a kastély. Efféle kastély volt vagy tíz a faluban, mindenütt a sztereotip odavezető jegenyefákkal, melyek úgy állottak két oldalt, mint a királyhoz vezető garádicsokon a gránátosok. A parkok sűrű lombozata közül, ha az ember figyelmesebben megnézte, két fénylő szem villogott elő - lehet, hogy csak képzelődés, de én mindenütt látni véltem két szemet. Gubó legyek, ha ez nem az úgynevezett »sárosi őrszem«-nek a szeme, ki arra vigyáz a park szélén, hogy befordul-e a jegenyefák periferiájába vendég, amely esetben bekiáltja a kastély népének »Chlapci do liberiji!« (libériába, gyerekek) s egy szempillanat alatt finom kiborotvált komornyikká változik az öreg béres, ki még az imént trágyát hordott, s fehér szakácskában és sapkában habot ver az ambituson mint kukta a mindenes, aki előbb még fát vágott.
Az öreg Csapiczky elénk szaladt hajadon fejjel, de nem volt az még öreg. Ruganyos fiatal ember, szegfűvel a kabátja gomblyukában, kifent bajusszal, fiatalos gesztusokkal, mintha testvére lenne a fiának.
- Isten hozta, uraim és hölgyeim! Nagy kitüntetés ez rám nézve. (Dörzsölte a kezeit és ragyogott az arca az örömtől.) De hát csak le méltóztattok szállni és megtisztelni a szegény házamat? Istenem, ennyi fényes név! (Végigtekintett a hintók során s megtelt a szíve csordultig kevélységgel.) Mennyi név, mennyi név… Ezalatt mi is odaértünk Endrével; egy csöppet se érzelgett, mikor a fiát meglátta, éppen csak úgy fogott vele kezet, mint az idegenekkel, malacfarkszerű görbületben nyújtván azt oda a legújabb dzsentriszokás szerint.
- Jó napot magának - szólt kedélyesen -, mi újság in politicis?
- Semmit se tudok.
- Ah, ti mennydörgős újságírók, sohase tudtok semmit, de azért mindennap hazudtok húsz hasábot. Nos, én azért mégis szeretlek benneteket - miközben engem is átölelt barátságosan és megropogtatta a derekamat (persze miután előbb a fia bemutatott). - Mert ha nem szeretnélek, nem adtam volna oda a fiamat. Az egyetlen fiamat. Oh, ha az anyja élne. A gőgös anyja! Egy Motesiczky-leány. Aki tudja, mi az, egy Motesiczky-leány! (Szétnézett, hogy ki nem tudja.) Nem, nem, ő nem engedte volna, de én demokrata vagyok. Az első demokrata a Csapiczkyakból. Becsületemre mondom, az első. Én odaadtam a fiút, pedig minden lehetne, minden, minden. (Hangját meglassította.) Ilyen rokonság! Tessék ezt megnézni. Hát hogyne lehetne az ember egy ilyen rokonsággal minden. Teringette, még nádorispán is, ha nem volna a nádorispánság eltörülve. Hallom, most megint vissza akarják állítani. Mi van ebben?
- Semmi.
- Kár - felelte hanyagul. - De én végre is nem bánom már. Én magam semmi se akarok lenni, a fiút pedig már odaadtam. Szándékosan adtam, mert példát akarok statuálni… Amelyik ország kiadja a kereskedelmet és a sajtót a kezéből idegeneknek, az elvész, mint Lengyelország. Abcug Dugovics Titusz! Most nem az a nemzeti teendő többé: a zászlót kicsavarni a török kezéből, hanem az írótollat kicsavarni a zsidógyerekek kezéből. Hm. Tudom én, mit csinálok. No, de szálljatok le, urak… ne okoskodjatok, kérlek, falatozzunk valamit, aztán nem bánom, induljunk.
A hölgyek kocsijához szaladt, azokat sorba kiemelgette udvariasan, az öregebbeknek kezet csókolt, a bakfisektől egy-egy csókot lopott az öregurak pajzánságával, azután karját nyújtotta Szlimóczkynénak és a tulipánfákkal beültetett udvaron keresztül vezette a lakásba.
Útközben még mindig folytatta a kedvenc témáját az újságírókról, jobbra-balra beszélve, néha hátrafordult, hogy a hátuljövők is hallják. Úgy látszik, restellte, hogy a fia csak újságíró.
- Azt mondják róluk, hogy hazudnak. De ez nem igaz. Csak olvasni kell tudni. Én minden lapból kiveszem az igazat, mert le tudom számítani, amit az újságíró hozzátett a pártállása kedveért. Az öreg Deák azt mondta, hogy csak egy paragrafusból álljon a sajtótörvény: »hazudni nem szabad«. No iszen, megadta neki. Hát van valami a természetben, ami nem hazugság? Csal minden és mindenki. Csalnak a férfiak, csalnak az asszonyok…
Szlimóczkyné lesütötte a szemeit.
- Csapiczky, maga egy rossznyelvű rágalmazó!
De Csapiczky már jobban bele volt bőszülve a témájába, mintsem föl bírta volna venni a könnyebb társalgási hangot.
- De éppen abban van a vicc - folytatá -, hogy az ember le tudja számítani a fölösleget. Kivonás, sokszorozás és összeadás dolga minden. Ha azt, amit az emberek valakiről tartanak, leszámítom abból, amit ő tart magáról, kijön az illetőnek az igazi értéke. Tessék ezt a krumplit megnézni (éppen a konyhakert mellett haladtak el), kicsírázott, kinőtt és most a késői melegek által félrevezettetve kivirágzott.
Csakugyan volt ott egy pár burgonyabokor. A nyáron kiszedett fészkekben visszamaradt gumókból, a rózsaszínnel árnyalt fehér virágfürtök buján hajladoztak, csókolóztak egymással a vékony szárakon.
- Ah, de csinosak! - kiáltá tapsolva a középső Szlimóczky kisasszony, lehajolt, letépett egyet és a hajába tűzte.
S minthogy a középső Szlimóczky kisasszony, Erzsike, volt a legszebb a társaságban, a krumplivirág egyszerre a divat magaslatára emelkedett.
A gavallérok legott rárohantak a krumplibokrokra, egy perc alatt letépdelték, fölbokrétázták a gomblyukakat, úgyszintén a többi kisasszonyok - egy bolond százat csinál. A szegény Idának már nem is jutott, a Keviczkyét kellett elkérni - teljes bűnbocsánat fejében.
Csapiczky azonban rendületlenül folytatá a témáját. - Hát mit érnek nekem a lapok igazságai? Semmit. Éppen a hazugságaikba vagyok szerelmes. Becsületemre mondom. Vegyük például a mohácsi csatát, ahol, mellékesen legyen mondva, részt vett Csapiczky Pál is a három fiával. Milyen érdekes volna, ha már akkor is jár vala a Pesti Hirlap és beszéli a dolgokat napról-napra, ahogy a riporterek kiszagolták, meghallották. Egy nap ezt, másnap azt, Tomory vállalja a vezérséget, Tomory nem vállalja a vezérséget. A király haragszik. Tomory duzzog. Az Egyetértés ma meginterjúvolta Tomoryt. Az egész interjú, mint a Bud. Corr. jelenti, légből kapott koholmány. Az Egyetértés, úgy látszik, csak a Tomory egyik apródjával beszélt és a többi meg a többi. Istenem uram, hát nem éppen ezekben a hazugságokban volna most bent a világosság! Mennyit érnének most ezek a hazugságok! Micsoda öröm volna efféle újdonságokat olvasni! »Még mindig tartja magát a hír, hogy a pápai követ azt írta a Vatikánba, hogy “rex non habet calceas” (a királynak nincs csizmája). Zápolya uramat ez annyira felbőszítette, tudósítónk biztos értesülése szerint, hogy saját költségén két pár kordován-csizmát varratott őfelségének.«
- Bolond vagy te, apuskám - szólott közbe Endre, nagyot nevetve az öreg zavaros filozofálásán.
Az öreg is nevetett, kacagott, hogy a könnyei csurogtak, és az egyik könnycsepp, miután végigszaladt volna a szakállán, feketén csöppent le a hófehér mellényére. Az ördög tudja, hogy lehet az! A legkisebbik Szlimóczky kisasszony is csodálkozott és gyöngén meglökte legidősebb nővérét, Idát: »Nini, a bácsika tintát sír.«
Az udvaron egy garázda csikó futott most keresztül, éppen előttünk, ugyancsak megriasztva a hölgyeket; akik sikoltozva ugrottak félre. Szép, vékony lábú, nyúlánk, nemes fejű állat volt, s a cifra csörgettyűs szíj a nyakán, melyet bizonyosan ma tettek rá először, szokatlan zörejével még csak ijesztgette, merészebb fickándozásra és ugrásokra ösztökélte - menekülni vágyván a szíjtól és csörömpöléstől. ( Hej, kis csikó! Pedig ez még csak előkóstolója, amit majd viselned kell, a - hámnak.)
- Ejnye, de gyönyörű jószág! - kiáltott föl elragadtatva Domoróczy. - Mennyi idős?
- Bizony nem tudom, édes öcsém - felelte Csapiczky habozva. - Ha jól nézem, nem is az enyém, csak úgy ideszabadult valahogy. Hé, fickó - szólt oda dölyfösen egy a tornáchoz támaszkodó kamasznak -, ugye nem a mienk ez a kis gebe?
- De bizony a mienk - bizonykodott a cseléd tótul. - Hogyne volna a mienk?
- Hát mégis az enyém - hagyta rá a háziúr fáradtan, kissé röstelkedve, hogy rossz gazda hírébe talál keveredni.
Hanem engem éppen ezzel kápráztatott meg. Mekkora úr lehet, aki szerit-számát nem tudva, nem ösmeri a lovait! A tornác legfelső garádicsán a kis Mari kisasszony várta a vendégeket. Csinos feslő bimbó, olyan fekete szemekkel, mint a gyíké; kurta rózsaszín szoknyában. Mellette állott a nevelőnő, egy lépéssel hátrább, egészen szertartásosan, mint a főhercegi kisasszonyok mögött a palotahölgy. A nevelőnő egy jóképű öreg nénike, madame Wrana - de úgy kellett kiejteni a Csapiczky-házban (persze a flanc végett), madame Wraneau, igazság szerint azonban csak pani Wrana volt, egy elszegényedett szepességi tót-német rokon, aki, mióta Csapiczkyné (a Motesiczky-leány) meghalt, a háztartást vitte és nevelte a kisleányt.
A kis Mari kedves kis pukedlit csinált.
Az öreg Csapiczky szeretetteljesen mutatta be azoknak, akik még nem ismerték:
- Mari leányom, y -nal Mary… miss Mary.
Miss Mary kezet csókolt az idősebb dámáknak, aztán irulva-pirulva kezet fogott az urakkal, míg ellenben a bátyjának arisztokratikusan odanyújtotta a két ujját.
- Bon jour mon frére.
Annyi »r« betűt vegyített hangjába, amennyi csak kifért pici szamócapiros száján.
- Tessék, tessék urakok! - kedélyeskedett Csapiczky.
A vendégek betuszkoltattak a nagy ebédlőbe, hol L-re terített asztal várt rájok, hatalmas virágbokrétákkal díszítve.
- Méltóztassanak leülni, méltóztassanak. - Egy kis előebédet, kutyafuttában… Csak egy-két falatot, mert az ebéd későn lesz Lazsányban… Csak akárhova, kérem, mintha vendéglőben volnának… Mennyi név! Istenem, mennyi név!
S ismét és ismét kedvtelve nézett végig a letelepedő vendégseregen.
Szolgák egész raja lépett be tálakkal, valamennyi livréeben. De milyen különböző ruháik voltak. Strimpflis komornyik volt az egyik, spenceres tigris a másik, Mária Terézia-korabeli huszárruhában a harmadik, régi pandúrjelmezt viselt a negyedik - persze valamennyijökön rosszul állt, mert nem rájuk volt szabva.
A gazda összevont szemöldökkel nézett a nevelőnőre, ki az asztal körül szorgoskodott.
- Madame Wraneau, miféle tarka papagájokkal hordatja ön föl az ételeket?
Madame Wraneau mentegetőzött.
- Ön szokta mondani, uram, hogy szereti a múltakat, hogy szeret emlékezni amaz órákra, amikor még az apja, nagyapja asztalánál szolgáltak föl a cselédek.
- Hát igen. Enfin, igaza van - szólt szemmel láthatólag lecsillapodva. - Valóban kedvteléssel merülök el a múltakba, s e különböző korbeli ruhák, úgy vélem, felette alkalmasok a nemesek asztalaihoz, hogy az ősök ízlését, szokásait mintegy összeköttetésbe hozzák a jelen nemzedékével.
- Ön mester ezekben, Csapiczky - dicsérte meg Szlimóczkyné, mialatt a lorgnettején nézegette a cselédeket. Véletlen volt-e, vagy hogy szokása szerint az orrát mozgatta gúnyosan Szlimóczkyné, a lorgnette lefordult róla és szerencsétlenül beesett a leveses tányérjába.
- Bah! Milyen ügyetlen vagyok!
- Semmi az. No bizony. He, Jean, egy tányért! Csi pocsujes ti szomár? (Hallod-e te szamár?) No, mit bámészkodol? - fakadt ki éktelen dühvel Csapiczky. - Hát nem mondtam már, hogy te vagy a Jean?
Szegény Janó majd a föld alá süllyedt, dacára a szép strimpflis uniformisának, zavarában, szégyenletében.
Az incidens szerencsésen elsimult, az ételek kitűnőek voltak, a borok pedig éppen fölségesek, s a házigazda annyit tudott mondani mindenikről, kinek a pincéjéből való, melyik évből, hogy valóságos gusztust csinált; ez a király kedvenc vörös bora, a vágújhelyi préposttól kapta; - utána valami édes bort hoztak.
- No, ez konty alá való - kínálgatta a hölgyeket -, isteni ajkakra méltó nektár. Ennek a neve »szirupéka«, az egész világon csak egy hordó van még belőle s az is nálam van. Hol termett? Isten tudja. Csak az bizonyos, hogy mása nincs most. A története egyébiránt a következő: 1827-ben a váci püspök borait licitálták, persze a halála után, a pincében találtak egy beomlott ágat, egy egész utcát hordókból. Ezek közt volt a szirupéka egy hordóban. Hogy mikor omlott be a pince - semmi annale nincsen róla. De hol is hagytam el? Hát igen, egy kocsmáros megvette potom áron a szirupékát, apám véletlenül rábukkant és megszerezte a családnak. De persze ebből csak akkor iszunk, ha valaki születik, megnősül, vagy férjhez megy a Csapiczkyak közül.
A vendégek mind töltöttek a szirupékából és élénken koccintgattak:
- Hagyjatok meg valamit miss Mary lakodalmára is kacagott az öreg, de aközben egyre töltögette a szirupékát.
Miss Mary pedig haragosan szegezte le kis fejecskéjét és a kendőjét harapdálta zavarában.
- Ugyan, papa, papa!…
Az ételek ezalatt egyre váltakoztak: újak, meglepők, mindenik egy-egy furfanggal kieszelt szakácsremek, pecsenyék, közbe szörpök, megint pecsenyék, torták, nyalánkságok. Lucullus asztala se lehetett különb.
Az asszonyok nem győztek csodálkozni.
- Ejnye, hát ez mi? Ki csinálta ezt? Ugye a cukrásztól való Eperjesről?
- Nem, nem - felelgette Csapiczky szerényen -, minden csak afféle »doma robiensis«. (Felvidéki nyelven azt jelenti, hogy »otthon csinált«.) Szegények vagyunk, így élünk közönségesen és végre is azt eszik az ember, amije van. Nem szeretem a flancot. Úgyis azt fogják ránk, szegény sárosiakra, hogy nagyzolunk. Az ember rá se mer már gyújtani egy jóravaló szivarra.
Eközben pedig még egyre váltogatták a tányérokat és hordták az ételeket. A vendégek már lázadozni kezdtek:
- Ez már sok! Még mindig hoznak valamit! Istenem, meddig fog ez tartani? Itt öregszünk meg, uraim.
Csapiczky végre is megszánta őket és így szólt a szolgákhoz fejedelmi prosopopeával mintha kegyelmet adna az összegyűlt sokaságnak:
- Nos, fickók, legyen hát vége! Senki se próbáljon többé semmi kotyvadékot behozni, mert lelövöm. Hagyjátok kinn a többit.
Erre a parancsszóra nesztelenül kotródtak ki a hajdúk, huszárok és lakájok; az én képzeletembe pedig úgy vésődött be az egész dolog, hogy még talán egy nap, egy éjjel szakadatlanul hordták volna be a legpompásabb ételeket, ha a végtelen fonalat az előzékeny Csapiczky el nem metszi.
Az üveges ajtóban, mely nyitva volt, hogy a szivarfüst kimenjen, csakhamar megjelent egy izmos nőszemély. Meg lehetett ismerni, hogy ez a szakácsné. Ohó, ez bizonyosan veszekedni jött a nyakán maradt ételekért.
Csapiczky bosszankodva ugrott föl, megijedve, hogy mit akar a szakácsné. S minthogy éppen az ajtónál ültem, jól hallottam, amint mondta, bár halkan beszélt:
- Mit adjak a kocsisoknak enni?
- Semmit - felelte Csapiczky mérgesen.
- De az nem lehet… azoknak innivaló is kell.
- Vajon? - dörmögte gúnyorosan:
- Mert higgye meg a nagyságos úr, ha négy gróf hal meg éhen, nincs akkora lárma, mintha egy kocsis jól nem lakik.
- Hm, ez igaz lehet - szólt elgondolkozva. - Adjon nekik, lelkem Makaláné, mindent, amit csak megkívánnak.
A jó borok megtették a hatást, az urak ott felejtették magukat; kivált az átkozott tósztok okozták: egyik is, másik is felköszöntötte a vőlegényt, a menyasszonyt, az örömapát, hát erre aztán felelni kellett, szóbul szó lesz, némelyik szó beleágazik egy másik mezőbe és fölszólalásra provokál új szónokot. Szóval, csak a bacilusok kölykeznek olyan szaporán, mint a tósztok. Az ördög vigye azokat a tósztokat.
- Uraim, uraim, ne feledjük, hogy útközben vagyunk és: hogy nagy föladat küszöbén állunk.
- Ej, jó helyen vagyunk.
- Bolondság!
A föladat nem a mienk, csak az Endréé.
Beállott az úgynevezett amabilis konfuzió, mindenki beszélt egyszerre; a fiatalemberek odahúzták a székeiket a kisasszonyokhoz s ott egy csoportot képezve udvaroltak; különösen az egyik Nedeczky-leányt, a Vilmát, dongták most körül, mint a darazsak a virágot, mert az mester volt a társalgásban, csak úgy dőltek belőle a sziporkák. S milyen szabadon, fesztelenül diskurál: kutya jukkerasszony lesz belőle, ha főkötőhöz jut.
A leányok is pompásan érezték hát magokat, sőt a mamák se unatkozának, mert a jónevelésű sárosi ifjak az elefántságra is ki vannak képezve.
- Halljuk Bogozy bácsit. Halljuk a malacok szerelmét, halljuk, halljuk!
- Ne okoskodjatok!
- Ej, mit! Lazsányban úgyse lehet, mert ott ünnepély lesz, de most itt magunkban vagyunk. Egy lumpoló társaság, melyet nem köt az etikett.
Endre kétségbeesve tekintgetett az órájára.
- De hisz ez borzasztó, elkésünk. Mit gondolnak felőlem Lazsányiék és Katica? Apuska, szólj, kérlek, vendégeidnek.
- Mit szóljak?
- Hogy menjünk.
Az öreg Csapiczky a fejét rázta és rámordult megbotránkozva:
- Az nem lehet. Mit gondolsz? Soha még Csapiczky nem mondta a vendégeinek, hogy menjenek. Inkább a nyelvemet vágatnám ki.
- No, hát akkor majd megmondom én.
S ezzel szólásra emelkedett, de a kompánia benne volt már a kötekedésben, tudták, mit akar mondani, hát csupa pajkosságból bedugták a füleiket mind, mind, még a kisasszonyok is.
Nevettek, kiabáltak, lezúgták.
- Abcug, abcug! Nem akarjuk hallani! Eláll!
Endre is nevetett, de hogy viszonozza a tréfát, miután meglátott egy krétát a pohárszéken, odaintette a Matykó inast és fölírta a kékposztó dolmánya hátára csinos gömbölyű betűvel: »Menjünk, uraim, mert kikapok«.
Aztán megparancsolta a Matykónak, hogy járja körül az asztalt, de úgy, hogy a háta legyen a vendégek felé fordítva, mert ő most plakát és nem inas.
Ezen a »szamár ötleten« megütközött Pruszkay Stefi és fölfortyant. (Nem csoda, mert a tizenötödik pohárnál tart.)
- Kikérem a sértést - rúgta ki maga alól a széket izgatottan -, nekem ne fordítson hátat egy inas. Az ilyen vicceket a zsurnaliszta úr otthon, Budapesten hagyhatta volna…
Fölugrott és kifelé rohant.
Tízen is elállták az útját.
- Fogatok - hörögte -, rögtön fogatok… Eresszetek!
- Stefi, legyen eszed - csillapítgatták. - Hát megbolondultál? Ej, ej, cimbus, cimborka (simogatták, cirógatták). Hiszen senki se sértett meg.
- Segédeket ide! Segédeket! - s ajkszegletei remegtek az indulattól. - Vért akarok inni, vért, vért!
Bogozy bácsi fölkapott az asztalról egy pohár vörösbort és ünnepélyes pátosszal mondta (ő tudta, hogy kell Pruszkaycal beszélni, ha egy kicsit kapatos):
- Tass vezér unokája, igyál inkább egy kis vörösbort!
A sok kéz közül, mely a dühöngőt tartotta vállánál, nyakánál, derekánál fogva, egyszerre ösztönszerűleg kinyúlt egy a pohár után és az éppen a Tass vezér unokájáé volt.
- Bandi, gyere, koccints vele!
Endre, ki restellte a jelenetet, odament, koccintott vele, aztán összeölelkeztek és vége volt a haragnak, elmúlt, mint a szappanbuborék. De azért a mulatság már megromlott. Pruszkay elkezdett érzékenykedni és vallomásokat tett, hogy ő milyen gonosz, hitvány ember, aki nem érdemli meg az életet, mikor a legkedvesebb barátját megbántja és kellemetlen perceket szerez neki a legboldogabb napján. Aminőt csak egyet adnak az istenek a közönséges halandónak. (Őneki egyébiránt kettőt adtak és a harmadikat keresi, mert éppen most válik a második feleségétől.) Szóval, Pruszkay Stefi már el volt készülve, - őt immár csak mint tiszteletbeli málhát szállítják Lazsányba, lehet azonban, hogy a levegő kifújja egy kicsit a mámort a fejéből.
A kínos incidens tehát asztalt bontott; s most már a vendégek csakugyan fölkerekedtek, hogy meg se álljanak Lazsányig.
Az első kocsin mi indultunk, Endrével; a vőlegény érjen oda legelőbb; legutoljára maradt az öreg Csapiczky a kis Marival, s mikor átkelve a Polyovka-patakon, fölkapaszkodtunk a lazsányi dombra, melyet az én szelíd kedvenceim, a nyírfák, valóságos mesebeli ezüst erdővé varázsoltak, gyönyörűség volt hátranézni a tömérdek négyesfogatra. A kocsisok, egy kicsit pityókosan, nem sajnálták az ostort; szinte röpülni látszottak alant a fogatok egy nagy arany felhőben, mert az út fölvert porát a verőfény a maga képére átfestette.
- Az öregem négyesét nem látom - mondta Endre bosszankodva.
- Hol lehet?
- Bizonyosan visszamaradt elrakosgatni egyet-mást.
- Hány órakor lesz az esküvő?
- Fél egyre kell lennie. De az öreget végre is be kell várni, mert ő az örömapa, Mari hugom pedig az egyik koszorúlány.
- Lazsány még messze van?
- Egy jó negyedóra. Nini, már látszik is a templom bádogtornya.
Csakhamar ott voltunk Lazsányban. Egy veszekedett nagy kastély látszott, félig rom, a falu innenső részén. Az ablakok némelyike kitörve; nemcsak üveg nincs benne, de ráma se. A nagy park egykori kőkerítése is hézagos, néhol összeomlott és a kövek szerteszét hevernek, csak imitt-amott ép még, és a mohhal benőtt zsindely is rajta van.
- Ez a Katicáék háza; egy kicsit elhanyagolt állapotban van. Végre is csak a földszint egy részét lakják. Az öreg méltóságos úr (a Katica mostohaapja) mint afféle katona, inkább a rombolást szereti, mint a javítást. Oh, ezek a javíthatatlan katonák!
- Miért »méltóságos« az ön apósa, ha szabad kérdenem? Őrnagyot nem illeti meg ez a cím.
- Persze! De ő császári és királyi kamarás is.
- Ah! az más.
Csak később tudtam meg, hogy az őrnagyot Uhlariknak hítták valamikor és a Lazsányi nevet csak néhány év előtt vette föl a birtok neve után, melyet az eperjesi püspöktől bérelt.
Apja sótiszt volt az aerariumnál és nem volt nemesember. De hát akkor hogy lehetett a fia kamarás? Hát, azt mondják, rendkívüli módon. Uhlarik Pista eperjesi diák korában beállt katonának és oly tökélyre vitte pár év alatt a huszármesterséget, hogy a főherceget, mostani királyunkat, ő tanította lovagolni, mint a legjobb lovasok egyike a legénység közt. A főherceg hálás volt tanítója iránt és amikor császár lett, kinevezte hadnagynak. Uhlarik úr lett, elkerült Bécsből, tudja isten, milyen ezredhez, s lassan-lassan csúszott fölfelé a ranglétrán egész a kapitányságig. Sok tarkabarka évtized lefutott: öreg kapitány lett az egykori nyalka huszárgyerekből s a császárból lett öreg király; sohase találkoztak azután. A király tán el is felejtette mesterét, mikor egyszer csak egy erdélyi hadgyakorlatnál, amint ellovagol a hadtest előtt, hirtelen szemébe ütődik egy ismerős arc a sorból, egy sokszor látott tekintet; megrántja a lova kantárját és megáll az ámuló-bámuló kapitány előtt.
- Ön Uhlarik?
- Igen, fölség.
A király szeme nyájasan siklik el a kapitány alakján s lelkét lágyítja, rezegteti sok előbuggyanó emlék.
- Kívánjon ön valamit.
Ritkaság. Egy vén tábornok beszélte nekem, hogy az uralkodó egész életében ezzel az esettel együtt is csak kétszer tanúsított ilyen kegyet. Kívánjon ön valamit! Ez azt jelenti, hogy mindent kérhet az illető, amit a szeme, szíve megkíván, még egy uradalmat is.
Uhlarik kapitány szédült a boldogságtól: esze egy szempillanatig végignyargalt mindazon dolgok között a nagy mindenségben, melyekre az emberek vágynak és törekszenek, melyeket a hiúság, kapzsiság, okosság kiturkálhat egy korona alól és mohón, de zavartan dadogta:
- Kamarás szeretnék lenni, fölség.
A király elmosolyodott, mintha mondaná: »Ön bohó egy fickó, Uhlarik« s egy szemintéssel búcsút véve, odább nyargalt.
Mondják, hogy a király, aki természetesen megadta neki a kamarásságot, elengedvén az ősöket, többször fejezte ki csodálkozását még azután is az eset fölött. Pedig olyan természetes. Sárosi születésű ember nem kérhetett mást.
Egyébiránt bocsánat e kitérésért a múltakba, annál is inkább, mert a jelen is elég leírni valót nyújt. Mikor a kapuhoz értünk, egy mozsár dördült el, aztán pukk! még egy másik, a »hangászok« pedig (mert Sárosban szeretik a jó régi magyar szavakat németekkel vagy latinokkal fölcserélni, de a rossz új szavakat fölkapni a sikkhez tartozik) - ráhúzták a Rákóczit. A nagy, széles udvar tele volt már kocsikkal és kocsisokkal, kik különböző livréekben, hatalmas strucctollakkal lebzseltek, nevetgéltek, az urakat szólták s pajzánul incselkedének a kerítésen bekandikáló helybeli vászonnéppel. A helység híres volt a szép asszonyairól. Mondják, hogy egy évig feküdtek itt egykor a Thököly Imre gránátosai.
Alig tudtunk a sok kocsi közt behajtani; az összegyűlt vendégek: Divékyék, a somhelyi Garzók, a bánújfalusi Nagyok, a báró Kramlyak, a koronkai Csathók, a Balánszkyak, a létai Létássyak, de tudná az ördög elszámlálni mind, kiszaladtak elénkbe a verandára és nagy éljenzéssel fogadtak.
Az őrnagy maga is elősántikált fényes katonai egyenruhájában, kardosan, csákósan, és még mielőtt leszálltunk volna, mennydörgős hangon rákiáltott Endrére:
- Visszafordulhatsz már, fráter, elkéstél. Odaadtuk már a leányt másnak.
Endre szinte beléhalványodott, még tréfának is rettenetes szavak; de az őrnagyot nyomban elfogta a kacagás, mert egy csöppet se félelmetes alak, piros borvirágos arcú, pocakos ember, nagy, agyagszínű bajusszal, melynek egy része a szakállból van kölcsönvéve.
- Hol a pokolba késtetek annyi ideig? No, de most már egy, kettő, három, öltözködjetek hamar, hogy mehessünk.
- Katica hol van?
- Azzal már nem beszélsz többé, bruder, leánykorában. A komornyik majd megmutatja a szobátokat.
Aztán sorba jöttek a többi hintók, mindeniknél kitört a zsibongás, a fogadtatás meleg elevensége. Az öreg őrnagynak nem sok tekintélye volt (hiába, a származást sohase lehet egészen kiheverni), de azért szerették, s hallani lehetett a szobámból, ahol öltözködtem, amint sorba üdvözölték az érkezők vidáman, barátságosan. »Jó napot, Königgrätz apó. Szervusz, öreg Königgrätz. Hogy van, édes Königgrätz apó?« (A méltóságos kamarás úrnak ez volt a haute créme-ben a neve, vonatkozással bizonyos hadi sikerekre.)
Egy jó negyedóra múlva kiöltözködve gyülekeztünk a nagy társalgószobában; nehányan magyar díszruhában, mentésen, kócsagos forgós kalpagokban. A kordován-csizmák vígan csikorogtak, a kardok kevélyen csörögtek, a nőkön a selyemruhák rejtélyesen suhogtak, ámbár a hölgyek nagy része inkább a menyasszony szobájában tartózkodott.
A társalgószobában egyszerűek, majdnem szegényesek voltak a bútorok. Königgrätz apó mondotta is egypárszor magyarázatul:
- Katona létemre szeretem az egyszerűséget. (Önmagával megelégedve dörzsölgette a kezeit.) Teringette, imádom az egyszerűséget… s úgy ragaszkodom e hitvány bútorokhoz, mintha a mannschaftom volna… Az asszony persze szeretné kihajigálni, de nem engedem. Teringette, nem engedem.
A hatalomnak ez a szertelen mértéke szinte megrészegítette egy percre Königgrätz apót s széles, tokás arca fölfúvódott az önérzettől, mint egy spanyol nagyköveté.
A falakon híres generálisok arcképei lógtak. Azokról mind sokat tudott beszélni, egy-egy adomát közbeszőve, amelynek azonban a pointjét nem tudta soha kihozni, mert olyan asztmatikus köhögés fogta el a nevetéstől ott, ahol a nevetni való rész következett, hogy abban kellett hagynia. Az egyik asztal tele volt partecédulákkal - ezek az udvartól küldött halotti jelentések; minden kamarásnak megküldi az udvarmester.
A házhoz járatosak már ösmerték az öregúr gyöngéjét, hogy szívesen flancol e partékkal, de az új vendégeket meglepte a sok fekete szegélyes nyomtatvány, egymás mellé kiterítve.
- Miféle halálesetek ezek?
- Az udvar - felelte Lazsányi közömbösen. (Sok ravasz griffet eltanult már a nemességtől.)
- Ah, az udvar?
- Oh, igen -, folytatá elszomorodva -, igazán unheimlich mindennap egy ilyen cédulát kapni… Mintha egy síri árny lépne be mindennap a szobámba.
Szétnézett révedező szemekkel a tágas teremben, mintha itt az ő szalonjában libbennének láthatatlanul a fenséges és nagyméltóságú szellemek mindnyájan.
Aztán egy partecédulát vett föl az asztalról a jobb kezével, bár már rajta volt a fehér szarvasbőr-kesztyű.
- Ez a legfrissebb - mondá - a szegény Larisch-Moenich grófné. Istenem, istenem, hogy ez is meghalt - s hangja reszketeggé vált, szempillái rezegni kezdtek.
- Hány éves volt?
- Nem is tudom. Ah, itt van. Meghalt 79 éves korában. Szegény Larisch-Moenich!
- Ösmerte, Königgrätz apó? - kérdezte báró Kramly.
- Nem, fiam, nem ösmertem.
- Hát akkor mért sajnálkozik?
Königgrätz apó fölpattant, sárga szemei szikrát szórtak.
- Mért, mért? Teringette, mért! Hát mert érdeklődöm az udvar iránt. Ki érdeklődjék, ha mi, kamarások nem? Teringette, ki érdeklődjék?
Kramly bárót, ki tizenöt év előtt jött be Csehországból, egy kis birtokot vásárolva Bertányházán, a partecédulák eszmetársítás útján egy kevély megjegyzésbe csábították be (a sárosi levegőn lassankint ő is hasonló lett a bennszülöttekhez).
- Tavaszra én is egy családi kriptát szándékozom építtetni Bertányházán. A köveket már faragják hozzá a zsarnóci kőművesek.
A báró negyvenöt éves férfi volt és nőtlen, családtalan, a kripta tehát általános csodálkozást keltett.
- Sacrebleu! Mit teszel bele? - kérdé a gúnyoros Divéky Vince.
- Bah. Hát ősöket. Hozatom Csehországból.
Kramly báróról az volt a köztudat, hogy az apja mint katonai liferáns kapta a báróságot, később aztán elveszté nagy tőkéjét, s a fiú ide menekült a maradékkal.
Finom, alig észrevehető gúnymosoly játszadozott az ajkakon.
- Úgy? - mondá nyájasan Divéky - és hogy veszed, kérlek, a csontok fontját?
Ezen aztán nagyot nevettek, maga Kramly is nevetett, az őrnagyot pedig majd megfullasztotta az asztma, nyakába esvén Divékynek: »Oh, te grobian, te grobian!«
Mind nagyobb lett a társaság, következésképp szűkebb a terem. Végre megjelent felöltözve a vőlegény is, ugyancsak kicsípte magát. Nagy hurrá-kiáltásokkal fogadták. Azután megérkezett az öreg Csapiczky, leányával, Mari kisasszonnyal, úgyszintén Koltay Miska Szalkányból, lóháton; csupa tajték volt a paripa. Már odakünn kezdte a panaszkodást Miska, hogy ördög vigyen el minden szeles embert; otthon felejtette a pénzét a másik kabátjában, és csak a feleúton vette észre.
A bennszülöttek összenéztek, de senki se mosolygott, egyszerre tízen is nyújtották a tárcájokat, mintha vezényelnék őket.
- Parancsolsz, amicenko?
Koltay hanyagul, de mégis elutasítólag intett a kezével, mint egy rest angol lord.
- Ugyan hagyjátok, unom az effélét. Végre is a körülményektől függ. Lesz egy kis parázs ferbli, Königgrätz? Beszélj, Königgrätz.
- Lesz, lesz - hagyta rá Königgrätz apó, ki a köszvényes lába dacára úgy irgett-forgott, mint a karika, majd itt volt, majd ott volt, tett, vett, igazított és parancsokat osztogatott.
- Ah, no. Most már mind együtt vagyunk. Csak még az asszonyok öltözködnek. Teringette, az a sok limlom, az a sok másli, toldalék… Oh, az a sok toldalék… 
Az asszonyok valóban még sokáig piszmogtak a toilettejeikkel, de hisz azért asszonyok. A szobalány és a szolgálók őrülten futkostak fiókról-fiókra, majd egy hajtű kellett, majd egy cipőhúzó; és még isten tudja, mi. Végre azonban mégis elkészültek.
- Ah! - röppent el minden ajkon.
Kinyílt a mellékszoba ajtaja és belépett a menyasszony. Síri csönd támadt, melyet csak az a halk tengermormogás-féle zaj zavart, mely a meglepetést jelzi.
- Charmante!
- Meiner Seele! Gyönyörű.
De szép is volt. Magas növésű, sugár alak, szinte törékeny. Nagyban emelte az egyszerű fehér ruha. Szőke hajára fölségesen illik a koszorú, s nyakára a tündöklő ékszer. Uramfia, mekkora smaragdok és zafírok! (Amilyen prózai lélek vagyok, mindjárt azon kezdtem tűnődni, mennyit kap rá Endre a zálogházban.)
A menyasszony mögött a mama jött gránátszín selyemruhában.
Lazsányiné még elég csinos asszony, kissé hervadt már, az igaz, de a hervadásban is van költészet; zsebkendőjével kisírt szemeit törülgeti, de hasztalan, csak egyre előveszi a fuldokló zokogás.
- Nem szeretnék anya lenni - mondja egy mellettem álló őszhajú aggastyán, névszerint valami Sipeky Márton, akinek annyira tetszik ez a mondás, hogy sorba járja a férfivendégeket megelégedett, vigyorgó arcával és mindenki előtt ismétli: Nem szeretnék anya lenni. Hát te szeretnél anya lenni, hé?
A menyasszony szeme is ki van sírva (pedig szép kék szemei lehettek még tegnap), az arca is halovány, gyűrött, látszik, hogy nem aludt az éjjel; gyűrött, de így is szép arc, ovális, finom metszetű, melyet még csak jobban kiemel a csodálatos édes hajlású orrocska, hogy már azért is érdemes volna nőül venni.
De hol van Endre? Nini, hiszen éppen ott áll már előtte, megfogja a kezét és megcsókolja; a kis kéz remegni látszik az övében.
- Fél, Katica?
- Nem, nem, csak szégyenlem magamat - suttogja s szinte szeretne valahogy elbújni Endre mögé, hogy kikerülje a sok kíváncsi tekintetet.
Kíváncsi tekintetek - enyhe szó. Valóságos szentségtörő szemsugarak azok, melyek egy menyasszonyra lövellnek ilyenkor a csúf férfiszemkarikákból. Ah, istenem. Nem is hogy nézik, de hogy mit gondolnak hozzá… Pedig hogyan nézik a növését, formáit, idomait, mint a csikóét a vásáron. A látásukat megtoldják a sejtéssel. Azok a törékeny, finom, okos lények érzik e bántó szemeket, miként mászkálnak a ruhán keresztül szűzies testükön.
A vendégek mind odajárultak szerencsét kívánni a menyasszonynak, a mamának. Én is túlestem a szükséges bemutatáson, mire Königgrätz apó elkiáltotta magát élénken:
- De már most egy, kettő, három, menjünk, hölgyeim és uraim. Jobbra át!
Nekem a markomba nyomták a bokrétás nászbotot és éppen meg akartunk indulni, mikor egy livrées szolga szembe nyitja a külső ajtót s nagy szuszogva cipel egy ferslágot, mely a postán jött.
- Milyen pech! - kiált föl kétségbeesve Lazsányiné. - Éppen most hozzák. (Aztán magyarázólag fordult a hölgyek felé.) A ruhák Párizsból, édeseim, az én ruhám és Katica menyasszonyi ruhája. Chatelottól, rue Boulogne 24. Onnan szoktam hozatni. És még sohase főzött le ez az átkozott Chatelot; mindig pontos volt, csak most, éppen most. Képzelhetik, milyen bosszúság volt ez rám nézve. Azt hiszem, ha ebbe bele nem haltam, matuzsálemi kort fogok érni. Stefi, ne vigyorogj olyan gúnyosan, mert azt nem tűröm. Persze, te szeretnéd, hogy meghaljak. Tegnapelőtt kellett volna megjönnie a ruháknak, melyek mint gyorsáru lettek föladva, és nem jön semmi, semmi. Azt hittem, megőrülök. Végre is, mit tehettem egyebet, itthon ütöttünk össze egy ruhát a Katicának… egy akármilyet. Szent ég, ha rágondolok, hogy miként vagy öltözve, Katica szívem, most is azt hiszem, hogy menten megüt a guta.
- Nem szeretnék anya lenni - szól közbe kenetteljesen a váltig locsogó Sipeky.
A hölgyek és a férfiak mind tiltakoztak, mennyre-földre esküdözvén, hogy Katica fölségesen van öltözve, és hogy nincs az a szabó a világon, aki az ő szépségéből elvenni vagy ahhoz hozzáadni tudna; de a méltóságos asszony makacsul rázta a fejét, mialatt fejdíszén jobbra-balra röpködtek a rozsdaveres strucctollak.
- Hiába beszéltek, hiába, hiába. Ami nem anständig, hát nem anständig. És kedvem volna fölbontani a kisztnit és… Was sagst du dazu, alter Stefi?
Königgrätz apó sietett tiltakozni.
- Ozaj dusa moja! (Ugyan, lelkem.) Hova gondolsz? Hiszen az anyakönyvvezető és a pap már egy órája várnak. Hiszen a párizsi ruha már itt van, és én szeretném is, ha rajtatok volna… ha már egyszer kifizettem. De végre is a családban vagyunk, ruha ruha. Um Gottes Willen, most csak nem kezdtek levetkőzni és újra felöltözni. Daj pokoj, Annuska! (Hagyj békét, Annuska.) Te pedig, Péter, vidd be azt a párizsi dobozt a méltóságos asszony szobájába, hogy ne legyen itt az útban.
A megszólított Péter fölkapta a székre helyezett deszkadobozt, hogy elvigye.
- Ah, a brüsszeli csipkéim - szólt egy lemondó sóhajjal Lazsányiné, a szolga vagyis inkább a doboz után nézve. De nekem meg a szolga tűnt fel, vagyis hogy a szolga háta. A dolmányán ugyanis félig letörülve, de azért még olvashatón ott állt fölírva krétával: »Menjünk, uraim, mert kikapok«.
Hopp hó! Miféle rejtély ez. Hiszen ez a gortvai dolmány fölirata. A szolga nem az, de a dolmány ugyanaz. Hát ez hogy lehet? No, az csak úgy lehet, hogy a dolmányt idehozták és elfelejtették róla lekefélni a föliratot. Lassankint még egynehányat ösmertem föl ezen a nyomon a gortvai egyenruhákból. Az ördögbe is, ezek a vándorló livréek különösek egy kicsit!
De már nem volt időm elmélkedni. A lakodalmi marsall, Szlimóczkyné, a rendezkedéshez kezdett, eligazítván mindnyájunkat.
Én mentem elől a bokrétás bottal.
Utánam a menyasszonyt vezette Domoróczy Pista.
Azután a vőlegény következett Nedeczky Vilmával.
A deli Csathó Ferenc karján jött a kis Csapiczky Mari.
És így tovább, egész hosszú sorban, - de hogy milyen rendben, nem figyeltem meg, mert egyetlenegyszer néztem csak hátra, mikor az anyakönyvvezetőtől jövet a templom felé tartottunk. (Egyébiránt mind a jegyzői lak, mind a templom csak néhány lépésnyire volt az ódon, romladozó kastélytól.) Ugyanis a tegnapi esőtől egy kis pocsolya képződött az útban, mely még teljesen föl nem szikkadt, nem nagyobb darabon, mint egy bivalybőr, de egyfelől a plébános kertkerítése és az út másik oldalán veszteglő fazekasszekér miatt éppenséggel nem lehetett kikerülni; biz abba bele kell lépnie fehér atlasztopánkáival a menyasszonynak is. Hiába jár a lelke a hetedik égben, a lábacskája mégiscsak itt tipeg-topog a szürke sárgolyón.
Én egyszerűen átugrottam a hosszú lábaimmal és eszembe se jutott a többiekért aggódni.
- Bravo, Domoróczy - hallatszott e percben a hátam mögött. Tízen is kiáltották: Bravo! Bravo!
Erre fordultam aztán hátra, hogy mi az. Hát Domoróczy lekapcsolta a meggyszín bársonymentéjét és végigterítette a sárfolton. A bájos menyasszony mosolyogva lépegetett rajta. Ez volt talán az első mosolya a koszorú alatt.
Aztán, úgy tudom, ott hagyta a mentét mindaddig, míg mind át nem keltek a dámák. (Képzelem, hogy benyomta a nagy Szlimóczkyné és a száz kilóra becsült Csathó Lászlóné.) Végül egy szolga hazavitte megszárítani és megkefélni.
Mit mondjak a templomi ceremóniáról? Nem történt semmi különös. A sablonok, a közönséges kitaposott út az »egy kenyérhez és sóhoz«, - hogy a mézet ne is mondjam, mert az csak az elején van. Még kevésbé untatom az olvasót az ebéd apró-cseprő részleteivel, hiszen mindenki volt már lakodalomban és még senki sem halt meg ott éhen. Mind, mind kihagyom az olyan dolgokat, amik csak a jelenlevőket érdekelték, zavaró incidenseket, a fölszolgáló inasok kezeiből hogyan potyogtak ki a tányérok és csészék, mint öntötte le az egyik szósszal éppen a méltóságos háziasszony gránátszín ruháját, mire az fölkiáltott: »Szent Isten, milyen szerencse, hogy nem a párizsi ruha van rajtam!« (A gondviselés denique ilyen leleményesen változtatja át a legnagyobb szerencsétlenségeket szerencsékké.) Mellőzöm a tömérdek bon mot-t és aperçut, melyek egy ugyanazon pillanatban születnek és elmúlnak, mint általában a rövid életű szikrák, úgyszintén a tósztokat, melyek örökké élnek, mint a bolygó zsidó, és lakodalomról lakodalomra vándorolnak; még a saját násznagyi mondókámat is agyonhallgatom. (Ha hallani akarják, hívjanak meg násznagynak.)
Mondjam-e, hogy se a menyasszonynak, se a vőlegénynek nem volt étvágya, de hisz ez természetes. Ámor okos kis isten, legyűri az étvágyat, ezt a gonosz, követelő fickót, mert sokat árthatna, ha némelykor elkiáltaná magát, hogy a házassághoz speiz is kell.
Zavartan, elfogódva ültek egymás mellett, sokszor néztek egymásra, de ha az egyik nézett, a másik elkapta a szemét; mosolyogtak a hozzájuk intézett kérdésekre és igen szórakozottan feleltek. Látszott, hogy terhükre vagyunk. Endre néhányszor előhúzta az óráját. Katica is többször kérdezte:
- Mennyi az idő?
- Még csak öt óra.
- Hánykor indul a vonat?
- Tizenegykor.
- Bizonyosan tudja?
- Bizonyosan.
Amikor beszéltek, nem egymásra néztek; egyik a tányérjára, másik a gyűrűjére.
- És hánykor indulunk innen?
- Kilenc után.
- Nem lesz nagyon sötét?
- Attól függ, lesz-e holdvilág?
- Mama, nem tudod, lesz-e ma holdvilág?
- Ah, istenem, honnan vegyek én nektek holdvilágot?
Königgrätz apó rászólt a feleségére kedélyesen:
- Mit tudod te még, miért kérdik: hogy kell-e nekik vagy nem kell? Mert a holdvilág csak a szerelmeseknek becses. Hm. Az új házasok már nem szorulnak az égitestekre. Hm. Hát kell-e az a holdvilág, gyerekek, vagy nem kell?
Katica piros lett, mint a pipacs; Endre sietett felelni:
- Kell, kell.
- Hadd lám, melyitek fél a sötéttől, hm - évelődött a vén katona.
- Ő - felelte Endre.
- Ő? Miféle ő? Hát úgy kell azt mondani? Ejnye, mordizom adta, mondod mindjárt, hogy: a feleségem.
Katica ijedten tekintett Endrére.
- Ne, ne! - rebegi halkan, tiltakozón. - Ennyi ember előtt! Jaj, ne!
Kitör a hahota s az egész társaság azon diplomatizál; hogy Katicából is kiszorítsa a »férjem« szót, de nem mondaná a világért. Lelke nevet belül, míg a fejét rázza.
Bohó kis dolgok, mi leírni való van rajtok? Engem hidegen hagynak. Egy orvos előtt a nagy láz is csak egy szimptóma, a lassú érverés is. Egy násznagy előtt a lakodalom csak egy pillanatnyi stádium a fejlődő életben. Egy tapasztalt násznagy nagy róka és hidegen érinti a mutatkozó poézis. Minden a fejlődéstől függ. A legrészegebb ember is kizárólag tejjel élt egy időben (szopós gyerek korában). Láttam már szemérmes menyasszonyokat, gyönge, törékeny liliomokat a leszakítás előtt - és mikor másodszor láttam őket, már akkor tányérokat vagdaltak a férjeik fejéhez.
Csak üljetek édesen, elandalodva egymás mellett, szegény gyerekek, megittasodva az elmúlt percek eseményeitől, kíváncsian a jövő percek eseményeire, és ne nézzetek sehova, csak egymásra; - mert ha egyebüvé néznétek, meg találnátok látni, hogy a próza már leskelődik rátok valahol egy szögletben, vagy talán minden szögletben, mint a lecsapásra készülő vércse.
És jön is már, de most még tetszetős öltözetben. Kedves még, meleg még és nyájas. De majd meglássátok, hogy elhagyogatja apránkint szép ruháit és egyszer csak megáll előttetek durván, meztelenül.
Most még csak az őrnagy kezdi előtologatni, mert úgy illik, úgy kívánja a sikk.
- Csináljunk egy kis tréfát - kiáltott föl Königgrätz apó vidáman, mikor már emelkedni kezdett a közhangulat. - Adjatok egy ív papirost és egy ollót.
Papirost hamar találtak, de ollót sehol sem.
Az őrnagy maga ugrott föl keresni.
Egy úgynevezett »száz fiókú« szekrény állott a nagy ebédlőterem egyik sarkában, annak az egyik fiókját nyitotta ki, és onnan kotorászott elő egy ollót és egy kulcsot. A fiók azonkívül tele volt emberi hajjal; jobban megnézve láttam, hogy különböző parókák, álszakállak és bajuszok.
- Szent Isten, mit tart ott az őrnagy? - kérdem a szomszédomhoz hajolva. A szomszédom volt Sipeky Márton, aki a fülembe súgta:
- A Dienerschaftot.
- Mit? Nem értem.
A mulatságos aggastyán hamiskásan kacsintott s mert a bor már bőbeszédűvé tette, piciny bepillantást engedett a sárosi misztériumokba.
- Az efféle szakállak és bajuszok segítségével tetszés szerint alakíthatja az ember a Dienerschaftját; csinálhat ugyanazon emberből torzonborz kapust, sima francia komornyikot és cotelettes angol lovászt:
- Ahá!
Az őrnagy visszatipegett az asztalhoz; az egy ív papírt fölnyirkálta kockákra, aztán egy ceruzát vett és sorba járta a vendégeket: »Mikor születtél, bruderkám? Ne hepciáskodj, brát moj slatki. Igazat mondj, nem törik be a fejed.« A dámákkal gyűlt meg a baja legjobban, azok erősen vonakodtak. Micsoda új bolondság ez Königgrätz apótól? De az apó vidáman dörzsölte a kezeit. »Majd meglátják, meglátják« s kétszer is figyelmeztette, különösen az öregebbjét: »Igaz évszámot tessék mondani, mert megbánják«.
Mikor aztán minden papírra ráírta a nevet és az illető vendég születési évszámát, az öregúr eltűnt az asztaltól. Észre se vették; sőt mindjárt el is felejtették az egész összeírást. Hisz úgy röpködtek a változatos témák, mint színes pillangók a réteken. Tószt, disputa, incselkedések váltogatták egymást. S mindez bizonyos könnyedséggel, nagyvilági fölületességgel, úgyszólván csak a hangulat kedveért. Mert a sárosi fiatalember nem házasodik Sárosból, tehát nem is szeret bele sárosi leányba, legfölebb sárosi leányokon tanulja az udvarlást, s viszont a sárosi kisasszony sárosi fiatalembereken a kacérkodást. Mindez csak egy főpróba, nem megy igazi vérbe, csak maszkírozza az igazi ostromokat. A színpadi csaták végre is kellemesebbek az igaziaknál. A nagy szenvedély és a nagy érdek elnyomja, ami finom, ami lezsér és ami pikáns az emberben. Ah istenem, semmi se lehet tökéletesebb a világon, mint az oly emberek, akiknek nincsen semmi vágyuk, csak szeretetreméltóknak és előkelőknek látszani, és nincs egyéb törekvésük, csak hogy a szomszédjuk vagy a vis-à-vis-juk minél pompásabban érezze magát… 
Talán egy félóra is elmúlt, lehet hogy több, mire újra visszatért Königgrätz apó diadaltól ragyogó arccal, maga előtt eresztve egy kötényes szolgát, ki nagy kosarat cipelt.
- Nos, uraim - kezdé az apó és a szemei csillogtak és híztak a csodálkozó arcokon -, csináljuk meg magunknak azt a jó tréfát, hogy mindenki kóstolja meg Tokaj termését abból az esztendőből, amikor ő született. (Egyet csettintett a nyelvével.) Teringette, szegények vagyunk, de jól élünk.
S ezzel kezdte kirakni a kosárból a kis háromdecis üvegeket, telitöltve azzal az olvasztott arannyal, amit tokaji eszenciának nevezünk, mindenik elé oda téve a maga üvegjét a ráragasztott névvel és születési évszámmal.
- No, ez igazán fejedelmi gondolat! - kiáltottam föl, egészen belemelegedve e kápráztató földi jólétbe és az ötletnek kedvességébe.
- Csak az kár - jegyzé meg az öreg, fürgén szaladgálva az asztal körül -, hogy már lefelé nem sokáig tréfálhatok így. Egy-két év múlva már olyan vendégeim is lehetnek, akiknek nem tudok adni. Eredjetek, öcsém, a filoxérához! Fölfelé azonban jól állunk (ismét csettentett a nyelvével) és sokért nem adnám, ha száz éven felüli vendégeim lennének… Teringette, visszafiatalítanám őket… Ah, régebben kellett volna születnetek, amici.
Majd visszaült helyére, megtölté poharát az 1825-iki termésből (ebben az évben jött a világra Eperjesen) és így szólt a beállott mély csöndben ünnepélyesen:
- Ezt a poharat pedig ürítem az én kedves mostohaleányom, Bajnóczy Katalin egészségére, akit én úgy szeretek, mintha a leányom volna; kívánom, hogy a házassági kötelékben boldog legyen. És hiszem is, hogy az lesz, mivelhogy az első föltétel, a szeretet édes kapcsa, megvan köztetek, édes gyermekeim. De ez még nem elég. A fiatalság nem soká tart - itt vagyunk mi a példa, én és anyátok.
- Stefi, ne szemtelenkedj - szólt közbe Lazsányiné.
- A férfi csak egyszer hal meg - folytatá Königgrätz apó zavartalanul -, az asszony ellenben kétszer. Amikor megöregszik és amikor tényleg kileheli a lelkét. Becsületemre mondom, hogy csak az első halál nehéz neki, a másikat már jól kiállja. (Zajos derültség.) Azért tehát én azt mondom, hogy a fiatalságot pótolni kell.
- Mint a bajuszt a szakállból! - vágott közbe pajzánul Keviczky Ödön, nem minden alapos célzás nélkül.
A szónok maga is elnevette magát, a nevetéstől eléfogta szokás szerint az asztmatikus köhögés, annak a végét be kellett várni.
- Úgy, úgy. Pravdu mas pan brat. (Igazad van, testvér.) Mint a bajuszt a szakállból, úgy kell a szépséget pótolni, de nem a patikából, hanem a szív jóságábúl. Ez a fundamentoma a jó házasságoknak. Édes leányom, Katalin! Egy-két óra csak és el fogod hagyni a szülei hajlékot, talán örökre, hogy új fészket építs magadnak; fogadd az útra, szívecském, ezt a tanácsomat.
Lazsányiné elérzékenyedett és sírva borult az asztalra.
- Nem szeretnék anya lenni - morogta a vén Sipeky.
Maga Königgrätz apó is ellágyult s valamit morzsolgatott a szemei közt, de azután folytatta:
- De még ez nem elég, érzem, hogy kötelességeim ezzel nem értek véget. Volt nekem egy derék ezredesem, bizonyos gróf Kozsebrovszky, szegény lengyel főnemes, aki így szokott szólani, különösen a hónapok végén: »Ha még egyszer születnék, Stefi, körülnéznék a szobában, hogy van-e bent Wertheim-szekrény, és ha nem volna, hát (hogy is mondjam csak?) nem születnék meg«. Hát igen, a Wertheim-kassza. A pénz, a pénz, mely a háborúviselés fundamentoma, pénz nélkül nem lehet háború. De ezt már Montecuculi mondta. Hiába, minden okosat a katonák mondanak. Mert én azt mondom, hogy pénz nélkül nem lehet béke se, legalább családi béke. Azért tehát, ami tőlem telik… amennyi telik… 
De már itt nem bírta folytatni, becsületes, vörös arcát elöntötték a könnyek, s balkezével (a jobbal a poharat tartotta) idegesen rángatott ki a waffenrokkja nyílásából egy iratot.
- Itt van egy kötelezvény - dadogta szaggatottan - …Ötvenezer forintról… édes fiam. . .
Odament Endréhez és átnyújtotta.
- Tedd el… majd legközelebb… legközelebb.
A társaság tagjai fölálltak és lelkesedve éljeneztek, tapsoltak. Sokan hozzá járultak és kezeit szorongatták. Maga Endre lehajolt, kezet csókolt neki, mire ő megölelte Endrét és sokáig tartotta a fejét szívéhez szorítva. …Endre vissza akarta adni a kötelezvényt.
- Nem, nem! - kiáltá egy elutasító mozdulattal. - Ne okozz nekem keserűséget… Fájna, ha üres kézzel eresztenélek el. Nem, nem! Tudom én, mi a kötelesség.
Ez aztán csakugyan méltó volt a tokaji eszenciához. A fölvillanyozott társaság koccintott és fölhajtotta az isteni nedvet.
Mindenki magasztalta az őrnagyot: De iszen, derék ember az! Ha nem származik is nagy ősöktől, de igazi gavallér-szív dobog benne.
- Ha még a tulajdon lánya lenne - vélekedének mások -, de egy mostohaleány! Mégiscsak gyönyörű dolog.
- Kivált ebben a fin de siècle korban.
- Éljen Königgrätz apó! Éljen! Éljen!
Magamat is meghatott az érdekes incidens és még némi aggodalommal is eltöltött, hogy Endre barátunk talán nem marad meg pályáján, ahol immár szépen kezd a neve emelkedni s az ötvenezer forintos hozomány elvonja, legalább egy időre, ahova úgyis taszítják a vele született hajlamok, a hegyes orrú cipők perifériájába, a dzsentri-kaszinóba.
Odamentem hozzá és a fülébe súgtam:
- Gratulálok, nábob úr, de azért a tollat mégse kell ám lecsapni. Jó szerszám az.
Rám nézett és szelíden, de mégis bizonyos fölénnyel mosolygott, mintha mondaná: »Ugyan, kérem, ne legyen olyan naiv«.
Az öreg Csapiczky tűkön ült, kivörösödött a jelenet alatt; feszengett, izgatottan forgatta ujjaival nyakán a medve-rendet, mert ő is, mint általában néhány idősebb úr, ezt viselte. (Az anhalti herceg, kinek Sárosban birtoka van, minden évben időzik a megyében egypár hetet s ilyenkor mindig elpotyogtat medve-rendjéből egypár példányt.) Egyszer föl is állt szólásra, de mintha meggondolná, egy kukkot se mondott, csak egy inasnak súgott valamit, aki elvezette a baloldali ajtón.
Észre se vettük, már visszajött, egy papírívet tartva kezében; fejét kevélyen vetette hátrafelé, szeme szokatlanul fénylett a cvikkeren keresztül, melyet az orrán felejtett. Egyenest a menyasszony felé tartott s megállt előtte, nem mint egy szerető após, de mint Lancelot lovag.
- Kedves menyem! - szólt ünnepélyesen s oly hűvös volt minden szava, mint egy fejedelemé - a Csapiczkyak nem szeretnek bizonyos kérdéseket előtérbe hozni, de bizonyos kérdések mégis előjönnek, részint maguktól, részint hajuknál fogva előrántva. De ez mindegy. (Végtelen keserűség ömlött el arcán.) A fő az, hogy a fölvetett kérdéssel foglalkozni kell. Az ország összes csataterein hevernek a Csapiczkyak csontjai; nekünk nem volt szükségünk családi kriptára. Csak a nők részére. (Gúnyosan pislogott az átellenben ülő báró Kramlyra.) Igen, a mi csontjaink a csatatereken hevernek, kedvesem, és meg vagyok győződve, minden csont megmozdulna, ha egy Csapiczky nem azt tenné, ami kötelessége egy Csapiczkynak. Íme, leányom, vegye tőlem jó szívvel némi tűpénzül e hatvanezer forintról szóló kötvényt.
A szegény Katica azt se tudta, mit beszélnek, csak átvette az írást és ott tartotta, morzsolgatta kezében a keszkenővel együtt.
A társaság pedig tombolt, ujjongott.
- Igazi gavallér - kiáltá Garzó Pál -, az is lesz, míg csak egy foszlány van belőle.
- Úr az úr pokolban is - jegyzé meg Pruszkay György de genere Tass.
Sokan fölugráltak és rohantak gratulálni a vőlegénynek. Magam is megváltoztattam nézetemet a jövőjéről.
- Most már én is azt mondom: le a tollal!
- Ön is azt mondja - mereszté rám a tekintetét bizonytalanul. Úgy rémlett nekem, hogy mondani akar valamit, de aztán mégis leküzdi és csak annyit kérd: - Miért mondja?
Mert ötvenezer forint még semmi, de száztízezer forint már valami. És végre is kényelmesebb újságot olvasni, mint írni.
Königgrätz apó majd a gyerekekhez rohant nagy lelkendezéssel: »Most már el vagytok látva derekasan, - saperlott, derekasan«, majd az öreg Csapiczkyt ölelte meg nagy szeretettel: »Lefőztél, kedves bruderkám, átkozottul lefőztél« és ismét hulldogáltak a könnyei. Csapiczky fitymálva vonogatta a vállát:
- Majd akkor látnád, Königgrätz, ha még megvolnának a Csapiczky-dominiumok. Úgy értem - tette hozzá óvatosan -, ha még mind megvolnának.
Olyanformán jött ki, mintha még vagy öt-hat dominium most is megvolna.
Ezalatt beesteledett. Egyszerre hozták be a gyertyákat nagy ezüst girandole-okban és a fekete kávét. Kezdődött az asztalbontás. A menyasszony és vőlegény elhagyta az asztalt, meg a tekintélyesebb hölgyek és urak, de a fiatalság, a jelesebb ivók, lármásan követelték, hogy ők itt ihassák kávéjukat, minthogy a post caffanumnak kell következni, amikor, elhullván a férgese, mint a kalitkából kieresztett madár, csapongva bontja ki szárnyait a jókedv.
Egy rész átalakul kártyakompániákká. Az öregebb hölgyek összeülnek egy-egy szögletbe a kanapéra, a zsöllyékbe és pikáns lében tárgyalják a mai nap élményeit. Hallani a suttogásokat:
- Csinos hozományt kapott.
Halk, elfojtott nevetgélés hasítja szét a szaggatott félszavakat. Aztán megint beszélnek, aztán megint nevetnek.
A háziasszony nincs bent, mert a menyasszonnyal még sok a baj. Az összes málhákat össze kell csomagolni és előre kiküldeni igás kocsin a vasúti állomásra. A menyasszony fölkeresi még egyszer, talán utoljára, szűzi kamrácskáját, leveszi a koszorút fejéről, a hófehér ruhát (melyről annyiszor lesz még szó egy hosszú élet alatt), lekapcsolja nyakáról a smaragdos ékszert, amit vőlegénye hozott, beteszi gondosan a tokba, aztán kiszemeli toilette-jeiből az úti ruhát, a mákszínűt, a legasszonyosabbat: ne ösmerjék meg a vasúton, hogy mi járatban van. A kalapok közül szintén a legalkalmasabbat válogatja. »Add ide, mamám, azt a feketét a bogánccsal.« »Ugyan, ne okoskodj, olyan öreget mutat.« »Éppen azért, mamám.«
Míg a menyasszony és a vőlegény átöltöznek, a szolgák kihordják az ebédlő bútorzatát, azaz ki kellene hordaniok, de a post caffanum-párt nem engedi. Nekik nem parancsol a gazda; vigye el a házát, ha tudja, de ők itt maradnak és nem engedik a kényelmes helyüket a táncolóknak.
- Hát semmi; secko jedno - hagyta rá Königgrätz apó. - A korhelyeknek igazuk van, azoknak a Jézus is kitér. Hordjátok ki a társalgószoba bútorait; ott lesz a tánc.
Meg is kezdte aztán maga Königgratz apó, öregesen aprózva Szlimóczkynéval, én magam az időközben útiruhában visszajött menyasszonyt forgattam meg a csárdásban; fáradt volt szegényke a nap izgalmaitól, pihegett. Azonkívül láttam, hogy Endre is előkerült és keresi, hát odavittem hozzá:
- Itt a menyecske; a magáé, átadom.
Endre félrehúzott az ablak-mélyedésbe.
- Egy lepecsételt csomagot teszek le a szobájába. Nagy szívességet tesz nekem, ha beviszi Eperjesre és holnap átadja a takarékpénztári igazgatónak, Kubányi Sámuel úrnak, és visszakéri a nála lévő térítvényemet. Megteszi?
- Természetesen.
- A dolog olyan természetű - jegyzé meg -, hogy csak biztos kezekbe adhatom.
- Nyugodt lehet.
Őrült sebesen rohant az idő. Észre se vettük, mikor csak előtoppant a legérzékenyebb szcéna ideje. A nagy kakukk-óra kilencet kakukkolt, a négylovas üveges hintó előállott az udvaron. Ámbár iszen látni nem lehetett, csak hallani a lovak kapálózását, a hám csörgését; szuroksötétség uralgott künn, hold nem világított, csillagok nem pislákoltak, terhes barna felhők jártak szanaszét, keresztül-kasul az égbolton, mint mikor barna festékek folynak össze.
A kártyaszobában, a korhelyek asztalánál mindenütt híre futott:
- Az új pár utazik.
Az egyik imposztor (persze a korhelyek közül) csettentett a nyelvével és elkezdte a torkát gargarizálni a következő kezdetű opera-áriával: »Oh, éj, te megtudod…«
Vigyorogtak, nevettek, de azért abbahagyták az ivást, kártyázást, mind betódultak a társalgóba, hogy meglássák még egyszer és elbúcsúzzanak.
Königgrätz apó éppen akkor adta ki a parancsokat, hogy tekintve a nagy sötétséget, egy lovas ember lámpával a hintó előtt lovagoljon, Krivday (eperjesi professzor, a fizika tanára), aki az imént húzott be egy nagy »zsinórt« és közlékeny lett, azt fejtegette, hogy a lámpánál, amit a lovas visz, csak a lovas lova fog látni, de a hintó kocsisa nem, pedig ezen gyakorlati cél elérése kontempláltatik; nézete szerint tehát a lovas lovának a farkára volna kötendő a lámpa.
A körülállók nevettek, de Königgrätz apó türtőztette magát és gyöngéden mondá:
- Kivihetetlen lenne, Krivday úr, bizonyára kivihetetlen.
A tanügyi bácsi fölfortyant:
- Önöknek nincsen érzékük a tudomány iránt, uraim. Ki kellene számítaniok a fény erejét, hatását, s mindjárt láthatnák, hogy a ló farkán van a lámpásnak a helye.
- Ugyan, ugyan, Krivday úr! De hátha a ló elkezdi magát legyezgetni a farkával, mi lesz akkor a lámpással?
Krivday megvetőleg morgott valamit a tudományok mellőztetéséről az úgynevezett középosztálynál, aztán ő is oda somfordált, ahol a legnagyobb volt a tolongás, ahol a menyasszony búcsúzott érzékenyen a mamájától, görcsösen átfogván a nyakát; csókolta, amerre érte: arcát, szemeit, ajakát. Ejnye no. Hol van a vén Sipeky? Most mondaná, hogy nem szeretne anya lenni.
Csak a platinát lehet még jobban nyújtani, mint egy lakodalom leírását. De miután az új házasok elutaztak, nem érdemes többé.
A mulatság még folyt, az ifjúság táncolt, a komolyabbik elem ferblizett, a szolgák folyton hordták a fekete kávékat, likőröket, quaterkákat, éjfél után pedig korhely-levest, pirítós-kenyeret, limonádét s mindenféle csillapító és stimuláló szereket. A háziasszony a fekete kávé mellé egy ibrik csokoládét is szervíroztatott, mindenkit rábeszélve, hogy egy kanálnyit tegyen a findzsájába a kávé közé.
- Majd meglássa, milyen kellemes ízt ad neki. Én eleinte nem akartam hinni a Stefinek, ki így itta az anhalti hercegnél. De valóban fölségessé teszi. Ah, a hercegek! Tudják ám ezek, mitől döglik a légy.
Sohase láttam olyan elegáns, nagylelkű ferblit, mint itt. Úgy bántak a pénzzel, mintha mindegyiknek egy bankóprése volna otthon. Ha valaki behúzott egy nagy zsinórt, valóságos gyönyörűséggel szemlélték a játékos társai, mintha szívből örülnének a sikerének. »Hurrá! derék egy húzás volt, de nem bírtad eléggé kiaknázni a kártyádat, még vissza kellett volna vágnod«, csak aki nyert, söpörte be a bankóit mogorván, kedvetlenül, mintha restellné, hogy a szerencse olyan utálatosan segíti. Néha elfogyott valamelyiknek a pénze s beállt a »hozom, viszem«, de milyen előkelő volt e körben »Hozom« úr is. Egyebütt a játékosok réme, itt azonban »Hozom úr« grand-seigneur volt. Míg ott ültem mellettük, Bogozy bácsinak fogyott ki a pénze, harminc forinttal volt megterhelve a kasszában, melyet Keviczky húzott be, de genere Kund.
Bogozy bácsi kivette a tárcáját.
- Tudsz váltani, fráter, egy ezrest?
- Dehogy - felelte Keviczky kelletlenül. - Magunknak is kell az aprópénz.
Senki se tudott váltani egy ezrest, ami valóságos dühbe hozta Bogozyt.
- Koldus kutyák vagytok - morogta -, a szerencséhez kell fordulnom - s addig hozomozott, hogy mire újra visszatértem az asztalhoz, már egy garmada pénz hevert előtte.
A többi asztaloknál tarokk folyt, sokkal kisebb pénzben, mint a ferbli. Itt hát szabad volt minden unform, diplomatizálás, ravaszkodás, mert itt nem a nyereségvágy játssza a szerepet, hanem a »virtus«. A gavallér érzi az ilyen finom distinkciókat. Kifecsegtek mindent, persze in Blumen. A »rövid«, aki kiadott, fejvakarva dohogta: »Melyik vízben fúljak meg?« (Ez annyit jelentett, hogy nincs szenglije.) »Vígan dudál a portugál«, azt teszi, hogy jó szín van híva. Ha a »hosszú« partner valamelyik szín kiadásánál azt jegyzi meg: »Csapatosan jár a varjú«, nyilvánvaló, hogy sokadmagával van a kiadott szín. Ha ellenben azt hajtogatja »Mein Herz, was willst du noch mehr?« a bolond is kitalálhatja, hogy herzet kell visszahívni. De minthogy ezt a tarokk-»tolvajnyelvet« maga a fölvevő is csak olyan jól érti, mint az ellenséges partnerek, a fecsegés nem képez a kártya-kódexek szerint inkorrektséget, mert egyformán árt és használ mindenkinek. Érdekes megjegyezni való, pszichológiai szempontból, hogy kritikus helyzetekben egyszerre tótra fordítják át a diskurzust, ami megint nem »dolus«, csak a velük született ösztön, mert mind a négyen tudnak tótul.
Folyt hát a tánc, a játék, az ivás egész a kakasok megszólalásáig. Akkor kezdtünk aztán egyszerre haza kászmálódni; ámbár Königgrätz apó és a neje akkor is rimánkodott, hogy ne rontsuk a társaságot.
- De hiszen mindjárt virrad.
- Dehogy, dehogy.
Königgrätz apó minden órát megállíttatott, hogy ne konfundálják a vendégeit.
- De hiszen szólnak már a kakasok.
- Nem a reggelt kiáltják azok, bruderkám, de siránkoznak; sok elpusztult itt ma a nemzetségükből.
Mindegy; a tömeges és határozott föllépésnek sikere lett; hajnal előtt végre megpuhult az őrnagy s nagy rimánkodásunkra megadta a placetet az ukázhoz, hogy a kocsisok fogjanak be. Nem szívesen tették, mert mind jól helyben volt hagyva.
Nagy lassan előálltak sorba a pompás sallangos, cifrahámos négyesek. Gyönyörűség volt végignézni rajtok, amint szerszámozták az udvaron. Futkostak a homályban a lámpások, mint a bolygó tüzek. Egy-egy ló fölnyerített, egy-egy kocsis elkáromkodta magát; nem találta meg vagy a kantárt, vagy az ostort.
- Hát engem ki visz el Eperjesre? Mert az én gazdám már messze jár.
- Én, én, én.
Egyszerre hatan is ajánlkoztak. De minthogy a Bogozy fogata állt elő elsőnek, annak a kocsijára vitettem a bőröndömet.
Csak mikor már felültünk, jutott eszembe.
- Ejnye, hiszen te nem mégy Eperjesig.
- De oda megyek.
- Hogy-hogy! Ha jól tudom, tegnap Sóváron túl csatlakoztál hozzánk, valamelyik közbeneső faluból.
- Az igaz, de mégis Eperjesre megyek; bent kell lennem kilencre a hivatalban.
- Úgy? Te hivatalnok vagy?
- Sajnos - felelte Bogozy sötéten.
- És hol?
- A törvényszéknél - mondá kelletlenül.
- A törvényszéki elnök?
Fölkacagott kedélyesen és hátba ütött.
- Iktató vagyok a telekkönyvnél… ha éppen tudni akarod.
- Ne bolondozz! Engem föl nem ültetsz. A telekkönyvi iktatók nem járnak négy lovon.
Bogozyt a bor beszédessé tette és őszintévé.
- Adj egy kis tüzet - mondta és rágyújtott egy szivarra.
Csöndes volt az éj és koromsötét; egy csepp szellő se fújt, a gyufa szépen égett, mint a szobában. Balról a lazsányi erdő suhogott szelíden, rejtelmesen, hátunk mögött tíz-tizenkét négyes fogatnak a dübörgése verte föl a mélyen pihenő természetet, hogy szinte vonaglani látszott a lovak dobajától a föld s a szerszámok csörgésétől, a csöngettyűk csilingelésétől ébredezett az erdő.
- A négyes fogat! - tért vissza a témára Bogozy. - No persze, a négyes fogat. Festve van, bruder. Mondhatom neked, hogy csak festve van és csak a lámpáknál látszik. De te még »zöld« vagy, atyámfia. Becsületemre, zöld vagy, cimborám. Oh no, majd meglátod a virradatnál, hogy miképp olvadnak le a négyesek. Hehehe. Mondhatom neked, hogy kapitális gyerek vagy. Mindamellett adj még egy gyufát. Hallottál-e már valamit, amice, a Hatvani professzorról?
- Hogyne!
- Hát azt tudod-e, mikor egy nagy lakomáról hazaszállíttatta a vendégeit, mindeniket pompás csörgős szánon, négylovason. Reggel aztán otthon találták magukat a küszöb előtt és a nadrágjuk nagyon el volt kopva, mert úgy húzta őket az ördög a lábuknál fogva a kövezeten - már amennyiben van Debrecenben kövezet… 
- Erről csakugyan olvastam.
- No hát, látod, ilyen ördögünk van nekünk Sárosban, és majd nézz meg minket reggel, ha megvirrad. Én különben már a szomszéd faluban kezdek vedleni. Majd meglátod. Hé, János - rázta meg a bakon bóbiskoló inast -, messze van még Vándok?
- Egy jó félórányira.
- Bolond vagy, itt kell lennie.
- Jól ismerem a falumat, nagyságos uram, meg a vidéket. Vándok még messze van.
- Hát akkor micsoda falu van itt a közelben?
- Nincs itt semmi.
Hatalmas kutyaugatás hangzott föl erre vagy ezer lépés távolról. Nem is egy kutya ugatott, de öt-hat felelgetett egymásnak kisebb-nagyobb distanciákról, ki véknyabban, ki vastagabban.
János a szemeit dörzsölte.
- Gubó legyek, ha mégis nem itt van a falu - és csodálkozva meresztgette szemeit a szürkülő éjszakába.
Bogozy vidáman lökött meg oldalba:
- Ezt ugyan bolonddá tettem az ugatással - súgta (mert hasból tudott ilyen nagy művészettel ugatni), aztán megint vakkantott egyet-kettőt, mindig közelebb-közelebb, de a falu csak mégse akart előjönni, ami még nagyobb ámulatba ejté Jánost, aki most már egyenesen a kísértetekre fogta rá a szemfényvesztést, s vacogó fogakkal kapaszkodott a bakülés vassorompójába.
Nagysokára mégis megérkeztünk Vándokra; egy ötablakos cserepes ház előtt megállott a kocsi. János inas leugrott a bakról, lekapcsolta az első két lovat és nyugodalmas jó éjszakát kívánván, elvezette a csikorogva nyiladozó kapun.
- Tiszteltetem Weisz urat és köszönöm - kiáltá utána Bogozy, aztán engem figyelmeztetett: - Hát látod-e, miképp kezdődik a vedlés? Az inas és a két ló már elolvadt.
- Ahá - hebegtem fölrezzenve és a lóléptek irányába tekintve -, de mi az a fehér mellettük?
- Hát az, barátocskám, a János ingben és gatyában, mert az inasi gúnyáját levetette, itt hagyta; nem az övé. Itt semmi se nem úgy van, amint látod.
- Úgy? A ruha a tied. 
- Az se nem - dünnyögte -, az is kölcsön van kérve.
Ilyenkor, ha elhagyta magát és nem vigyázott, igen rosszul beszélt magyarul, de ha összeszedte az eszét, alig ejtett jelentékeny hibát. Feje lehanyatlott mellére, ő se volt vasból, egy-egy hortyantás jelezte, hogy egy boldogabb létben kóborog, nyála végigcsurgott a szakállán, haja kuszáltan csüngött le homlokára; csak a zökkenéseknél tért vissza az álmok országából Sárosba; fölpislantott, de ismét behunyta a szemeit. A két ló pedig vígan kocogott tovább a poros úton. Most már sűrűn jöttek a falvak, Gortván hallottam a búcsúkurjongatásokat, melyek nyilván az öreg Csapiczkynak szóltak, de eszemágában sem volt megállítani a kocsit. Hajnalodott. Mindjobban ki lehetett venni az utat, a mezőket, melyeken csak a kukoricaszárak és a mákok meredeztek hellyel-hellyel, mintha egy század panganétos katona állna ott haptákban. Az ég pirkadni kezdett keletről, s csípős hajnali szél zörögtette az útszéli fák gallyait; szemlátomást fehéredett a természet, de ez a fehérség rosszabb volt a feketeségnél; köd volt, mely leöntötte a falusi házakat (mintha tejben legyek úszkálnának), beborította a Simonka hegygerincét és eltakarta az utánunk jövőket. Semmit se lehetett látni, csak a kocsist, a hortyogó telekkönyvi iktatót és a lovak hátulsó lapockáját.
A Sóvárra vezető keskeny úton valami bolondos útbahajló gally megcsapta a Bogozy arcát; fölserkent.
- Miféle szemtelenség ez! Ejnye!
Kitörülte szeméből az álmot és szétnézett. Most már egészen világos volt, a köd is foszladozott, Eperjes tornyait látni lehetett.
- Mi az ördög! Hát már itt vagyunk? Bastrancia! Jól mennek ezek a lovacskák. Hanem itt jó lesz megállni, várjuk be a korcsmánál a többieket. Egy kis törkölypálinka valóságos balzsam lesz most. Hé, Pali, megállasz a korcsmánál!
A sóvári korcsma, melyet egy lefityegő borókaág ékesített, még zárva volt.
- Ugorj le, Pali és rúgd be az ajtót.
Pali kocsis leugrott és elkezdett dörömbözni, mire nagynehezen kinyílott az ajtó és előcsoszogott papucsban, pongyolában egy nagyszakállú zsidó. Megpillantván az úrias phaetont, levett sapkával közeledett és bemutatta magát:
- Én Kohn vagyok.
- Én nem vagyok - viszonozta Bogozy a bemutatást arisztokratikus gőggel. - Hozzon egy messzely törkölypálinkát.
Nemsokára csakugyan kibontakoztak az utánunk jövők. De szent ég! Hova lettek a fényes, nyalka ekvipázsok?
Csak vagy négy kocsi jött, de mind kétlovas s azokon hatan-heten ültek, összegyömöszölve, mint az arató tótok. A hetyke, ragyogó nevű urak, a Keviczkyek, Pruszkayak, Nedeczkyek, Niczkyek, akik mind külön fogatokon mentek tegnap, s úgy indultak vissza ma. Hát csakugyan valami gonosz dzsin nyelte el a prüszkölő, tüzes lovaikat, tarsolyos, cifra huszárjaikat útközben, mint ahogy Bogozy mesélte. A kocsik mellett Domoróczy Pista lovagolt, hanyagul eleresztve a Blackston kantárját. Maga a hírhedt Blackston se látszott nekem most a Metternich istállójából valónak (tegnap a fölcsigázott illúzió, ma a szétfoszló illúzió szemüvegén át nézegettem). A feje se szép, fűzött lábszára van, a bokája nem elég széles, a csüdje nagyon meredek: szóval, közönséges olcsó ló.
Az utolsó kocsiban ültek a legtöbben. Jézus Mária, kik lehetnek? Nini, a cigányok, az eperjesi banda, hátul a cimbalom odakötözve a saraglyához, elöl a brúgó, mint egy nagy kürtő.
A korcsma előtt szivélyes volt a találkozás.
- Jó reggelt, fiúk, jó reggelt! - A gavallérok leugráltak, üde mosollyal, kifogyhatatlan kedéllyel, csillogó lélekkel, de az orcáik, ruháik gyűröttek voltak, az inggallérok piszkosak. Nem tették rám többé azt a végtelenül előkelő benyomást, amit tegnap.
- Hollá, korcsmáros, törkölypálinkát! (Hm, tegnap még a Prunelle Naltet se volt nekik elég jó.)
Jöttek az üvegek sorba. Kohn nem győzte hordani: Kohnné is kibújt a vackából és segédkezett. Domoróczy nagy kedvre szottyant:
- Hej, more, elő azokat a szerszámokat! Hamar valami szomorú nótát! A legszomorúbbat.
Egy pillanat nem sok és kézben volt hegedű, brács, fuvola, minden. Babaj, a prímás, ravaszul mosolygott, aztán rárántotta a Gott erhaltet (mivelhogy ez volna a legszomorúbb nóta).
Az urak kacagtak a Babaj tréfáján, szinte a hasukat fogták, de a lovaikra nagy hatással volt; egyszerre csak elkezdték ütemre mozgatni a nyakukat és a lábaikat, a Domoróczy paripája pedig nekiiramodott ezekre a hangokra az exercirozásnak, megszegte a nyakát a szügyibe és olyan szabályos pirouetteket vágott ki, hogy egy generális is megbámulhatta volna.
- Mi lelte ezeket? - kérdém csodálkozva.
Bogozy a fülembe súgta:
- Hát nem látod? Csupa honvédlovak; az aerariumtól kikölcsönözve.
Nagy hályogot rántott le a szememről. Egyszerre megteltem mindenféle gyanúval, s amint újra fölcihelődtünk a kocsikra, az Eperjesig tartó rövid úton keresztkérdésekbe fogtam Bogozy uramat.
- Hát ezek az urak hova mennek? Hiszen ezek mind a falukról jöttek tegnap.
- Mert még tegnapelőtt oda mentek ki, összekészülődni a lagzihoz, de voltaképpen egyszersmind eperjesi hivatalnokok.
- A Pruszkayak is?
- Azok a kataszternél vannak.
- Lehetetlen! - És Domoróczy?
- Ő írnok a megyénél.
- Hát Keviczky?
- Ellenőr az adóhivatalnál.
- Szűnj meg, öreg, őrültté teszel.
Bogozy a vállát vonogatta és a szemem közé fújta a szivarfüstöt.
- Hát azok a négyesek - kiáltám -, az a pompa, a fény, a ragyogás, a havanna-szivarok és minden, minden?
- Füst és pára. A négyesek ki voltak kölcsönözve. Innen a szerszám, onnan az első két ló, amonnan a hátulsó két ló, egy negyedik helyről a tilbury vagy a sandlaufer.
- De hisz ez valóságos csalás!
- Paperlapap! - vágott közbe Bogozy hevesen. - Ugyan kit csalnának meg? Hiszen mindenki tudja a másikról, hogy nincs négy lova. E jó fiúk mindössze a formákat tartják meg velem együtt… a szép ősi formákat. Hisz ez olyan kedves. Mi rosszat lelhetsz ebben?
- Csak nem akarod azt mondani, hogy az őrnagy ötvenezer forintja… 
- Nos igen, az is csak egy forma.
- Mit? A kötelezvény… 
- Nem ér öt garast. Königgrätznek egyebe sincs e kerek földön, csak a kis nyugdíja. Elég címeres szamár volt, hogy nem valami okosabbat kért a királytól, mint a kamarásságot; megkapta volna. De hát a szegény ördög olyan hiú, mint egy vén hofdáma… 
Izzadság csurgott a homlokomról, szemeim tágra dagadtak a csodálkozástól.
- No, ez szép egy história. De az öreg Csapiczky kötelezvényével csak nem úgy van?
- Oh jaj - nevetett Bogozy, olyan jóízűen, mint egy zuhatag -, még úgyabban! Csapiczkynak idáig ér az adóssága.
És mutató ujjával az ádámcsutkáját birizgálta.
- De így lefőzni szegény új házasokat! - tűnődtem, újra és újra visszatérve e csodálatos szemfényvesztéshez, és végiggondolva az eseményeket.
- Ostobaság! Az új házasok igen jól tudták, hogy azok a kötelezvények nem érnek egy hajítófát sem, de nekik is tetszett, őket is gyönyörködtette a forma előkelősége.
- És a vendégek?
- No, azok is mind tudták.
- És mégis ujjongtak, lelkesedtek.
- Természetesen. Mert mi, sárosiak, nem érünk rá a szegénységünkre gondolni, ahelyett örökké abból tartunk főpróbákat, hogyan csinálnánk, ha gazdagok lennénk. És ha sikerül az előadás, örülünk neki, tapsolunk magunknak, s ha látjuk, hogy valóságnak tartja az idegen, tudjuk abból, hogy hiba nélkül játszottunk.
- Megállj csak - kiáltám, a kezét megragadva -, eszerint a Párizsból jött ferslágban… nem a Chatelot ruhái voltak… 
- Dehogy. Nincs is ott Chatelot nevű szabó. Egy jó ötletke az egész. Mindössze annyi igaz, hogy az a ferslág valóságosan egy ferslág volt. De végre is - szólt és most egyszerre váratlanul kevélyen fölemelte a fejét - ez itt szokás minálunk és a szokások mindenesetre tiszteletreméltók, édes bruderkám. Ami pedig a dolog érdemét illeti, hát ha nem is egyiké, másiké, vagy azé, akinél látod, de okvetlenül valakié; a fény, a pompa, a ragyogás az elevenség, a finomság, fesztelenség és kedélyesség, az úri allure-ök, a lovak, az ezüstnemű, a griffek, a tónus nemessége a mienk mindnyájunké. Csak szét van osztva és ha azt bizonyos alkalmakkor mesterségesen egy rakásra hordjuk, kinek mi köze hozzá? Igaz-e vagy nem? De már itt vagyunk. Hová parancsolod, hogy letegyelek?
***
A tegnapi vendéglőbe szálltam be, s mielőtt délben hazautaztam volna, délelőtt fölkerestem Kubányi Sámuel igazgató urat a takarékpénztár helyiségeiben, hogy átadjam neki az Endre által rám bízott csomagot.
Apró púpos emberke volt, nyájasan mosolygott, mikor bemutattam magamat. Hogy megkínáljon, kivette szivartárcáját a zsebéből, melyen egy méh, a takarékosság szimbóluma volt emailokkal kirakva. Olyan furcsa volt a sok címeres tárca után, melyeken griffek, sasok, zergék és oroszlánok ágaskodnak, ez a méh… Egy méh? Sárosban? Mit szemtelenkedik itt egy méh?
Átadtam a csomagot, mondván, hogy ifjabb Csapiczky úr küldi.
Átvette, lefejtette róla a papírt; egy ékszertok volt; fölnyitván, futólag belepillantott.
- A smaragd-ékszer - és a kezeit dörzsölte. - A smaragd-ékszer - ismétlé és átadta egy hivatalnoknak, aki a sorompókon belül ült.
Én a térítvényt kértem vissza.
- Igen, igen, igen - szólt éneklő hangon. - Keresse meg a térítvényt, domine Brányik, az ékszert pedig csak hagyja künn… mert délután megint elviszik. (Újra a kezeit dörzsölte és jóízűen szippantott egy szintén méhvel díszített burnót-szelencéből.) Egy Vinkóczy-kisasszony esküszik holnap Lásztován.

A DEMOKRATÁK
1897-1898
I. 
SZERVUSZ, PALI BÁCSI!
Lehetetlenség ma demokráciáról beszélni. A hivatalos lap sűrűn hozza grófok és bárók kinevezését, ami, valljuk meg magunk közt, nagy abszurdum. Mikor szinte dübörögve közeledik a szociálizmus Európa népeinek nyakára, a milliárd fejű sárkány, mely mindent összetapos, mikor nagy államtudósok feje abban fő, hogyan lehet a nagytőkét, mint veszélyes daganatokat, egyenletesen szétoszlatni; akkor Magyarországon mintegy prémium tűzetik ki a nagytőkére - mert aki két-három milliócskára szert tesz valamiképpen (ha csúnya módon is), megkapja a hét- vagy kilencgombos koronát és a királyi meghívót a törvényhozásba.
S ha még csak a szociálizmus volna, arra még azt lehetne mondani, hogy messze van. De itt van a liberálizmus nehéz küzdelme az arisztokráciával, micsoda bolondság hát, hogy a táborunkból koronként áttesszük a legtöbb erőt összeszedett harcosainkat az ellenfélhez - hogy a fiainknak is legyen majd kivel verekedniök.
Nem okos világ ez a mai. De hát iszen a tegnapi se volt okos. És bizonyára nem lesz az a holnaputáni sem. Ebben van valami vigasztaló.
Azelőtt, meglehet, másképp festettek az emberek - de a belsejük csak ilyen volt. Én tudok egy igazi demokratát - magyar demokratát, és el is mondom a történetét.
Minthogy teljesen igaz a dolog, el kell hallgatnom a valódi nevét (hátha szégyenelné a família), de a követtársai, ha még van valaki életben közülök Szontagh Pálon kívül, tudom, ráösmernek. Vegyük, hogy Molnár Pálnak hítták - de a követek csak úgy szólították egymásközt:
- Hogy vagy, te demokrata?
- Hol jártál tegnap, demokrata?
Még Szemere Bertalan is csípős epigrammákat faragott rá - pedig ő is úgynevezett »szabad szellem« volt.
Szegény bocskoros-nemes famíliából származott, a nagyapja állítólag csizmadia volt és nem az igazi leveleki Molnárokból való, akikről az a genealógiai versike van:
Molnár de Levelek,
Mutatják e levelek.
Olvasta Voltairet, Rousseaut, olyan bolond tanokat szítt föl, hogy a tekintetes vármegye megijedt tőle, veszedelmes egy fickó, ne legyen itt láb alatt, felküldte Pozsonyba követnek. Ha nem lett volna nemesember, becsukják a vármegye tömlöcébe - ezzel lett volna vége.
Híres szép fiatal ember volt ez a leveleki Molnár. Csernovics Péterrel együtt uralkodtak a pozsonyi leányszívek fölött. Csernovicsnak pénze volt sok, Molnár Pálnak szelleme.
Hogy volt, hogy nem volt - régen elhaltak már azok az öregasszonyok, akik apróra tudták -, én csak a tényeket vonom össze, hogy a Szerencsy perszonális valamelyik bálján, melyen a palatinus őfensége is jelen volt, és ahol menüettet táncoltak, leveleki Molnár Pálba beleszeretett egy grófkisasszony…
Molnár Pál nagy demokrataságánál fogva természetesen nem adott semmit a grófi származásra, mivelhogy azonban a kontesz nagyon szép volt, és Molnár Pál csak nagy demokrata volt és nem egyszersmind nagy szamár, a kedves kis kaland kinőtte magát.
A huncut kis Ámor különben is segített rajtok. Nagy esze van annak. Szerencsy akkori bálján ugyanis jelen volt egy híres francia táncosnő, bizonyos Viganaux Mari, akiért lázban volt akkoriban az egész Pozsony, ahogy ezt Szentiványi György az ő diáriumaiban följegyzé. A szép Viganaux Mari a vendégek mulattatására szólótáncokat járt el az ő módos ingerlő kurtaszoknyájában (azóta nevezik az ilyen kurta szoknyát viganónak.)
A grófkisasszony apja, egy dölyfös oligarcha, heves szerelemre gyúlt Viganaux kisasszony iránt. A vén ló nagyobbat botlik, mint a csikó. Nemcsak szerette, de féltette is. Együtt akart vele lakni mindenáron, csak a leánya ne feszélyezte volna. A többi három leánya már férjnél volt, nagy uraknál, csak a Biri kontesz volt még itthon, a legcsinosabb, legkedvesebb. A grófnak nagyon alkalmatlan volt ez, nem is titkolta, így szólt egyszer az országház pipázójában:
- Ha az ördög eljönne érte, annak is odaadnám.
Az ördög pedig engedelmeskedik a nagy uraknak, valahogy odalökte maga helyett Molnár Pált, hogy az is hallja.
Hirtelen a gróf elé állt bátor arccal:
- Itt vagyok én, méltóságos uram. Adja nekem a grófkisasszonyt, meg fogom becsülni, és szívesen jön is hozzám.
A gróf dühbe jött, elsápadt és a hangja süvítő lett:
- Én az ördögöt híttam, amice, de maga csak egy Molnár. Miféle impertinencia az? Megbolondult kend?
A »kend« pedig nagy sértés volt azon időkben egy gróftól, még ha demokratának mondta is. Mert a demokrata is ilyen volt azon időkben. Molnár Pál elvörösödött, és mint a megvadult bika rohant a grófra. Jó szerencse, elfogták erőszakkal a követtársai. Pulszky Ferenc (tőle tudom ezt a történetet) és az Esztergom megyei Kruplanitz, kinek a nevére ez a kadencia keringett:
Der Ablegat Kruplanitz
Ohne Geist und ohne Witz.
Megakadályozták a tettlegességet, de a duellumnak meg kellett lenni. Meg is történt másnap hajnalban a pozsonyi városerdőben.
Előző este azonban Viganaux Marinál volt a gróf. Kettesben vacsoráltak, puncsot ittak; a Mari igen szép volt, igen pajkos, senki a világon nem tudott olyan kedvesen veszekedni, mint ő, ha a kis ökleit a csípőjére rakta, a gróf majd kiugrott ilyenkor a bőréből a nagy gyönyörűségtől.
- Bizony, nagy bolond vagy, öreg kecském (a grófnak olyan szakálla, olyan arca és olyan neve volt, mint a kecskéé), minek bántod azt a fiatal embert, aki nekünk jót akar. Ha elveszi a Biri konteszt, milyen pompásan élhetnénk.
- Lehetetlen odaadni, Mari. Megmozdulnának az őseim csontjai.
- Mit törődöl te azokkal a csúnya csontokkal, öreg kecském, hadd mozogjanak, te csak velem törődj és légy rajta, hogy elmehessünk, elvonulhassunk valahová, például Pestre.
- Ugyan eredj, ott a Széchenyi miatt restellném.
- Hát menjünk Bécsbe, jó papa. Ott berendezel nekünk egy kis házikót, egy kertecske is lesz a végében, ott csinálok egy virágpadot s magam ásom, magam gyomlálom. Jó lesz papa?
Kedveskedőn paskolta magnetikus tenyerével a gróf állát.
- Hm, Bécsben? - dohogott a gróf. - Ott a császár miatt restellném.
- Hát egyebütt, csak menjünk, okvetlenül menjünk. Prágát se bánom. De mennünk kell. Szabadulj meg a leányodtól.
- Nem lehet, nem adhatom egy Molnárnak.
- De mikor szeretik egymást.
- Mégse lehet.
- De mikor olyan szép fiú.
A gróf felugrott a díványról s incselkedve kérdezte:
- Talán tetszik magának?
Mari elpirult egész a füléig (akkor tudott elpirulni, amikor akarta), s zavartan dadogta:
- Nem, oh nem. Esküszöm, nem.
Lesütötte a szép kék szemeit és elfordult, mintha egy nagy titok lett volna kitalálva.
A vén főnemes meghökkent.
- Meg ne csalj, Mari. Te valami rosszban töröd a fejedet.
Erre aztán sírva fakadt Mari és sok hímezés-hámozás után bevallotta, hogy csakugyan tetszik neki a Molnár Pali, de hogy ő hű akar maradni a grófhoz, és azért rimánkodik neki, hogy menjenek innen, hagyják itt Pozsonyt, amilyen gyorsan csak lehet.
A grófra nagyon hatott a dolog, a haján keresztül beszivárgott a szívébe, mert a kis Viganaux folyton a hajában babrált, s ez jól esett a vén kecskének, másnap, midőn a párbaj után (a gróf kapott egy kis sérülést a balvállán, Molnár pedig a homlokán) kezet fogtak, a gróf ezt mondá Molnárnak:
- Látom, fiú, mind a kettőnknek a vérét. Bizisten, semmivel se kékebb az enyém. Vedd el hát a leányomat, ha akarod.
Így lőn, hogy a pozsonyi diétán az egyetlen demokrata beleházasodott a legnagyobb, leggőgösebb főnemesi családok egyikébe. Csúfolták is emiatt eleget a nagy demokratát, de hát szép felesége volt, s egy kis csipkedést el lehetett érte szenvedni.
*
A regényírók többnyire úgy építik fel a meséjüket, hogy az ilyen mezalliánsz nagy konfliktusokra vezet. Ne tessék nekik hinni, tisztelt olvasó - az arany feloldódik a sósavban és a salétromsavban, az ezüst a salétromsavban, a főrangú kötelék pedig feloldódik a szerelemben - de nagyon melegnek kell lennie.
Molnárék jó házaséletet éltek, egyáltalában lehetetlenség lett volna róluk történetet írni, ha az öreg gróf meg nem hal.
Az öreg gróf azonban meghalt. Nem ugyan mindjárt, hanem vagy tíz év múlva.
Nem valami regényesen, nem is Viganaux miatt - ki tudja, hányadik határon és hányadik kézen járt már akkor a kis Viganaux! Egyszerűen meghalt cukorbetegségben. Mindég szerette őméltósága az édeset.
A halála után nagy osztozkodás következett. A felvidéken két uradalma volt, erdőségei, gyárai, az alföldön egy nagy búzaöntő birtok, gazdag halastavak, Erdélyben egy regényes vadászterület.
Lányai, vejei egy napon összegyűltek az alföldi kastélyban, meghallgatni a végrendeletet és felosztani a vagyont. Mindegyik magával hozta az ügyvédjét is, a legszájasabbat, akit ösmer. Hát ez éppen elég volt, hogy ha a legvilágosabb is a helyzet, összevissza zavarják a disputáikkal.
Molnár Pál sohase látta még előkelő sógorait, a lakodalmára annak idején egy sem jött el: most álltak először szemtől szembe.
Biri grófnő mutogatta be nekik a férjét.
- Ah, maga az - mondá Z. gróf nyafogó hangon és föltette monokliját. - Áh, áh, áh!
F. báró (a Franciska grófnő férje) leereszkedően nyújtotta oda a bal keze két ujját.
- Szaperlott, az új sógor. Szaperlott. (Az ujjával pattantott, aztán megfordult.) No, mindegy.
Az uradalomra gondolt, ami jutni fog neki. Hát mindegy. Azután arra gondolt, hogy az új sógornak is egy uradalom jut és félhangosan dörmögte: mégiscsak szemtelenség.
A harmadik sógor, egy rőthajú fonnyadt alak, gróf Livánszky, akinek »zu kedves« a spitznameja a főrangú körökben, hanyatt feküdt a pamlagon és a göndörszőrű fehér mopsz kutyájával játszott. A kutya ugrált a hasán, a sógor pedig csiklandozta a kutya hasát. Roppant mulatság volt az.
A bemutatásra meg se mozdult, csak a szemeit hunyta be és a fogain keresztül hápogta:
- Avnyav tyavav tyav.
A »zu kedves« arról volt nevezetes, hogy a feleségén, Fanny grófnőn kívül senki sem értette, amit mond. Csak a grimaszai és kézmozdulatai után lehetett a környezetének kitalálni. A nagy nyegleség miatt semmi emberi nyelvet nem beszélt. Különben főispán volt egyik felvidéki megyében, s állása betöltésében nem mutatkozott semmi kívánni való.
Molnár Pálnak fejébe tódult a vére ezekre a bemutatásokra, a kiszámított szemtelen dölyfösségre, melyet a sógoroktól tapasztalt, de csak türtőztette magát, véresre harapta az ajkait; a Boriska szelíd, kérlelő nézése lefogta a lázongó érzéseit.
A báró sógor, egy megrögzött fecsegő, legalább szóba állt vele, de minden szavával csípte, marta.
- Hát osztozkodunk… Lesz szépen. Hm. Mi? Sok pénze fogja lenni, Herr von izé - Kovács…
- Molnár a nevem.
- No, mindegy. Also Molnár… Mit fogja csinálni, barátocskám, azzal a sok pénz? Hm. Mit?
Molnár Pál felpattant indulatosan.
- Én nem vagyok az ön barátja, hallja-e?
- Quel diable! No, és miért nem?
- Mert én nem szoktam majmokkal barátkozni.
Boriska grófnő látta, hogy veszedelem készül. Odaszökött az urához: »Pali lelkem, ne ijessz meg, ne tüzeskedj!«
- Nem tűröm ezeket. Eredj innen.
Melle zihált, a halántékai lüktettek, minden ízében reszketett. El akarta magától lökni az asszonyt, de az a nyakába fonódott és azt súgta neki elpirulva:
- Majd meglátod, megharagszik a kis jövevény. Tedd meg a kis jövevény kedvéért, nyeld el, amit mondanak. Tudod, az orvos mit mondott, hogy nem jó lesz a kis jövevénynek, ha én megijedek.
Erre lecsillapodék Molnár Pál. Nagy úr volt az a kis jövevény, még itt se volt és már ő parancsolt. Molnár Pál még mosolygott is, az igaz, hogy keserűen. A báró sógor pedig kacagott, úgyhogy polkát járt a teremben a nagy kacagásban. Dőlöngélt jobbra-balra, mint egy részeg szúnyog.
- Hahaha! Hörst du, zu kedves! Ein Cavalier!
A »zu kedves« ásított egyet, s valami artikulálatlan hang megint hallatszott, de nem bizonyos: a kis mopsz nyiffantott-e, vagy ő.
De Molnár most már föl volt páncélozva a kitörés ellen; a meggyülemlett harag, amit a felesége belefojtott, egy hirtelen elhatározást érlelt meg benne, fogta a kalapját, távozott a teremből.
Künn még jóformán le se szerszámozta a lovakat a kocsis, midőn egyszerre felhangzott a gazda szava:
- Fogj be, Marci!
- Még nem is ettek a lovak, tekintetes uram.
- Csak te mégis fogj be!
A teraszon ott pipázgattak az ügyvédek nagy, cifrakupakos tajtékpipákból (még akkor nem igen volt szivar) és disputáltak. Előcsata volt ez a délutáni nagy jelenethez, mikor majd a végrendeletet felolvassák és felosztják az ingóságokat, esetleg az ingatlanokat.
Leveleki Molnár magához intette a saját ügyvédjét, Mali Pétert.
Jó prókátori név; ha magyar világ volt, az á-ra tette az ékezetet, és akkor magyarul hangzott: Málynak, ha ellenben rossz idők jártak (s többször jártak ilyenek), az i-re tette az ékezetet, lett Mali (tótul: Kiss).
- Hát rendben van-e a meghatalmazásod? - kérdé az ügyvédtől. - Mert én elmegyek.
- Most? Hová? - csodálkozék az ügyvéd. - Nem várod be az osztozkodást?
- Nem, az eltarthatna napokig.
- Valószínű.
- No, én pedig ezekkel a pimaszokkal nem leszek egy óráig se egy fedél alatt, hanem itt hagylak téged, végezz el mindent a legjobb belátásod szerint.
- Történt valami?
- Nem. Csak meggondoltam. Sok nekem három mágnás. Majd elküldöm az utasításokat, ahonnan onnan, s majd megírom, hová értesíts a történtekről.
Mály elgondolkozott egy percig, s aztán szokott modorában kezdte fejtegetni:
- Csakugyan célszerű, ha itt nem maradsz, egyrészt, mert gyönyörű az idő, és öröm ma utazni, másrészt, jószívű vagy és puha lélek, okvetetlenül lefőznének a sógoraid; a harmadik indokom az, hogy ha neked három mágnás is sok, ha a végrendelet végrehajtó, gróf Dessewffy, délután megérkezik, hát négy mágnás lesz; a negyedik indokom, hogy nekem magamnak elég nagy szájam van húsz gróf ellen is; az ötödik indokom, hogy te csak akadályoznál a prezenciáddal, mivelhogy néminemű machinációkkal szemben nekem is machinációkhoz kell nyúlnom; a hatodik…
- Ugyan, hagyd a pokolba! Ha nem volna egyetlen indokod, én akkor is elutaznám.
De Mályt nem lehetett megakadályozni, hogy vagy húsz indokot még fel ne soroljon. A legegyszerűbb adóssági keresetnél is, ahol világos, tiszta kontraktus bizonyította a követelést, árkusos beadványokban bizonyította a tartozás fennállását, mondván, tartozik, mert kölcsön vette a pénzt; mert kontraktus van róla; tartozik, mert maga is beösmerte az alperes, de föltéve, ha nem volna kontraktus és ha nem ösmerte volna be, akkor is tartozik a következő okokból, s itt néha hatvan-hetven okot is felsorolt. Az adjunktusai váltig kérdezgették: »Minek az a sok hiábavalóság a keresetben, principális úr, hiszen az adóslevél maga is untig elegendő.« Mire a híres prókátor fölényes mosollyal válaszolta: »Magok azt nem értik, amici. A szakma, szakma. És a handa-banda a szakma kiegészítő része. A jó fiskálisnak nem elég csak az okos argumentumokkal élni, azzal a hittel kell a kérdést kezelni, hogy a bírák nagy szamarak.«
Egy huszár ácsorgott künn a folyosón, a megboldogult öreg gróf hű szolgája, akit még Pozsonyból ismert Molnár.
- Menjen csak be, János, és súgja meg a feleségemnek, hogy jöjjön ki egy percre, várom a parkban.
Molnár kezet fogott az ügyvéddel, aki iskolatársa volt Losoncról.
- Most már eredj, disputálj tovább a kollégáiddal, nekem a feleségemmel lesz egy kis beszélgetésem.
- Mikor találkozunk? - kérdé a prókátor.
- Valamikor - felelte rejtélyes mosollyal. - Majd hallasz rólam hírt.
Azzal a parkba indult. Nyár vége volt. A fák levelei fonnyadtan, sárgán lógtak alá. Az alföldi lombok más betegségben szoktak kimúlni, mint a felföldiek: ezeket a perzselő meleg öli el, amazokat a csípős őszi dér. De nekik az mindegy. Szép park volt, messze híres. Ki nem lehetett volna találni aranyért, hogy emberi kéz csinálta-e a kastélyhoz, vagy pedig vadon nőtt erdőnek, és a kastélyt építették hozzá? A bokrok, füvek és virágszárak mind össze voltak kötözve békanyállal, mintha pajkos tündérek játszottak volna itt, s az ő finom selyemcérnáikkal egy kötegbe csapnának mindent, ami élt és virított, hogy Tél apó aztán a vállára vehesse az egészet és elcipelje.
A kuglizó fedelén egy gólyafészek ült tüskésen kiálló gallyacskáival, mint valami kozákcsalma. Az anyagólya fiai megnőttek benne, és éppen most szállította le őket, hogy aztán járni, röpülni tanítsa és mehessenek. Mert ők is mennek. Molnár sóhajtott. Hát mi is van abban, hogy elmennek? »Meg kell lenni.«
Egy szélroham futott át a gallyak között… Fázékonyan zörrentek össze, s megint lehullott vagy ezer levél. Ezek is mennek, mennek. Az anyagólya egyenkint hozta le csőrében a kicsinyeit és míg az egyikért fent járt, hogy a másik el ne szaladhasson, el ne tévedhessen, háttal fektette a gyepre, úgyhogy a fölborított ügyetlen fiók fészkelődött, hánykolódott, de a lábas oldalára nem tudott ráfordulni. Az anyai szeretet ezekben a keskeny, agyvelőnélküli madárfejekben is megtermi a furfangos ötleteket.
Molnár Pál elmélázott. Ezek legalább itt születtek! A saját gyermekére gondolt, a jövevényre, aki már útban van.
A Boriska grófnő léptei hallatszottak. Kip-kop. Olyan furcsán kongott a föld. Pszt, mintha mondana valamit. Pedig olyan kis lába van a Boriskának, hogy a föld talán nem is érzi. Kip-kop, kip-kop. A föld beszélni látszott, és Molnár értette. Marasztalja-e vagy panaszkodik? Mindegy, meg kell lenni.
- Mit parancsol velem az én zsarnok uram?
Meghajtotta magát, pajzánkodva, kislányosan, ahogy az apácáknál szokta növendéklány korában - pedig talán terhére is esett most, de nem a mosoly a szép kék szemekben.
- Hozd ki a mantillodat, Biri, és a holmidat, elutazunk.
- Most mindjárt?
- Mindjárt.
- Nem tréfálsz?
- Nem.
- Megharagudtál?
- Meg.
Boriska a férje vállára hajtotta a fejét, a búzaszín hajkorona a nyakát csiklandozta. Ilyenkor rendesen elszéledtek a felhők Molnár homlokáról, akármennyire haragudott, elnevette magát. »Eredj, te kis macska.« De most még csak sötétebb lett a szép férfias arca.
Boriska elszontyolodott s szemrehányón mondá, de még mindig kedveskedve, panaszos kunkogással:
- Hát már nem vagyok kis macska? Hát már semmid se vagyok én neked?
- Ha jó feleségem vagy - viszonzá ez szomorú komolysággal -, nem okoskodol, nem kérdezősködöl, hanem jössz.
Ez elég volt, egy szót se beszélt többet a grófné, csak beszaladt a kalapjáért, a köpönyegjéért és kivitette a táskáit, nem búcsúzott senkitől, s egy pár perc múlva kigördült a hintó kettőjükkel a kavicsos udvarról.
Az úton se tett kérdést, összebeszéltek hetet-havat, csak erről a gyors elutazásról hallgattak.
Este beértek Pestre, megháltak az Arany Sasban. Reggel így szólt Molnár a nejéhez:
- Útiruhát vegyél, szívem, mert Hamburgba utazunk.
- Jó.
Az egész úton, Hamburgig, valami különös idegenség férkőzött közéjük. Az asszony fölvilágosításokat várt, a férj szemlátomást kerülte a témát. Nehéz volt úgy lavírozni, hogy a jövő valahogy szóba ne jöjjön. Egy-egy célzás elröppent a férj szájából. Az asszony inkább az ösztönével fölfogta, s kínos nyugtalanság szállott a szívébe. Lassan-lassan az egymás tekintetét is kerülni kezdték, s örültek, ha idegenek szálltak be a kupéba - pedig csak egyetlen meg nem világított pont volt közöttük. Egy emberfejnyi fénygolyó az égen megmelegít egy világot, egy körömhegynyi homály a házasságban elhidegít egy életet.
De szerencsére, sokszor voltak idegenek, akikkel mulatságos volt még akkoriban beszélgetni, tőlük kérdezősködni - most már minden megvan a Baedeckerben. Utazni nem is érdemes -, a világ uniformisban jár. Ugyanazok az indóházak itt, amik a világ másik szélén, ugyanazok az utasok ugyanolyan sipkákkal és plédekkel. A magyar embert kiváltképpen szerették. Egzotikus ország gyermeke. Sok tarkabarkaságot tud mondani a hazájáról. Leveleki Molnár Pál följegyzé a naplójában (amely a kezeim közt van): »…Mindeneket elhittek Nékem jártomban-keltemben, csak aztat nem, hogy nálunk a juhokat fejik, és hogy a Kalocsai Érseknek háromszázezer forint évi jövedelme vagyon.«
De néhol az úton mégis magukra maradtak.
Az asszony úgy tett, mintha aludnék. Mély sóhaj szakadt föl egyszer-egyszer a kebléből.
- Valami bajod van, Boriska?
- Semmi, semmi.
A férj közelebb húzódott hozzá és a puha kezét a maga nagy tenyerébe vette - mint ezelőtt sokszor.
- Talán valami mondanivalód van? Miért vagy bizalmatlan? - kérdé szelíden az asszonyka.
- Majd Hamburgban. Mindent megtudsz Hamburgban.
Az asszony elhúzta a kezét és újra elaludt… azaz befordította az arcát a kupé párnája felé… s a kupé párnája nedves lett, másnapra megfakult azon a helyen.
Mikor aztán megérkeztek Hamburgba, leveleki Molnár Pál elvezette feleségét a csatornához, és így szólt azon időknek pátoszával - senki sem volt attól ment:
- Hát most már itt vagyunk, édes jó hitvesem, a válpontnál. Most már rajtad a sor dönteni, mit akarsz - velem jössz-e, vagy visszafordulsz?
- Miről van szó? - rebegte a grófnő reszketve.
- Én megutáltam az országot, Biri, és elhagyom.
- A hazádat?
- Igen, a hazámat utáltam meg. A levegőjét. A sógoraidat, a nővéreidet, és mindenkit. Én demokrata vagyok minden ízemben, és nem tudok ott élni, én megfúlok ott, megőrülök, megyek Amerikába.
- Mikor?
- Még ma!
- És mennyi időre?
- Örökre.
- Van szíved hozzá? Rettenetes!
- Hogy rettenetes-e vagy nem, az nekem mindegy, most csak az a kérdés, hogy velem jössz-e vagy hazautazol?
- Hát haza engednél?
Molnárné letörülte a patakzó könnyeit a keszkenőjével és fölemelte a fejét, az arca izzóvörös volt, mintha megtüzesítették volna.
- Haza engednélek-e? - felelt Molnár Pál, és megremegett a hangja. - Nem tudom. Jogom van‑e, hogy visszatartsalak, hogy elszakítsalak örökre hazádtól, tieidtől? Miképp vegyem? Erre a világra szól-e a hitvesi eskü vagy a másvilágra? Mert egy másik világba megyek. Holtomiglan ha szól, nem vagyok-e én már holt ezen a végtelen tengeren innen?
Boriska lehajtotta a fejét szomorúan. A tenger csapkodta a partokat haragosan, a beláthatatlan árbocerdőn mint színes pillangók röpködtek, kígyóztak a zászlók a szélben, a világ minden országának zászlói. Az őszies napsugár sárgás vásznakat terített ki a tenger ezüst mezőjén. Minden csak úgy folyt, éppen úgy, mintha nem is venné észre a fönséges közömbös természet ezt a kínos jelenetet.
- Ide hallgass, Boriska, jól érts meg. Nekem végre is könnyebben megy az ilyen. Elhatároztam, férfi vagyok, amit egyszer fölteszek, az szentírás. De még nekem is nagy dolog, és nem mertem neked otthon megmondani, mert hátha lebeszélsz. Ki mérte meg egy asszonynak az erejét, akit szeretünk? Féltem megmondani, míg a lábam a haza földjén állt. Te meg ő. Ő, a föld. Ti ketten. Ki tudja, mennyire meg tudtatok volna lágyítani. Hallgattam. De itt a tengernél nem félek már. A tenger szövetségesem. Túl rajta a sejtett part jó barátom. Mindig oda vágytam. Mindig Amerikáért dobogott a szívem, ahol egyenlőség van és szabadság. Ha te marasztalsz, a sejtett part hívni fog. Most már merek beszélni és búcsúzni. Ezért hoztalak ide, kedves Birim, ennyivel tartoztál, de ami már most következik, abban te határozz. Te gyenge nő vagy, egy idegen világban talán meg sem élnél, itthon rangod van, birtokaid, odaát csak Mrs. Molnár lennél.
- Hát a kis »jövevény«, Pali? - jegyzé meg az asszony végtelenül bánatosan. - Hát a kis jövevény?
Leveleki Molnár Pál megrázkódott, valami állati hörgés szakadt fel a melléből, s durván, erőszakosan ragadta meg az asszonya kezét.
- Velem jössz - hörgé dacosan. - Velem kell jönnöd.
A Biri grófnő szemei kigyúltak.
- Így szeretlek, Pál. Így, így.
Aztán hozzátette szelíden, megdicsőült arccal:
- Veled megyek, Pál.
- És sohase jössz többé vissza? - sürgeté szenvedélyesen, még mindig görcsösen fogva a kezét.
- Ahogy te akarod - és a vállára hajlott ott a tömérdek járókelők, sürgő-forgó matrózok, hajósinasok között.
Molnár Pál elmosolyodott. Napok óta először, s megcsípte a gödrös állat, mint otthon: »Eredj, te kis macska.«
*
Molnár Pálék kiköltözése az országból nagy szelet vert mindenfelé. Egy demokrata, aki megundorodott a főúri rokonok dölyfétől, rájuk csapta az ajtót és meg se állt Amerikáig. Kemény gyerek ez a Molnár Pál. Nagy karakter. Kár az ilyenért.
A nemes vármegye, melyhez szép levélben New-Yorkból küldte meg a követségről szóló lemondást - mivelhogy a hazában uralkodó arisztokratikus érzések ellentétben valának perszonális hajlamaival -, tudomásul vette, és elhatározta, hogy olajba festetik a nagyterem számára. Hadd írjon a vicenótárius Barabásnak. Az eset mindenképpen szenzációs volt, még a Magyar Kurír is megemlékezett róla, írván, milyen különös, hogy egy nemes ember, aki nem ölt és nem lopott, elmégyen idegenbe, amerikai söpredék népek közé, holott idehaza vicispán is lehetett volna.
Molnárék egy darabig New-Yorkban maradtak; oda küldte meg nekik Mály ügyvéd a rájuk esett készpénzt, hetvenezer forintot, azonfelül, nekik jutott az alföldi birtok.
Csak ezt a pénzt várta Molnár, hogy valamihez kezdhessen. Jowa államban, a Mississippi partján, vett egy darab földet. Ott éppen építkezések folytak. Egy pár ház már állt, de a kitűnő helyet sűrűn kezdték már szondírozni a beözönlő idegenek. Molnár tehát egy téglagyárat állított az építkezésekhez. Az üzlet pompásan ment. A házak rohamosan emelkedtek. Mrs. Molnár azt a tréfás megjegyzést kockáztatta meg egy napon, szoptatva a kis Molnár Mihályt, hogy itt a Bernáth Gazsi szúnyogjai garázdálkodnak. Amin Pál úr jóízűen nevetett, mert a Bernáth Gazsi szúnyogjai arról voltak nevezetesek, hogy ha egy téglát megcsíptek, az reggelig házzá dagadt.
Valóságos varázslat volt, mily gyorsan épült Davenport városa, és milyen jól ment a téglaüzlet.
De a yankeek orra sem pusztán a pápaszem elhelyezésére használtatik, hamar megszimatolták, hogy a tégla jól fizet, s csakhamar keletkeztek új téglagyárak, s a nagy versenyben lefelé szállott a téglák ára.
Nagy falragaszok hirdették naponkint, hogy itt és itt olcsóbban adják ezrét.
Bosszús lett mr. Molnár és amúgy magyarosan közbevágott, kihirdetvén még nagyobb falragaszokon, hogy nála ingyen kapni téglát. (Volt elég tőkéje az ilyen elmésségekhez.)
Erre aztán nem lehetett más felelet, mint hogy az építkezők megválasztották a városka első polgármesterének, és hogy a téglagyárosok szétfutottak, hogy a lábuk se érte a földet.
Amely mozdulatra ismét úgy mozdult mr. Molnár, hogy egyedül maradván a helyszínen, tetszés szerint emelé fel a téglaárakat.
Így lőn, hogy Molnár Pál amerikai gyorsasággal kezdett vagyonosodni. Az Ohio államban egy szép farmot vett. New-Yorkban házakat, Chicagóban telkeket, amelyeken sokat nyert, elannyira jutott, hogy a magyarországi birtok jövedelmét már be sem kívánta. Mály csak a számadásokat küldte el évenkint: ennyi és annyi az évi jövedelem. Ő aztán megírta, milyen jó célokra kell kiosztani; ide iskolát építsenek, amoda templomot, adjanak továbbá a kórháznak ennyit, az akadémiának ennyit (mert illik gyámolítani nemcsak a testi, de a lelki szegényeket is).
Parancsait pontosan teljesítették jó egyetértésben a jószágkormányzó és az uradalmi ügyvéd, megküldték a templomterveket és a költségvetést, s ha helybenhagyta, fölépítették. Mondják, hogy a templomok úgy néztek ki a terveken, mint a milánói dóm, a természetben ellenben olyanokká változtak, mint egy oláh kápolna - de hát iszen sokat mondanak, ami nem igaz.
És végre is, mit törődjék az effélével egy milliomos? Neki megérte a pénzt az az öröm, amit a jószágkormányzó leveleiben egy-egy ilyen passzus okozott: »Áldják, emlegetik szerte a hazában.«
Pedig bizony nem emlegette őt a kutya se. Volt itt egyéb emlegetni való. Fegyverben állott a nemzet, nyert és vesztett csaták hangulatában reméltek és aggódtak. Egyenlőség, szabadság volt itt is már, éppen mint Amerikában. A tekintetes KK és RR-eket elfújta egy üde széláram. Képviselőpolgártársak lettek a régi követpajtásai, ahogy ő álmodta azt valamikor. Akik még éltek közülök, ott ültek most a debreceni országgyűlésen és kikiáltották a köztársaságot. Somogyi Antal közbekiáltotta:
- Félek, nem sokáig fog tartani!
De erre megfelelt neki Majercsik Ferenc, akit »tót Robespierre«-nek csúfoltak egymás közt.
- Ha csak tartja egy-két ezer évig, az se nem semmi.
Aztán… hej, aztán! Én istenem, hogy is mondjam csak? Jött az a bizonyos tizenkét esztendő. Feketébe öltözött az ország, szürke gondolatokba az elmék. Nem volt már itt semmi fényes, csak a zsandárok sisakja.
És leveleki Molnár Pál még egyre építette az iskolákat, templomokat. Ostobaság! Ki emlegette volna ezért? Kellettek is itt már az isten számára házak! Hisz ő is elhagyta az országot.
Jönnek-mennek az évek, kifáradt a király balkeze, s kezdte apródonkint visszaadogatni a jobbjával, amit elszedtek. S különböző divatok támadtak. Egyszer csak azt a port kezdték tartani a legjobb illatúnak, amit a száműzöttek hoznak haza a csizmatalpaikon. Előbb azokat sajnálták, akik itthon vannak, most azok felé fordult a nemzet érzése, akik kívül vannak.
Persze, a Lánchíd téren a király-dombot építették a koronázáshoz - hoztak rá mindenünnen földet. Csak még az a föld hiányzott, ami a száműzöttek vándorsaruján van. Így énekelte a költő, szót fogadott neki a király.
A kerületek siettek képviselőknek választani a bujdosókat. Akiknek nem jutott igazi száműzött, azok megelégedtek talmival is, csak hazajövetellel járjon a dolog. Így választották meg régi megyéje egy kerületéből leveleki Molnár Pált is balközépi képviselőnek. A figyelem feléje fordult. Mesés gazdagságáról regék keltek. Huszonnégy éve volt már odakünn. Vajon hazajön-e?
A davenporti nábob azt felelte a mandátumra:
»Fogadást tettem magamban, hogy sohase megyek vissza többé. Nincs az a hatalom a világon, ami hazavigyen.«
Aminthogy meg is próbálkozék néhány évvel később a hatalom. Valamelyik belügyminiszternek, aki gazdag főispánokat keresett, eszébe jutott a hajdani pajtás: Molnár Pali, s megkínálta egy főispánsággal. Ezt is megköszönte, de el nem fogadta: »Itt akarok élni a demokrácia hazájában, és a csontjaim is itt porladjanak. Csodállak - írta odább a miniszternek -, hogy én jutottam eszedbe. Hát már kifogytak volna az összes grófok és bárók országotokban?«
De azért gondolt a hazájára. Egy testes kötet munkát írt a demokráciáról és beküldte az akadémiának. Hogy jó volt-e? Nem tudom. Nem olvasta azt senki. De nem lehetett valami nagyon jó, mert az akadémia neki ítélte a nagydíjat. Mert tudja az akadémia, mitől döglik a légy. Biztos volt, hogy Molnár Pál megtízszerezve küldi vissza a díjat ajándéknak.
Számos jótéteményei miatt végre a legmagasabb kegy is rámosolygott; egy szép napon, éppen képviselőválasztások előtt (ilyenkor van a szezonja), megküldték neki a vaskoronarendet.
Az öreg úr, mert már bizony ősz ember (sok víz lefolyt azóta a Mississippin), becsomagolta a csecsebecsét és visszaküldte a miniszterelnöknek:
»Ne csináljatok belőlem, vén demokratából, bolondot.«
Mindezek a dolgok, ez a nagy állhatatosság és szilárdság bizonyos nimbuszt fontak a neve körül.
- Kutya kemény legény az öreg - mondogatták.
- Sohase látjuk többet.
- Hat ökör se mozdítja azt ki.
Akik sohase látták is, tudtak felőle, számon tartották, ide, magunk közé gondolták. Nagy utazók (ámbár még akkortájt nem esett Amerika olyan közel Liptószentmiklóshoz, mint most), akik megfordultak a Jowa-államban, a Scott-Countyban és átmentek a gyönyörű hídon Rock Islandból a davenporti Molnár-kúriára, egész sor legendát hoztak magukkal Molnárékról, a fiatal mr. Mihályról, aki most végezte az egyetemet New-Yorkban, a Boriska grófnőről, aki olyan juhpörköltet főzött, hogy a somogyi juhász is megnyalná a száját utána és végre magáról az öregről, aki egész nap anekdotákat beszél a pozsonyi diétáról, és olyan rajongón fejtegeti az egyenlőség és a demokrácia tanait, mint egy apostol.
Csak a teste volt távol, a tengereken túl leveleki Molnár Pálnak, a szellemi alakja, az itt maradt, és növekedett szinte a szemünk láttára - a többi itt levők közt. Egyszer csak elkezdték emlegetni kereskedelmi miniszternek. Aki olyan jól vitte a saját üzletét, az jól viszi majd az országét is.
Kiküldtek hozzá egy politikai »gügyüt«, aki rábeszélje. Véletlenül éppen F. bárót választották. Az jó lesz, gondolta a kormányelnök, mert a sógora. (Ez az a hagyományos »eltalálás« felsőbb köröknél.)
No, de most már megmozdul leveleki Pál, ha magyar tejet szopott! A piros szék! Még talán a halottak is felugrálnának a magyar temetőkből, ha elkiáltaná magát a temetőőr: »Aki miniszter akar lenni, keljen fel!« Biztos, hogy hazajön leveleki Molnár.
El is ment a sógor-báró Davenportba (elég szemtelen volt), nagy szívességgel látták. Gavallér a gazda, vendégelte királyilag, meg is bocsátott neki, de azzal a jelentéssel kellett hazamennie a kormányelnökhöz:
- Der ist ein dummer Kerl.
- Kosár?
- Ja, Exzellenz. Makacs fej… Eiserner Kopf… Nem jön haza soha.
Nem jön haza soha! A lapok hasábokon tárgyalták, miért nem, fölelevenítvén tömérdek epizódot a múltjából, tizedrésze se volt igaz. Amit elolvasván Mályék, lőnek a templomok még nagyobbak a tervrajzokon s még kisebbek a természetben.
Történt pedig, hogy az adakozó amerikai nábobhoz igen sok szegény ember fordult segélyért, könyöradományért, mert a nyomorgó ember kinyújtott keze is messze elér: egész halom levél érkezett minden egyes hajóval a Molnár névre. Hát a sok szürke levél közt egyszer csak odatalált a Faragó asszonyom levele is, a levélnek furcsa címzése volt:
Adassék e levél a méltóságos grófkisasszonykának, aki férjnél vagyon tekintetes nemes és vitézlő Molnár Pál uramnál
Amerikában
Davenport városában.
Sokáig járt a levél, nagyon meg volt billogozva, mire odaért, s nagyon szépen írhatta meg a nótárius uram (meg kellene aranyozni a kezét), mert a grófné szemét, mikor elolvasta, elborították a könnyek.
Hogyne. Hiszen az öreg Faragóné írt. A Faragóné, az egykori szoptatósdajka. Hát él még a Verona? Ki hitte volna? No, ugyan öreg lehet már. És azt írja szegény, hogy nagy nyomorban van, a fiai elhaltak, nincs aki keressen rá, koldusbotra szorul vagy éhen hal, hát meg nem állhatja, hogy ezt el ne panaszolja az ő kedves konteszkájának.
Úgy meghatották az emlékek mrs. Molnárt, hogy azonnal levélbe tett egy nagy bankót, s megírta a dajkájának, ha még érez elég erőt a hosszú útra, induljon meg ezzel a pénzzel, mert szeretné még egyszer életében látni, és hogy holtig lesz itt ellátása.
Nosza, felkászmálódék erre az öreg Faragóné, ünneplőt, viseltest ládába gyömöszöl nagy sebbel-lobbal s töpreng, tépelődik éjjel-nappal az indulás előtt.
- Aztán mit vigyek én a kis galambomnak? Hiszen csak nem mehetek üres kézzel.
Forgatja, találgatja, ezt vagy azt, de bizony mégsem azt, ha ez volna, ha amaz volna, festett tojás vagy egy kosárka szőlő, míg végre rávet az elméje:
- Elviszem neki a fodormentát. Biz isten elviszem.
Egy vén fodormenta-bokor volt az udvarában a kerítés mellett, kiásta a földdel együtt és beültette egy nagy cserépbe. No, ez éppen jó lesz, megörül neki a szívecském.
Később csodálkozott is, hogy olyan nehezen jött rá. Könnyen kitalálhatta volna, hogy mit vigyen. Nem volt egyebe.
Szegény Faragóné egész Davenportig szárazon-tengeren a kezében vitte a virágcserepet, azzal a mihaszna mentával; locsolgatta, gondozgatta, fújta le a port a fehérpihés húsos levelekről. Az utasok váltig mosolyogtak a töpörödött anyókán. Azt hiszi a bolond, hogy valami kincset visz.
És az is volt. Semmivel se okozhatott volna nagyobb örömet a grófnőnek, mint a mentával, mely az ő szülőfalujában nőtt. Megölelte érte négy ízben is.
- Jaj, de szépet hoztál nekem, édes dadám!
Odatette a férje hálószobájába, mindent odarakott, amit kedvesnek tartott.
Mikor aztán Molnár Pál hazajött este és levetkőzött, eloltotta a világot, hát megcsapja az orrát valami különös illat… olyan ismerős, régi, nagyon régi időkből. Mihez is hasonlít? Emlékezett. Mikor nyári éjjeleken otthon Újfaluban kinyitotta a kertre néző ablakot, hát éppen ez az illat tódult be a szobába. Érezte a hűs áramot arcán, homlokán, amit az újfalusi kert lombjai lehelnek: a nagy hársfa… igen, a nagy hársfa. Kéjesen csiklandozta ez a balzsamos levegő, ez a mámorító illat… mintha hallana is távolról harangszót… a hídvégi harangét.
Ej, bolond képzelődés. A füle zúg. Felrázta magát a félszenderéből. De a szoba is úgy hasonlított az újfalusi kis szobához. Egy pajkos dzsin a sötétségben annak a körvonalait rajzolta ide; ott az ajtó, erre van az ablak, ott a kert, az ablakba behajlik a vén hársfa, odább van a mentabokor, amit a mama ültetett.
Gyertyát gyújtott. Hess, röppenjetek el, csábító álomképek, kik elsiettétek a dolgot, előbb érkeztetek meg, mint az álom. Hess, veszedelmes utakon jártok. Ébren levő emberhez belépni nem szabad.
A gyertya meggyúlt. A tündér se rest, hátára vette az újfalusi szobát, elrepült vele, s maradt itt a fényes davenporti hálóterem, a mahagóni bútoraival, szobraival, műtárgyaival - de a mentaszag el nem illant. A menta, az valóság.
Pál úr szétnézett és észrevette a mozaik-asztalkán az egyszerű sárga-agyag virágcserepet s benne a magyar nép kedvenc füvét, a virágtalan virágot, amit a leányok beszúrnak keblükön a pruszlikhasadékba vasárnap délelőtt, mikor a templomba mennek, az öreg asszonyok pedig beteszik az imádságos könyvek lapjai közé.
Nem bírt a szeme megválni tőle, hol eloltotta a gyertyát, hol meg kellett gyújtania. Nem értett semmit, ha nem égett - a sötétben is látta a cserepet.
Egyszerre csak felkelt, felhúzta a papucsait és benyitott a szomszéd szobába.
- Alszol, Borbála?
- Nem alszom. Valami bajod van?
- Nincs, csak azt akarom megtudni, hol vetted azt a fodormentát?
- A jó lélek, az öreg Faragóné hozta otthonról.
- Jó éjszakát, Borbála!
- Jó éjt, kedves Pál!
Tehát a Faragóné hozta. Otthonról. Annyi, de annyi elgondolni való volt ezen. Nézte, nézte leveleki Molnár. Aztán a kezébe vette, ujját végighúzta az édes, szőrmés, fakózöld levélen, s megbizsergett a vére tőle. És ez a porhanyó fekete föld is a cserépben, otthonról való. Bizony meg nem állhatta, hogy egy csipetnyit ne vegyen a tenyerére és meg ne szagolja. Milyen különös aroma, milyen bódító, milyen nyugtalanító. Mintha ez a földszag végignyargalna az erein és lázongásba hozná egész lelkét…
Hánykolódott, nem aludt éjfélig, végre azt gondolta ki, hogy letép egy levelet a mentából és a vánkosa alá teszi. Erre aztán elaludt édesen, s járt az egész éjjel a mezőkön, erdőkön, hallotta a hazatérő nyáj kolompját, az arató lányok dalát, majd járt a pozsonyi diétán, beszélgetett a régi barátaival, ott ült a szerény családi asztalnál az újfalusi udvarház ebédlőjében; édesanyja rászólt szelíd szeretettel: Jaj, hol csavarogtál annyi ideig, fiacskám?
…Az a mentalevél megrázkódott a vánkosa alatt, táltos lett, vagy mi lett, vitte sebesen, mint a gondolat, tengereken, városokon, időkön által, az ismerős tájra, ahol az aranykalászok nőnek. A kalászok hajlongtak előtte és ringatták.
Mikor fölébredett, s szétfoszlott az álom - egy nagy csalódást érzett. Mintha az álommal a testi ereje is elszállt volna és a szellemi ruganyossága. Mintha nem is ő volna az, aki itt maradt, hanem egy összetört aggastyán. Az igazi énje, az elszállt az álommal. Egész nap szomorú volt, elmélyedő. Ha a felesége szólította, összerezzent.
Kiment, hogy a szokott napi sétáját megtegye. De olyan idegen volt előtte a város, olyan végtelenül üres és kietlen. Hiába építették az ő tégláiból. Még a saját háza is mogorva, lakálytalan, a szobák, a megszokott bútorok olyanoknak tűntek fel, mintha most látná először, csak az agyagcserép mosolygott rá nyájasan, ismerősen.
Ő maga öntözte, gondozta s órákig merengett rajta. Egyszer a tollkésével fölásta a cserép földjét fenékig.
A felesége rajtakapta ezen a munkán.
- Mit csinálsz, Pál?
Pál úr röstelkedni látszott.
- Egy hangyát vagy egy pondrót keresek benne.
- Minek az neked, öregem?
Vállat vont.
- Mit tudom én? Csak úgy.
Ez a búskomorsága napokig tartott. Éjjel nem tudott aludni. Behívatta az öreg Faragónét és beszélgetett vele, kérdezősködött tőle. Órákig el tudott lenni azzal az együgyű teremtéssel és ilyenkor még levertebb, még szomorúbb lett.
Végre a grófnőnek is feltűnt az ura állapota, körülvette mézzel-mázzal, szerető szavakkal.
- Neked valami bajod van, Pál úr.
Pál úr meghökkent, zavarba jött, mint akit valamin rajtakapnak.
- Nekem? Mi mindent kitalálsz, Borbála.
- Ne ravaszkodj, édes öregem, látom én, hogy bajod van, rosszul is nézel ki. Ne hívassam el mr. Tiddyt? (Ez volt a házi orvos.)
Pál úr fitymálólag intett a kezével, s akaratlanul is elárulta magát a szavával:
- Nem segít az én bajomon mr. Tiddy.
- Ohó! Megfogtalak, rossz ember. Hát ugye, hogy mégis titkolsz valamit előttem! Ej, ej, Pál úr, nem szégyenled magad?
Nem felelt, csak lehorgasztotta a torzonborz, őszbecsavarodó nagy fejét és sóhajtott.
- Egy-kettő, vén gyerek, mondod-e, vagy nem mondod? - És toppantott a lábával, ahogy a haragos mama szokta, mikor a gyerek nem enged a torkába nézni.
- Hagyj békét, Borbála… hagyj békét.
- Eszembe sincs, uracskám. Nem addig, amíg nem vall.
- De mikor restellem… Az a cserép, Borbála… Az a bolondos cserép… A menta, amit az a vénasszony hozott.
Mrs. Molnár ijedten nézett a szeme közé, azt hitte, hogy az esze ment el az öregnek.
De azok a szemek tiszták, világosak voltak, hanem mindenik alatt ott reszketett az alsó pillákon egy könnycsepp.
- Pál! - kiáltott fel az asszonyok fenséges ösztönével egyszerre mindent kitalálva - téged a honvágy lepett meg.
- Igen, Borbála - rebegte szégyenlős, szaggatott hangon. - Utolért. Nagy betegség. Haza szeretnék menni. Muszáj, Borbála. Érted? Muszáj.
Borbála grófnő egyszerűen a nyakába esett.
- Hát menjünk, Pálom.
*
Ritkított betűkkel hozta egy szép napon az öreg Pesti Napló »Egy nagy demokrata ünneplése« cím alatt. »Tegnapelőtt érkezett meg amerikai honfitársunk, a nagynevű demokrata, leveleki Molnár Pál nagygyönki kastélyába, melyet a neje révén örökölt. Mint ottani tudósítónk írja, a kitűnő férfiút számos tisztelője várta a kastélyban, a megye határán fényes bandérium csatlakozott kocsijához, melyet az ottani ellenzék elnöke: Makusy József vezetett magyar díszben, buzogányt tartván a kezében. Az öreg úr családját is magával hozta, mely nejéből és egyetlen fiából áll. Amerikai birtokait hír szerint eladja és most már állandóan hazájában marad.«
Volt nagy sürgés-forgás a megyében a pártok közt. Mindenik szerette volna megnyerni. Egy Krőzus a megyében! Ez lesz a skíz. Az pedig nem közönyös, hogy melyik partnernél van a skíz. A főispán is ott kujtorgott a nagygyönki kastélyban, de az ellenzéki vezérfiak se voltak restek a megkörnyékezésben, s leveleki Molnár Pál őket választotta - de azzal a megjegyzéssel: »mert nincs jobb«; - valami demokratábbat szeretett volna.
Éppen azért nem is lépett akcióba, legalább nyilvánosan nem. Pénzt ugyan adott nekik pártcélokra, de ő maga nem szerepelt. A gyűléseiket is sokszor tartották a házánál, nyakára mentek a terveikkel, mert sokat ért, ha elmondhatták: »Leveleki Molnárnál volt konferencia«, »Leveleki Molnár áll a dolog mögött«, szóval: kellett a művelet sikeréhez, hogy ő is be legyen mártva. Nagy nimbusza volt, bálványozták a megyében, mert jótékonysága és gentleman volta minden szívet hozzá hajlított.
Ő azonban csak úgy elméletben politizált, demokratikus cikkeket írt a lapokba, brosürt adott ki az »Egyenlőség fönséges tanairól«, néha egy-egy tanácsot sugalmazott a megyei kormánypárt ellen, de az agitálástól tartózkodott, úgyszólván el sem hagyta a nagygyönki kastélyát, mint ahogy a pápa nem hagyja el a Vatikánt.
Mindössze néha hajtatott el a közeli Polányba, ahol egy Brone nevű nyugalmazott egyetemi tanár vett volt meg egy Klobusiczky-féle birtokot. Brone is demokrata volt, a darwinizmus hirdetője.
Nagy barátságot kötöttek egymással, Molnár sokra becsülte őt és gyakran mondá:
- Ez az egy igazi demokrata van rajtam kívül a megyében.
Átjárogattak egymáshoz, kicserélték az eszméiket a szép téli estéken és bámulták egymást. Egyszer aztán sokáig elmaradt Brone úr. Molnár áthajtott Polányba, hogy talán beteg.
- Nincs itthon - mondja a felesége, egy pufók, mérges teremtés.
- Hová ment?
- Budapesten van.
- Nekem nem is szólt - csodálkozék Molnár. - Mit csinál ott a papa?
Ez a Mari kisasszonyhoz volt intézve, egy fecsegő, fekete szemű kis koboldhoz.
- A papa nemesség után jár.
Elvörösödött a kis mérges pók, a Bronené, úgy sütött az arca, mint a tüzes vasaló, és öldöklő tekintettel adta tudtára a megszeppent Marinak, hogy rosszkor járt el a nyelvecskéje.
Molnár Pál pedig kiábrándulva fordult vissza Gyönkre nagy fejcsóválások között: - Ejnye, ejnye, már megint csak egy demokrata van a megyében.
És még jobban visszavonult azóta; de egy nagy esemény kizavarta. Meghalt az alispán: Karamáti Ferenc. Nem ideákért halt meg, ahogy pedig mindig ígérte a tekintetes úr a beszédjeiben, hanem tüdő-vizenyőben. Mindegy. Nagy villongásokat idézett elő az üresen maradt helye. A megyei pártok keményen szervezkedtek, hogy döntő csatát vívjanak.
Két jelölt állt szemben: erecskei Tóth István, a szabadelvű párt jelöltje, sógora a főispánnak, tehát hallatlan pressziók lesznek; ellenben nem kutya az ellenjelölt sem, a függetlenségi párt embere a Rákó-nemzetségből. A Rákó Miklós nagyapja ugyanis egy régi, kilencven év előtti megyegyűlésen, mikor a diétai követ, Bónis Gábor, a nádori installációról referált, mondván éneklő hangon nagy pátosszal, hogy látta vala élő szemeivel őfenségét drágaköves palatinusi ornátusban, Rákó uram közbeszólt, öreg fringiáját megcsördítvén:
- Volt-e pipa a szájában?
A tekintetes KK és RR-ek nevettek, s azontúl a Rákó-família jövője meg volt alapítva ezen kuruc-maradékokkal telített tekintetes nemes vármegyében, bejutván őkegyelmeik minden időkre a vármegyei hivatalokra alkalmatos famíliák sorozatjába.
Rákó Miklósra, a mostani alispánjelöltre is ez a hajdani közbeszólás vetett méltó fényt a ragyogó múltakból. Ennek az alapján volt jelölt, mint történelmi nevű alak, s ezen közbeszólástól kifolyólag csapott fel mellette a lelkesedés lángja az igaz szittya szívekben oly magasra.
Hogy hova dől el a győzelem, alig lehetett kikalkulálni. Meglehetős egyforma erővel álltak a pártok s minden emberüket mozgósították. Volt azonban egy csomó semleges, se ide, se oda nem tartozó bizottsági tag (a lutheránus vidékekről), ahova ezek csatlakoznak a legvégén, előreláthatólag ott lesz a diadal.
De hova csatlakoznak? Ej, hát ahová az eklézsiáik nagy patrónusa: leveleki Molnár Pál szavaz. Hop! Az volna nagy tromf, ha az öreg úr eljönne és leszavazna Rákóra.
Nosza, menjen hamar egy deputáció a gyönki kastélyba. Jó kedvében találták leveleki Molnárt - a szép dikciókra megígérte, hogy ő is bemegy a székvárosba.
Mintha sárkányok röpítenék, úgy szállt a híre mindenfelé, hogy a »gyönki úr« is bejön a választásra. Most először teszi be a lábát a megyeház küszöbén. Nem kicsi dolog az.
- Hiszi a piszi - hirdették a jobboldaliak.
Hanem Bőr Kristóf, a híres parasztkortes, aki többet ült már a megye kosztján a fejbeverésekért, mint a saját asztalánál, váltig erősködött, hogy a saját füleivel hallotta leveleki Molnár Pál ígéretét - mert ő is jelen volt a gyönki deputációban, és azt állította, hogy annyi istennyila üssön bele, ha nem igaz, hogy eljön, mint ahány pityke van a lajbiján.
- No, majd kitudódik…
Eljött végre a kitűzött nap. A csata napja. A láz a tetőpontra hágott. A székváros felé vezető utakat már hajnalban ellepték a szekerek a paraszt bizottsági tagokkal és a nemesség bricskái.
A városka házait fellobogózták, s az utcákat kíváncsi tömegek lepték el, akik minden érkező kocsinál új kalkulust csináltak.
Egy voks Rákóra. Egy voks Tóth Istvánra.
Az írástudók jegyeztek is, s aszerint éledt vagy lohadt a remény, amint hullámzottak a számok. De hát mi ez még? Akkor kell majd megnézni a Tóthék állát, hogy leesik, ha a leveleki Molnár kocsija robog be…
- Csakhogy nem jön el.
- De bizony eljön.
Ezer szem szegződött az Öcske-dombra, mikor bukkan fel a porfellegben a négy pej figurája. Hej! Kinek van a legjobb szeme?
Bőr Kristóf volt a legizgatottabb. Nemcsak a haza szent ügye miatt, hanem mert külön is fogadásokat tett a Molnár Pál eljövetelére - már azért is, hogy a pártban a lelket tartsa. Hogy még mindig nem jött Molnár Pál, az csak hangosabbá tette:
- No hát, ki fogad még? Ajánlok még öt liter bort. Gyöpre, no! Ki tartja?
Hanem azért a belsejében szepegett. Az urak szeszélyesek. Az amerikánusok azonfelül bolondok is. Hátha mégse jön el? Akkor aztán lőttek nekünk!
Két kis fiút pillantott meg a Tepelyék falkerítésén.
- Hé, gyerekek! Itt van egy-egy angyalos krajcár, szaladjatok fel a toronyba és ha észrevesztek egy négylovas hintót az Öcske-domb túlsó oldalán, intsetek nekem a kalapjaitokkal.
A két nebuló hálásan fogadta a fontos szerepet, leugráltak a kerítésről és rohantak a toronynak.
- Upre, púpos! - biztatta őket Bőr Kristóf.
Csúnya egy paraszt volt ez a Bőr Kristóf, zömök, vöröshajú, de az arcán nem volt egyetlen szőrszál se (ezért hítták »bőrbajuszúnak«), valami utálatos hencegés, szemtelenség ellenben volt az arcán, de hát mégis hízelegni kellett neki, mert hat likra járt az esze, mint a fiskálisoké, s a megye összes paraszt bizottsági tagjai őt ismerték el vezérüknek, és szó, ami szó, olyan beszédeket tudott kivágni a megyegyűléseken, hogy az urak is összenéztek.
Alig hogy fölértek a kis paniperdák a toronyablakba, mindjárt intettek Bőr uramnak, amire az felvillanyozva kiáltá a tömegek közé:
- Fölteszem a hat ökrömet egy szopós malac ellen.
- Tartom - sipítá egy vékony hang, s csakhamar elébontakozék, utat törve magának, Kukta Benjamin, a kataházi szűcs. Éppen volt egy pár szopós malaca otthon, miért ne tétesse meg magát az egyik által hatökrös gazdának?
Már messziről előnyújtotta parola okáért a tenyerét.
- Csak hozza ké’ közelebb azt a disznólábat - hetykélkedék Bőr Kristóf, s aztán készségesen csapódott össze a két gentlemantenyér.
- Üsse szét, professzor uram!
Ezek az utóbbi szavak Mráz József tanár úrhoz valának intézve, aki sorfalat állt ott az ő diákjaival, mivelhogy leveleki Molnár csak a múlt héten ajándékozott tízezer forintot a gimnáziumra, illik, midőn először lészen a városba érkezendő, a gimnázium is künn legyen a fogadtatásnál.
Mráz József egyike lévén a tipikus »tanügyi bácsiknak«, nagy súlyt helyezett saját énjére és a saját tankönyveire, hát egy kicsit derogált neki, hogy discipulusok szeme láttára olyan prózai dolgot végezzen, mint a Bőr Kristóf tenyerének elválasztása a Kuktáétól, ő, aki csak mozdulatokat szokott szétválasztani.
Úgy tett, mintha nem hallaná s tovább magyarázta tanítványainak (mert szeretett pózolni a nagyközönség előtt) a hexametert és pentametert. Mellét kifeszítette, szemei vadul forogtak, s fölöttük a ráncok fel s alá futkostak azon a szűk területen, amit közönségesen Mráz homlokának szokás nevezni.
- Meg kell tanulnotok a hexametert, pentametert, amici. Nagyon könnyű. Az semmi, hogy most az utcán vagyunk. Utca, nem utca. Tudomány nem zsenírozza színhely. (Egy kicsit tótosan beszélt, mert a felvidékről való volt.) S Mráz József minden idejét a tudománynak szenteli. Ez tény. Ami pedig tény - hát az tény. Ide figyeljetek (és kezdte az ujjait skandálásra görbíteni), ha így mondjátok:
In vagyok Mráz József, á szépirodálom tanárá - ez hexameter.
In vagyok Mráz József, szépirodálmi tanár - ez a pentameter. Ha pedig együtt mondod:
In vagyok Mráz József, á szépirodálom tanárá - In vagyok Mráz József, szépirodálmi tanár - ez a distichon.
A jeles tanügyi bácsi mindenütt a saját énjét látta, mindenütt abból indult ki, s mindent ebből a szempontból ítélt meg. Vizsgai dolgozatul is ezt a témát adta fel: »Mráz József és a nevelésügy«.
Bum! Bum! dörgött e percben. A város végére felállított tűzmester elpukkantotta a mozsarait. Izgatott hullámzás keletkezett a tömegekben, minden szem az Öcske-domb felé fordult…
- Jön! Jön!
Hurráh! Szabad szemmel ki lehetett venni a rohanó úri landauert.
Két-három perc alatt beérkezik. Már itt is van. Az a távoli moraj, az a város végén kitört éljenorkán, mely idefelé hömpölyög. A négy pejparipa hányja-veti magát nagykényesen, s dübörög a hintó, hogy szinte piheg alatta a föld.
- De hátha nem leveleki Molnár ül a hintóban, hanem csak a tiszttartója.
Ez a halvány remény táplálta még Tóthékat, de hasztalan, a hintóban valóságosan leveleki Molnár Pál ült. Aggastyán volt már, amint levette a kalapját, erre is, arra is köszöngetve a lelkes éljenekre, látszott a hóval borított feje, az arca ellenben olyan piros volt, mint sohasem. Édes hevület csalt arra pirosságot.
- De szép fehér öreg úr - mondogatták.
Ő maga tele tüdővel szívta be a népszerűség bódító illatát. Milyen nehezen szánta rá magát az eljövetelre - pedig íme, a legboldogabb perceket éli most életében. Istenem, istenem, mégis érdemes hát a népet szeretni. Elismerik, bálványozzák.
Úgy olvadozott, dobogott az öreg szíve, hogy majd kiugrott a helyéről.
- Lassan, lassan a nép közt, Márton!
Márton rövidebbre fogta a gyeplőket, a lovak ágaskodtak, a tajték csak úgy csöpögött a földre a szájukból, amint a zablát harapdálták. Egy-egy virágbokréta hullott a kocsiba az ablakokból, hol mosolygó asszonyi alakok kendőket lobogtattak. Egy alacsony viskó kerítése mellől egy szál krumplivirág esett az öreg úr ölébe. Valami szegény parasztlányka dobhatta - a kisasszonyoktól látva a módit. Leveleki Molnár fölvette a sok rózsa és szegfű közül ezt a gyámoltalan szegényes kis virágot… a száműzöttet a virágok közül és ezt tűzte a gomblyukába.
Az éljen zúgott, folyton erősödve és nagyobbodva, amint feltűnt az új megyeház parancsoló, komor homlokzata s az előttevaló tér, ahol a bizottsági tagok álltak vegyes érzelmek között.
Akkorára már odacsörtetett, két rettentő könyökével vájva utat, Bőr Kristóf, gúnyos rikoltozással:
Rákó Miklós az alispán,
Bakter se lesz már Tóth István.
A Molnár hintaja most ért a megyeház elé - de a künn ácsorgó tömegek közt nem hatolhatott a kapuig. Kénytelen volt megállni; leveleki Molnár fölkelt ruganyosan és leszállni akarván, lelépett az egyik lábával a hágcsóra.
Többen siettek oda elvtársai közül, de valamennyit megelőzte Bőr Kristóf; már messziről megérzé a finnyás öreg úr a pálinkaszagot, mely az érkező szájából ömlött, feléje vitte a kalaplengetéssel fölbirizgált légáram. Még ott állt egyik lábával a hágcsón, amidőn hetykén és kihívóan odaugrott Bőr uram s kinyújtván piszkos, szőrös kezét Molnár Pál felé, hogy az egész közönség hallhassa, sztentori, de jó borízű hangon kiáltá, megrázván az öreg finom fehér kezét, nagy konfidenciával:
- Szervusz, Pali bácsi!
Leveleki Molnár Pál szemeit elborította a vér erre a szemtelenségre. Egy paraszt meri ezt tenni! A leveleki Molnárok egy sarjával. Elsápadt, mint a fal, és ajkai remegtek.
Mintha szólni akart volna valamit… Mintha szélütötten le akarna szédülni arról a hágcsóról, mintha haboznék egy másodpercig, hogy mit tegyen…
Aztán egyszerre visszahúzza a lábát a hágcsóról és bevágja magát a finom bőrülés bal csücskébe.
- Vissza, Márton - hörgé -, vissza Gyönkre. Hajts, hajts!
Márton a lovak közé legyintett, s a kővé meredt urak szeme láttára, köd előtte, köd utána, eltűnt a hintó a mellékutcán a nagy demokratával, mintha csak álom lett volna az ittléte.
Mogorván húzta kalapját a szemébe. A hintó vágtatott sebesen, sebesen… Az öreg vére kevély indulatoktól forrt, izzott… Próbálta magát csillapítani. Bolondot tettem, ostobaságot tettem. Hát mi van abban, hogy Pali bácsinak szólított? Nevetséges volt ezért dühbe jönnöm. Mit fognak mondani az emberek? De amint ment, ment, hát az útszéli fák, az akácok, topolyok, mind olyan gúnyosan nevettek és bólingattak rá, mintha egyenként kiáltanák: Szervusz, Pali bácsi!… Szervusz, szervusz. És a hegyek is… és a rétek is; hát még azok a kastélyromok, amott a domb tetején… Hogy nevettek azok a romok!
- Eh - dörmögte az öreg és nagyot csapott a tenyerével a bőrülésre. - Nem lehet mindent elviselni.
Nem bizony, tekintetes leveleki Molnár Pál úr. Mert úgy áll a dolog, hogy az anyatejjel beszítt őstermészet megjelenik egy komoly percben, és amit ön ötven évig beszítt a könyvekből, azt ő egy mozdulatra letörüli egy láthatatlan szivaccsal. Igen, az a tej. Az isteni fluidum az anyai emlőkből, e fenséges csatornákból, melyeken az ősök hibái és erényei átfolynak az utódaikba.
*
Leveleki Molnár Pál e különös eset óta (amit, úgy látszik, nagyon restellt) sohasem beszélt többet a demokráciáról, de a megyei közügyekben sem vett részt többet - nem érintkezvén a pártokkal.
Igen kevés ember járt hozzá, de azok előtt is csak igen ritkán melegedett fel, intimebb részleteket beszélvén amerikai életéből, mert Amerikához való előszeretete mindig megmaradt.
Egy-egy különösebb kifejezés ezenközben ki-kicsúszott a szájából. Nevezetesen azt kérdezte tőle egyszer valami régi barátja:
- És hát milyen volt ott a társadalmi pozíciód?
Az öreg úr szemeiben kigyúlt az a bizonyos kevély fény:
- Úgy vettek már ott minket - kottyantotta ki nagy ügyetlenül -, mintha az első hajón jöttünk volna be.
Ohó! Tehát Amerika is? Az első hajó! Hát ott is differencia az ilyen? Csak mindössze a kifejezésben van különbség. Mi úgy mondjuk: »Mintha Árpáddal jöttünk volna be.« Hahaha - az első hajón… Jó éjszakát magának, tekintetes Amerika!
II.
UGYAN, EREDJ A RÁKÓCZIDDAL!
A Málnayak közt sok mindenféle ember élt. Akadt egy kegyetlen, aki a saját feleségét lefejeztette - amihez végre is semmi közünk. Hiszen az övé volt az asszony. És a pallosjoga is megvolt hozzá.
Volt egy másik: Miklós, az alispán, akit holta napjáig egyhangúlag választottak meg, büszke is volt rá és a választás előtti beszédjében mindig kijelentette:
- Ha csak egy lélek is volna önök között, aki nem akar, tessék, álljon elő, és én akkor nem vállalom el az alispáni tisztet.
Soha egyetlen egy lélek se állott elő - jól tudta, hogy ha előállna, menten igazi lélek lenne belőle, mert az ittas kortesek rövidesen agyonütnék.
Volt aztán egy harmadik Málnay, a dicsekvő Kristóf, aki olyan gyémántgyűrűt viselt (magam is láttam később ezt a gyűrűt), hogy mikor a bécsi udvari színházban hallgatja vala egy páholyból az előadást és tapsol a kezeivel, a gyűrű vibráló fénye majdnem a szeme világát veszejtette a szemben ülő császárnénak (I. Ferenc feleségének), ki is azt üzené (persze, Kristóf úr előadása szerint) a hopmesterétől, hogy »szépen kéreti, legyen szíves a gyűrűje kövét befelé fordítani.« Gáláns ember lévén a tekintetes úr, hát megtette.
A negyedik Málnayt a »dölyfös« melléknév illeti. Mikor engedély nélkül ültetett dohányt, s felelősségre vonatván a törvényellenes vétségért, a felháborodott nemes jegyzőkönyvbe vétette a gravámenjét: hogy őt nem kötelezik még az alkotmányos törvények sem, ő azt ültethet a saját földjébe, amit akar, mivelhogy az alkotmány csak valami későbbi dolog. A föld már régebben az övé volt.
Ilyen famíliából nagy ritkaság, ha egyszer az anyatermészet egy demokratát vet ki. Egy demokrata Málnayt. Egy fehér szerecsenyt.
Mindnyájan ösmertük Málnay Ákost, ott ült köztünk a Házban, azaz hogy átellenben, a függetlenségi párton. Szelíd, ábrándozó kedélyű, alacsony termetű öreg úr volt, aki mindig verte a mellét, némileg átváltoztatva II. Rákóczi Ferenc felséges urunknak egyik állítólagos fiatalkori mondását: »Ha csak egy ideg volna bennem, amelyik nem demokrata, kimetszeném a testemből.«
Akkoriban még más világ volt a parlamentben. Mi mamelukok jó lábon állottunk a függetlenségi párttal, én nem is tudtam másutt lenni, mint őköztük. Ők képviselték a magyar politika poézisét. Mi termesztettük a gabonát. Ők a virágjaikat öntözték. Az én szívem a virágokhoz húzott.
Ott üldögéltem velük a folyosón, s igen sokszor érintkeztem Málnay Ákossal, ki Thalyt hallgatta áhítattal, amint II. Rákóczi Ferencet mesélte. Szemei csillogtak, emelkedett a lelke, s türelmetlenül sodorgatta a deres bajuszát, miközben felsóhajtott:
- Hej, ha én még egyszer felülhetnék a fakóra!
Mondják, hogy egy fakó kancán harcolta végig a negyvennyolcat.
Akkor még igen gazdag volt, de azóta sokat költött demokrata és humanitárius célokra. Mikor én ösmertem, már nem volt nagy birtoka, de volt ahelyett olyan nagy bajusza, hogy kétszer csavarhatta volna a füle körül, s általános feltűnést okozott vele a Házban, ahol sok a léhaság, gyerekesség, és egy nagy orr vagy egy nagy szakáll miatt éppen olyan hamar válik híressé valaki, mint a nagy ész és nagy birtok által.
Az öreg urat ennélfogva hamar megösmerték. S mert könnyű volt a nagy bajusza miatt karikírozni, az élclaprajzolók felhasználták az arcképét, a laptudósítók, mint színt, alkalmazták a Ház leírásánál az ő jóízű alakját, egyszóval: gyorsan lett ismeretes az országban, mint nagy demokrata és nagy rákócziánus.
És lőn, hogy ezekben az időkben, a nyolcvanas évek közepe táján, nemes Zemplén vármegyének eszébe jutott II. Rákóczi Ferenc szülőházát a szokásos márványtáblával megjelölni. Jókésőn jutott eszébe, de nem csoda. Annyi nagy embert hajigált ki Zemplén egyhuzamban, hogy az ördög győzze azokat emléktáblázni.
Denique: a márványlap leleplezése volt Borsiban, ahol még áll felséges urunk szülőháza, és megvan a szoba is, ahol a világra hozta vitéz anyja.
No iszen, csak ez kellett Málnay Ákosnak, hogy minden dolgát félretéve felüljön a »füstösre« (így nevezte nagy megvetéssel a vasutat), és elzarándokoljon a szent helyre. Mint a Kisfaludy Társaság küldöttje, magam is ezen a vonaton utaztam, s volt mit hallgatni egyenlőségről, demokráciáról, úgyhogy be kellett ösmernem (bár én magam nem megyek el ilyen szélsőségig), hogy végre megtaláltam azt a fennkölt gondolkozású embert, aki komolyan érzi, amit mond. Egész átszellemült lényén a jóság és valami krisztusi szelídség ömlött el. Így képzelem el magamban Tolsztoj Leót.
De hát az éhség a demokráciánál is nagyobb erő, és egy idő múlva, miután kisopánkodta magát, hogy még messze van Magyarország a helyes iránytól, az kezdett égetőbb kérdéssé lenni, hogy Szerencs ellenben tőlünk van még messze.
Végre odaértünk. A vonat több mint egy óráig állt Szerencsen, kényelmesen lehetett megebédelni. Leszálltunk valamennyien (még vagy három képviselő volt rajtunk kívül a kupéban), s mint a farkasok rohantak az előre kirakott ételeknek.
Nagy hirtelen megebédelvén, Ákos bácsi a fekete kávénál újra a demokrata ideáit kezdé fejtegetni, midőn egyszerre csak besompolyog a nyitott ajtón két szerencsi parasztember és megállanak előtte.
- Adj isten jó napot, tens uram - mondja az öregebbik.
Málnaynak örömet okozott, hogy a nép megérzi, ki az ő emberük, s nyájasan nyújtá kezét a két parasztnak.
- Engem keresnek?
- Uhum - felelte a fiatalabb paraszt, a fejével is bólintva.
- Hát kik magok, édes barátom?
- Én vagyok a Boroszló József, ez meg a keresztkomám nekem, a Varga Mihály.
- No, és mit kívánnak tőlem Boroszló József és Varga Mihály?
Varga Mihály a füle tövét vakargatta, mintha onnan keresné a szavakat, amelyekkel illendően kifejezze a dolgot.
- Mivelhogy hát a bajusz mivoltjában lévén néminemű fennakadás.
- Világosabban beszéljen, kend - nógatta Málnay.
Mire Varga Mihály oldalba lökte Boroszló Józsefet.
- Köhögje ki hát kelmed, egy évvel tovább szolgált kend a papnál.
Ez volt a jogcím arra, hogy Boroszló legyen az okosabb; el is mondta aztán értelmesen, miként fogadtak a komájával, hogy igazi-e a Málnay bajusza, vagy nem igazi - hát mármost szeretnék megnézni -, ennyi az egész. Engedje az úr megtapogatni a bajuszát.
Málnay mosolygott. Talán bosszantotta is egy kicsit, de mosolygott. Mit is tehetne egyebet a nép barátja? Mosolyog és valami kompromisszumra gondol.
- És mibe fogadtak? Sokba?
- Sokba - felelt Varga Mihály meggyőződéssel.
- Mibe?
- Öt literába - feleli Boroszló diadalmasan.
- Mit szólnának - veté fel a nagy demokrata szívélyes hangon -, ha kifizetném az öt liter bort, és abbahagynák az egész dolgot.
Egyszerre fölpattant mind a kettő.
- Az nem lehet. Ez már becsület dolga, hogy ki ért jobban a bajuszokhoz. Nem kell nekünk az úr bora.
- Helyes - jegyzé meg Málnay láthatólag kelletlenül -, szeretem a népben az önérzetet. Nos, lássuk, mit állított kend Boroszló?
- Hogy nem igazi bajusz.
- Vesztett kend, mert igazi - bizonyítá Málnay.
Varga Mihály vidáman kurjantott föl.
- No, ugye mondtam kendnek, hogy a kávétól ekkorára is megnőhet.
Boroszló József a fejét rázta.
- Hohó, komám! Még fele se táncolt a hajdúknak! Mért higgyek én ennek az úrnak? Hiszen nem is ösmerem. Mutassa előbb!
- Hát nézze meg, atyafi - hagyta rá Málnay, egy bárány szelídségével hajlítván fejét a paraszt felé, hogy könnyebben férhessen a bajuszához.
A jelenet kezdett már feltűnést kelteni és komikussá válni, az étteremben sokan odanéztek, némelyek fel is keltek, hogy jobban lássák, mi magunk jóízűen nevetgéltünk. Málnayban forrt a méreg, de ha valaki híres demokrata, hát éreznie kell, hogy ő mindenekelőtt demokrata és annak is kell maradnia.
Boroszló József hozzálátott a bajusz megvizsgálásához lelkiismeretes alapossággal: először megdörzsölte a két ujja közt, mint a kelmét szokták az asszonyok, aztán megdörzsölte a szakállt, nem más-e annak a sustorgása? Aztán megint visszatért a bajuszhoz, meghuzogálta az egyik mókusfarkat (mert a mókusfarkhoz hasonlított rőt színével és bozontosságával). Aztán meghúzgálta a másik szárnyat, hogy igazán a bőrből gyökerezik-e, vagy csak valami ragaszték?
A nagy demokrata fölszisszent:
- Ejnye! Ne húzza olyan nagyon, atyámfia!
S aztán összeszorította az ajkait és tűrt.
Boroszló most már külön vette az egyes bajuszszálakat, nincsenek-e útközben megtoldva idegen hajakkal, megnyálazta az ujját és végighúzogatta harántékosan, majd rálehelt, de semmi gyanúsat nem tapasztalt.
- Az isten verje meg - dohogta elkeseredve. - Hogy tudott így megnőni!
Fejét csóválta és káromkodott, mi majd megfúltunk a nevetéstől, Málnaynak pedig forogtak a szemei, remegett az ajka, és dagadt a halántéka.
Boroszló most eleresztette a bajuszt és hátralépett.
- Forduljon csak az úr a napfény irányában!
Két-három lépésnyi távolságról vizsgálta, féloldalt görbítvén a fejét, behunyta az egyik szemét, és úgy nézte, nagy figyelemmel, végre kifakadt morgó hangon:
- Vesztettem. Fizetek, koma. Azt a katufrékját!
Nagy kő esett le hősünk szívéről, mikor látta, hogy mennek az ajtó felé. De Boroszló komának sehogy se ment a fejébe, hogy ő vesztett, és az ajtónál az a gondolata támadt, hátha az oldalszakállból van a bajusz egy része furfangosan kiformálva… ezt nem nézte meg jól.
Nosza, visszasomfordált azon melegiben, s rácsap hátulról a nagy durva tenyerével a már gyanútlanul beszélgető Málnay vállára.
Az öreg úr fölrezzen és visszanéz. Hát szemeit elfutja a vér. Boroszló áll mögötte.
- Mit akar? - rivall rá mérgesen.
Boroszló koma bemosolyog a képibe.
- Rájöttem ám a turpisságra… tudok ám mindent. A szakállból van a bajusz.
- Ugyan kotródjék innen, már eluntam.
- De bizony megnézem, ha itt vagyok.
S ezzel se szó, se beszéd, mind a két kezével nekikapott a Málnay bajuszának, szakállának, hogy elkülönítvén őket, szemlét tartson a határmezsgyén - ha nem tévedtek-e át a szálak a gránicról? De Málnay türelme is elszakadt, elhalványodék az arca, mint a kréta, egy helyre futott a kevély vére, kivágta vén csontjai alul a széket, s megragadván a Boroszló koma nyakát, elkezdte fojtogatni, miközben az indulattól reszketve hörgé:
- No, nézd a kutya parasztját! Te mersz velem szemtelenkedni? Hát tudod te, ki vagyok én? - Pif, paf, pif, paf. Nesze neked, kutya paraszt!
A képviselők fölugráltak, restellve a kifejlett botrányt, elkezdték csillapítani, kérlelgetni.
- Ákos! Ugyan, Ákos! Ne okoskodj, Ákos. Ereszd el azt az embert! Megfojtod. Gondold meg, hogy demokrata vagy, Ákos.
Ákos úr egy lesújtó pillantást vetett ránk, aztán bömbölő hangon sziszegte:
- Demokrata a mennydörgős mennykő, de nem én. Sose is voltam, sose is leszek. Üssetek agyon, ha még egyszer azt mondom. Utálom a parasztot. Huszonöt bot valamennyire. Huszonöt bot. Huszonöt bot! - rikácsolá.
Szerencsére csengettek, fizetni kellett és szaladni a vonatra. Ott is csak lassankint tért magához s úgy tett, mintha elfelejtette volna a jelenetet, de szívének az a rekesze, amelyben a demokrácia volt elhelyezve, ha ugyan volt, elzáródott (legalább erre a napra), annál nagyobb csapon volt kieresztve a másik rekesz, az, ahonnan a Rákóczi-kultusz bugyogott.
Egyre közelebb vitt a prüszkölő vonat a szent helyhez. A zempléni völgyek és hegyek megtöltötték a szíveinket emlékekkel. Ott is csata volt, azon a tisztáson…
Messze lent a völgyben fehér juhnyáj lepte el a pázsitot…. Valaha a Rákóczi sátrai fehérlettek ott. A domb alatt hallani lehetett nehéz furmányos szekereket, amint fölfelé igyekeznek nagy csörömpöléssel, zörgéssel. Hej, mikor még a Rákóczi ágyúi dübörögtek erre… Ez a vén fa itt az útszélen talán még látta őket… Jobbról, a magaslaton Patak vára… Mintha állna a bástyán valaki. Egy ködalak… Ni, most szétfoszlott a kibúvó napfényben… Azt hinné az ember, hogy Zrínyi Ilona volt, ha nem tudná, hogy fallácia, hogy egy fehér felhő úszik a bástya fölött.
Az öreg úr szíve kiáradott, valóságos gyerek lett, pajkos, türelmetlen, szeretett volna a bőréből kiugrani, hol ehhez az ablakhoz futott, hol a másikhoz, mindent akart volna látni, mindenre volt megjegyzése.
- Ezen az erdei úton hozták Bezerédyt láncokban, aztán lefejezték Patakon. De szeretném látni a vesztőhelyet. Ebben a pagonyban volt egyszer egy párbaja Bercsényinek. Istenem, istenem, mért is nem élhettem én akkor! Hogy haltam volna meg én is a Rákóczi oldalánál… és most mint kuruc vitézt emlegetnének.
Lelkesült fecsegése mellett érkeztünk be a kitűzött célhoz, Újhelyre, ahol, amint kiszálltunk, szónoklatokkal fogadtak.
Szépen beszéltek a zempléni urak, mi is feleltünk valamit, ahogy tudtunk, hanem az öreg elérzékenyült és sírni kezdett.
A bőröndjeinket mások szedték le és felrakták a vendégkocsikra.
Egyszer csak valaki azt kérdi az öreg úrtól:
- Hát a képviselő úr bőröndje melyiken van?
Kitörülte szeméből a könnyeket.
- Bizony nem tudom, kérem.
Elkezdik keresni, kutatják a kocsikat, de a Málnay bőröndje egyiken sincs: elkezdik vallatni a szolgáló személyzetet, de a bőröndről senki sem tud semmit. A nagy tumultusban a vasútnál elemelte valaki.
Málnay meghökkent és rettentő haragra gyulladt, benne volt a bőröndben díszruhája, ősi kardja és négy napra való fehérneműje; ugrált, toporzékolt, mint egy feldühödt kecske, szidta a szónokokat, hogy mit locsognak annyit, szidta a vármegyét, ahol ilyen gyalázatos tolvajok találtatnak, és végre ott hagyott bennünket is, a vendéglátókat is, berohant az állomásfőnökhöz, hogy mikor indul visszafelé a legközelebbi vonat - mert ő megy.
Utána szaladtam.
- Ne bolondozzál, Ákos bácsi, maradj itt.
- Hát, ha az egész vármegyét nekem adnátok… Nem, látni se akarom többet. Úgy megyek el, hogy behunyom a szememet.
- De hát Rákóczi?
Az öreg úr felfortyant, felhúzta az egyik vállát, ajkát elbiggyesztette és a kezének egy fumigáló mozdulatával intett:
- Ugyan eredj, a Rákócziddal! Ő se lehetett kóser ember.
*
Vissza is utazott a legközelebbi vonattal, nem nézte meg a borsi ünnepet, melyet annyira várt, és mely annyi illúziótól fosztotta meg; a pakktáskája örökre elveszett, de egy igazság előkerült, hogy a demokrataság a magyar embernél csak hangulat… és sok egyéb is csak hangulat…

FÜGGELÉK
A DEMOKRATÁK CÍMŰ ELBESZÉLÉS VÁZLATAI ÉS VÁLTOZATAI
A MAGYAR DEMOKRATA!
1881

Ez osztán igazán frázis és lucus a non lucendo. Vagyis éppen olyan, mint a pizai torony négy galambja, hogy tulajdonképpen csak három galamb van ott, de mindenki azt mondja, hogy négyet lát, mert az az előítélet tapad a galambokhoz: aki hármat lát, csak fattyúgyerek.
Mi is beszélünk a demokráciáról: mondjuk azt is, hogy hiszünk benne, hogy létezik - de nem látjuk.
Mikor még a hajdani Tisza-párt grasszált a magyarság szívében, sőt még a népdalokban is (ezekben van igazán piedesztálra emelve a politika), a legarisztokratikusabb magyar családok is szívesen csatlakoztak a balpárthoz. A kastélyokban éppúgy szidták a kormányt, mint a kávéházak hivatalt leső latejnerei.
A Csanád megyei nemesség rég ismeretes arról a tulajdonáról, hogy fehér kabátot visel, de azért a vörös kedvenc színe. Republikánusok és demokraták - bizonyos fokig.
A megye egyik leggazdagabb ura Blaskovics István is az: s ahol a vezér, ott a többi.
Tisza Kálmán néhai népszerűségének idejében különösen és erős demokratát játszott e Csanád megyei nagyúr, ki kompakt pártjával, ha Makón a megyei közgyűléseken megjelent, játszva verte le a Deák-pártot nem egyszer…
Egészen kedvet kapott a közélethez, s késő korában olvasgatni kezdve, szép képzettségre tett szert, úgyhogy néha egy-egy csinos beszédet is kivágott, mindig demokrata színezetűt, mert hát ilyen a divat, az ilyet tapsolják meg erősen.
Növekedett is hírben, dicsőségben Blaskovics István. Egész nimbuszt font feje körül a közvélemény, mely szárnyaira kapta. Ura volt, Nyári Pálja volt már a megyének, hatalom volt a szava, zászló a neve.
Lőn pedig ezekben az időkben, hogy döntő harcra készült a megyebeli Deák-párt a Tisza-párt ellen, a saját kebléből akarván alispánt választani.
De már ezt nem engedhették Blaskovicsék. Azért is meg fogják mutatni, hogy az ő jelöltjük győz. S nem kíméltek evégből semmit, talpra volt állítva minden szavazat.
Az alispán-választó közgyűlés reggelén nagy izgatottság uralkodott Makón, amint kora hajnaltól kezdve seregleni kezdtek a falvakból a bizottsági tagok.
Az emberek nagy csoportokban álltak künn az utcákon s találgatták minden egyes kocsi beérkezésekor: »ez is egy baloldali voks, meg ez is… Melege lesz a Deák-pártnak« - míg megint nem jött egy Deák-párti korifeus öt-hat bizottsági taggal, ami megint megnyújtotta a nép ábrázatát kesernyésre, mert a nép mindig azon a párton van, mely a legtávolabb van a kormánytól.
Lett bezzeg nagy öröm és éljenzés, mikor végre számos kocsitól kísérve a Blaskovics István ötlovas fényes fogata robogott be Királyhegyes felől.
»No, most már biztos a baloldal győzelme. A “nagy demokrata” behozta összes párthíveit.«
Megállt a fényes fogat. Blaskovics leugrott a megyeház előtt s a kapuban ráváró barátai felé sietett, midőn eléje áll Szabó Pál uram, jómódú politikus paraszt Makóról, s elébe nyújtja nyájasan nagy kérges tenyerét:
- Szerbusz Pista öcsém! De jó, hogy eljöttél az embereiddel!
A Blaskovics-vér felforrt benne erre a szóra. Fülig vörösödött, azután elhalványult, alig bírta dadogni a kocsisnak:
- Fordulj meg! - Várj, hadd üljek fel. Hajts lóhalálában haza! Nem kell a politika.
És a nagy demokrata azóta be sem teszi lábát a csanádi megyeházba. Az a »szerbusz öcsém« elriasztotta a közügyektől örökre.

MAGYAR DEMOKRATÁK
1886

Elhallgatom a hősöm családnevét. Csak a keresztnevét említem. Istvánnak hívják.
Pedig ami a családját illeti, Hédervári Konttól származik. De ő maga nem fektetett arra súlyt. Egyszer azt kérdezték, be tudná-e bizonyítani, nevetve felelte:
- Én nem, de ti se tudnátok bebizonyítani az ellenkezőt.
Demokrata hajlamai ifjúkorában Amerikába vitték. Tíz évet töltött ott.
Mikor visszatért, elhatározta, hogy átidomítja megyénkben a közszellemet, megteremti az igazi demokráciát.
Véletlenül velem találkozott először.
- Vannak-e itt a vidéken demokraták? - kérdezé.
- Itt? Nem igen van itt egy sem. Azaz, hogy egy mégis van. Bizonyos Fellner nevű haszonbérlő, itt lakik a szomszéd faluban.
- No, azzal megösmerkedem. Mindjárt holnap meghívom.
- Hisz az most nincs otthon. Nemesség után jár Budapesten.
- Hm! Szépen vagyunk Magyarországon - mormogta.
Hanem azért hozzálátott a közszellem átalakításához, gyűlésekre járt s ott demokrata irányban szónokolt, pártot szervezett a kormány ellen, demokratikus eszmékkel a zászlón, cikkeket, brosüröket írt.
Én mindig élvezetesen töltöttem vele az időt. Sokat tudott, sokat olvasott. Lelkesedetten beszélt Amerikáról.
- És ön ott igazán jól érezte magát? - faggattam egy alkalommal.
- Kitűnően.
- Arra vagyok a legkíváncsibb, milyen pozíciót foglalt el az ottani társadalomban?
- Úgy voltam én ott, uram - felelt némi büszkeséggel a hangjában -, mintha az első hajón jöttem volna be.
- Az első hajón? Hát ér az ott valamit, ha valaki az első hajón jön be?
- Hogy a pokolba ne! - kiáltá önfeledten. - Több az, mintha az öreg Európában azt mondanám, hogy gróf vagyok.
- Hm! szépen vagyunk Amerikában - morogtam.
De azért a mi nagy demokratánk nem vette észre, hogy az ő esze tulajdonképpen most is dzsentri módra jár, tovább csinálta a demokrata pártot otthon és meglehetős sikerrel.
Mikor az alispán-választásra került a sor, a demokrata párt ellenjelöltet állított, s ennek volt kilátása a diadalra.
Legalább Babó Gergely uram, a híres lókötő parasztkortes, mennyre-földre esküdözött, hogy az »amerikai úr« pártja győz. Csak már jönne ő maga is, mert ilyenkor itt kell lenni, lelkesedést önteni a többibe. (Babó uram a maga módja szerint értette az öntést.)
Az egész megye ott izgett-mozgott a vármegyeháza előtt megéljenezve vagy lehurrogatva egy-egy érkező hintót aszerint, amilyen párti úr ült rajta.
Végre feltűnt a láthatáron a mi amerikai demokratánk négylovas hintaja is, s rettenetes éljen viharzott fel nyomában.
Babó Gergely uram a kalapját vagdosta ég felé széles jó kedvében, aztán agyarára vágván a makrát, odatolakodott a hintóhoz, s ahogy a hágcsón lelépett a népszerű nagyúr, ő volt az első ember, aki a tenyerét belecsapta az övébe.
- Szerbusz, kedves Pista öcsém - rikkantott rekedtes, de mégis sztentori hangon.
Az amerikai demokrata összerázkódék, villámhirtelen visszaugrott a hintajába, nagyot rivallva a kocsisra.
- Hajts hazafelé! Mindjárt megfúlok. Hajts, hajts! 
S azóta sok év elmúlt, de a környékére sem megy a megyeháznak és közügyeknek.
Az a »szerbusz« egyszerre kifújt a lelkéből mindent, amit tíz év óta fölszítt idegen világok tudományából.
Azaz, hogy bizonyosan demokrata maradt ő ezentúl is, de csak otthon négy fal közt, a könyvei mellett.

A BORSI ÜNNEP
1882

Jókai regényt írván a Rákóczi-korból, magával vitte oda is a Tisza és a Visontai-Kovách családot. Ezek nélkül nem lehet már regényt sem írni.
És valóban is, én, aki csak nemrég olvastam el a gyönyörű könyvet, annak impressziói alatt indultam el a borsi Rákóczi-ünnepre, s egészen átengedtem magam az emlékeknek, melyek útközben elém tolultak az egyes vidékeknél, hol a kuruc-hadak vonultak el egykor. A Sajó és a Bodrog vize csendesen folydogál. Gyász tapad az egyikhez, fény a másikhoz, csaták és népdalok mindenikhez. Tokaj hegyei, a Hegyalja, a híres Sárospatak! Mintha hallanám valahol messze a tárogatót. S amint valami robogás hallik, s felzúg az erdő, Bercsényi, Bezerédy lovasait várom onnan előcsörtetni.
Semmi sem rontja az illúziót. Még az sem, hogy két ismeretlen útitársam Tisza uramat dícséri. Hiszen Tiszáné nagyasszonyom csakugyan derék egy asszony, nem irigylem hát famíliájabeli embertől a jószót. Dícsérik pedig Tisza uramat annak okáért, hogy micsoda derék dolog az, miszerint kedvelt hívének, Visontai-Kovách László uram őkegyelmének, a granáriumja mellett megyen a vasút, úgyhogy amikor a granárium ajtóban meglökik a zsákot, az a kis dobogón keresztül egyenesen a vagonba gurul.
S ez annál szebb dolog, mert Gyöngyösnek kellene tulajdonképpen mennie a vaskocsinak, de az útközben meggondolja magát és Vámosgyörknek kanyarodik a granáriumhoz.
Igazi kurucvilág ez! A régi nevekkel, a régi emberekkel. Még az Ocskay nevét is ott találom egy körrendelet alatt a szerencsi indóházban.
Talán élelmiszereket sarcol itt Ocskay uram a kurucai számára. Nem biz az, hanem intés a községi pótlék nyolc nap alatti, különbeni végrehajtás terhe melletti beszolgáltatására a magy. kir. központi adóhivatalba. Aztán hohó, hiszen nem is Ocskay László az, hanem Ocskay Jakab - Altmannak hívták tavaly még!
Közel Sátoraljaújhelyhez kezdtek szállingózni a deputációk az egyes állomásokon. Egy pár jó hazafi, innen-onnan az ábrándozók kicsiny tábora, akik el akarnak jutni ahhoz a házhoz, melyben az utolsó Úr született. Az utolsó Úr, aki parancsolni akart itt, ahol ma már csak szolgálni tudnak.
Én Kállay Ákos bácsival jutottam egy kupéba. Az öreg úrnak mindjárt az első állomáson akadt egy kis kalandja. Két paraszt fogadott rá, hogy a bajusza nem igazi. Minthogy fogadás tárgyát képezte a dolog, a két paraszt előtt konstatálni kellett a bajusznak valódi voltát, mire fejcsóválva fizette ki a vesztes fél a négy liter bort. De azért a nagy bajuszt még máig sem hiszi igazinak.
Ákos bácsi kedvét éppen nem rontotta el ez a scéna, sokkal jobban elkeseríté, hogy alig voltunk nyolcan, akik a Rákóczi-ünnepélyre tartottunk.
- Szegény fejedelem! - dünnyögé. - Most másodszor fognak téged proskribálni Magyarországon.
Körülbelül úgy is volt. Az ünnepélyt nem bírták országossá emelni. A Kisfaludy Társaság két küldöttjén és a Petőfi Társulat egy képviselőjén kívül csak a szomszéd megyék és városokból volt néhány vendég. A képviselőház, mely meg volt híva, nem is felelt. Még Thaly se jött: azt híresztelték a városban, hogy azért, mert megírta neki valaki, hogy nem érdemes eljönni.
A lehangoltság teljes volt, hanem azért csakhamar felvidultunk. Lengő zászlók látása mindig bizonyos szárnyalást kölcsönöz a magyar embernek. Mind nemzeti zászlók és csak egy néhány idegenszerű: de ezúttal nem sárga-feketék, hanem sárga-kékek, a Rákóczi-ház színei.
Hát ilyenek lobogtak itt valaha! Régen volt az! Düledék már azóta a torony is, mely nyelüket fogta.
Ákos bácsi egészen elérzékenyült, mikor a fejedelmi zászlókat megpillantotta, egy pár könny csordult le arra a nagy szürke bajuszra, azokból a szelíd szürke szemekből.
- Hidd el, öcsém, ez életemnek legboldogabb napja.
Még akkor nem tudhatta, hogy az nap el fogják annektálni a pakktáskáját. Mert a »legboldogabb napra« mégis egy kicsit kényelmetlen tétel az ilyen a programon.
Én sokkal boldogabb voltam, nekem csak az esernyőm esett áldozatul és az illúzióm.
Az ünnepélyről terjedelmes sürgönyökben referáltak a lapok, majd minden külső részlet ismertetve volt, a belső részletekbe behatolni pedig kényes dolog.
Az ünnepélyt tulajdonképpen egy kis társaság rendezte. A társaság »turisták«-nak nevezi magát, melynek élén Boruth Elemér érdemes írótársunk áll. Ezek a »turisták« arról nevezetesek, hogy sohasem utaznak. Hanem azért igen sikkes vacsoráló és kuglizó kompánia. Egyszer az a szép ötletük támadt, hogy néhány hangversenyt s több effélét rendeznek s a begyűlt pénzből táblát állítanak a borsi házra.
Az összeg növekedett s tavaly odáig jutott, hogy az igen díszes emléktábla kikerült belüle. Kár azonban, hogy a kegyeletből apró megyei versengési céloknak engedtek zsákmányolást.
S az egyik hiba szüli a másikat. Amint elhatározták, hogy hadd legyen ez demonstráció a főispán és pártja ellen, mindjárt jött a másik hiba. Ha demonstráció lesz, legyen hát minél nagyobb - hogy annál nagyobbat csattanjon. Eleinte csak kegyeletes helyi ünnepélynek volt szánva a dolog. A lelkes turisták elköltenek a leleplezés után egy vidám lakomát, megszólal a Rákóczi-nóta, összecsendülnek a poharak, s Hegyalja nemes nedve mellett visszaringatja magát a lélek a daliás régi időkbe… ez lesz az egész. És az jó is lett volna így.
Csakhogy most már ez nem ért semmit. Okvetetlen országosnak kell lennie az ünnepélynek, hogy a lapok foglalkozzanak vele, mert egy demonstráció »otthon« csak annyi, mint az ígéret négyszemközt. Tanúk kellenek ide minél többen.
Így lettek meghíva az ünnepélyre a képviselőház, a municipiumok, az Akadémia, Kisfaludy Társaság stb., s így lettek, akik megjelentek, akaratlanul eszközei kicsinyes megyei intrikáknak.
Bizonyára nem fogják megköszönni az ilyet sem az Akadémia, sem a Kisfaludy Társaság, sem más irodalmi komoly célú intézetek, s máskor óvatosabbak lesznek, hogy hova menesszenek küldöttséget.
A borsi ház jelenleg Széchényi grófné birtoka, igen elhanyagolt állapotban van. Még ezelőtt husz-huszonöt évvel megvolt a kastély jellege, de átalakították istállóknak, s azóta igazán szánandó kinézése van. A jobb szárny, ahova a gyönyörű emléktáblát (mely kétezer forintba került) helyezték, még lakható, s jelenleg egy gazdatiszt foglalja el a szobát, hol Zrínyi Ilona történelmünk legérdesebb alakját szülte. Egyébiránt a kastély, vagyis inkább udvarház, sohasem lehetett valami fényes lakhely, s alkalmasint nem is családtagok számára volt építve.
Az ünnepély minden tekintetben szegényes volt, úgy egy falusi iskolamester emlékét illik ünnepelni. A turisták azzal mentegetőztek, hogy nem volt rá pénzük, ami igaz is, csak abban tévesztették el, hogy minek híttak hát vendégeket? A program a kuruc-labanc időkre emlékeztetett, annyiban, hogy először jött egy kuruc bevezető beszéd, mely a függetlenséget, szabadságot dicsőítette, utána egy labanc vers, mely a közösügyeket magasztalta, s abból megtudtuk, hogy II. Rákóczi tulajdonképpen a delegáció intézményeért fogott fegyvert. Most már megvan: nyugodtan alhatik őnagysága ott, ahol van, a pogányok földjén… A következő költemény megint csak kuruc vers volt, s ez így ment tovább.
Az ünnepély után szétoszlott a közönség az erdőcskében, mely elég sok érdekes látványt nyújtott. A katlanokban rotyogtak az ételek, a hevenyészett kemencékben sültek a pecsenyék, rétesek, híres főzőnők, szakácsok, kukták sürögtek-forogtak ott, iszonyú kevélyen a mesterségükre. Távolabb a fekete kávét főzték egy óriási üstben. Még távolabb a cukrászda volt felállítva különféle nyalánkságokkal. Ez volt a legszebb pont. A sok szebbnél-szebb asszony és leány itt ütötte fel tanyáját.
Hát a népünnepély? No, ez nem igen sikerült. A zempléni népet nem igen lehet mutogatni. A szebbik nem a csúnyábbik. Nagy embereket még mindig produkál Zemplén. Még egy Rákóczit is szülhet egyszer úgy lehet, de már kuruc daliákat sohasem.
Kérdezősködtem, hogy mi tette e népet ilyen satnya, gyengévé. Mondták, hogy a pálinkaivás, kivált a tótságot, hol nagy mértékben van elharapózva.
Csodálkoztam rajta, hogy íme, mégis milyen józanok ezek az emberek, dacára annak, hogy ingyen népünnepen vannak.
Akkor még nem tudtam, hogy kénytelenségből éppen azért.
Ami a népviseletet illeti, az igen csinos, de a legkorszerűbbek voltak a lengyel zsidók tincseikkel és a koldusok, kik úton-útfélen megállították az embert a zaklatásaikkal: ezek énekelhették volna legkeservesebben: »Hej Rákóczi, Bercsényi, Bezerédy«.
Érdekes látványt nyújtott az óriási sátor, melyben három asztal volt elhelyezve, mindenik száznegyven terítékkel s még ezek közt is a leghosszabb asztal a középső. Aki tósztot akart mondani, kénytelen volt az asztal közepe mellől beszélni, s még akkor sem hallották a végeken ülők.
A hangulat nagyon nyomott volt az ebéden. A főemberek visszavonultak, s szétszórva húzódtak meg az asztaloknál. Az úgynevezett »hivatalos tósztok« a következők: Meczner képviselő Rákóczi emlékére ivott, Kossuthot pedig kántoros klapanciákban Bajusz József éltette. Majd Fejes mondott igen szép tósztot a három irodalmi társulat küldöttjeire. Az ebéd igen ízletes volt s igen olcsó - a viszonyokhoz képest. A rendező bizottság előzékenyen gondoskodott arról, hogy a meghívott vendégek is kapjanak ebédet, pedig helybeliek is kiszorultak az asztaloktól, s kénytelenek voltak az erdőben elkülönítve falatozó csoportokhoz csatlakozni, hol az otthonról hozott hideg sülteket tálalták fel, s itták hozzá a pompás tokaji aszúborokat - amikben nagy bőség volt az ebédnél.
A legtöbb élénkséget néhány fiatal hölgy és egypár gyermekleány szerezte, kik a Rákóczi arcképét és az emléktábla meg a borsi kastély fotografiáját árulták olyan ügyességgel, mint akár a fővárosi bazárok hölgyei. Talán a leg-legkedvesebb volt ezek között egy kis négyéves gyönyörű barna lányka, Izsépy Lenke; ahogy az tudott kínálni, az valami öröm volt.
Úgy röpködött, mint egy kis madár asztaltól asztalhoz, hosszú fekete hajacskája a szalmakalap alól kioldozva, csak úgy himbálózott jobbra-balra.
- Vegyék meg Rákóczi bácsit.
- Hogy adja picikém?
- Ötven krajcár. Nem sok, nem sok!
- Hiszen ott a nagyobb kisasszony negyvenért adja.
- Jaj, én nem adhatom úgy oda, mert én őtet jobban szeretem.
Hat óra felé kezdett csak bevégződni a borsi ünnep. Az ünneplők Újhelyre hajtattak, már ti. azok, akiknek volt min behajtani, mert sehol sem áll fenn olyan rendületlenül az a szokás, mint Sátoraljaújhelyen, hogy: Akinek lova nincs, járjon gyalog.
Távozóban a bizottság elnöke azt kérdezte:
- Nos, hogy tetszett a vendégség? Ugye jól csináltuk?
- Egészen jól. Csinos vendégség volt. Ha nem volnék indiszkrét, megkérdeném, ugyan mennyi… a …
- Hogy mennyi a kiadás?
- Ej dehogy! Hogy mennyi belőle a jövedelem?
Eltávoztunk, még egy futó pillantást vetve a házra, mely megérdemlené, hogy szent zarándokoló helye legyen a magyarnak. Az emléktábla ott feketedett az oldalán, fölötte az »utolsó fejedelem« arcképe - megkoszorúzva.
Nem éreztem semmi meghatottságot. Nem történt itt semmi, semmi. Egy követ tettek itt ma a falba, s néhány gallyat egy kép fölé. Egyéb nem történt.
És nem él az a kép már sehol sem - s nem erősség már az a fal senkinek.
Nézzünk egyebüvé: Nini, ott keresi Ákos bácsi a pakktáskáját savanyú képpel, élete legboldogabb napján.
A DEMOKRATA
1887

Valahányszor a mi demokrataságunkról van szó valahol, rendesen el szoktam beszélni a Kállay Ákos történetét. De most már annyira nincs is szó a magyar demokrataságról, hogy többé el sem beszélhetem a históriámat, átadom hát az utókornak ad akta. Hogyha netalán még valaha szó találna lenni a demokráciáról, szolgáljon részint elrettentő, részint illusztráló példának ez az eset.
Kállay Ákost bizonyosan önök is ösmerték. Ő volt a legnagyobb demokrata a Házban, valamikor a szélsőbalhoz tartozván. De még a demokrataságánál is nagyobb volt a sárgás kanári-szín bajusza, mellyel, ha kedve tartja, körülcsavarhatta volna a fülét, s mely szépen, szeretetteljesen összeolvadt hasonló színű szakállával.
Éppen a kerületébe utazott az öreg úr a választások előtt, midőn a szerencsi indóházban összejöttünk. Valami baja támadt a vonatnak, ott vesztegelt vagy két óra hosszat.
Kállay csöndes borozgatásban várta az indulást a suitjével és egészen belemerült a demokrácia magasztos tanainak magyarázatába. Apró szemei lázasan csillogtak, heves gesztusokkal szidta a kormányt.
E pillanatban két zempléni paraszt sompolygott be az étterembe, kik az üvegajtón át már eddig is kíváncsian kukucskáltak be a borozgató utasokra.
Az egyik odaállt sunyi képpel Kállay elé, s miután végignézegette, így szólt:
- Tekintetes uram, valami kérésem volna.
- No, mi az? - kérdé Kállay Ákos nyájasan.
- Hát abban van a dolog, hogy mi a komámmal, Sós Istvánnyal fogadtunk odakünn két pengő forintba.
- No, és aztán? Hát én döntsem el?
- Az ám. Mert el sem döntheti azt más emberfia.
- Hát mibe fogadtatok, édes fiam?
- Azt mondja a komám, hogy a tekintetes úr bajusza nem igazi bajusz; hogy azt mondja, hamis bajusz.
- Most is amondó vagyok - erősítgette Sós Istvány.
- Én pedig azt mondom, hogy igazi ajakos bajusz a tekintetes úré… Hát melyikünk nyert mármost?
- Te nyertél, édes fiam! - mondá Kállay Ákos egy kicsit röstelkedve a téma miatt.
- No, lássa, kend - rikkantott fel vidáman a nyertes paraszt. - Ide azzal a két »Zsofkával«. (Zemplénben úgy hívják a forintost, mert hajdan a Zsófia főhercegasszony arcképe volt a forintosokon.) - De nem addig a, Maszlag koma! Zsákban levő macska egeret nem foghat. Nem addig, míg én meg nem nézem azt a bajuszt. Ide azzal a bajusszal, hallja az úr!
S ezzel odaugrott Ákos bácsihoz Sós Istvány, hogy a bajuszát megmarkolja.
Kállay összerezzent, a vér arcába tódult és nagy bosszankodásban habozott egy percig, mit csináljon, mígnem valaki a környezetéből beleszólt:
- Már csak engedd, bátyám, mert ez is hozzátartozik a demokráciához.
Ez a szó megszelídítette Ákos bácsit, türelmesen nyújtotta oda az ábrázatát, mint egy bárány.
- Jól van, jól. Nézegessétek meg, édes gyermekeim, és győződjetek meg róla.
Erre aztán neki szabadult a bajusznak Sós koma: külön választotta a szakálltól, megnézegette balról is, jobbról is, először összevéve, azután külön szálankint, hogy melyik szál hova tartozik, ez a bajuszhoz, amaz a szakállhoz, miközben éktelen káromkodásokban tört ki:
- Nini, aki árgyélusa van, hát csakugyan bajusz ez végig? Egye meg a kutya, hogy mitől nőtt ez!… Kép pengőm siratja meg. - De nem, mégse lehet az. Ki van ez toldva valahol.
Megmorzsolgatta a kezei közt, megvakarta a fejét: »Ejnye, ejnye, de cudar egy jószág«.
Egy keserveset köpött a pádimentumra: »No, engem ugyan megtett az úr«.
Eközben egy mentő gondolata támadt Sós uramnak: hogy hátha mégis hamis a bajusz és csak oda van valamivel ragasztva az orra alá, nosza hamar egy nagyot rántott a félbajuszon.
Kállay fölszisszent.
- Mit csinál?
De oda se hallgatott a kárvallott Sós koma: neki Kállay nem is egzisztált, csak mint fogadási alany és azon gondolkozott, hogy ha a bajusz nem hamis, hát netalán tán a fej lesz hamis. S miután figyelmesen körülnézegette, nekifogott, megtapogatni a váll-lapockáknál, nincs-e valahol hozzá toldva a törzshöz.
De már erre aztán felugrott Kállay nagy dühösen, vérbe borult a szeme, halántéka lüktetett és a két kezével megragadta Sós koma nyakravalóját.
- Mindjárt megfojtlak, te hitvány paraszt - hörgé -, megöllek akasztófáravaló! Hát tudod te, kivel beszélsz?
- Bátyám, bátyám - gúnyolódtak vele a kísérői. - El ne feledje, hogy demokrata!
Erre még bőszebb lett az öreg.
- Nem vagyok én demokrata. Nem kell sem testemnek, sem lelkemnek. Hazudtam. Arisztokrata vagyok. Megfojtlak, kutya - ordítá. - A börtönben rothadsz meg. Megmutatom, hadd tudják meg az unokáid unokái is, mi az egy Kállayt megbosszantani.
A Sós koma ámult-bámult, mi nem lelte a tekintetes urat. Hiszen ő nem tett semmi rosszat, hiszen csak a fogadásról van szó, s ő alaposan akart meggyőződni a bajusz mibenlétéről a saját modora szerint - ennyi az egész.
Kállay Ákos ettől a naptól kezdve sohasem vallotta magát többé demokratának.
- Kiábrándultam a népből - szokta mondani.
Pedig igazán nagy demokrata volt, de hiába, minthogy a bajusza még nagyobb volt a demokrataságnál, a nagyobb megölte a kisebbet.
APRÓ KÉPEK A VÁRMEGYÉBŐL
(ÚTI ÉLMÉNYEK)
1899
A TISZTIKAR ÉS A GLAÜKOPIS ATHÉNE
Abban az időben (most néhány éve ősszel) egy porosz-német professzor, híres ornitológus, utazgatott velem, megnézegetve néhány érdekes helyet az országban.
Úti programunk piéce de résistance gyanánt egy kedves barátomhoz, egy főispánhoz vezetett, aki már várt ránk. Én is örömmel mentem, megkívánta a lelkem, hogy annyi évek múlva megint lássak egy kis megyei életet közelről, egész a fókusznál.
Valaha jól ismertem a megyét; témáim is szüntelen ott kóborogtak a megyei kalamárisok közt; száz meg száz oldalról írtam meg, de úgy látszik, nem találtam el, mert a »XIX. Siècle«, amelyik demokrata lap, azzal az indokolással fordítgatta le beszélyeimet, hogy a nemesség ellen vannak írva, az öreg »Presse« pedig, isten nyugosztalja, azzal az indokolással közölgette ugyanazokat, hogy a nemességet dicsőítik. Az ördög tudjon köztük bíró tenni.
De hát elfogytak ezek a témák. A föld termőereje elvész, ha eltávolodik a naptól. Nem tudok már a vármegyéről semmit. Innen legfeljebb egy-egy rávonatkozó törvényt látok néha. A miniszterek azt mondják: Egy kis reparáció. És megint egy kis reparáció. Valami nagyon el lehet szakadozva, hogy folyton reparálják. Látok továbbá egypár embert, illetőleg nem látok egypár embert, akiket leküldtek ide-oda főispánoknak, de ezek se hasonlítanak a régi főispánokhoz. Szegény megye, biz az nagyon megváltozhatott azóta.
Bizonyosan komolyabb, ridegebb, pontosabb, lelkiismeretesebb, de alkalmasint nem olyan kedves többé, a szeretetreméltó slendriánság, a hetyke középkorias nonchalance, szóval, a tekintetes zománc eltűnt róla, s most a kimért, fagyos köztörvényhatóságot fogom helyette viszontlátni,
Fájó húr rezeg meg szívemben, mint mikor egy régen elhagyott ház bukkan föl az emlékezetben, amelyhez kedves emlékek kötik az embert, s elhatározza, hogy még egyszer odautazik és megnézi - de apránkint eszébe jut, hogy azóta sokszor átalakították. Hiszen már nem is az a ház az többé.
Gondoltam is magamban: éppúgy megnézhetnék egy francia departement-t.
Ahogy azonban odaértünk, mégis mindjárt otthonosan éreztem magamat. Barátom, aki nőtlen ember, igen szívesen, melegen fogadott bennünket, és a megyeházán rendezett be két szobát a saját lakásából.
- Isten hozott, öreg, most már nem eresztelek el egy hétig.
- Három napot szántam rá.
- Egy hétig rab vagy itt, a barátoddal együtt. A főispáni hatalmamnál fogva, punktum.
- De engem az immunitás véd.
- Innen ugyan nem mozdulsz el egy tapodtat se.
- Jó, jó, de egy egész hétig I Mit csinálok én itt egy hátig?
- Vadászol, tarokkozol. Hát a barátod mit szeret csinálni?
- Az olvasni szeret. Vannak-e valami könyveid?
- Beültetjük a kis öreget a levéltárba.
- Hát parti van-e?
- Egy ezredes volt, az tudott tarokkozni, de eltették innen. A városbeliek nem értik, csak a négyes-tarokkot. Hanem van két szolgabíróm, aki a hármashoz is tud, hát azokat berendeltem egy hétre a járásaikból.
- És ezalatt?
- Nos, ezalatt ott szünetelni fog a közigazgatás.
Vidám, helyes fiú a főispán, pompás modorral, aki nem tanult ugyan sokat, de nem tud pózokat se csinálni; ezért lett csak főispán. Mert, hogy az ember többre vigye, ahhoz az kell, hogy tudjon valamit, ha egyebet nem, hát legalább pózokat.
- Hát csak eredj a szobádba és vidd a németet is, mosdjatok meg és öltözzetek át, addig megfől a leves, egy pár főembert hívtam meg a tiszteletedre, meg az említett két szolgabíró-tarokkistát.
Mire egy kicsit fölfrissültem a szobámban, azalatt bent a főispán elfogadójában összegyülekeztek a vendégek, akiket azután sorba bemutogatott:
- Perecsényi Miklós alispán.
Kis zömök emberke volt, hosszúkás, nyomott fejjel, mint a gólyáé. Fekete, villogó szemei sok értelmet árultak el, jobb kezét fekete selyemkendővel felkötve tartván, csak a balkezét nyújtotta felém:
- Szervusz - recsegte jóízűen az öreg, megrázogatva a kezemet. - Örülök, hogy elevenen is látlak, a fotografiádat már ismertem. De ott szebb gyerek vagy.
Aztán a főjegyzőt mutatta be, egy kissé elhízott úr volt nagy orral, simára borotvált képpel, elegáns, gondos öltözetben.
- A vármegye főpennája: Boroszlóy István.
- A megismerkedés kelyhének mámoros pitymalatába merülök - mondá a főjegyző tréfás pózzal, mire vidáman mosolyogtak a többiek, és rám néztek nagykíváncsian, hogy bámulom-e a stílusát.
Azután a két szolgabírót mutatta be: Detre Miklóst és Vass Mihályt; az előbbinek a bal arcán keskeny sebtapasz vonult végig, mint egy hegylánc, az utóbbiról megjegyzé a főispán:
- A híres valkányi Vassokból való, akiket Vácról elkergettek.
A többit aztán maga Vass Mihály magyarázta meg, hogy a nagyapja, Vass Vince, eszközölt ki Vác városának a palatinustól virágvasárnapra is szóló vásárjogot, de útközben az okmányt kivesztette az oldaltáskájából, s újat többé nem lehetett kapni a palatinustól. Innen is maradt fenn a v-vel kicifrázott közmondás: »Valkányi Vass Vince vesztette el Vác városának virágvasárnapi vásárját.«
Vass Mihály csinos fiatal ember volt, monoklival és szépen szívott szivarszipkával, délceg, sugár, mosolygó arcú, csak az torzította el, hogy az egyik füle le volt vágva, minélfogva a haját hosszúra növesztette, mint egy zongoraművész, és lesimítva viselte a néhai fül üres telkén.
Az én német barátom (névszerint dr. Mayer Villiam Kristóf) félrevont nagybizalmasan egy ablakmélyedésbe:
- Te, bruder, hol vagyunk mi most? Ugye, egy városi kórházban?
- Dehogy. Ez a vármegyeháza. Hiszen mondottam már.
- És ezek?
- Ezek a tisztviselői kar.
- De hisz mind csonka, béna.
- Hja, az egyszer így van. Minden tisztikar így néz ki Magyarországon, közvetlen a képviselőválasztás után. Tudod, a párbajok.
A főispán az órájára tekintett.
- Mindjárt ebédelünk, csak még a plébánost várjuk és az öreg Borcsánszkyt. Az denique mindig elkésik, de a plébános pontos szokott lenni.
- A papnak malőrje van - újságolta Vass Mihály, aki minden pletykát meghoz, azért a főispán kedvence.
- Mi történt vele?
- El akarják vinni tőle a Hankát.
- Ohó! A Hankát, a szép tót Hankát.
- Ki az a Hanka? - kérdem, csak hogy éppen szóljak valamit.
- A Hanka, hehehe - válaszolta az ékes szavú főjegyző -, Hanka a tisztelendő úr tányérjainak kedvenc elmosogatónője, aki az érzések felköltésének zsongó sugárzatait lövelli ékes énjéből.
- Hát úgy történt - anekdotázik Vass Mihály -, hogy az apja, egy nagy hórihorgas tót, beállított ma a parókiára a leányért, hogy ő tovább nem hagyja, hogy ő hazaviszi. A tisztelendő úr kapacitálja, hogy minek viszi, mikor a Hanka jól érzi itt magát, a tót csak mosolyog és morzsolgatja kezei közt a nagy, súlyos kalapját, »és mikor úgy szeretjük mindnyájan - folytatja a tisztelendő úr - még a szomszédok is, meg én is…« A tót most közbeszól: »Ez az, ez az; kírem alasan!« És se szó, se beszéd többé, kézenfogta Hankát, és alkalmasint haza is vitte.
De nem is kacaghattak az eseten, mert megnyílt az ajtó, és belépett a tisztelendő úr, Blahunka János és egy öreg magas férfi, éppen olyan, aminőnek a Hanka apját képzelné az ember, ha nem volna szép fekete kaputban és fényes lakkcipőkben kiöltözve, mint egy herceg, és nem lógna rettenetes deres szakálla le a hasáig - amit ma már csak az urak viselnek, mert ha nem kér is enni, de örökösen fésülni kell és törülgetni. Szegény ember nem ér rá az ilyesmire.
A nagy szakállak ritkák ma már. A civilizáció irtó hadjáratot visz a hajak ellen, s meglehetősen legyőzte őket.
- Mit csinál Hanka?! - kiáltották a plébános elé pajkos vigyorgással. Ámbátor jól tudták, hogy a szép Hankát csupán atyai indulattal szereti, minthogy ő csiszolta, nevelte ki, s minthogy a Hanka tud a kedvében járni legjobban.
A tisztelendő úr mogorva arcot vágott, egy restelkedő tekintetet vetve ránk idegenekre.
- Ne ráncold a homlokodat, kedves papom - feddette az alispán kedélyesen -, ne légy farizeus most, mert itt camera charitatis vagyunk: az az úr nem tud egy szót se magyarul (a német barátomra mutatott), ez a másik meg (énrám mutatott) egy eretnek, akit te úgyis megvetsz, mert megszavazta az egyházpolitikai törvényeket.
A pap fürgén futott felém a húsos apró lábaival, és szívélyesen megölelt.
- Hiszen mi iskolatársak vagyunk! - kiáltá.
- Igen, igen, te vagy a Blahunka Jankó?
- Persze, hogy az vagyok, barátja az erénynek. Isten hozott nálunk.
- Mit? Ti iskolatársak vagytok? - kérdé a főispán meglepetve. - És hol jártatok együtt?
- Itt, a te székvárosodban - mondám.
- No, ezt nem tudtam.
- Minden kő érdekes itt nekem, minden fa. Mert azok még bizonyára a régiek. Csak az emberek változnak. Ebéd után el is megyek egy kicsit őgyelegni.
- Hollá! ni, Borcsánszky bácsi! - kiáltott fel most a főispán - hadd mutassalak be kedves vendégeimnek. - Ő ezzel karonfogta az imént jött nagyszakállas urat, s hozzám vezette: Borcsánszky György; Georg von Borcsánszky, ismételte barátomnak is.
- Igen örülök.
Csupa mosoly lett az arca, s meghajlott, mint egy bumerang.
- Enyim az öröm, kirlek alásan, nagysagos uramöcsém, azért ne is izéljél… mert én megnízlek téged, ha mutogatnanak is pínzért; de én egy hangya vagyok, egy hangya.
- Árvaszéki elnök - jegyezte meg a főispán mintegy kiegészítésképp.
- Egy hangya - ismétlé Borcsánszky, mialatt a nagy hasát simogatta, aztán egyet tüsszentett, és rengeni látszott sarkaiban e rettenetes tüsszentéstől az egész megyei palota.
- Szép állás - mondám szórakozottan.
- Jarja sok gonddal, sok irkafirkaval, felelősigel. Mert csak lárifári, amit emberek mondjak, hogy az arvakra az isten viseli gondot. Nem észre vettem. Eddig legalabb el nem intézte egyetlen ügydarabot se. Csak arvakat csinalja mienk nyakunkra.
- Van sok restancia?
- Akad - felelte dicsekedő hangon.
Azonban nem lehetett sokáig fecsegni, pedig a »hangya« kedélyes öreg úr volt, akiből bugyogott az originalitás, de a szomszéd ebédlő szárnyas ajtói szétnyíltak, miután előbb a hajdú jelentette, hogy tálalva van.
Nem akarok időzni az ebéd leírásánál: jó volt, pompás volt, a vidéki nagy ebédek karakterében, hogy a francia étel nyomában jön rögtön egy halálos magyar étel. A kappant, ősz évadja lévén, a fácán helyettesíté, a fácánnál francia pezsgőt töltenek, s elkezdődnek a tósztok. A főispán engem köszöntött fel, én pedig őt; Mayer Kristóf barátomra Boroszlóy főjegyző emelt poharat, körülbelül ezeket mondván tört németséggel: Igen szép a nevezett úrtól, kinek tudományos híre, fiatalsága dacára, a hármas halmok országába is eljutott, hogy idejött minket tanulmányozni. Biztosítja, hogy jó helyre jött, éppen ebbe a megyébe, hol a főispán úr őméltóságának a lelke él fűben-fában, és hol olyan közigazgatást fog látni, aminő a világon nincs több. Kívánja az egek urától, hogy a szeretett német vendégnek életéveit fütyörészve szövögesse bele a késő századokba, hogy amikoron már egy német se lesz a világon, ő még mindig éljen, és hogy valakivel beszélgetni tudjon, kényszeríttessék a magyar nyelvet megtanulni. Vivat, floreat, crescat!
- Hóbortos ember ez a Boroszlóy - súgtam a főispánnak, kinek a jobbján ültem.
- Be van rúgva - felelte.
- Hogyan, már délelőtt?
- Nem úgy értem - magyarázta meg -, hanem már régóta, az anyatejtől. De most hallgassuk Borcsánszky bácsit.
Borosánszky emelkedett fel, megsimogatta óriási szakállát, és a szalvétával leverte mellényéről a morzsákat. Ünnepélyes csönd állt be.
- Tisztelt uraim! - kezdé sztentori hangon.
- Halljuk! Halljuk!
- Barangol és zúg, zúg az őszi szél.
- Inkább csendes idő van odakünn - szólt közbe Vass Mihály.
- Taceas, amice. Nec ideam habes.
(Hallgass, barátom, nincs fogalmad sem a dologról.)
Barangol és zúg, zúg az őszi szél,
Csőrögnek a fák száraz lombjai,
Mint rab kezén a megrázott bilincs.
Hallgass, zúgó szél, hadd beszéljek én.
Vass Mihály megint közbeszól.
- Hallgass te is, zúgó szolgabíró! - förmed fel a szónok.
Mert ha nem hallgatsz, túlkiáltalak,
Mint nősírást az égiháború;
Egy nemzet és két ország hallja meg,
Mi eddig bennem titkon forra csak,
S mit most szívemből kiröpítek,
Mint vulkán az égő köveket,
Az forra bennem -
hogy tisztelendő Blahunka János urat az úristen sokáig éltesse. (Zajos tetszés.)
- Az öreg nagy tehetség - jegyzé meg az alispán, ki szemben ült velünk.
- És kitűnő hivatalnok - tette hozzá a főispán. - Valóságos minta.
Erre Blahunka plébános taszítá hátra a székét, és meghívta az egész társaságot, úgy amint van, szerény házához vacsorára.
- Helyes! Helyes! De hát mi van a Hankával?
- Igaz-e, hogy az elmenetel foszladozó szivárványait lebegteti? - kérdé Boroszlóy vihogva.
- Ott lesz-e még, vagy nem lesz már?
A pap röstelkedve sütötte le szemeit tányérjára.
- Irigy kutyák vagytok - dohogta.
Fölpattant most nemes vetélkedéssel az alispán, és meghívta az egész társaságot másnap ebédre, amitől vérszemet kapott Borcsánszky, és másnap estére invitálta meg a vendégkoszorút. Mert örökre boldog volna, ha az elefántok eljönnének a hangyához.
Mindenféle tarkabarka beszédek közt ittuk meg a kávét és a konyakot, mire én otthagyva a németemet, megszöktem a társaságtól, hogy bebarangoljam a várost, hol diákéveimet töltöttem. Ez volt a legédesebb célja utamnak. Megfüröszteni lelkemet a fiatalkori emlékekben.
Ne legyen ott velem senki, aki közbeszólhasson, s elhessegesse a régi képeket, amiket pajkos tündérek, akik kikelnek vízből, fából, házak fedeléből, megmutogatnak még egyszer… még egyszer.
Sietve mentem végig a Varga utcán, ahol az ódon iskola áll nagy, hatalmas kéményeivel, szöges, erős kapujával. Mellette egy kis patak csörög vidáman. Csak úgy csörög most is, mint harminc év előtt.
Megnézegettem az udvart, ott áll a csöngettyű. Hej, ha még megvolna a vén pedellus, aki kongatta! Oh, be szeretném látni a tantermeket belülről, a padot, ahol ültem, a katedrát, ahol a tanár ült.
Szívem meglágyult, elérzékenyedtem, nem bírtam itt ki tovább. Tova siettem a patak mellett, míg kijutottam a csizmadiák negyedébe. Itt ezen a vidéken laktam utoljára. Oh, istenem! a ház már nincsen meg. De kár, de kár.
Hát ez miféle rét, balra? Nini, hiszen ez a mező, ahol a pige-játék folyt, meg az ütközetek a mesterlegényekkel, de az iszapos patak, melybe bekergettük őket, kiapadt, eltűnt, csak egy kis mélyedés látszik, és a bujább fű jelzi, hogy ez a csík valaha egyéb volt. A kis kőhidacska még most is megmaradt félig romban; a híd túlélte a patakot. Hát nem mulatságos ez? Ezen a hídon tanulgattam reggelenkint (mert aurora musis amica) a leckéimet Homérből. Mint villámcikázáskor a menny, a híd láttára megnyílik eszemnek az a fiókja egy percre, ahova a betanult görög mondatokat begyömöszöltem, istenemre, újra el tudom mondani:
»Alloi men ra theoi te kai aneres hüppokorüsztai.«
Ott a vén körtefa; úgy nézem, azelőtt lombosabb volt, délutánonként jóízűen szundikáltam alatta.
Az estszürkület leszáll, mintha valami homályos piszkos pép ereszkednék alá az égből, nyugatról felzúg az esteli szélben a nyírjes erdő: mintha milliárd nyíl süvítene a levegőben.
De jó volt, oh, de jó volt, mikor még odajártunk pipázni nagy titokban az erdőbe, hogy a professzorok meg ne lássák. Micsoda komisz dohányt szívtunk mi akkor! S mégis mennyivel jobb volt a mostani havanna-szivaroknál!
Ezer meg ezer aprósága a diákéletnek szökött elém, a cserebogár-malmocska, a fűzfaháncsból csinált kis síp, a parittya, melyből a városka kutyáit infesztáltuk, a kampaverők, melyeket a hónunk alatt cipeltünk, a zsindelypuska a hegyes nyíllal - azzal lövöldöztünk a Zeheriné nénémasszony libáira. De ki bírná végesvégig elszámlálni a diákévek örömeit.
Mint mikor a vénasszony szárított virágokkal telerakott imakönyvében lapozgat, olyan érzelmekkel őgyelegtem még egy darabig az utcákon. Itt a fűszeres bolt, ahol a szentjánoskenyeret és a krumplicukrot vettük, meg a gombostűket a rovarokra. Ennél az ablaknál egy szép szőke leány kötögetett, mi nagyobb diákok »glaükopis Athéne«-nek hívtuk egymás közt. (A szöszke Athéne volt az egyetlen asszonyszemély, akit ismertünk.) Szemem most is epedve pislant fél megszokásból, de most üres az ablak, üres, üres. Hol lehet már azóta a glaükopis Athéne?!
Így elmélázva a múltakon, egyszerre elémbe toppan, akárcsak a gyorslábú Akhilleüsz, a főispáni hajdú.
- Őméltósága várja már a képviselő urat.
- Hol?
- A cukrászda előtti padon.
Megnéztem az órámat, csakugyan a vacsora ideje, de meg lehet azt látni óra nélkül is a városka sürgés-forgásán. A petróleumlámpákat kezdik meggyújtani, a kofák csomagolnak szerte a piacon. A vidáman ugrándozó csizmadiainasok kezeiben nagy kenyérkaréjok jelennek meg ritmikus mozgásban azon félkörben, mely a kéz szokott helyétől a szájig visz, a majszternék szemérmetesen a kötényük alá takarva viszik a vacsorához való nedveket: sört vagy bort - amit nehezen vár már otthon a gazda.
Egy pár perc múlva ott voltam a cukrászda előtt, ahol a főispán várt a padon ülve, erős beszélgetésbe elmerülten egy, az ajtóban álló; fakó arcú sovány vénasszonnyal.
- Nos - szólt, mihelyst megpillantott -, megnézted a fiatalkori emlékeket?
- Meg.
- Mind?
- Körülbelül.
- Egyet azonban még mindig mutathatok. No, nézd meg jól a teensasszonyt. - Megemelintettem a kalapomat és megnéztem, ő szintén reám mereszté fénytelen, mocsárszínű szemeit, nagykíváncsian, szúrósan, mintha le akarná velük kaparni huszonöt esztendő patináját, kormát rólam.
Derengett valami nekem is, mintha ködön át ismerős arc próbálna kifoszladozni, de amíg egy vonáshoz kihúztam a másikat, hogy egybeállítsam, rendesen összeomlott az egész.
- Ejnye - türelmetlenkedett a főispán -, kihez írtad azokat a szép verseiket?
- A verseket - dadogtam, és a szájam bambán, tehetetlenül maradt nyitva.
- Hát a Szabó Ilonka… 
Micsoda? A Szabó Ilonka? A »Glaükopis Athéne?« Éppen tíz perc előtt gondoltam rá.
- Lehetetlen, lehetetlen… Azaz örülök.
- Ugye, hogy megváltoztam? - szólt a cukrászné egy mély bánatos sóhajjal. - Ilyenek az esztendők… az esztendők!
Bizony, az esztendők hogy eljárnak.
E melankolikus hangulatba beleszólt a piac közepén álló katolikus templom tornyából a harang, régi, ismerős hangjával egész lelkemet átjárva.
A főispán felkelt, s az ódon toronyra mutatott
- Blahunka szólít. Hallod a harangszót? - »Kész a vacsora - kész a vacsora.« »A Hanka terít - a Hanka terít.« A harangot is meg lehet tanítani, mint a papagájt.
- Hát a németemet hol hagytad?
- Azt az öreg Borcsánszky vitte el a »vármegye-kisasszonyokhoz«.
- Hát az mi?
- Az a legtökéletesebb institúció a világon.
- Ugyan?
- Egy medicina a legnagyobb betegségre.
- Melyikre?
- A sikkasztásra.
- No, erre kíváncsi vagyok.
- Hja, sokat haladott azóta a vármegye. Különben majd meglátod. De most már búcsúzz el, induljunk. Ajánlom magamat, teensasszony!
Köszöntöttem régi ideálomat, kinek nevét annyiszor véstem a padokba, a fákba, kinek leheletét éreztem évekig a tavasz édes fuvallatában, az ákácok illatában, s ki most, hogy megjelent elevenen, egy világot rombolt össze - ezer témát ölt meg bennem.
Búsan bólintott a fejével, fájó mosolygással. A Háromkút utca szegletéről még egyszer visszanéztem. Ott állt még mindig a boltajtóban, az esti szürkületben valami fehér mozgott a kezében; talán észrevette, hogy hátrafordultam, és a kendőjével integetett, vagy talán csak én képzelődtem.
- Férjnél van a cukrászné? - kérdeztem útközben a főispántól.
- Özvegy. A férje meghalt. Egy öreg lengyel, Blivinszky nevű.
- Gyönyörű leánygyermek volt, és módos. Csodálom, hogy hozzáment a cukrászhoz.
- Azt hitte, hogy gróf, mert akkor minden lengyelben grófot gyanítottak.
- Grófnak adta ki magát?
- Dehogy, cukrásznak adta ki magát, de a leány azt hitte, hogy valami előkelő főúr, aki titkolja származását.
- Tehát csalódott benne a szegény glaükopis Athéne?
- Igen, annyiban, hogy cukrásznak adta ki magát, de csak közönséges lump volt, aki az asszony hozományát is elherdálta. Most csak úgy teng-leng a szegény Blivinszkyné. Mert itt hurkát, kolbászt esznek az emberek és nem tortákat.
Ezzel a beszélgetéssel éppen odaértünk a parókiára, ahol már együtt volt az egész déli társaság. Blahunka elébünk szaladt az ambitusra. Éppen künn volt a Hanka is, és a komondorokat csitította egy seprővel: »Csiba te! Eredjetek! Kuss! Dögöljetek meg az öregapátokkal!«
Nagy, tagbaszakadt leány volt a Hanka, hatalmas idomokkal, piros, egészséges arcú, ragyogó szemű; még az is csak szebbé tette, hogy fent, a homloka legtetején, egy csomó főkötőhívó pattanás volt - azért híják pedig így, mivelhogy azokat a főkötő csipkéje eltakarná; a tulipános ködmönkén át is láthatta, aki (apage satanas) éppen nagyon odanézett, mellének ritmikus mozgását.
A főispán ingerkedőn kacsintott a gazdára, s rossz latinsággal mondá:
- Tamen hit illam reliquit pater. (Mégis itt hagyta őt az apja.)
- Mavult vaecam impellere - mondta a Blahunka Jani nevetve. (Inkább akart tehenet hajtani.)
E rejtélyes, lassú szóváltás teljes értelme egyelőre elveszett előttem, hanem később, vacsora után az urak (semmi sem szent ezeknek) kivallatták a házi személyzetet furfanggal, borravalóval: a szakácsnét, a mindenest vagy a harangozót, isten tudja, ki mindenkit, kivált miután a főispán, a fejét fájlalván, korán hazament, s elszabadult láncáról minden tapintat és illedelem. Megállapították a tényálladékot hitelesen. Hát úgy volt az, hogy az öreg tót már egy félév előtt haza akarta vinni a Hankát, de akkor egy borjút ajándékozott neki Blahunka. Ezzel szent lett a béke, de most megint előjött a nagy hegyek mögül azzal az ürüggyel, hogy az anyja nagyon sír a Hanka után, hát hazaviszi. A pap hivatkozott a borjúra, hisz azért adta neki a borjút, hogy a Hankát itt hagyja, akire szüksége van a gazdaságnál. - Hja, a borjúval is csak baj van, felelte a tót, mert az meg az anyja után bőg. - Ekképpen világíttatván meg az otthoni szomorú helyzet, Blahunka plébános úr a következő alternatíva elé állította az öreg tótot: vagy a felesége könnyeit szárítsa le, vagy a borjúét. A tót választott: a tehenet, a Majmunát hajtotta haza. Így történt szóról szóra. S minden egyéb pikáns híresztelés, aminőt például az ebédnél is hallottunk a főispánnál, aljas koholmány és rágalom.
Messze esnék célunktól, leírni a vacsorát, a jóízű ételeket, jóízű anekdotákkal fűszerezve (sajnos többnyire régi ismerősökkel). Kock Pál tehetett ilyeneket, mert éhes grizetteknek és szomjas diákoknak írt, s ha elősorolta, hősei mit ettek, milyen volt a nyúlpástétom, a szarvasgomba, hogyan párolog a punch, a Quartier latin-beli padlásszobák levegőjét csodás illatokkal keverte meg a fantázia, de a jóllakott tekintetes magyar olvasó nem kíváncsi senki fiának a vacsorájára, se nem irigyli, se nem gyönyörködik benne: eleget böfög ő a maga kosztján. A vacsora utáni tarokk-esélyeket se írom meg, hiszen minden kaszinónak vannak külön tarokk-legendái, a Nemzeti Kaszinótól kezdve, honnan fotográfiában maradt meg egy csudálatos partie emléke, hogyan nyerte meg egy vakmerő gróf a szólót négy blank dámával, egész a falusi népkörökig, hol mindenütt történt valami figyelemreméltó, társadalmi életünk legirányosabb egyénisége, a skíz égisze alatt. Még talán legtöbb szót érdemelnének az estéről a pajkos dalok, melyeknek legtöbbjében, a gazda iránti reverenciából, volt valami egyházi ciráda is, mint például: »Elindula szent Péter apostol Rómába.« Maga Blahunka Jani is rágyújtott, a vége felé egy latin dalra, melyet még a szemináriumból hozott, s mely szomorú halottasének melódiájában mond el olyanokat, amik vérbeli testvérei egy-egy francia kuplének. Sőt, hogy teljes legyen az élvezet, még a Hankát is rákényszeríté, hogy bejöjjön a konyhából, és énekeljen el egy tót dalt. A leány szabódott, eleinte irult-pirult, de mikor öt új ezüst forintost csúsztatott a markába pántlikára, akkor félig elfordulva a vendégektől, nagyszégyenlősen kiereszté ezüstcsengésű hangját:
Kácser na doline
Kacska vodu pijé
Kácser na nyu volá
Vitaj dusa moja
Szépen, lágyan hangzott, mint az Eol-hárfa pengése, pedig a Hanka még a tenyerét is a szája elé tartotta, hogy bele ne nézhessenek - szép, hófehér rizskásaszemeket láttak volna bent. A melankolikus tót dalocska egy gácsérról szól és egy kacsáról, a kacsa vizet iszik a völgyben. A gácsér megszólítja: »Isten hozott, lelkecském«, a kis dalocska, amint szállt, ömlött és hullámzott, olvadékonyan, édesen, amint összefolyt szó a szóval egyetlen bájos zengzetté, úgy rémlett, mintha francia nyelven volna.
Mayer Kristóf barátom felugrott eksztázisban:
- Ez kolosszális. Ez isteni. Ilyen hangot még nem hallottam.
A bolond német odarohant a Hankához, és eIragadtatásának első hevületében kezet csókolt neki (kicsi, rozsdavörös keze volt), amire a Hanka ijedten sikított fel, s megbotránkozva felemelte ugyanazt a megcsókolt kezet, s olyat legyintett vele a német úr képére, hogy még egy félóra múlva is megvolt a nyoma.
- Ninini. Meg van maga bolondulva?
Ha az arcát csókolja meg, egy szót se szól a Hanka, abban nincs semmi (azonfelül pedig szép fiú is az én németem), de hogy a kezét megcsókolta, azzal ő holta napjáig nevetséges lesz, ki se mehet az emberek közé, hogy kisasszonynak ne csúfolják; szóval, meg van gyalázva örökre.
Ahol van ni, legott nagy hahota támadt a jelenetre, s a Hanka egy dühös, durcás szempillantást vetve a professzorra, vérvörösen, mintha csalánnal törülgették volna meg a képét, rohant ki a szobából.
Egyéb emlékezetes aztán nem is történt. Éjfél táján félreintettem a németemet, és mi is megszöktünk a társaságtól, a Hanka ki sem jött a konyhából, ránk adni a kabátokat, az öreg szakácsné cammogott elő a sánta lábával.
- A Hanka haragszik - mondá.
Megdicsértük a főztét, s még a lámpával is világított egész a kapuig.
Megkérdeztük, hogy ki van-e még ilyenkor nyitva a vármegyeház kapuja.
- Bizony nem szolgálhatok vele, hanem úgy emlékszem, hogy mikor még a vármegyének rabjai voltak, az én uram is az volt szegény, a Kolowrat Péter, talán tetszett is róla hallani, csodálnám is, ha nem, mert erős ember hírében állott, részt vett a burkus hadjáratban, hanem hát, hogy a szavamat ne felejtsem, bekerült valamiért, mindegy, ott is böcsűlték, tisztelték, afféle söprögető rab volt a vicispán konyháján, szabadon járt-kelt, mint a fecske, sőt néha ki is ment a városba, ha a vicispánné ide vagy oda küldte, egyszer-másszor a korcsmában is elfelejtkőzött, hát emlékezem, hogy egyszer éjjel zörgetnie kellett a megyeház kapuján - hogy eresszék be. Én is elkísértem. Kérdezte a várta: Kicsoda kend? Én vagyok a rab, tessék beereszteni. »Késő - felelte a várta -, máskor jobban siessen kend!« - s be nem eresztették a szegény apjukomat egész virradatig. Hát, hogy a szavamat ne felejtsem, nem tudom biz én, hogy mi van a kapuval, de a tekintetes urakat bizonyosan beereszti a várta is.
Fölösleges aggodalom volt, a vármegye kapuja tárva-nyitva állt, a nagy petróleumlámpa, mely a boltozatról lógott le, a régies bőrvedrek között vígan égett, körülötte egypár denevér és éji pille tartott bált, egész kényelmesen felsétálhattunk az emeletre a szobáinkhoz.
A barátom váltig restellte a pofont, amit a Hankától kapott
- Mondd meg, kérlek, nem valami dehonesztáló ez a ti országtokban?
- Éppen annyi, mintha egy macska megkarmolna.
- De mégis bánt engem.
- Ostobaság, egy asszonyi pofon az édességek között áll, ha nem is éppen olyan édes, mint a csók: de arról a fáról való.
- Ne beszélj!
- Naív emberek vagytok ti, professzorok. És ha diffamáló lenne is általában, egy cselédleánynak az ütése akkor se számítana.
- No, én mégis gondoltam valamit… Az egy csodálatos kis ördög. Csodálatos.
A HANGYA
E percben egy sötétebb sikátorba jutottunk, néhány hivatalos szoba mellett kellett elmennünk, amelyeknek ajtaján különféle feliratok pompáztak.
Nini, az egyik szoba ki van egy kicsit nyitva. Gubó legyek, ez a Borcsánszky bácsi helyisége. Ott állott egy aranyozott betűjű táblán: “Borcsánszky György árvaszéki elnök.” Az öreget ott hagytuk még a papnál. Az ördögbe is, vagy nyitva felejtette a hivatalszobáját, mikor este elment, vagy valami történik itt most, mert ilyen helyen alkalmasint pénz is szokott lenni.
- Adj, kérlek, hamar egy gyufát.
Bevilágítottam gyufával a hivatalszoba belsejébe. Hátha valami rabló van bent. A németem szabadkozott, és előrement. Minek avatkozol a dolgába, még majd te iszod meg a levét, dohogta. De a hivatalszoba üres volt, azaz tele volt minden asztala, kanapéja aktákkal, papirosokkal, minden rend nélkül, mintha vasvillával volnának odahányva. Az öreg úr nyilván elfelejtette becsukni az ajtót. No, ez ugyan gyönyörű rend. A nyitott kapun bejöhet éjjel akárki, egy lélek se látja, aztán feljuthat ide az árvaszéki elnök szobájába, és elviheti, amelyik okmányt akarja. Még fütyülhet is útközben, amikor viszi.
Az a bolondos ötlet incselkedett velem, hogy meg kellene leckéztetni egy kicsit az öreg Borcsánszkyt. A Blahunka Jani jó somlyai borában laknak olyan selyma koboldok és villogó szemű manók, akik ilyeneket sugdosnak. Beléptem tehát a cellába, és úgy találomra felkaptam a sötétben egy nyaláb iratot a hónom alá.
- Mit csinálsz bent? - kérdé a német. - Lopok.
- Mit?
- Aktákat. Holnap keresni fogja az öreg úr, és meg lesz ijedve. Micsoda fölséges tréfa lesz ebből holnap.
Fölvittük a szobáinkba, volt vagy három fontnyi a csomag, mindenféle színű és nagyságú, részint bélyeges, részint bélyegtelen papirosokból, szóval olyan volt, mint minden akta a világon. Mindössze egy futó pillantást vetettem a címzésre: a »Teszéry-árvák ügye«.
Hajnalban aztán bejött a főispán, elénekelve az ágyam fölött: »Ébredj nagy álmaidból!« Azaz, hogy már öreg reggel volt. Az őszi napfény bűbájosan szűrődött be a zsaluk leeresztett bordázatán keresztül, és lent az ablakok alatt, a piacon, hallani lehetett a hetivásár csataráját: szekerek zörgését, kofák veszekedését, s az adásvevés mindennemű élénkségeit.
- Öltözködjetek, szép idő van, kimegyünk egy kicsit vadászni.
- Kegyelem, hagyj még egy kicsit aludni!
- Hát hogy mulattatok?
- Köszönöm, jól, de hagyj aludni.
- Hát a német?
- Az belebolondult a Hankába, és most nyilván róla álmodik.
- Sokáig voltatok fent?
- Éjfélig. És éppen azért kérlek… 
- Jó, jó, hiszen hagylak. (Úgy látszik, azt a taktikát választotta, hogy szétbeszéli okvetetlenkedő kérdéseivel az álmomat.) Hanem miféle percsomó ez itt? A főispán kezébe vette, és hangosan olvasta: »A Teszéry-árvák ügye«. Hogy jut ez ide?
Hahaha! Most egyszerre eszembe jutott a tegnapi tréfa, és hirtelen elröppent szememből az álom.
- Képzeld csak, milyen bohóság. Vagyis inkább rendetlenség. Tegnap éjjel, jövet, nyitva találtuk a kaput, meg az öreg Borcsánszky szobáját.
- No, és?
- Ej, hát javíthatatlan a vármegye; elhoztam ezt a csomó aktát. Éppen úgy elvihette volna akárki; szekérre rakhatták volna éjjel az egész vármegye iratait.
A főispán összeráncolta a homlokát.
- Hallatlan gondatlanság! - jegyzé meg sötéten.
- Ugyan ne farizeuskodj. Ez csak egy frázis nálad. Egy meggondolatlanság, elüti egy frázis; egy hiba, elüti két frázis; egy bűn, elüti sok frázis. Frázistok bőven van, mindenre van, és mindent helyrehoz.
Láthatólag bántották a megjegyzéseim.
- Ha a macskát kérdeznéd, mit tart a fülemiléről, csak azt jegyezné meg, hogy sovány madár, és a húsa se jóízű. A hangja iránt nincs fogékonysága, meg sem említené.
- Éppen ez az a frázis.
- Hagyjuk abba, kérlek - szólt apprehenzívusan -, majd meglátod, hogyan szoktam én eljárni. Az öreg megkapja a dorgatóriumot.
- Nem akarom, hogy valami szcénát provokálj.
- No, no. Csak finoman. Fölteheted rólam. Ezek itt nemesemberek, gentlemanek, érzékenyek.
- Nehogy énrám legyen keserűsége - szóltam közbe nyugtalanul -, mert én igazán csak a jux kedvéért tettem.
- Bízd a tapintatomra.
Fölkapta az aktacsomót, és magával vitte. - Bezárom egyelőre a fiókomba. - Aztán vidáman hozzátette: »Csapunk magunknak egy kis mulatságot a reggeli alatt. Hanem most már egy, kettő, három, keljetek fel.« S ezzel odament a szomszéd szoba ajtajához, benyitotta egy kicsit, és rákiáltott a németre, aki porosz származású volt
- Jönnek a francia chasseur-ök!
Aki természetesen felriadt erre, mintha megrázták volna, s valóságosan kiugrott az ágyból.
Egy félóra múlva ott ültünk a főispán szobájában, ott várt a reggeli: méz, sonka, tea, kávé bivalytejjel.
Mikor a reggeli után rágyújtottunk egy-egy illatos havannára, a főispán csengetett, meghúzván a falon függő, vörös rojtos zsinórt, mely még a régi módszer szerint csengetett.
Egy csinos megyei huszár jelent meg.
- Nézd meg, hogy a hivatalban van-e Borcsánszky úr.
- Igenis, ott van.
- Mondd meg neki, hogy kéretem.
Kisvártatva megjelent az öreg vidoran, kedvesen, gyanútlanul. Mintha egy darab napfény is vele jönne; friss, ruganyos, teli életkedvvel, mosolygással.
- Bonum mane precor domini illustrissimi. Jó napot, móltóságos úr. Servus humillimus, nagyságos uramöcsém. Gut morgen. Gut morgen. Van gyönyörű időnk. - És dörzsölte a kezeit és hajtogatta magát jobbra-balra. - Ugye, mulattak jól? Oh, hogyne. A Blahunka Jankó jó pap, okos pap. Hanem a malac, amit adta, nehéz volt, papmalac él jól, meghízza. Nekem fekszi meg gyomrot. Egész éjjel almodtam öregek asszonyokrul. Inkább ferbliztem volna reggelig. De az isteni Hanka, restellt puszit a Hanka. Hehehe!
A főispán észrevette, hogy a vén túz rendes szokása szerint egy kis reggeli diskurzusba akar bonyolódni, mely nagymennyiségű konyakivással és sok léha beszélgetéssel szokott végződni. Tehát a lehető leghivatalosabb hangját vette fel:
- Hozd be csak, kérlek, a Teszéry-ügyet.
Borcsánszky bácsi ügyes volt a különböző hangárnyalatok felismerésében, s legott tiszteletteljes pózba vágta magát.
- Azonnal, méltóságos uram… Igenis, igenis. A Teszéry-ügyet, igenis. Ösmerem, igenis. Rohanok, igenis.
S valóságosan rohant le, egy virgonc tigrisgyerek se különben egy pohár vízért, még tán lépcsőket is átugrott nagy buzgólkodásában.
Nagy érdekfeszültséggel vártuk, mi lesz most, hogy fog belépni az öreg: ijedten, összetörve, behúzott váll-lapockákkal, olyan kicsi lesz, mint egy összehúzott sün. Számítgattuk: most már leért, most már keresi, most már káromkodik, mert nem találja, most körülbelül a felszolgáló hajdúját pofozza, az írnokot szamarazza, és keresik újból meg újból, lihegve, lázas, izgatott sietséggel, összehányva és felturkálva mindent.
De míg a mi fantáziánk még mindig odalent járt vele, azalatt megnyílt az ajtó, és belépett rajta ő maga, igen nyugodtan, méltóságteljesen, egy aktát tartva a kezében. Összenéztünk a legnagyobb csodálkozással.
- Elhoztad? - kérdé a főispán, erősen a szeme közé nézve.
- Szolgálatodra, méltóságos uram.
- Ez volna?
És a főispán a cvikkerje után nyúlt.
- Igenis, igenis.
A főispán átvette az iratokat, lapozgatott bennük.
- Valóban, ez a Teszéry-ügy. De vajon az egész?
- Persze, az egész. Hogyne volna az egész. Én csak tudom, hogy az egész. A hangya tudja mindent.
- Nekem úgy rémlik, mintha több lenne.
Az öreg a fejét rázta.
- Ennyi. Nem több, méltóságos uram.
- Pedig én fogadni mertem volna - ravaszkodék ez.
Borcsánszky fitymálóan mosolygott.
- Úgy ismerem pert egeszet, kérlek, mintha volna enyim tulajdon tenyerem.
- Semmi se hiányoznék?
- Egy betű se nem.
- Biztos vagy benne?
- Oltárnál teszem hitet, ha kívánsz.
- Úgy? - szólt most a főispán egyszerre szokatlan, zordon hangon, s kinyitván az íróasztala fiókját, kivette onnan az odatett iratokat: - Hát ez ugyan mi? Feleljen, elnök úr?
- Ez? - szólt az öreg zavartalan nyugalommal, úgy nézve az iratokat, mint valami egzotikus, soha nem látott tárgyat. - Hogy ez mi? - Rámeresztette szemeit, mintha górcsövön vizsgálná.
- Nos?
- Hát semmi.
A főispán összeráncolta homlokát, villámok gyúltak ki a szemeiben, de az öregnek a cinizmusa meglepte; erre nem volt elkészülve, erre nem volt formulája. Ha az öreg megijed, mentegetőzni kezd, akkor lesújt, de az a rendületlen, az az indokolatlan biztonság, amit Borcsánszky tanúsított, zavarba hozta.
- Hát csak annyit mondok - szólt magán erőt véve -, hogy máskor legalább becsukd a hivatalszobád ajtaját, mielőtt eltávoznál.
- Miért? - kérdé az ártatlan tekintettel.
- Hogy az árvák ne szenvedjenek esetleg rövidséget.
- Az arvakra az isten vigyazza, méltóságos uram.
- De a vármegye is köteles egy kicsit ügyelni! - mondá a főispán erős hangnyomattal.
Borcsánszky elérzékenyült, úgy tett, mintha könny rengedezne a pilláin erre a szemrehányásra, vagy talán rengedezett is, elővette zsebkendőjét, és törülgetni kezdte apró, ravasz szemeit.
- Oh, ín főispankam, ín vezírem. Ki adja nekem igazat, ha te se nem adsz? Oh, ín szegíny hangya. Mit szólják idegenek, ha teneked se jut eszedbe az én becsű maradandó alkotasom: Arvak eldoradoja, kihez sehol a vilagon parja nincs.
- No, no, öreg - kapált vissza a főispán, akinek a szíve valóságos vajból van -, hiszen nem azért mondom, nem azért, hanem a barátom (és itt rám mutatott) éjjel hazajövet nyitva látván a szobádat, bement, és ezt a csomó iratot elvitte onnan.
Az öreg rám nézett, azt hittem, dühös lesz, ellenkezőleg, mennyei derű fénylett arcán, kétrét hajolt, a hasához kapott, és kacagott, egyre csak kacagott, hogy a könnyei is csurogtak.
- Oh, de fölséges tréfa, oh, de kapitalis egy tréfa, öcsémuram.
- Hát látod - sóhajtott fel a főispán, énhozzám lépve. - Ilyenek. Szeretem őket. Lehetetlen rájuk haragudni.
Nevettem magamban. Denique, a vármegye nem javult, nem romlott, még mindig a régi, dacára a sok módosításnak, toldásnak. Az emberanyag ugyanaz maradt, s az emberanyag kifog a holt betűkön, melyeket nagy provideálással egymás mellé raknak a bölcs törvényhozók. A kedélyes öreg úr érdekelni kezdett, s mikor eltávozott, sokat kérdezősködtem felőle a főispántól
- Mi az az »árvák eldorádója?«
- Az a Borcsánszky találmánya. Hanem előre megmondom, hogy nem újságba való.
A főispán aztán elbeszélte ad auras amicas, hogy biz itt nagy sikkasztások voltak, és most is előfordulnak az árvaszéknél. Erre dolgozott ki Borcsánszky egy leleményes elaborátumot, mely szerint a vármegye kezelésében vagyonukat vesztett árvákat maga a vármegye fogadja gyermekeivé, fölneveli és nagy beneficiumokban részesíti. Egy külön alapot teremtett erre, és egy külön menedékházat tart fenn. A nemes fiúkat iskolába járatja Selmecbányán, a leányokat itthon menedékházban guvernántok nevelik. Mikor a fiúk elvégzik iskoláikat, tehetségük szerinti rangban a megyénél alkalmaztatnak azzal a kötelezettséggel, hogy a menedékházbeli leányokból választanak feleséget, mire a nemes vármegye még a stafirungot is megveszi, és valahányszor választás esik a tisztikarban, egyben lakodalmat is ül a tekintetes municipium.
- De hisz ez kitűnő gondolat!
- Mindenesetre egy expediens.
- És mit szól ehhez a kormány?
- A kormány nem is sejti; nincs panaszos. Sőt boldog, akinek a vagyonát elköltik, mert akár leány, akár fiú, meg van a jövője állapítva. Ha leány, okvetlenül főkötő alá kerül, ha férfi, úr lesz belőle. Az öreg formális jegyzéket, curriculum vitaet visz növendékeinkről, és sokszor már előre el van határozva, ki mi lesz és kit vesz el.
- Ördög teremtette, hiszen ez egy új világrend. Egy darab a XXV-ik századból!
A főispán vállat vont.
- Hja, a régi institúciókból nem élhetünk, kénytelenek vagyunk a jövendők felé gravitálni.
- Ezeket az árvákat szeretném látni.
- Hja, az nehéz. A fiúkat már elvitték Selmecre. A leányokhoz pedig tilos a bemenet, pedig gyönyörűek vannak köztük. Az egy kis zárda, a kihalt Luvinszky-család kastélya, nagy kerttel, láthattad is a város végén. Egy paradicsom, barátom, ahol nem szabad más fiatal embernek mutatkoznia, csak a két jogásznak, akik az idén végeztek. Ezek innen fognak nősülni. De most még csak joggyakornokok.
- Aztán igazán nem szabad oda másnak belépni?
- Nem.
- Te se jársz oda?
- Nem.
A szeme közé néztem a főispánnak, félig tréfás, de alapjában mégis átható és fürkésző tekintettel. Megzavarodva sütötte le a fejét.
- Ej, ej, selyma! Ezek a virágok abban a Luvinszky-kertben nagyon gyanúsak… 
- Hogy érted azt?
- A főispán nagy úr. És természetesen despota. Ha egyik-másik virágra kedve támad, nem téphet közülök?
Elhárító mozdulatot tett a kezével.
- Oh, te bolond! Majd adna nekem a vén Borcsánszky!
Megfenyegettem a két ujjammal:
- Nono. Azért nem merted ma megszidni!
Nevetett és jól hátba ütött.
- Ugyan, hogy tudsz ilyeneket kitalálni?
- Hát úgy gondoltam, hogy az ember folyton javítja és bővíti az efféle intézményeket. Nem olvastad, hogy a legszebb almákat mindig György király ette meg, akárkinek az almafáján termettek.
- Csakhogy én nem vagyok se szenvedélyes almaevő, se György király.
A SZOCIALISTA
Eleinte rabságnak tekintettem a főispán ukázát, hogy innen egy hétig nem lehet mozdulni, harmadnapra már úgy éreztem magamat, mintha sohase laktam volna egyebütt. A magyar vendégszeretet nyájasságában megolvad az ember, s az ottani világnak részeivé válik. A professzor még jobban megragadt, mert valóságos kincset talált Blahunka Janiban. A tisztelendő úr szenvedélyes madarász volt, tojásgyűjtő, műtömő, a professzor pedig híres ornitológus, aki úgyszólván fölszítta Gätke, Bode, Brehm munkáit, s mindent tudott, amit a tudósok följegyeztek, kifejtettek és megállapítottak a madarakról az ő íróasztalaiknál, Blahunka ellenben ösmerte mindazt, amit a parasztok megfigyeltek, akik együtt élnek évezredek óta erdőkben, mezőkön a madarakkal. Ilyen két ember nem unhatta magát egymással, s míg mi délutánonként tarokkoztunk vagy fent a kék szobában vagy a kerti filagóriában, ahol két hajdú töltögette a pipákat és a savanyúvizes bort, ők ketten elvonulva valami szögletbe, szőtték-fonták a sok hiábavaló beszédet a madarakról.
Különben nem sokáig tartott a nyugodt tarokkozás, mert egy kis szocializmus ütött ki a megyében, melyről nyugtalanító jelentések jöttek a főispánhoz. A parasztok esze kezdett félrecsavarodni, mint a csizmasarok, ha rosszul van a csizma felhúzva.
A mi szocializmusunk még embrióban van és legalább nem unalmas, mert mindenütt más-más, aszerint, hogy milyen észjárású fickó hinti el. Valami Hlavatsek József nevű elcsapott tót kántor izgatta fel a tót községeket, se nem a St. Simon, se nem a Marx, hanem a saját módja szerint.
Hlavatsek József a hambár-rendszernek volt az embere. A hambár-rendszer abból áll, hogy minden, ami van, egyformán mindenkié, azaz hogy senkinek sincs semmije. Mindenki foglalkozik azzal, amihez tehetsége és kedve van, s ami pénzt szerez napközben, azt beviszi minden este a községi, vagy ha a városban lakik, a városi hambárba. (T. i. közös hambár lenne felállítva olyan helyen, ahol az emberek csoportban élnek.) Akinek aztán reggel szüksége van pénzre, elmegy a hambárhoz, és kivesz belőle, amennyit akar (az is, aki este minden pénzét betette). Ha aztán, amit kivesz, napközben mind kiadja, nem baj, mert hiszen estére úgyis visszahozzák azok a hambárba, akik közt elköltötte. Szóval, okosan volt ez kigondolva, és mindenütt tetszett a falvakban, mert eszerint minden ember el volna látva mindennel, ami a szemének-szájának tetszik.
A vármegye urai értesülvén e veszedelmes arányokat öltő konkolyhintésről, ahelyett, hogy Hlavatseket megbüntetnék, jobbnak találták, fölhíni a székhelyre és szépen, értelmesen beszélni vele.
Vékony, cingár ember volt, inkább látszott vándorló takácslegénynek, mint néptribunnak; köhécselt és vért köpött, de mélyen ülő kék szemeiben volt valami beteges fény, mely a rajongókat jellemzi.
Borcsánszkyra bízta a főispán, hogy csináljon a Hlavatsekkel, amit tud, de okvetlenül el kell őt vonni a néptől, mint ahogy a tüskét kiveszik a testből, nehogy gyűlést okozzon rajta. Borcsánszky pedig mindent sajátságos módon tudott csinálni. Magához hítta Hlavatseket, megvendégelte konyakkal, tepertős pogácsával.
- No, pan brat - így kezdé -, magából lett nevezetes nagy férfiú (s kétszer is belecsapott a markába). Maga találta fel az új világrendet. Velmo dobre. (Nagyon jól van.) Ideája jutotta is fülébe a királynak és ott motoszkálja most. Nagy dicsőség. Király mondta miniszternek: »Kérdezzétek meg a Hlavatseket, mit akarja; ha jót akarja, föl kell karolni, nem a Hlavatseket, de az övé tervét, ha nem jót akarja, be kell csukni, nem az övé tervét, de őtet, a Hlavatseket«. Miniszter mondta főispánnak, főispán mondta nekem, én pedig mondok magának, nézzünk bele neki hasába a plánumnak, és vagy maga győzi meg engemet, hogy jó, vagy én győzök meg magát, hogy rossz.
Hlavatsek egészen fölvillanyozódott ettől az értesüléstől, és előadta neki az egész hambárrendszert.
- Szép, szép - bólongatott közbe Borcsánszky, a nagy szakállát vígan simogatva. - Utseg isten, igen derik, nagyon derik, annyi pénzünk lesz, mint szecska, magam is kiveszek hambárból mindjárt hajnalban vagy egy millió forintocskát.
Hlavatsek fölénnyel mosolygott.
- Minek volna az a tekintetes úrnak, hiszen estére úgyis vissza kellene hozni a maradékot a hambárba?
- Jó, jó, amice. Csakhogy én nem visszahoznám, mert küldeném Londonba, angol bankba, hogy tegyék be nevemre enyimre, könyvecskére, hogy ha majd jön egy másik Hlavatsek, akinek a hambár-rendszer megint rossz rendszer és csinálja új rendszert, hát nekem ott legyen az az egy milliócska. Nem ártja az. Mit gondol?
- Igen ám, csakhogy úgy kell venni, hogy Angliában is a hambár-rendszer van már. Mert ha mi felállítjuk, őket sem a gólya költötte.
- Úgy? - adta meg magát Borcsánszky. - Ez már más, akkor beadok derekamat. Csak még azt az egyet magyarázza meg, rogo, hogy ki fogja varrni magának a csizmát, kedves domine Hlavatsek? Mert még csak ez aggasztja engem.
- Hát a csizmadia - felelte Hlavatsek természetes hangon.
- De ha nem akarja?
- Már hogyne akarna? - hánykolódék Hlavatsek.
- Már hogy akarna? Hiszen nem bolond, hogy varrjon - replikázott Borcsánszky. - Inkább iszik, sutores amant humorea.
- De ha jól megfizetem - védte a maga rendszerét Hlavatsek.
- Minek neki a maga pénze? Hiszen ő is annyit vehet ki reggel hambárból, amennyi tetszik neki, és azt fogja mondani, hogy ő a szentnek sem varr csizmát.
Hlavatsek zavarba jött, ötölt-hatolt, és idegesen kapkodott valami mentőgondolat után, végre élénken felkiáltott:
- Mit? Hogy nem varr? Hát mire való akkor a huszonöt bot?
Most aztán Borcsánszky nevetett fölénnyel:
- Aha! Bot. Viginti quinque. Persze. Ez az! Hiszen maga a mienk emberünk. Nás cslovek. Hahaha! Az ember nézi skatulyát, akibe gondolja ópiumot és mirget, és találja az alján mireg helyett ezüst kupakos tajtékpipát. Hiszen maga nem szocialista, Hlavatsek barátom, mert maga pecsovics, szőröstül-bőröstül megyei ember. És az sem a mostani megyéből, hanem a régiből, a jóból, a viginti quinque megyéből. No mármost itthon vagyunk. Adja ide a pracliját. Servus humillimus, brat moj szlatki. Most már nekem semmi titkom, most már megmondok mindent, azt is, amit a méltóságos főispán mondta. Király ugye mondta: ha a plánum jó, föl kell a plánumot karolni, ha rossz, be kell Hlavatseket csukni«. Nos, a méltóságos főispán mondta körülbelül kontrát: »ha a plánum jó, föl kell a Hlavatseket karolni, a plánumot pedig el kell csukni«, szóval, maga derék, érdemes ember, kedves Hlavatsek, amilyen talentumot nem meghagyhatunk a szemeten, ostoba nép közt, magának jönni kell megyéhez és vállalni tisztességes hivatalt…
Ravasz volt az öreg úr. Addig puhította, tartotta jó szóval, hazugsággal, míg végre levette a lábáról, s kreáltak a számára egy új hivatalt, a vicevárnagyságot. Szépen hangzó, kevély cím, de hatásköre nem több, mint a viceházmesterség a városban.
Ez körülbelül a tavaszkor történt. A megyei urak jót nevettek a markukba, hogy agyonütötték a helyi szocializmust, elvonván attól a vezért. Maga Hlavatsek pedig szinte jót mosolygott a gyér bajusza alatt, mert ő már megtalálta a maga kis hambárját.
HANKA
Egészen megváltozott, rendes emberré lett, lassankint fölvette a megyei allüröket, az ütött-kopott peregrinus rongyok helyett nyalka ős-zamatú ruhát csináltatott, spencert, rajthózlit, sarkantyús csizmát, szóval úr lett, lenézte a parasztot, azaz lenézte volna, ha az istenek legpajkosabbja, a gonosz Ámor nem gyullasztja megmérhetetlen szerelemre a tisztelendő úrék Hankája iránt.
Isten tudja, mi volt olyan édes ezen a Hankán, hogy úgy mentek utána a férfiak, mint a legyek a mézre? Az exkántort alkalmasint a Hanka hangja bódította el, mert valami volt az, mikor ő énekelni kezdett a pap udvarán edénymosogatáskor ebéd után, vagy esténként, mikor a libákat tömte. Hát még mikor vasárnap a mise alatt odaült az orgona mellé, s fölséges hangja belefolyt az orgona búgásába. Gelengyei királyi tanácsosné azt mondta egyszer ilyenkor, hogy úgy tűnik fel előtte, mikor a Hanka énekel e boltívek alatt, mintha Szűz Mária olvasztott ezüstben fürdetné a kisdedét. Annyira tetszett ez a mondás Blahunkának, hogy mindenütt hirdette, emlegette, milyen finom esze van a királyi tanácsosnénak.
Az egykori népvezér szorgalmasan járt a templomba Hankát hallgatni, azonfelül elhalmozta gyöngéd figyelemmel; pünkösdkor májusfát állíttatott neki, s szentistváni vásárkor mézeskalács bölcsőt küldött és gyönyörű virágos selyemkendőt, hat pengő forint volt, de Hanka soha föl nem vette; még harmónikázni is megtanult kedvéért, és szombat estéken ott szuszogtatta-húzgálta a leánycsábító szerszámot a kőrisfa alatt a konyhaablaknál, de soha hogy a Hanka kinézett volna az ablakon, ahogy fiatal leányok szoktak. Úgy látszik, kőből volt a szíve. Az apró incselkedéseire, a mindenféle üzengetésekre (mert vénasszonyokkal is próbálta megkörnyékeztetni) érzéketlen maradt a Hanka és csak gúnnyal válaszolt. Akik pedig csúfolták a Hlavatsek turbékolásaiért, bokréta-küldözgetéseiért, azoknak pajkosan felelte: »Azért, hogy a szarka csörög a házon, még nem övé a ház«.
Egyszer künn a mezőn találkozott vele Hlavatsek, füvet hozott háti kosárban a teheneknek. Ilyenkor szép az egészséges parasztleány; megfeszülnek az izmai, kipirul az arca. Hlavatseknek a szeme megittasodott rajta, s nem bírt többé az indulatával:
- Hej, Hanka, Hanka - sóhajtá -, de kár a te fehér vállaidhoz, hogy ez a kötél eldurvítsa.
Hanka csak nevetett.
- Talán maga akarja vinni helyettem a kosarat? Tessék!
- Nem úgy értem, de miért ne lehetnél a magad gazdasszonya?
- Talán tud valakit? - szólt a leány kedves kíváncsisággal.
- Csak egy szó kell, és nemzetes asszony lehet belőled.
- Nem kell nekem úr.
- Hát nem úr jött ki a Szent András-napi ólomöntésből?
- Az ólom csak ólom - mondotta a leány vállvonogatva -, jobban megmondja azt az a kis húsdarab, a szív.
- De szeretnék belenézni - sóhajtott Hlavatsek epedő tekintettel.
- Nem tükör az, hogy a maga képét látná benne.
- Hát nincs benne? - kérdé fojtott hangon.
- Nincs.
- Pedig látod, Hanka, akármit csinálsz is, az én feleségem nem lesz más, csak te.
- No, azt szeretném én látni.
Ilyen évődések, ilyen szépelgések folytak köztük. Hlavatsek mindenütt a leány sarkában volt, tűzzel-vassal, jó szóval, rossz szóval, mindenképpen hajlította magához, még az apját is behálózta. Kedvében járt, meglátogatta falujában, Szlatyinán, vendégül látta a városban. Küldözgetett neki dohányt, szilvóriumot; az öreg tót belátta, hogy ilyen kívánatos vőt kerek e világon nem kap többet, s mindenképpen igyekezett a leányt rábeszélni, hogy menjen hozzá. Banka hallani se akart erről.
- Nem szeretem.
- De hát miért nem szereted? Hisz csinos ember.
- Mit tudom én? Mert vért köp.
- Ej, hát mit szeretnél hogy köpne?
Egyszóval sehogy se ment a dolog, de Hlavatsek teljesen megboszorkányozta az öreget, füvet is etethetett volna vele. A Hlavatsek mahinációja volt az is (aznap, mikor mi jöttünk), hogy az öreg paraszt eljött a Hankáért, s el akarta magával vinni, hogy otthon jobban megszelídíti. Szerencséje Hankának, hogy a pap nem akart tőle megválni, egy csöppet sem törődve a rossz élcekkel, melyeket a megyei urak faragtak. Tudott a Hlavatsek szenvedélyéről, és föltette magában, hogy nem engedi neki Hankát. Akármit mond is a szentírás a megtért juhról. A megtért juhnak örülnek talán a pásztorok, de azért mégis gyanakodnak rá.
A tekintetes vármegye is csalódott Hlavatsekben. Hiába veszik ki a gyufát a csóvából, ha már egy-két zsúpot meggyújtott. A szocializmus, mely csak aludt, nyilván, míg a sok munka tartott, s míg a tótok szanaszét jártak az Alföldön, most ősszel elkezdett veszedelmesen füstölögni a távirati jelentések szerint. Sót egy nagy cukorgyárban ki is gyúlt, valóságosan fellázadtak a munkások. Minthogy pedig a gyár az egyik szolgabíró-partnerünk járásában feküdt, haladéktalanul székhelyére kellett sietnie, a főispán pedig így szólt hozzánk: - »Magamat is szólít a hivatalos kötelesség, de csak egy föltétel alatt megyek. Becsületemre mondom, csak egy föltétel alatt: ha megígéritek, hogy megvártok. Itt hagyom nektek a szakácsot, a konyhát, a pincét és viceházigazdának itt hagyom a papot. Ha nem ígéritek meg, akkor veszteg maradok, mert amint mondtam, az egy hetet ki kell tölteni. No, mármost tőletek függ, mi legyek inkább, jó házigazda, vagy jó főispán?«
Összenéztünk a professzorral és megígértük, hogy maradunk. Nem akarunk mi az ország békéjének ártani. Hát csak menjen!
Azonban alighogy elutazott, fölbomlott minden rend, Blahunka Jani intrikálni kezdett a főispán szakácsa ellen.
- Hagyjuk itt ezt a sok beefsteaket és mindenféle steaket, tortát, parfait-t és pépet, nem emberi gyomorba valók ezek! Pokolba ezzel a rátarti szakáccsal, hadd menjen tormát ásni a kertbe! Bízzuk magunkat az én szakácsnémra, aki fölséges tyúklevest főz csipetkével, vagy bablevest disznókörmivel, a halat csinálja paprikásan, a juhot köleskásával, a lencsében disznóoldalasok meredeznek, a kapros káposztában dagadó úszik, a ludaskásában hatalmas pörcök piroslanak.
Oly kívánatosan tudta rajzolni konyháját, hogy csakhamar engedtünk a csáboknak, s azontúl a papnál volt a tanya, csak aludni jártunk a megyeházba.
Mayer Kristóf barátom különben nem lakott sehol. Őt annyira elővette a madarászat szenvedélye, hogy egész napokat künn töltött a mezőn, lesve a madárelvonulásokat és figyelve a vízi madarak életét.
Volt a határban a Formint-hegy alatt vagy száz holdnyi terület, mely a telekkönyvben hasznavehetetlennek jegyeztetett, de a helybeli Nimródok sokra becsülték. Közönségesen nádasnak nevezték ezt a mocsarat, ámbár némely években alig termett rajta nád, igaz, hogy némely években mocsár sem volt. Attól függött, esős vagy száraz volt-e az időjárás.
Ez alkalommal sűrű nád borította az egész területet, de csak a nyugoti vége állt vízben; tele vízi madarakkal. Ez a kis darab volt a legérdekesebb; csodálatos rejtélyes világ, benépesítve élő lényekkel s ezeknek a titkaival. A víz, úgy látszik, van olyan édesanya, mint a föld. Utánozza ezt. Még virágokat is hoz, hogy a tápláltjai elbújhassanak az indáik közt. Hogy a hajlongó liliom legyezgesse az úszó rucát. A szittyó oldalt hozza kis virágait, nem a szára csúcsán, ahol meg sem láthatnák a mocsár állatjai, holott nekik virágzik. A peszére szép fehér virágait a vízi csibe szereti csőrével csipkedni, a guvat a sás és káka közé rakja fészkét és jól esik neki, ha a csidik, meg a tavi rózsa őrt állanak mellette.
A nádas másik része ki volt száradva az idén, hogy szinte porzott. Kristóf barátom tehát egész kényelmesen eljuthatott a nádas közepéig, ahol a tanyáját felütötte. Mert ősidők óta e nádas fölött szoktak elvonulni a költöző madarak. Egy múlt századbeli istenes polgár, Bagla József, gondoskodott róla, hogy a professzornak jó helye legyen itt; egy kápolnát építvén cölöpökre a mocsár közepén a fiacskája emlékére, aki a hagyomány szerint piócákat jött a tóba fogdosni, s belefult azon a helyen.
Itt az elhagyott, romladozó kápolnában dangubált puskájával, teleszkopjával, plédjével, vagy a teleszkopját kapva fel, ha fekete pontokat vett észre magasan a levegőben, vagy a puskát, ha a nád megrezzent. Ilyenre is csak egy német képes, hogy négy-öt sorral többet írhasson valamely tudományos folyóiratba.
Mindent összevéve, nem is volt éppen rossz mulatság. Néha kijött pipaszóval a plébános, és ilyenkor estek a tudományos megfigyelések, a nagy eszmecserék a megfoghatatlan rejtélyekről. Miért mennek a madarak erre és nem arra? Ki tanítja őket földrajzra? Hát a kalendáriumra? Honnan van az, hogy mikor hamarabb távoznak, későbben térnek vissza?
Bámulták, hogy a kányák szédítő sebességben szállnak tizenkétezer láb magasan, emberi szem észre se veheti őket. A teleszkopon is csak olyanok, mintha mákszemekkel volna az ég behintve egy helyen.
Száz meg száz érdekes dolog van itt. Madarak, akik seregekben vonulnak különböző vonalakban, ismét olyanok, akik egyenkint vándorolnak, mint a szökésben levő bankhivatalnokok. Éj idején utaznak némelyek, kizárólag csak nappal mások. Aztán jön a madárvilág gyalogsága, a fürjek. Ők csak úgy per pedes apostolorum vonulnak nagy sustorgással. Bolond jár gyalog, ha szárnya van. De még érdekesebbek a pipiskék, mert ezeknek csak egy része költözik el, a lustábbak megbicsakolják magokat: »Mi ugyan a szentnek se megyünk, lesz ami lesz«, s elbújnak télire a pajtákba, a zsúpfedelekbe, mert nem szeretik a hideget, de mégsem utaznak el.
- Hát ez mi? - kérdé a pap. - Restség vagy hazaszeretet?
A professzor erre is vállat von.
- A pipiske tudja!
Amikor a plébános nem ért rá eljönni, a professzor haza se ment egész nap, a Hanka hozott ki neki ebédet. Tudott egy kicsit tratyogni németül, mert kis leány korában Körmöcön szolgált, mint pesztonka. Míg a tanár ebédelt, leült a sások közé, megvárta az edényeket, hogy hazavigye, valamint magával vitte az elejtett madarakat; a szebbeket majd kitömi otthon a tisztelendő úr.
Nehezen indult némi beszélgetés, mert Hanka röstelkedve ejtette ki a pogány szavakat, de hát a szükség jó tanító. Eleinte csak ártatlan dolgokról volt szó, de végre is egy nádas közepén, ahol senki se látja, csak az ég kékje mosolyog le, s egy-egy leselkedő gyík suhan el a nádak között, más senki sincs, nem fösvények az emberek szavakkal, ha csak ketten vannak, s ha az egyik fiatal férfi és a másik fiatal leány.
- Mikor jön ki a tisztelendő úr?
- Nem tudom.
- Nem üzent semmit?
- Nem.
- Hát a barátom mit csinál? (T. i. rólam kérdezősködött a professzor.) Kártyázik?
- Soha sincs otthon - felelte Hanka -, valahol a városban barangol, csak enni jár haza. Azt mondják, mindig a cukrászdában ül. - Aztán nevetve tette hozzá: - A cukrászné, beszélik, szeretője volt diákkorában.
- Úgy? Tehát a szoknya körül legyeskedik az én barátom. Ej, ej! - csóválta a fejét rosszallólag a professzor.
- Jól teszi - felelte Hanka -, többet ér, mint a madarak után lesni.
- Úgy látom, Hanka, neked nem nagyon tetszik az én mesterségem.
- Bizony, hallja, furcsa egy kicsit felnőtt embernek, de ha maga nem szégyenli, nekem mi közöm hozzá.
- Azt találod, hogy szégyenlenem kellene?
- Nálunk csak a suhanc-gyerekek mászkálnak madarak után.
- Hja, lelkem, azért szeretem én a madarakat, mert azok nem okoznak nekem keserűséget.
- No, iszen szépen szereti őket, hogy lelövöldözi - incselkedett vele Hanka.
- Az más. A madarakat bántom, az igaz, minélfogva természetesen kegyetlen vagyok - igyekezett magát kivágni a professzor -, de ha engem bántanak, az ugye semmi? Látod, te is hogy megütöttél a múltkor…
Hanka fülig pirult, mialatt az útközben szedett mezei virágokat válogatta ki kötényéből, bokrétát kötve belőlük.
- Még most se felejtette el? - szólt, hamiskodó szégyenkezéssel mórikálva magát.
- Megvallom, bosszantott - felelte a professzor nevetséges komolysággal -, mert végre is rajtam szárad az a tény, hogy egy nő megütött. Ezt lehet aztán különféleképp magyarázni annak, aki nem látta, de jóvá tenni nem lehet.
- Azt hiszi? - A leány gúnyosan biggyesztette fel a szép piros ajkát.
- Azaz volna rá egy mód, de abba te bele nem nyugszol, hát elő sem hozom.
- Ki tudja? - Próbálja meg! - Jobbra-balra vonogatta vállait, mialatt egész felső teste hajladozott, himbálózott kecsesen, mint egy liliom, melyet a szél megfújt.
A professzor zavartan nézett félre, lesütötte szemeit, és úgy tett, mintha nem is hallotta volna a Hanka kihívását. Hankának pedig éppen ez tetszett. Szokatlan új dolog volt ez rá nézve, hogy egy szép úri ember fél tőle, nem mer vele magyarán beszélni. Olyan furcsa az, olyan nagyon furcsa! Hisz a többi urak, akiket eddig látott, egytől-egyig szemtelenek voltak!
Szikrát vetett a szeme, s nem hagyta elaludni a kényes ügyet.
- Hát csak mondja bátran; nem vagyok én kisasszony - szólt türelmetlenül.
A professzor felhajtott egy teli pohár bort; bátorságot ivott előbb.
- Csak egy volna, Hanka - mondá fojtott hangon és a szemeit behunyta, hogy történjék mármost akármi -, ha megcsókolnál azon a helyen.
A Hanka felugrott, mint egy zerge, összecsapta a kezeit csodálkozva.
- Hát csak ez? Hisz egy csók nem is csók. Mutassa meg hamar azt a helyet!
- Nem tréfálsz?
- Nem én. Csak azt kötöm ki, hogy vissza ne csókoljon, mert abból aztán nagy baj lehetne.
- Megígérem.
- No, hát tartsa ide a képét.
S ezzel lehajolt a Hanka, és se szó, se teketória, odacsattantott egy csókot a professzor arcára, oly hamar, hogy az észre se vett egyebet, csak egy kis meleg leheletet, mintha a napfény csiklandozná, szúrná meg egy halyen.
- Hát csak ilyen az? - szólt szörnyen együgyű arcot vágva a professzor. De ez az együgyű arc piros lett, mint a tüzes ráf.
- Ugyan menjen! Mintha nem tudná. Azt akarja velem elhitetni, hogy senki se csókolta még meg.
- Dehogy nem. Az anyám, míg élt, meg a nagynéném, meg a nagybátyáim.
- Bolond maga! Igazán mondja?
- Becsületemre.
- No, hallja! Magok szegény németek akkor hát úgy nőnek fel, mint a vadak az erdőben. Hanem mivel olyan őszinte volt hozzám, és mert jóért jót várj, hát megmondom magának, hogy van annál jobb csók is, de azt a szájra adják.
- Bárcsak hát szájon ütöttél volna meg a minap.
Úgy elbeszélgettek, addig incselkedtek, hogy ezalatt millió madár szállhatott volna el a fejük fölött, észre még sem vennék, maga az öreg nap is jó darabon csúszott lejjebb az égbolton, mire Hanka összeszedte az edényeket s eltávozott a nádak között. A professzor nézte, míg csak láthatta, de nem sokáig láthatta, mert az irigy nád magasra nőtt az idén, mindjárt eltakarta. De még akkor is hallgatta sokáig a távolodó suhogást. A nád is suhogott, a szoknyák is suhogtak. Együtt olyan szomorú volt.
Alig jutott ki Hanka a nádból, amint a szőlőkből vezető útra csapna, a kukoricásból egy férfi lépett ki mögötte, s lopva, nesztelenül utánalépkedvén, egy iramodással mellette termett, s befogta hátulról két nagy tenyerével a szemeit, amely ősi kedveskedési mód arra való, hogy az így meglepett személy találja el, ki fogja.
Hanka felsikoltott, s mondott vagy három nevet: Ösmerlek, Brúlik Marcsa! Hát akkor a Kovács Anna vagy! Úgy, no, tudom már, dohányszagú a kezed, te vagy a Templom János (vagyis helyesebben: János, a templomszolga).
Az a szokás, hogy az illető le nem veszi kezét a szeméről, míg nincsen megnevezve. De most az egyszer nem akarta igénybe venni a szabadalmat az el nem talált név tulajdonosa.
- Hahaha! Rám nem ösmertél, kis Hanka. Hát ki volnék más, mint a hű Hlavatsek.
A professzor, ki ezalatt felment rendes madárfigyelő helyére, a kápolna-romokra, ahelyett, hogy a magasba irányítaná teleszkopját, ha nem lát-e repülő szárnyas-falkákat a felhők között, inkább arra használta ördöngös látcsövét, hogy Hankát minél közelebb tartsa még magához, meglátván a férfit, aki bizalmasan fogja át a nyakát, ösztönszerűleg a kakast kezdte keresni a csövön, de biz az nem változott át puskává.
A kakast tehát nem találta, de legalább tisztába jött azzal, hogy végre ráakadt a tyúkra. Íme, érdeklődik a leány iránt, és vérig bosszantja a látcső elé hozott jelenet. Az pedig nagy eset, mikor egy tudós azon éri magát, hogy érdekesebb problémák is vannak a világon, mint a madarak röpülése. A Gätke könyvei fölébresztik kíváncsiságát, a Brehmé is, de többet érne, most érzi, ha hallhatná, mit beszél az a leány a férfival.
Pedig bizony nem valami érdekfeszítő párbeszéd.
- No, hát mit akar? - mondja a leány. - Illik így megijeszteni valakit?
- Uccu, lelkem, de tüskés vagy ma, üss, no, pofon inkább, de ne vágj olyan savanyú képet. Megijesztettelek? Nem törtem be ezzel a bordádat. Aztán nem is igen nézel te ki ijedősnek. Aki egy náderdőségbe egyedül el mer menni egy fiatal úrhoz, az ne játssza magát félénk őzikének.
Hlavatsek hangján maró keserűség ömlött el.
- Ugrál-bugrál a maga esze, mint a kígyó farka - felelte a leány meglepődve -, tudhatná, hogy egy cseléd leány odamegy, ahova küldik. Aztán honnan szagolja, hogy hol voltam?
- Hát csak érdeklődik az ember a jövendőbelije iránt.
- Nem szép pedig a leskelődés.
- Az ember vigyáz a magáéra.
- Magáé az ördög, de nem én.
- Attól félek, Hanka, hogy megfordítva van; te vagy már az ördögé.
- És ha úgy volna is?
- Hát annak a karmaiból is kiveszlek, azt tudhatod.
Hanka felkacagott, de nem a tavasz zengett e hideg nevetésben, mint egyébkor. Tél volt abban, mint mikor a zuzmarás fák gallyain a milliárd jégtű csendül össze egy szélrohamtól.
- Nem félek magától, Hlavatsek úr, és legjobb lesz, ha nekem békét hágy: van a városban elég leány, válogasson azok közül.
Ezzel előre indult nagy sebesen, de Hlavatsek csak nem akart mellőle tágítani. Hozzátapadt, mint a hernyó a falevélhez. Együtt mentek, s Hlavatsek egyre dohogott:
- Ne vigy a kísértetbe, Hanka, azt mondom neked. Nem tudom, láttad-e a viceispán gyerekeinél azt a káposztafej-játékot, amin ha megnyomnak egy rúgót, hát egy fehér nyúl ugrik ki belőle. Hogy láttad? Annál jobb. Mert tudd meg, hogy én is olyan játékszer vagyok a kezedben, de vigyázz velem, mert olyan rúgót találsz megnyomni, hogy egy farkas ugrik ki belőlem.
- Ennyit sem törődöm én magával, ni - és a körme hegyét mutatta.
Mind ingerlékenyebb lett a beszélgetés. Igazi szerencse, hogy arra jött a Gelengyei tanácsosék bérese tökkel és kukoricával megrakott szekérrel, s Hanka rákiáltott:
- Vegyen fel bácsi, elfáradtam.
Az öreg béres megpödörgette ősz bajuszát, mialatt megállítá az ökröket.
- Hány csókkal fizetsz a fuvarért? - kérdé tréfásan.
- Majd megalkuszunk útközben, bácsika - felelte csintalanul s felült a szekérre.
Hlavatsek lángoló tekintetet vágott utána, benne volt abban a szenvedélyes élvvágy, de voltak benne zöldesfényű villámok is.
Este hazajött a professzor, s vidám beszélgetéssel töltöttük el éjfélig az időt a papnál. Megjöttek a hírlapok, az ország több részéből jelezve szocialista mozgalmakat. Elöljárt Hódmezővásárhely, a paraszt London. Mégiscsak különös. Hódmezővásárhely az ország zsírbödöne, s mégis itt keseredik el a nép a legelőbb. A lapok is éppen ennek az okait fejtegették.
- Ostobaságot lefetyelnek - mondotta a plébános a maga hatalmas, színes észjárásával mozgatva a kérdést -, Hódmezővásárhelyen más az oka a szocializmusnak. Köröskörül az uradalmak. Az óriás határ, mondjuk, ezer paraszté, a többi harminc-negyvenezernek semmije sincs, s még ez se volna baj. Hanem ezek a parasztnábobok az okai. Illetőleg az életmódjuk. Mikor én ott jártam tavaly karácsonykor a testvéremnél, aki mészáros, hát bejött az ezer holdas paraszt felesége karácsony reggelén a mészárszékbe egy ócska ködmönben és így szólt: »Adjon egy font húst, de jól megmérje kegyelmed, mert tavaly is itt vettem.« Ebben van az oka a szocializmusnak. Bezzeg nem zavarog a nép például Tata környékén, ahol a gróf, amit a földje hoz, szétszórja azok közt, kik a földet lakják.
Míg mi ilyen komoly tárgyakon rágódtunk, mert most egyedül ezek voltak aktuálisak a városkában, addig a professzor hanyatt dőlve a díványon, ábrándozni látszott; ha szóltunk hozzá, összerezzent, mint akit madzaggal rántanak le egy másik világból, röpülés közben. Künn az eső esett, s éppen nem akaródzott hazamenni a megyeházba a csillagtalan sötét éjszakában.
Blahunka Jani váltig marasztalt, hogy háljunk ott, de az ember a megszokás állatja, megyen minden megfontolás nélkül a hálóinge után.
Tehát mégis hazamentünk éjfélkor, hatalmas esernyők alatt. János, a templomszolga, lámpást vitt előttünk.
A rövidebb út okáért a városi sétányon mentünk keresztül, pedig ott nagyobb a sár, mint az utcai kövezeten. Sorban egymás után haladtunk, mint a ludak, a kitaposott gyalogút keskenysége miatt, elöl Templom János a lámpással, aztán én, végül a professzor, ki lehajolt egy helyen, felgyűrni a nadrágját, s ezzel hátrább maradt néhány lépéssel.
Amint a sűrű vadgesztenyesorba jutottunk, egyszerre lövés dördült el egész közelben, s utána futó embernek csörtetése hallatszott a harasztos talajon.
Ijedten tekintettem hátra, ahol Kristóf jött.
- Nincs semmi bajod? - kiáltám.
- Nincs, nincs - dadogta -, de a golyó szelét éreztem. Föl nem foghatom, mi történt.
- Valami gazember ránk lőtt.
- Illetve énrám - hüledezett a professzor.
- Nem hiszem, hogy szándékos lett volna; kinek érne itt valamit a mi bőrünk?
- Ingyen is megterem a rossz ember - vélte Templom János.
Nem vettük nagyon szívünkre, csak aztán otthon, mikor kisült a gyertyavilágnál, hogy a professzor nemezkalapja keresztül van lőve. Teringettét! Ennek fele se tréfa. Ha két centiméterrel lejjebb megy a golyó, az én professzorom lelke most már a madarak közt röpülhetne.
Ez mégis különös dolog. Elkezdtem a professzort faggatni, nem történt-e vele valami, nem szerzett-e titkos ellenséget.
- Nem, nem. Mi történt volna énvelem? Úgy élek itt, mint egy szopós bárány. Azaz, hogy ma mégis volt egy kis kalandom.
- Hohó, fráter! Halljuk csak, halljuk!
Elbeszélte, hogy Hanka hozta ki neki az ételt a nádasba, s diplomatikus manőverrel egy csókot csikart ki tőle.
- A leány finom falat, Kristóf - mondom neki. - Üdvözöllek ezen a téren, de nem lehetetlen, hogy innen fúj a szél, vagyis innen jön a golyó. Hátha szeretője van, aki meglátta?
Mayer összerezzent, mintha egy második golyó süvítene el a füle mellett.
- Nem, azt senki sem láthatta. Efelől nyugodt vagyok. Azt pedig képzelni se lehet, hogy a leány maga beszélte volna el a saját csintalanságát. Mert ami igaz, igaz, azt én is láttam; hogy valami férfival bizalmasan beszélgetett, mikor a nádból kijött, de ebben nincs semmi rendkívüli.
- Ki tudja? Azért hát vigyázz magadra, Kristóf, mert az már egyszer úgy van, hogy a német ember nem ehet se szalonnát, se paprikást sajnálatos következmények nélkül. Hátha a magyar leány csókja is ilyen emészthetetlen specialitás számára?
Kristóf jóízűt nevetett erre a kedélyeskedésre, de azért másnap a reggeli után, amint egy kicsit megszikkadt a föld, megint kiment a nádasba. Hiába intette Blahunka Jani, hogy ma vizes ott minden.
Délben megint Hanka vitte ki az ebédet, de a társalgás ma is csak olyan döcögősen indult, mint tegnap; a professzor a Hanka tegnapi kísérője felől tudakozódott.
- Az egy bizonyos Hlavatsek, aki feleségül akar venni.
- Hozzá mégysz?
- Soha. Utálom.
- Hát mást szeretsz?
- Meglehet - mondá a leány rejtélyesen.
És csak nyúlt, nyúlt a sok üres beszéd, mint a rétestészta, anélkül, hogy egy kis édes mazsolaszőlő is belepottyant volna, inkább távolodtak, mint közeledtek, s tán annyiba is marad, ha nincs ott a mezőn egy Magdaléna-bogár, ez a szerelmi közvetítő, ki üzeneteket hoz-visz a szerelmesektől és mindenekben segíti őket, ha valamely kátyúba vesztegelne történetesen a dolguk: hát most is rászállott a Hanka nyakára - már akárki küldte, ugyan szép helyre küldte, olyan fehér az a nyak, mint a hó, s azok a rejtélyes, édes mélyedések rajta, de jó lehet azokat bejárni… 
Ott mászott a feketepettyes piros bogárka a nyakon, mintha a galárisból szakadt volna le egy szem és csúszna a kebel felé, még szebb vidékre… ni, mindjárt bemegy a kis csintalan az ingváll alá… 
A professzor önkénytelen udvariassággal utánanyúlt és a földhöz csapta.
Hanka, ki egy sásnak a selymes buzogányát bontogatta, fújogatva lágy, hófehér pelyhét, sikított az érintésre, s nagyot ütött a buzogány megmaradt tömör részével a professzor vállára.
- Hát illik az, a nyakamon babrálni!
Pits-pata, még egyet ütött, aztán még egyet, hogy szinte porzott a professzor úr barna kabátja.
- Így jár, aki nyúlkál! Így jár, így jár! - és nevetett hozzá csábítón, kedvesen, hogy a professzornak eszébe jutottak a nimfák, a najádok s mindazon különös asszonyszemélyek, kiket a régi pogány népek kigondoltak a furulyázó pásztorok gyönyörűségére.
- Kegyelem, kegyelem! - nevetett vissza ő is. - Ejnye, hát ez a hála, hogy a bogarat levettem a nyakadról? Te gonosz, te gonosz!
Hanka elhajította a sásbuzogányt, a büntető pallost.
- Jaj, hát miért nem szólt mindjárt, hogy bogarat vett le? Hisz akkor maga derék ember. Hiszen akkor nem bántom, dehogy bántom, hanem köszönöm alásan.
S ezzel meghajtotta magát mélyen, csintalanul, mímelve az úri dámák mozgását. Ami olyan nevetségesnek tűnt fel önmaga előtt, hogy kacagásban tört ki; pedig dehogy volt nevetséges; inkább olyan megenni való volt így, hagy a professzor szeme rajta veszett, és a szíve úgy dobogott, de úgy dobogott, ki se lehet azt mondani. De hát ügyetlen is volt, tudós is volt, járatlan és bátortalan a világi dolgokban. A macskák közt nincs olyan, mely az egeret, ha mutatkozik, nem bírná megfogni. Ki tehet arról, hogy az emberek tökéletlenebbül születnek, és Mayer Vilmos Kristóf ebből a szépen megindult jelenetből sem bírta kihúzni szívének az ő kis polgári hasznát. Azt hitte, egy kis félreértés volt az egész, mely kölcsönös kimagyarázások után kiegyenlíttetett. Egyebet ő nem látott ebben, s engedte gyámoltalanul visszaszállni a hőmérőt megint a normálisra.
- Mit gondolsz, Hanka, lesz ma eső?
- Nem tudom.
- Mintha borulna kelet felől.
- Nem bánom.
A leány, aki nyilván mást várt a dévaj kis perpatvarból, látható kedvetlenséggel felelgetett, miközben kezdte összeszedegetni az edényeket.
- Már itt hagysz? - kérdé a professzor szomorúan.
- Mit csináljak itt?
- Hát csak, hogy itt légy.
- Mi haszna van belőle?
- Szeretek veled évődni, Hanka.
- No, azt ugyan nem látom - felelte a Hanka durcásan. (S azért, amit majd most vág a szeme közé, előre lesütötte a fejét pirulással.) - Hiszen ma már az ütéseket is magán hagyja száradni.
- Hát mit kellett volna tennem? Mit akartál volna, hogy tegyek?
- No, ha maga azt nem tudja, akkor maga izé… nagy fajankó.
S elfordította tőle a fejét sebesen, haragosan, hogy sziszegett a varkocsa, mikor a másik vállához csapódott át.
De már erre megvilágosodék a professzor elméje - mert ez már nem is szikra volt, de égő üszög.
- Igaz, igaz - hebegte, a leányhoz ugorva -, csókold le, mint a múltkori ütést!
A visszafojtott szenvedély most egyszerre lobot vetett. Megkapta a leány fejét szenvedélyesen, szinte vadul, s elkezdte csókolni, ahol érte, haját, arcát, ajkait, mint egy bolond.
Hanka pedig engedte, csak annyiban ellenkezett, hogy erősen odanyomta azt a bíborpirosra égetett arcát a férfi melléhez, nehéz volt most hozzá férni.
Hanem iszen a mellnek is jólesik; az is megkívánja.
Azalatt legalább lehetett beszélgetni.
- Oh, te kedves kis Hanka, látod, látod. Aztán hogy ijesztgettél, fenyegettél tegnap, meg ne csókoljalak, mert abból nagy baj lenne.
A professzor szinte csodálkozott, hogy a világ még össze nem omlott, hogy a nap még most is úgy süt, és a nádak csak úgy susognak, mint előbb.
Hanka kidugta annyira az arcát, hogy meg lehessen látni rajta a mosolygást.
- Hiszen igaz is - suttogta -, megtörténik a nagy baj.
- Mit értesz ez alatt?
- Azt értem a nagy baj alatt, hogy én akkor visszacsókolom magát, maga megint visszacsókol, és így lesz újra meg újra, és ebből lehet az a nagy baj.
- Hát szeretsz, Hanka? mondd meg igazán.
- Ej no, hát miért ütögettem volna meg máskülönben a nádbuzogánnyal?
- Jaj, de ravasz vagy… milyen ravasz vagy. De kezdd meg már azt a visszacsókolást, hadd lássam.
Hanka nem is kérette magát tovább… és ugyancsak csodálkozhattak a rucák, vadludak meg a vöcskök, csendesen úszkálván a mocsárban összeboruló növények indái közt, hogy vajon mi csattoghat úgy a nádas száraz részében, mintha folytonosan kis békák cuppognának a vízbe - holott nincsen ott se víz, se béka.
De csodálkozott a tisztelendő úr szakácsnéja is, hol késik annyi ideig a Hanka.
Képzelhetni, mekkora patália volt, mikor végre megjött öreg uzsonna után.
- Hát hol flangéroztál? Te leány, te nem jóban töröd a fejedet! Megvan-e még a varkocsod? Mutasd! Csak nem az a német úr tartóztatott ott? Ámbár nékem nem tetszik a pofája, szakasztott olyan, mint a mézeskalács-szíveken a képecskéken van a versike fölött. Nézz a szemembe. Hm, nagyon zavaros a szemed. Fogadni mernék, hogy már pondrós vagy. Megösmerem én, fiam, az almákon is, akármilyen épeknek látszassanak.
Nemsokára megérkezett a professzor is, és az este minden említésre méltó körülmény nélkül telt el. Hanka szolgált fel a vacsoránál, unalmamban figyeltem a professzort meg a leányt, de nem vettem észre semmi gyanúsat.
Hazamenet megkockáztattam a kérdést:
- Nos, mennyire mentél ma vele?
- Kivel? - kérdezé Kristóf ártatlanul.
- Hankával.
- Hankával? - szólt csodálkozva - semmire.
Nevettem magamban. Csodálatos az, milyen élhetetlen emberek ezek a könyvmolyok! De hátha csak tagadja? Aki szeretni tud, mindjárt tud színlelni is.
Szótlanul haladtunk egymás mellett, csak a Fazekas utcánál törte meg a csendet:
- Ne menjünk a sétányon.
- Jó. Azt gondolod, ismétlődhetnék?
Nem felelt. Másnap feltűnően korán kelt, még ágyban feküdtem, mikor kiment a szobájából, és aztán nem láttam egész nap. Szinte hihetetlen, hogy el lehet tölteni nap-nap után az időt teljes semmittevéssel! Délelőtt betértem papramorgóra a cukrászdába, ahol az egykori »Glaükopis Athénea gyorsan kezdett visszafejlődni szememben fiatal menyecskévé, aztán leánnyá, s ha nem a cukrászboltban látom, ami zavarta egy kicsit emlékeimet, hanem a családi ház ablakainál, mint akkor régen-régen, azt hiszem, újra szerelmes lettem volna bele. Mert hiszen mindez csak tegnap volt. És amint álomnak látszott, mikor négy-öt nap előtt idejöttünk, hogy én itt laktam valaha, most már az látszott álomnak, hogy én valahol egyebütt is éltem. Az elmúlt idők rétegei közt turkálva, megtaláltam a fonalat ott, ahol elszakadt, s egyszerűen hozzákötöttem folytatásul a mostani életmódomat, azaz udvaroltam Blivinszkynénak.
S amint az egyik emlék föléledt, jött utána a többi. Ellenállhatlan vágyat kaptam a múlt egyik darabkájától az egészre, sorba látogattam délutánonként a tanáraimat, akik még éltek. Ma a hajdani kosztos gazdámra jött kedvem. Megkérdeztem az ebédnél Blahunkától, hogy él-e még az öreg Kupicza János.
- Él és olyan friss még, mint a halcsík.
- Megvan most is a szabóműhelye?
- Most is ott lakik, ahol hajdan, a Kálvária utcában.
Kupicza János az első női szabó volt diákkoromban, azért szerettek nála lakni a nagy diákok, mert a szép fiatalasszonyok és kisasszonyok odajártak a városból, s a műhelyajtó repedésein át be is lehetett kukucskálni, mikor a ruhaderekaikat levetették, hogy mértéket vegyen róluk ez a vidéki Worth, kit egyébiránt közönségesen Lórulleesett Jánosnak neveztek az egész vármegyében.
Kupicza János legényke korában leesett egyszer a lórul, s emiatt elhíresült az egész városban. Minthogy ez rendkívüli dolog volt, és emberemlékezet óta nem történt meg senkivel, hogy a lórul leesett volna. Ezen a vidéken, melyet a lovasság plántás kertjének neveznek az asszentáló bizottságok, hol úgy terem a huszár, mint egyebütt a laboda, itt esik le valaki a lórul! Hallatlan tünemény ez! Az összes érdeklődés menten Kupicza János felé fordult, s apját Kupicza Györgyöt, a vargát, aki maga is huszár volt valaha, nem győzték kérdésekkel ostromolni: »Igaz-e, Kupicza uram, hogy a fia leesett volna a lórul?«
- Le biz az - felelte az apja -, mindég is valami különös gyerek volt. Tudtam, hogy valami csoda esik vele.
Azontúl, ahol csak megjelent a fiatal Kupicza, mindig hallhatta, amint egymásnak mutogatják az emberek »Ez esett le egyszer a lórul.« A lányok majd megbomlottak, hogy táncba vigye őket, mert a nevezetesség bármilyen módon szereztetett légyen, mégiscsak nevezetesség, s a hiú női nemnek jól esik. Maga a tekintetes viceispán úr is, aki nagy pszichológus hírében állt, felhívatta egyszer Lórulleesett Jánost és kikérdezte, hogy mit érez az ember a nyeregből való lefordulás közben.
Az öreg Kupicza részint ezen isteni ujjmutatásból, részint pedig a Jancsi gyenge testalkatának okáért, most már a művészi pályára szánta fiát, s egyenest Bécsbe vivé egy kitűnő női szabóhoz, volt katonatársához, ki is, diffikultálván ugyan, hogy nem borjú, hanem tinó korában kezdi a mesterséget, mindamellett elvállalván a kiképzést, egy pár év alatt olyan szabót faragott belőle, hogy midőn aztán ide a városba telepedék, messze földön híresek lettek a fölséges ruhaderekai (mintha nem is varrva, de öntve volnának) és a fantasztikus szoknyái, melyekbe úgy beillett a női test, mint virág kelyhébe, pártáiba a virágszirom.
Mikor én nála laktam, akkor volt a híre in floribus, de korra nézve már közel járt az ötvenhez. No, csakhogy él még. Meglátogatom ma délután.
Minden úgy volt a Kálvária-utcai kis házban, mint hajdanta. Semmi hivalkodó kirakat; a régi, megvedlett egyszerű cégtábla, ráfestve egy elegáns barna asszonyság virágos szalmakalappal a fején, azon alul teljes neglizsében, fűzőben és fehér alsószoknyában, mintegy jelezve, hogy a többivel ellátja az alulírott »Kupicza János női szabómester.«
Hej, de sokat lövöldöztünk erre a derék úri dámára a parittyáinkból! 
Most is meglátszik az arculatján.
Elbűvölve az emlékektől, benéztem a kapun. A nagy eperfa most is megvan, a köcsögökkel teleaggatott ágbogas fa szintén a régi (némelyik köcsögre ráösmerni vélek, mintha csak az imént kanalaztam volna belőle aludttejet). Nem változott itt egy jotta sem, még a cédula is ott van az ablakban »Hier kann man deutsch sprechen.« A Lórulleesett János gömbölyű betűi.
Csak ő maga lett fehérhajú azóta. Alig ösmertem rá, mikor beléptem. Éppen valami sötétlilaszínű szövetet szabott az asztalon a megkrétázott vonalak szerint; figyelmesen lehajtott fejjel nyírt, kimeresztett szemekkel, melyeknek rezes pápaszem segített látni.
- Jó napot kívánok, Kupicza bácsi!
- Isten hozta! - mondá kurtán és föl sem nézett.
- Rám ösmer-e még?
Letette az ollót, rám pillantott, elmosolyodott; aztán felém jött, de minden meglepetés nélkül.
- Oh, hogyne? Te vagy a poétás diák. No, az derék, hogy eljöttél. Tudtam már, hogy a városban vagy, láttalak is, tegnapelőtt mellettem mentél el, de nem ösmertél rám.
- Hát mért nem szólított meg?
Illegette magát, mozgott egész felső teste a csípőin, s gőgös arcot vágott, mint egy spanyol grand.
- Hm, hogy miért? Hát azért, hogy te most követ vagy, nagy állat vagy, én pedig Kupicza vagyok, aki egyszer estem le csak a lórul. Én többet nem mászok följebb a sima földnél, az anyaföldnél. Én nem eszem veled, nagy úrral egy tálból cseresznyét. Azaz, hogyha cseresznyét ennél, még jó volna, de eszed az ország zsírját a húsos fazekakból, és nem lendítesz semmit a közügyeken, (szomorúan csóválta a havas fejét) semmit se csinálsz, semmi jót… Mintha nem is én neveltelek volna.
- Hát nincs velem megelégedve, Kupicza bácsi?
- Nem vagyok, fiacskám, vagyis nagyságos fiacskám, már csak így nevezlek, tudod, ezek miatt (a legényekre mutatott, akik az ablaknál varrtak), de megmondtam a németednek is ma reggel, hogy rossz földre hullattam a nemes magot.
- Miféle németnek?
- Hát a barátodnak, aki veled jött.
- A professzornak?
- Annak a szép szőke úrnak, akivel a főispánnál laktok.
- Hol beszélt vele?
- Ej, no, hát itt járt ma reggel a műhelyben.
- Ma reggel? És mit keresett itt?
- Ezt a ruhát rendelte, amit most szabok, s amit sürgősen kell elkészíteni.
- Ruhát! Női ruhát? Az én barátom? Nem lehet az! Téved Kupicza bácsi. Az én barátomnak nincsen neje, senkije sincs.
- Ahhoz nekem, fiam, semmi közöm; ő rendelt egy ruhát, punktum, hozott egy mértéket a hosszúságra, meg a derékra, punktum, letette az előleget jó pénzben, punktum.
- De talán nem ő volt?
- Ő volt, punktum.
- Különös egy eset - dünnyögtem elgondolkozva. Kupicza bácsi lesöpört egy csomó kelmét az egyik székről, hogy odaültessen.
- Mégis szép tőled, fiacskám, hogy eljöttél, látom, hogy élnek benned nemes érzések, csak el vannak altatva. Ah, istenem, hogy azok a nagy adók és a keresztényeknek a pusztulása nem ébreszt fel.
- Látom már - szóltam mosolyogva -, hogy Kupicza bácsi nem kormánypárti ember.
- Isten ments! - felelte ijedten. - A kormánypárt gyalázatos, fiacskám, és ostoba. Két külön országot boronál össze, mintha én két asszonyi derekat akarnék befűzni egy miderbe… no, ugye, nagy bolondság volna?
- No, mindjárt gondolhattam, hogy függetlenségi.
- Én? Dehogy - hárítá el magáról. - Ki nem állhatom a függetlenségi pártot sem. Egy vézna leányzónak szab olyan ruhaderekakat, szoknyákat, minők majd csak testes, kifejlett asszonyság korában lennének neki jók.
- Akkor aztán nem értem, milyen párti?
- Ej, no, hát néppárti vagyok.
- Micsoda? Kálvinista ember létére?
- A’ vagyok én - ütögette a mellét -, mert abban vagyon az antiszemitaság; én pedig nem szeretem a zsidókat.
- Jó, jó, de hát tudja-e, hová visz a néppárt? Számolt-e a lelkiismeretével?
S kezdtem rajzolni, színezni azokat a veszedelmeket, melyek a néppárt felülkerekedéséből származhatnának.
Az öreg hallgatta, de olyan becsmérlő ajkbiggyesztéssel, mintha mondaná: hát csak beszélj, hetet-havat, ami neked tetszik, de én majd megmondom az utolsó szót, és az lesz az igazi.
- Mindegy az nekem - szólt diadalmasan -, akárhová megyen a néppárt. Mondjuk ide megyen, oda megyen, mondjuk, hogy Rómába megyen vagy Bécsbe megyen, de ha az én stációm az antiszemitaság, és ahhoz csak azon a vasúton lehet eljutni, hát ugye, hogy mégis arra a vonatra kell nekem felülnöm? Hol van az megírva, hogy okvetlenül Bécsig kell elmennem rajta, ha én csak Pozsonyba szándékozom? Kiszállok Pozsonyban, punktum.
Még elpolitizálgattunk volna, ha be nem szalad az inas a konyhából egy izzó vasalóval és nem újságolja
- Ég a nádas! Meggyújtották a nádast!
- Mit bánom én! - mordult rá a gazda -, hadd égjen, ha kedve tartja.
- Igen, de azt mondják, majszter úr, hogy mind a négy széléről gyújtotta fel valaki, s hogy egy úr van benne, aki most bent fog égni.
- Az én professzorom! - kiáltám elrémülve s futottam ki az utcára, hol már akkor nagy tömegek nézték házak padláslyukain, fákra felmászva a fantasztikus tüzet. A szél a füstöt a város felé hajtotta, úgy, hogy igen kellemetlen volt irányába menni. De én most azt észre se vettem, csak rohantam egyenesen ki a kálváriának, ki a mezőre, mintha kergetnének.
De kergettek is - a gonosz sejtelmek, melyek fejemben kóvályogtak.
*
A nádas csakugyan égett. A kálvária-dombról rémletesen szép látvány tárult a néző elé. Mintha egy óriás lángkarika gyúlt volna ki a földből, mely egyre kisebbre szorul. Csodálatos, hogy emberi kéz gyújthatta fel: nyolc-tíz helyen szinte egyszerre. Talán lóháton ült a gyújtogató s vágtatvást hányta a gyújtó csóvákat. Az égés terjed, s visszfénye izzóvá teszi az égboltozatot. Az égboltozat pedig rózsaszínűre festi a réteket és a réteken körösztül hömpölygő Bogra folyamot. Itt-ott egy tavalyi nádboglya magaslik ki az élő nádak között, s mikor a tűz odaér, nagy kedvteléssel csap föl a láng, mintha szisszenne egyet a neki tetsző jó falatra. Ah, milyen világ lehet most odabenn! A szárnyasok röpülnek fölfelé és menekülnek, de a nádas gyalog állatjai - mi lesz azokkal? Hogy szorulnak, hogy futnak össze mindig szűkebb-szűkebb térre, míg egyszer majd mind össze lesznek gyülekezve a közepén. Az lesz aztán a gyönyörű… 
A tűz is csak olyan, mintha lelke volna; megválogatja, mikor hogy csinálja; pattog, pöröl, duruzsol, lobog, ha széles jókedvében van, s óriás, kékes szélű lángnyelvét kinyújtja éhesen, mint a mesék sárkánya. A tűz nagy gurmand. Ha valami kedvenc pecsenyéje van (például egy szénáskazal vagy egy szalmafedél), bekapja mohón, de a nádat csak télen szereti, ha már kiszáradt. A náddal, mikor még élet van benne, nem könnyű elbánni. A tűz csak a hullákat szereti a növények világából. A nádat nem könnyű elhamvasztani; nagy sebbel-lobbal az ellenáll, azt még meg is kell főzni, levet ereszt égés közben, és nem pattog, hanem szörcsög, s a millió nádszál szörcsögése együtt: mintha a pokol konyháján rotyogna az ördögök mártása; a láng se oly tiszta, olyan őszinte, mint amikor azt eszik, amit szeret; nem igyekvő, lusta, nem száll fel vidám lobogással, inkább dohog; ha szólani tudna talán, azt mondaná: minek nekem elpusztítani most ezt a sok vízi virágot, nem az én kenyerem az. Lappangó, alattomos, sziszegve csúszik, mint a kígyó, nádról-nádra. A színét se bírja kibontani aranyvörösre, jár a csecsemő ruhájában, a kékben. A lángja kevés, de füstben gazdag, csakhogy milyen piszkos, rőt füst az. Lassan, kényszeredetten ég a nád mind a három oldalról, csak a negyediken keletről harapózik fürgébben, mert onnan a szél segíti. Gazda szeme hizlalja az ökröt. A tűz gazdája a szél. A rétek egészen néptelenek voltak. Nincs ott most mit keresni. Csak a szőlőkben és a kukoricaföldeken van még munka. Senki se látta tehát, hogy ki és hogy gyújtotta meg a nádast. Senki se jöhetett segítségre. De az különben is lehetetlen; ha egyszer a nádas ég, hát ég, annak vége. Az égő erdőt is nehéz eloltani, néha évekig égtek a nagy rengetegek, mikor még megvoltak, míg a tűz valahogy magától elaludt, de a nádassal éppenséggel nem történhetik egyéb, mint hogy elég, ha meggyújtották.
Csak egyetlen lélek volt a réten, a Hanka.
Éppen hazafelé ment az edényekkel, s már a Bogra vizéhez ért, hátra sem tekintve, mikor a kanyarodónál kellemetlen füstszag csapta meg orrát, széttekint, és jó szerencse, mert ha még egy-kettőt lép, a Formint-hegy elzárta volna szeme elől, amit látott, hogy a nádas ég.
Eleinte meg sem ijedt, sőt még hízelgett neki. Azt hitte, a professzor kijött utána a nádas szélére, hogy tovább láthassa, s eközben szivarra gyújtott, eldobta az égő gyufát, s így támadt a tűz. No, ez szép komédia! Városbíró uram szépen megfizetteti vele. De legalább megtanul máskor vigyázni.
Hankának egész mulatságot okozott a tűz. Megállt, hogy megvárja a professzort, mert semmi kétség, hogy most mindjárt itt lesz, s együtt mehetnek haza. Mint a kipörkölt vad, kibúvik a nádas valamelyik oldalán.
Várakozván rá, összeállítá a valószínű helyzetet. Eldobván a gyufát, nem vette mindjárt észre, hogy a sás meggyúlt. Mikor észrevette, már késő volt; nem tudta eloltani, mert ügyetlen, hát nagy ijedten visszament a puskáért, a messzelátóért, és mindjárt kijön valahol. Talán jön is már, csak nem lehet látni a füst miatt.
De hátha mégis láthatná a Formintról, hogy honnan jő. A Formint meredek volt, de a Hanka meg ügyes volt. Egy-két szökéssel fenn termett a hegy kopasz tetején, ahol nincs egyéb növényzet, csak a Formint ősz hajszálai, amiket szeretnek a legények a kalapjuk mellett viselni.
Hanka ösztönszerűleg felsikoltott a rémülettől, azt hitte, rögtön meghal.
A nádas mindenütt égett, minden oldalról meg volt gyújtva, még a vizes oldaláról is, most ért össze a keskenyebb tüzes pántlika a többi tüzekkel. Úgy tárult eléje a sötétlő mező, mint egy pirossal körülszegett szűr.
Nincs menekülés sehonnan! A professzor bent fog égni.
Majdnem a szívverése állt meg ennél a gondolatnál, teste megzsibbadt, de csak egy szempillanatig. Hirtelen elhatározta magát, e kiborítván az edényeket abroszából, futott-futott, ahogy csak lélegzete bírta, a tűz felé.
Csak azt tudta, mit akar, de hogy miképp viszi keresztül, arra nem is gondolt. El kell a professzorhoz jutnia, ez tisztán állt előtte. Csakhogy ez istenkísértés. Ilyenre csak a szerelmesek gondolhatnak. De ha egyszer rágondoltak, meg kell történnie.
A szél a város felé vitte a füstöt, erről az oldalról nem közelíthetett a tűzhöz se, éppen a füst miatt. Megkerülte tehát a nádast, a keleti oldalához ért, de onnan nagy tábla égett, azon keresztülhatolni lehetetlen. A nádas vízben álló részén volt a tűzszalag legkeskenyebb, csak vagy tíz öl, de itt meg a tó az akadály, néhol iszapos, süppedős, néhol mély, itt még talán úszni is kellene.
De hát van-e egy szerelmes nő előtt lehetetlenség? Hanka hirtelen megoldotta szoknyáját, az egyiket, aztán a másikat, lehulltak egyszerre, kilépett belőlük, aztán a kordován csizmáit is levetette, meg az ingvállat.
Most volt csak megigéző. Mint mikor a mákról lehull a zöld tokja és csak egy ingbe marad, akkor lesz szép virág. Mikor az az egy ing is lehull róla, akkor megint csak mák.
Fogta a lepedőt és bemártotta a vízbe, a kákával, hínárral, pernyével megfestett vízbe, úgyhogy mikor kihúzta, csurgott, most aztán beburkolta magát a lepedővel, olyan volt, mint egy kísértet. De milyen kísértet! Ha ilyenekkel volna benépesítve a túlvilág, egy cseppet se kellene ragaszkodni az innensőhöz. A vizes lepedőtől egyszerre elnedvesedett a leány inge is, s a fölséges idomai kidomborodtak. A lábai, a csípői, a dereka - de nem lehet azt leírni.
S ezzel a fejét is betakarván a lepedőnyi abrosszal, nekirohant a veszedelemnek. Ment, ment térdig gázolva, majd egész csípőig néhol, a nádak pedig égtek és hajlongtak előtte, köröskörül. Millió kis tüzecske, mely visszatükröződött a mocsárban, millió reszkető csillag gyanánt. Ő pedig ment, ment, mint egy vízi nimfa a maga kivilágított birodalmában. Mikor érezte a perzselő lángokat, hirtelen a vízbe bukott, erre megint megnedvesedett az abrosz, s ő is felüdült, ismét tehetett egy iramodást; a lángok sziszegve itták fel az abrosz nedvességét, újra alá kellett merülnie, s ez így ment folytonosan. Egy helyütt mély volt a víz, ott úszni próbált mert a besüppedéstől tartott, az abroszt átkötötte a nyakánál, de a fejének, kezeinek szabadon kellett lennie. Ez pedig nagy baj volt. Mert itt ugyan ritkább volt a nád, és ami volt is, csak a buzogányos feje látszott, de azért égett az is. A víz tele volt egymásra hullott gazzal, égő vagy füstölgő nádszárcsonkokkal; a nádbuzogányok pattogó szikráikkal leválván száraikról, egyre potyogtak a vízbe, cup, cup, némelyik a Hanka nyakára, hajára; fölötte is tűz, alatta is tűz, mintha lángokban úszott volna, tele volt kivált a keze, válla égési sebbel, s érezte, hogy meg-megsercen a haja, az a szép haja. Hiába csavarta a nagy varkocsát a nyaka alá, ha fent a fejen a pántlika fölött minduntalan lángot kap a haj, egyszer csak leválhat, ott maradhat a varkocs, befonódva iszalagok és mezei liliom közé.
De már erre a hajra vigyázott a gondviselés. Végre kiért a tűztengerből. Egy örökkévalóságig tartott a csekély út. Mert alig volt meggyulladva a mocsárbeli nádból néhány lépésnyi, Hanka nagyot lélegzett. De még messze volt a kápolnától. A mocsaras rész még hosszan tartott. S a tűz csak jött utána nagy szörcsögéssel, dohogással.
Sietett, övig a vízben gázolva, amely itt már hideg volt. Fázott, a fogai vacogtak. Mintha valaki egy kemencéből egy jeges verembe jutna.
Végre már látni vélte a kápolnát, melyet a mindenünnen kóválygó füst takart.
- Professzor úr! Professzor úr! - kiáltozta harsányan. Hallgatózott.
Csak az égő nádak dudorásztak, sustorogtak messziről. Most már kijutott a szárazra, s futott azért is, hogy kimelegedjék. A nádak recsegtek, ropogtak, amerre ment, mintha egy megvadult üsző gázolna rajtok keresztül.
- Professzor úr! Professzor úr!
- Itt vagyok, Hanka, itt vagyok! - kiáltá vissza egy lelkendező hang.
Hanka megállt, a professzor szavát hallva.
Amonnan is recsegett a nád. A professzor is szaladt a hang felé.
- Ne jöjjön közel. Ne jöjjön! Nem szabad engem látnia.
- Hát minek jöttél ide? Hogy jöttél ide? - kiáltá a professzor. - Ez megfoghatatlan.
- Az az én dolgom - mondá a Hanka -, de most már álljon meg ott, ahol van. Egy tapodtatnyit se közelítsen.
- Nem érteleki Miért ne mennék? Ebben a szörnyű pillanatban! Meg se ölelhetnélek még egyszer?
- Nincs rajtam ruha.
A professzor megállt erre nagy álmélkodással. Vagy tíz lépésnyire lehettek egymástól. Beszélgettek, de egymást nem látták.
- Nem értem, hogy jöhettél ide, Hanka?
- Meg is sültem, meg is fagytam, de itt vagyok. Tűzön jöttem, meg vízen, a ruhámat a réten hagytam.
A professzor örömteljesen kiáltott fel:
- Hisz ahonnan ide volt út, arra visszafelé is van út. Ugye, Hanka?
- Visszafelé már nincs út.
- Hát akkor meghalni jöttél ide, szegény szívem - mondá csüggedten. - De miért tetted azt? Te még fiatal vagy. Hiszen velem jót tettél. A halál legalább nem olyan keserű. Nemcsak kasza van a kezében, hanem egy mézes bögre is. De ha már eljöttél, miért nem eresztesz magadhoz közel? Hogy juthatnak ilyenkor eszedbe a szoknyáid? Ugyan, Hanka, Hanka!
- Nem meghalni jöttem, hanem hogy magát megmentsem.
- Megmenteni? Nem mondtad, hogy az az út is el van zárva?
- Minden út el van zárva. De azért mégis megmenekülünk.
- Az lehetetlen! Hogyan lehetne?
- Majd mindjárt megmutatom. Itt van a köpönyege?
- Itt.
- Hajítsa ide, hadd vegyem magamra, mert fázom, vacog a fogam,
- Nincs rajtam a köpönyeg, a kápolnánál hagytam.
- Hát hunyja be a szemét és forduljon el, magam szaladok érte. Aztán ha kiáltok, maga is jöhet.
Hanka elsuhant a behunyt szemű professzor mellett, mint egy árnyék, mint egy üdítő légáram, s egy perc múlva már kiáltotta: - Jöhet!
A professzor nem hagyta magát kéretni, izgatottan sietett a tanyájára, a kápolnához. Hanka már ott állt mosolyogva a köpenyegben. “Juj, juj, juj, juj, még mindég fázom!” A Hanka mosolyától Mayer Kristóf is vígabb lett.
- De szép vagy így, Hanka!
- No, meghiszem. Csupa piszok vagyok az iszaptól, a pernyétől. De most nincs időnk az ilyen lefetyelésre, adja ide hamar a gyufatartóját.
- A gyufatartómat? - kérdé Mayer egy kicsit csodálkozva és a zsebeit kezdte tapogatni. - Biz isten nem tudom, hová tettem. De nincs is rá valami nagy szükség; van itt miről rágyújtani.
Hanka elsápadt, s rémülten tekintett a professzorra.
- Nincs meg a gyufatartója? Akkor meghaltunk mind a ketten.
- Nem értelek - dadogta a professzor.
- Ah! - kiáltott fel most Hanka, megérezvén a gyufatartót a köpenyegzsebben. - Itt van!
A professzor még most se értette, miért örült úgy a gyufatartónak. Még kevésbé akkor, mikor leguggolt a földre, csóvát csinált száraz sásból.
És elkezdte a nádat meggyújtani.
Hüledezve ragadta meg a kezét.
- Az isten szerelméért, mit csinálsz?
- Ej, menjen. Maga professzor, okos ember, de ehhez nem tudomány kell, hanem egy kis parasztész. Meggyújtom a nádat itt a kápolnánál, hadd égjen.
- De hisz akkor rögtön megsülünk.
- Dehogy. Mi megyünk tovább, szemközt a széllel mindég beljebb, beljebb, ahol még nem ég.
A professzor kétkedve, gyanakodva nézett a leányra, hogy nem őrült-e meg.
- De hisz akkor abba a tűzbe jutunk, amelyik a távolból közeledik.
- Igaz, oda jutunk, de az elől megfordulunk.
- Hova?
- Csak odáig megyünk, aztán megint visszaszaladunk ide.
- Ide a kápolnához?
- Igen, azon az úton jövünk, amelyen mentünk.
- És mi hasznunk belőle? Hisz utánunk jön.
- Akkor tovább megyünk - felelte a Hanka nyugodtan.
- Hová?
- Arra a területre, amit most meggyújtok, s ahol már akkor nem lesz semmi égnivaló, mert ezalatt minden elég.
A professzor arca ragyogni kezdett.
- Értelek, értelek - hadarta vidáman. - Hogy ez nekem nem jutott volna eszembe! Ez már akkor elpusztult terület lesz, valóságos mentsvár. Oh, te okos kis Hanka, engedd meg, hogy megöleljelek.
- Majd aztán, aztán. Most gyújtogassunk!
Hirtelen meggyújtották a nádasnak a város felé eső részét több helyen. A szél a város felé hajtotta a lángokat, ők pedig mentek, harcoltak a szél ellenében, a szilkei templomtorony irányában, ahonnan sietve, búgva közelgett a lángoló sárkány. De mégis kell egy jó negyedóra, míg odaér, a számítás biztos volt, mert amily terület elpusztul előttük, és amilyen gyorsan nagyobb szél kerekedése esetén, éppen olyan gyorsan, éppen olyan nagy terület válik immunissá azalatt a hátuk mögött.
Eredeti hadviselés volt ez a leghatalmasabb elem ellen. És ez a taktika még mulattatta is őket. Bele voltak melegedve a harcba, csak az az átkozott füst ne lett volna.
- Nem gondolod, Hanka, mi történhetett ezzel a nádassal?
- Dehogy nem gondolom. Az a zsivány Hlavatsek gyújtotta fel, meg mernék rá esküdni. Hogy rothadjon el a börtönben.
- De hát miért?
- Mert félt magától.
- És van rá oka, mit gondolsz? - kedélyeskedett a professzor.
- Menjen! Mintha nem tudná!
- Akkor hát az is biztos, hogy ő lőtt rám tegnapelőtt este.
- Természetesen. És azért jobb is lesz magának mihamarább elpusztulni innen.
- Nekem? Mért nem mondod: nekünk?
A leány lesütötte fejét, nem felelt. A tűzkirály pedig egyre közeledett, közeledett ellenük a maga tüzes nádkatonáival.
*
Megmenekedtek. A Hanka terve bevált. Mikor én odaértem az égő nádashoz, több odafutó városi emberrel, már akkor az immunis területen voltak, ahol nem érhette őket halálos veszedelem. Csak be kellett várni, míg az égő karika megszakad valahol. Míg a tűzkirály katonái ledőlnek, összeesnek, anélkül, hogy öltek volna. Ámbár iszen, mint a professzor mondá hazamenet, sokkal több millió élő parányi lény, féreg, bogár pusztult el ott ma, mint ahány ember a földön lakik. Nagy örömmel öleltem meg megmenekült barátomat, kinek szomorú helyzete az én lelkiismeretemet nyomta, mert én hoztam őt ide magyar világot látni.
Hankát valóságosan ünnepelték, mikor a professzor elbeszélte, milyen hősiesen hatolt keresztül a tűzön, a mocsáron őhozzája, s milyen furfangosan mentette meg életét.
- Megérdemelné a koronás arany érdemkeresztet - mondá Rácz András uram tanácsbeli. - Derék lány vagy, Hanka húgom.
Én a professzor füléhez hajoltam.
- Te Kristóf, te lurkó, nekem úgy tetszik, hogy ez nem egészen csak emberbaráti cselekedet, hogy ebben valami más is lehet.
- Dehogy - tiltakozott Kristóf úr.
Hanka elvált tőlünk, hogy neki a ruháit kell megkeresni a nádas (most már csak egy fekete folt) másik részén, aztán a tányérjait a Forminton. Mert ha a professzor nélkül ment volna haza, nem kapna úgy ki a szakácsnétól, mintha a kanalakat, bögréket elveszti. Hanka különben is szégyenlősen, zavartan viselte a nagy nimbuszt, amit az eset szerzett neki.
Otthon Blahunka Jani is egészen elérzékenyült a Hanka cselekedetén, mindenáron ünnepelni akarta, hogy ültessük jutalmul az asztalhoz és koccintsunk vele mindnyájan. De Hanka, mikor hazakerült, sehogy se volt rávehető, hogy bejöjjön a konyhából, inkább elszökött a háztól. Általában furcsán viselkedett. Mindenkinek feltűnt. A szakácsné beszélte másnap, hogy nem mert hazajönni, csak későn, és sokáig sírdogált éjjel az ágyában. Aztán, mikor a szakácsné kérdezte reggel, mi baja, a nyakába ugrott, nyalta-falta, összecsókolta, mintha búcsúznék, mintha messze útra menne.
Azután elment a piacra, valami zellert vagy mit kellett hoznia, és nem jött vissza többé. Keresték, tudakozódtak mindenfelé, de senki sem tudott róla. Estefelé a Králik juhász gyerkőcei, akik halászni járogattak a Bográba, ott, ahol legmélyebb, a szilkei jegenyéknél, ráakadtak a ruháira, a kék falú fehérpettyes rokolyára, meg a kendőjére, meg a perlmuttergombos kacabájára, s mint a tűz, szállt a hír a városban, hogy a szép Hanka a vízbe fullasztotta magát.
Ez is már nagy dolog lett volna egymagában, de mikor este a cukrászdából (ahol a Blivinszkynéval trécseltünk a sajnálatos eset felett) a parókiára sietnék, a megyei huszár átad egy levelet.
Felbontom, hát a Kristóf barátom tudósít, hogy egy távirat következtében hirtelen el kell utaznia. Ily úton kénytelen tőlem és a paptól búcsút venni, stb.
Ez ugyan nem lett volna nagy dolog egymagában, de amikor összekombináltam a vízbefúlt leány parton maradt ruháit, meg a Kristóf elutazását és a Kupicza tegnapi sürgős munkáját, melyen négy legény dolgozott, bizonyos kombinációkba bocsátkoztam, s mondám a megyei huszárnak:
- Mikor utazott el a nagyságos úr?
- A négyórai vonattal.
- Ki vitte ki?
- A méltóságos úr kocsija.
- Maga is vele ment?
- Én is. Bevittem a táskáit egy első osztályú kupéba.
- Egyedül ült?
- Egyedül.
- Van magának lova, János?
- Szerzek.
- Nyargaljon a szilkei állomásra, és mondja meg az állomásfőnöknek, hogy tiszteltetem, nem szállt-e ott be ma egy fiatal úri asszony lila ruhában?
- Igenis.
Még a vacsoránál ültünk, éppen vigasztaltam a papot, aki igen szomorú volt, se nem evett, se nem ivott, mikor megjött a lovas huszár.
- No, mi újság, János?
- Hát igenis, hogy egy előkelő, szép, fiatal úri asszony szállt be lilaszín ruhában.
A KRÚDY KÁLMÁN CSÍNYTEVÉSEI
1899

A betyárokat, akikkel egykor nem bírt a vármegye, elűzték a literaturából a bűnös asszonyok. Ritkák már a rablótörténetek. De nem éppen azért, mert a rablók is ritkák (hiszen a ritkát rendkívül hajhásszák az írók), hanem azért, mert sokféle módon nyilatkozik az asszonyok bűne, paráznasága, nem bírják agyonírni. Kimeríthetlen téma ez, s azonfelül divatos a túlságig. Ha a világot most is elsöpörné egy özönvíz, és az új Noe a könyveket beszedné a bárkájába, azt hinné az új emberiség (ha el tudná őket olvasni), hogy az egész régi világ egy nagy kerítőintézet volt.
A szépirodalom bizonyára még ma is gyermekkorát éli, mert még mindig sablonos bábukkal játszik. Hamisít és nem szolgálja igazi odaadással a valóságot. Túlzások és örökké csak túlzások. Mit ér, ha kizökkenti egy-egy hatalmas áramlat az egyik túlzásból, csak annyi az eredmény, hogy másik túlzásba esik.
A régi történetekben annyit öltek a rablók, vitézek és királyok, hogy a világnak néptelenül kellett volna maradnia. S az újakban? Oh, az újakról már elmondtam nézetemet.
De efölött töprengeni úgyis hiábavaló. Célom csak »egy kis hazabeszélés«. Egy apológia a saját külön zsiványunk mellett. Mi azt se taszítjuk el magunk közül, hanem egy kicsit megtisztítjuk, mert a palócok nyalka betyárját, aki a Kürtöspatak mentén játszotta el csínyjeit, kalandjait, túlságosan rossz hírbe keverték különböző hazai krónikák és elbeszélések.
Ez a Krúdy Kálmán, aki jó famíliából származott (gondolom, a kéri nemesek közül való volt), némi névre tett szert a maga szakmájában, és ha betyár-epizódokra van az íróknak szükségük, emlékezetükből az ott homályosan kavargó zsivány nevek közül találomra esetleg éppen az övét rántják ki, és úgy szerepeltetik, mint a kegyetlen Patkót, a durva Zöld Marcit vagy az aljas Jánosikot.
Pedig Krúdy Kálmán más genre. Előkelő és finom, legalábbis van oly elegáns ember, mint a francia Cartouche. Nem ölt. A palóc csak szerelemből öl, vagy a birkózás szenvedélyében (a Pálinka nevű ördög sugallatára). Nem is lopott. Ha szóra nem adták, amire szüksége volt, erőszakkal vette el, kockára téve saját bőrét. Adókat vetett ki a lakosságra, s azokat néha beszedte erővel, ha önként nem fizették. Szóval, csak azt tette, amit a király. Mindamellett rászolgált a hatóság haragjára mindenféle más megnevezhető és megnevezhetlen bűnökért.
A nagy, mértföldekre terjedő ráskai erdőben élt, ahol egy barlangja is volt a föld alatt, valóságos lakóház, szobákkal, kamrákkal s titkos kijárásokkal. Az erdő jó barátja a zsiványnak, ellátja mindennel. A vadak magoktól jönnek elő pecsenyének, virágok magoktól nőnek bokrétának a kalap mellé, utazó kalmárok portékát, szöveteket visznek a ládáikban, gombát szedő leányok, menyecskék csókot adnak a szegénylegénynek. Ha nem adnak, elveszi erővel minden nagyobb teketória nélkül. S ez az. Ez az! Erről beszéltek sok égbekiáltó históriát a környéken. Az erdő hallgatott, az erdő félig-meddig orgazda. De ahol gombát kereső menyecskék vannak, ott mindig vannak közelben gallyat szedő öregasszonyok is, és azok a sűrű lombozat között is látják az elgyengült rossz szemeikkel, hogy mi történik. Látják, megbotránkoznak vagy irigylik - és kibeszélik.
Különben amennyi kárt tett így Ámor és Merkur dolgaiban az Igazság istenasszonyának, aki pallossal kereste ezek miatt, behozta a hasznot más réven. Ha valami aljas bűntény történt a törvényszék területén, például megölve találták a zsélyi plébánost, ismeretlen emberek éjjel haldoklóhoz híván őt, belőle csináltak halottat, vagy agyonverték a púpos lesti jegyzőt, s ott hagyták hason fekve az országúton, púpjára rakva pénzét, ezüst óráját, szóval, ha ilyen rémes dolog adta elő magát, s a gyanú Krúdyékra eshetett volna, ilyenkor maga Krúdy vette kezébe a nyomozást, hogy a saját becsületét tisztázza. Ügyes volt, csodálatosan furfangos, tetszés szerint tudta magát alakítani vándorló mesterlegénynek, kolduló szerzetesnek, aki meggyóntatta a hegyi pásztorokat, utazgató festőnek, vagy szökött katonának, s amíg a beamterek az ő betanult sablonjuk szerint többnyire hamis motívumokból indulva, hamis nyomokon keresték a tetteseket a nép közt, melyet nem ismertek, addig a fürge Krúdy térült-fordult, itt is, ott is szaglászott egy kicsit, s kihámozta a homályból, mint a parancsolat, az egész bonyodalmas bűnt, aztán összes részleteivel apróra megírva megküldte a vizsgálóbírónak, hogy tisztelteti Krúdy Kálmán, és így meg emígy történt a dolog.
S lőn, hogy dr. Szpevákot (az illető vizsgálóbírót) fölkapta a hír, mint a birodalom legkitűnőbb vizsgálóbíráját, aki állítólag a tiszteletreméltó Bach báró úr magas figyelmét is magára vonta, és ha az ördög nem alszik (pedig nem alszik, sőt tizenkét esztendeig lesz most ébren egyhuzamban), még sokra viheti a hivatalnoki létrán. Nem csoda hát, hogy maga dr. Szpevák úr is bizonyos előszeretettel volt eltelve Krúdy iránt, s ahányszor az kritikus helyzetbe bonyolódott, a derék Szpevák ravaszul mormogta a szakállába: »Ej, nem ettem maszlagot, hogy a legjobb munkatársamat elfogassam.«
Ilyen szolid alapon nyugodott a Krúdy karrierje. Valóságos nimbusz és becsülés környezte. Nem haragudott arra senki, még talán azok a bizonyos menyecskék sem. A föld népét kímélte, s az is őt. A nemességgel pláne familiárisan bánt. Ha szemet vetett valamelyik kúriára, kihívatta a gazdát nagy titokban a kapu elé vagy a pajta mögé, s egyszerűen megmondta neki: Urambátyám vagy tekintetes úr (már amilyen lábon azelőtt álltak), adjon nekünk egy kis füstölt húst, egy oldal szalonnát és öt forintot, mert ki vagyunk fogyva mindenből. Ezzel a becsületes adókivetéssel tartotta fenn magát. S igen ritkán történt, hogy valaki megtagadta volna a porcióját.
Nem is lett volna szép, és egy vidékünkbeli főúrhoz, aki egyszer Deák Ferencnek panaszolta el, hogy pünkösdkor este rablók jártak nála, hogy Krúdy Kálmán beüzent hozzá, küldjön neki némi bort és húsz forintot, hogy nem akar maga alkalmatlankodni, mert a méltóságos bárónő beteges és megijedne, azt a kérdést intézte az ország bölcse:
- És küldtél-e neki?
- Majd bolond vagyok.
- Nos, és mit csinált aztán?
- Hát szépen elment.
Az öregúr méltatlankodva förmedt rá:
- Jobb ember is az akkor náladnál!
Kire így rápirított Deák, az egy híres vivőr, báró Balassa Antal volt, aki a kékkői várban lakott, mely egy kékes sziklán emelkedik. - Korántsem volt fösvény ez a Balassa, hogy nehezen vált volna meg húsz forinttól, szórta a pénzt boldognak, boldogtalannak - hanem valami különös ellenszenvet érezhetett Krúdy iránt. Hogy mi volt ennek az oka, mindenfelé találgatták:
- Alkalmasint valami szoknya.
Igaz is lehet. Miért is ne tévedhettek volna át a sok kusza úton az egymás revierjébe, a futó betyár és a főúr? Balassa nem vetette meg a paraszt fehérnépeket se. Nagy ibolyafaló volt. S az úri asszonyok szeme megakadhatott Krúdy Kálmánon. Deli, szép legény volt.
Azonfelül (és meglehet, hogy itt kell tapogatózni) volt a bárónak egy kedvese, egy bécsi énekesnő, akit a ráskai erdőszélen egy vadászkastélyban tartott elrejtve; Krúdynak is volt egy pompás szeretője, a novinkai juhászné, becsületes nevén Péri Judit. És mikor a báró a ráskai vadászkastélyhoz lovagolt, a novinkai akol mellett vitte útja, hasonlatosképpen Krúdy Kálmánnak is mellette kellett elmennie a ráskai vadászkastélynak, hogy Novinkára érjen… Hátha megszállta útközben valamelyiket az az ötlet: mért menjek én messze olyanért, ami közel is van? Hátha valami hamis kacsintású szem is intett az utasnak az ablakból, vagy ott a kipeckelt zsalu alól, vagy a rozmaringos cserép mögül: »szamár volnál, ha tovább mennél«. Mivelhogy az asszonyok igazán különösek.
De mindez csak föltevés, találgatás, pihent falusi fejekben termett konkoly, a tény pusztán az, hogy a báró megtagadta a húsz forintot Krúdytól.
- Rablókkal nem tartok fenn érintkezést.
Amire visszaüzente Krúdy Kálmán:
- Akkor hát hányassa ki őseinek csontját a kékkői kriptából. (Ami gyöngéd célzás akart lenni, hogy a Balassák is a hajdankorban ezen a mesterségen nőttek naggyá.)
Ilyen feleselgetések híre szivárgott szét a környéken.
A báró, azt mondják, dühbe jött erre a sértésre.
- Saját kezemmel fogom el az imposztort, ott, ahol találom, s élve vagy halva átszolgáltatom a hatóságnak.
- Jól van - felelte volna állítólag Krúdy. - Teszem tiszteletemet őméltósága színe előtt.
Kemény legények mind a ketten. Nem a levegő rontása okáért szólnak, ha szólnak. Ebből még nagy história lesz. Némelyek azt mondták: »Krúdy most emberére talált.« Mások, mint például Filcsik István is, más nézeten voltak: »Nem féltem én Krúdyt, majd meglássátok, hogy fölülmarad. Fölteszem a bundámat egy pitykére, hogy megadóztatja a bárónkat.« Ilyenfélékről beszéltek az emberek egész télen, vagy tán tovább is. Mert a mi vidékünk igen sovány. Nincsenek ott nagy események - néha kicsinyek se. - Pók szövi a maga vásznát a szümölcséből nagy békességgel, madár zengi a fáról a tavalyi dalait, öregasszonyok folytatják a régi pletykáikat.
Úgy tél végén történt, ahogy emlékszem, de lehet, hogy már tavasz is volt, mikor egyszer a báró megszorult egy kis aprópénzre.
Pénzre ugyan megszorult ő már azelőtt is minden évszakban, de azelőtt tudott magának csinálni, ha nem is abban a formában, mint vitéz elődje, Menyhért, aki leszedette a falusi tornyokból a harangokat s azokból veretett ezüst tallérokat, s aki nem akarta elösmerni ezüstnek, vagy ha elösmerte, de nem akarta elfogadni, annak a fejét vágták le a zsoldosai, az se volt éppen rossz metódus, de egy kicsit körülményes volt; sokkal egyszerűbb a váltó. Az ember ráírja egy papirosra, hogy ennyi forint, és az valóságosan átváltozik annyi forintra a legközelebbi zsidó kezében. Olyan könnyű az egész. Csak az a baj, hogy később aztán már csak a legtávolabbi zsidó vállalkozik a csodára. Sőt még később az se. Továbbá még azzal is hátrább áll ez az eljárás a réginél, hogy a pénzre átváltozott harangok sohase tértek többé vissza Menyhért úrhoz, de ezek a bolondos papirosok mind visszatérnek.
Éppen ez volt most is az eset; a visszatérő papirosok szorongatták Balassát, s Miminek, a ráskai erdő hölgyének is sok pénz kellett. Ki tudja, mit csinál vele? Kanállal eszi-e az aranyat megolvasztva vagy küldözgeti valakinek?
Hogy hol vegyen pénzt Balassa? ez volt most az égető kérdés. A zsidók már nem adnak. Valami bolond ember kellene…
Hiszen van! Bolond hogyne volna ebben a széles országban! Miminek jutott eszébe az adressz.
- Látod, csacsi, én tudnék neked egy pénzforrást.
- Ugyan hol?
- Add el a nagy pörödet.
- Igaz, a pör. Ha megvenné az a hebehurgya.
- Kínáld meg vele egy levélben.
- Ha nem volnék olyan lusta levelet írni.
Mimi a szép fehér kezével egy dévaj, kedveskedő pofont mért a bal orcájára.
- Oh te, kis cukros lajhárkám! Hát pedig azt a levelet megírod, mert különben… nem kapsz addig egyetlen csókot se.
- Restellem áruba bocsátani.
- Hát akkor böjt, kedves barátom, a legszigorúbb böjt.
- Ne okoskodj, Mimi. Hátha kompromittálom magamat.
Mimi a lábával toppantott.
- Írsz, punktum.
Tintát, papirost hozott a bárónak, mire az megadta magát egy sóhajjal.
- No, hát diktáld.
Mimi föléje hajolt a hullámos kígyózó termetével és tollba mondta, amit kellett.
Szólt pedig a levél annak a bizonyos Esztergom megyei mágnásnak, aki akkoriban pöröket vásárolt. Excentrikus kis emberke volt, roppant jövedelemmel, melyet rendesen pörökbe ölt. Egyedüli szenvedélye volt ez. A pörök bizonytalan kimenetele izgatta, mint a játékost a kártya vagy a börze. Maga is mindenből pört csinált, amiből csak lehetett, de hogy még több baja legyen, megvette a másokét is. Hat-hét kommenciós prókátort foglalkoztatott éjjel-nappal, akik folytonosan írtak, tárgyaltak, válaszoltak, viszonválaszoltak és föllebbeztek. Annyira szenvedélye volt a pörlekedés, hogy ha már másképpen nem tudott pört csinálni, száz-száz forintot ajándékozott a községbeli katolikus és evangélikus papoknak, s mikor azok megjelentek nyugtáikkal a tiszttartónál, az valami ráfogott hibájukért levont az egyiktől ötven forintot, a másiktól harmincat. Természetes, hogy most már magához a főúrhoz siettek panaszra, hogy a tiszttartó ily galád módon rontja le, amit őméltóságának nagylelkűsége épít isten előtt. A különc vidáman mosolygott és a kezeit dörzsölte: »Pöröljenek, amici, pöröljenek.«
Hanem száz pöre közt se volt olyan érdekes példány, mint a Balassa-pör egy Fejér megyei uradalom iránt, politikai háttérrel, és tele pikáns részletekkel egy csomó mágnásasszonyról. Ezt okvetlenül meg kell szereznie a gyűjteménybe. Kétszer-háromszor is puhatolózott Balassánál: »Nem adnád el, druszám, azt a pört?« Mimi visszaemlékezett most erre (a nők eltesznek a munkakosarukba minden rongyot és az emlékezetükbe minden jelentéktelen megjegyzést). Most valóságos szerencse, hogy fölcsillant az idea. Ment a levél, és visszajött a válasz: »Megveszem, ha olcsón adod.« És hogyne adná olcsón? Hiszen a pör csak reménység. S ha az ember képes olcsóbban eladni reménység gyanánt tavasszal az őszi termését, miért ne adhatná még olcsóbban a pört, melyet a fiskálisok elhúzhatnak egészen a világ végéig? A pör egy milliót érne, ha már egzekválni lehetne, de így bizonytalanban nem ér többet százezer forintnál. Egy-két levélváltással Kékkő és Béla közt megköttetett az alku, kitűzték a napot, a legközelebbi gyarmati vásárt, az átruházásra és a pénzátvételre. És ezzel újra talpra áll Balassa. Az isten lehajol néha a szegény emberhez, de az ördög mindig haptákban áll a nagyurak háta mögött és segíti őket.
Balassa egyébiránt titokban tartotta az alkut (te se szólj róla, Mimike, egy teremtett léleknek se!) nem jó volna, ha a hitelezők megtudnák. Nem szabad tehát beleavatni még magát Szabó Benjamin uramat, az uradalmi fiskálist se; csak tanulmányozás végett kérte el tőle a pöriratokat.
A kitűzött napon lovat nyergeltetett, vadásztarisznyába gyömöszölte az iratokat, két vontcsövű pisztolyt tett a nyeregkápába.
- Megbolondult - találgatták egymás közt a cselédek a várudvaron -, tarisznyát visz s puskát nem.
Szép tavaszi reggel volt, amint megindult szép bontalábú kancáján a székváros felé. Az országút melletti akácok csak úgy öntötték az illatot. De az út sem volt érdektelen. Az egész környék élete, mozgalma a kígyózó szürke pántlikára került. Ameddig a szem lát, el van lepve vásárra igyekező népekkel. Nagy, furmányos szekerek döcögtek fával, kőszénnel, deszkával, búzával vagy hordókkal. Néhol egy-egy szénás szekér, mintha egy kazal mozogna. Paraszt anyóka malacot hajt, szegény ember egy riska tehenet.
Oh, mennyi apró tragédia itt az úton! De vannak édességek is. A kis Ancsurka vígan lépked anyjával; ma veszik meg a menyasszonyi kelengyéjét a sátorokban: rámás csizmát, koronás imakönyvet, selyem keszkenőt, virágos ködmönkét, meg majdnem elfelejtettem a legfőbbet, a virágkoszorút. A tót szekerek lassan húzódnak végig, apró ökrök húzzák, kajla szarvúak, némelyiket tehenek, úgyhogy a szekereken ülők vígan beszélgetnek, hancúroznak útközben a gyalogosokkal. Bezzeg a nyalka lovú palócok vágtatnak, mint a szél, s előzködnek egymással, mindenféle csúfságot átkiabálva az egymás lovaira. A kékkői mézeskalácsos, Kurlik Dániel, viszi két nagy ládában a szíveket, a bölcsőket és huszárokat, mert hiába, csak ez az egy poétikus mesterség van, a szerelemből táplálkozó. Mert a szíveket veszik a leányok számára, a bölcsőket a menyecskék számára és a huszárokat mind a kettőjük számára. Egyéb mézeskalács figura nem kelendő.
A mágnás mesteremberek, mint a kürtösi szűrszabó, Bocskó János, vagy az esztergályi csizmadia Kapor Mátyás, háromszögletes ládákban viszik a portékákat, a ládák tetején a majszternék ülnek nagy begyesen, a sátor is ott van fölrakva darabokban a saroglyában. A szegényebb mesterember, mint például Filcsik István, csak gyalog bandukol az útszélen, egy pár fölséges új csizmát akasztván a nyakába. Filcsiknek még nincs kocsija, nincs ládája, igaz, hogy még majszternéja sincs, de már ott ül valaki éppen a Kaporék ládáján a mesterné mellett (nem más, mint az esztergályi kántorék Zsuzsikája), aki egykor, ha az isten is úgy akarja, őrá fog mosni.
Ennek az okáért szúrta meg kellemetlenül a mellette elhajtató Kapor gúnyos, fitymáló köszöntése:
- Szervusz, Filcsik!
A nagy lealázásba szinte belepirosodott, s furfangos terveket szőtt a megtorlásra lesve, hogy utolérje valami ismerős, aki a kocsijára híjja; ha pedig nem hívná, majd tesz ő arról.
Ahon jön ni három prüszkölő tátoson, zöldre festett úri bricskában a mulinyi ispán, Horváthy Ferenc; igaz, hogy másodmagával van, Holéczyvel, a nótáriussal, de azért még Filcsik fölférne. Amint elhajtat mellette, utánakiált hát:
- Hahó, tekintetes uram, hahó, hahó!
Az ispán figyelmessé lőn, megállíttatja kocsiját.
- Mondani akar valamit?
A fiatal csizmadia erre (mert Filcsik, akiről mint öreg emberről írtam már egyet-mást, ebben az időben vidám, kedélyes fickó volt úgy a harminc év körül) nagy hebehurgyasággal elkezdte szidni a papjukat. Borzasztó, hogy miket művel ez a reverendás hörcsög.
Horváthy, aki protestáns ember létére nagy ellensége volt a papoknak s szenvedélye volt borsot törni az orruk alá, élénken ütötte föl a fejét:
- A pap? No, mit tett megint?
- Tetszett ösmerni az öreg Szuhánszky Györgyöt?
- Hogyne; faragó volt nálam vagy tíz év előtt.
- Képzelje csak, nem akarja a papunk eltemetni. Már hatodnapja.
- Az ördögbe is! Hatodnapja. Hisz ez érdekes dolog. És tűri a község?
Filcsik lehorgasztotta a nagy boglyas fejét.
- Hát mit csináljon?
- Ejnye, mordizom adta - gyulladozik az ispán, és a szemei szikrázni kezdenek a dühtől. - Hiszen ez hallatlan. Hisz ezt föl kell jelenteni. Ebből országra szóló lármát kell csapni. De üljön fel, Filcsik, és beszélje el körülményesen az esetet.
Filcsik fölkászmálódik a kocsira, de most már intra dominium egyszerre megváltoztatta modorát, s mintha untatná a téma, amint az ispán firtatni kezdte a részletekről, ímmel-ámmal vonogatta a vállait, miközben a két madzaggal összekötött kordován csizma ide-oda lóbálózott a mellén.
- Eh, bolondság - vetette oda foghegyről -, nem érdemes róla beszélni.
- Mit? - kiált föl az ispán indulatosan. - Hogy ez bolondság? Önkény ez és vérlázító cudarság, melyet meg kell torolni. És hát mit hoz föl ő?
- Hogy azt mondja, nem engedik a kánoni törvények - felelt Filcsik közömbösen, mialatt nyugtalanul feszeng a kényelmetlen előülésen.
- Kánoni törvények? Szeretnék én olyan kánoni törvényeket látni, az ebadta. Nem, nem, az lehetetlen. Valami más oknak kell fönnforogni…
- Meglehet - veti oda Filcsik lustán.
- Talán a lutheránus hitre tért át az a Szuhánszky?
- Nem biz az.
- Nem lett öngyilkos?
- Dehogy.
- Talán nem gyónt?
- Az isten tudja.
- Ej, az ördögbe is, valami ürügye talán csak mégis van, hogy miért nem temeti el?
Filcsik elmosolyodik kesernyésen, ahogy a nagy humoristák szoktak, míg végre naiv bárgyúsággal kibuggyantja a tréfáját:
- Az egyik ok talán az is lehet, ispán úr, hogy még eddig nem halt meg az az illető Szuhánszky György.
Holéczy nótárius úr elkacagta magát, hogy a könnyei is csurogtak: »Oh, te bolondos Filcsik, te selyma Filcsik, az ördög vigyen el téged Filcsik«, az ispán ellenben dühbe jött e sületlen viccre, s kedve lett volna lelökni a kutya Filcsiket, aki bolonddá tette, de a következő percben mégis illendőbbnek és méltóságteljesebbnek látszott a tréfa elértése. Elmosolyodék hát ő is, és a Filcsik fejére ütve mondá:
- A fiatalság mustja forr és játszik még ebben a kobakban, Filcsik öcsém.
- Imposztor - jegyzé meg Holéczy -, nem akart gyalogolni, s ez éppen jó mód volt, hogy a kocsinkra kerüljön.
Filcsik bűnbánó arcot vágott.
- Szó, ami szó - vallogatta ki apródonkint. - Beteg vagyok. Egész testem lázban van, s restelltem egyenesen a kocsira kérezkedni, pedig már alig bírtam vánszorogni az úton, meg ez a csizma is mázsányi tehernek látszott a vállamon. Azt hittem, összeroskadok alatta, pedig ennek, ha törik, ha szakad, ott kell lennie a kitűzött órában a kundsaftnál.
- Hol?
- A városerdőben, a kilencedik tölgyfánál kelet felé.
- Hogyhogy?
- Ott lészen átveendő.
- A fa által?
- Igenis, a fára akasztandó.
- Hm, és a fizetség…?
- Az is a fa útján történend.
- Ugyan?
- Az madárfészekben találtatnak meg általam az hét pengő forintok.
(Valahányszor üzleti dologról volt szó, Filcsik mindig az iparosok sajátszerű nyelvén beszélt.)
- De hisz ez egészen titokzatos - csodálkozik az ispán, ki megint valami ostoba tréfát sejtett. - Maga eszerint nem is ösmeri a kundsaftot?
- Dehogy nem. Krúdy Kálmán. Ő rendelte meg nálam.
Ah, oh! Persze, hogy persze. Ez csak Krúdy lehet. Így már van értelme.
- De mit beszélsz, te Filcsik! Hisz ez női csizma, kis piskóta lábra való - födözte fel Holéczy.
- Igenis - jegyzé meg a mester, nem kis kevélységgel tekintve végig művén. - Helyes kis csizma. Krúdy éj idején egy bársony topánkát hozott mértékül, hogy az után formáljam.
- Bársony topánka! - Az ördögbe is! Ki visel itt a környéken bársonycipellőt? (Az ispán eltűnődött, miközben a tajtékpipája kupakját csattogtatta.) Bársony topánkája itt csak a mi bárónénknak van, meg talán… - de itt hirtelen elharapta a mondatot, a szájára ütvén.
- Tudom, kire gondolsz - dünnyögte Holéczy.
- Hallgass, ugyan hallgass. Az erdei tündérre gondolok, Holéczy, hanem az végre is lehetetlen. Hogyan juthatna ahhoz Krúdy?
- Ostobaság - bizonykodik Holéczy. - A cseresznyeszem, amit egyszer a seregély kikezdett, magától esik le a kakasnak.
- No, az igaz, az igaz. A seregély, hm. A kakasnak, hm. Micsoda szép fehér teremtés! (Az ispán a szájával csettentett.) Huh, az a patyolattermet. Mit mondasz hozzá, Holéczy? Hány ujjadat engednéd érte elvágatni, mi? De nini, mi baja, Filcsik? Az isten szerelméért! mi baja?
A Filcsik szemei vadul forogtak üregeikben, a szája idegesen rángatózott, s melléből hörgő hangok törtek ki.
- Végem van - nyöszörögte -, mindjárt meghalok, az ereimben tűz nyargal, s azt hiszem, mindjárt harapni fogok, ham…
S kivicsorítván fogait, megcsattogtatta rémletesen.
- Talán, ha megállnánk és egy kis vízzel meglocsolnánk.
A csizmadia összerázkódott.
- Huh, csak azt ne! Iszonyodom a víztől.
Az ispán összenézett Holéczyvel.
- És mióta érzi magát rosszul?
- Már tegnap se voltam rendben, s egyrészt azért határoztam magam a városba menésre, hogy a megyei kilógus megvizitáljon, de ma percről-percre rosszabb bőrben vagyok, pedig bizonyisten nem harapott a lábamon nagyobb léket, mint a kis ujjam körme.
- Ki? Mi? - riadt föl egyszerre Horváthy és Holéczy.
- Hát nem mondtam még? A molnárék kutyája tegnapelőtt.
Uccu, több se kellett, a két megszeppent úr, egyik jobbról, másik balról, leugrott a kocsiról. A kocsis észre sem vette, csak akkor tekintett álmélkodva hátra, midőn szokatlanul messziről látszott hallatszani az ura hangja:
- Csak hajts vele, János, csak hajts a doktorhoz.
És János hajtott is egykedvűen, Filcsik pedig csak azt várta, hogy túl legyen a szemhatáron, elmosolyodott, s átült a hátulsó ülésre, ahol is elvetvén magát kényelmesen, mint valami főszolgabíró, rágyújtott jóízűen, mint egy török, s mikor a hetyke úri fogat elérte a rivális esztergályi csizmadiát, átszólt hozzá nagy dölyfösen:
- Szervusz, Kapor! Nem üzensz valamit Gyarmatra?
Ilyen kopottas léhaságokkal mulat a mi népünk, s nem mond francia könyvekből szopott elmés epigrammokat, ahogy azokat az elbeszélő írók adják a szájába, sem pedig nem énekel minduntalan népdalokat, ahogy a színművek mutatják; - a jókedve mézét elcsöppenti a maga módja szerint, néha együgyűen, néha illetlenül, ahogy éppen telik.
Balassát mulattatta útközben a sok tarkaság. Mindenütt köszöntötték a népek, amerre ment. Környékünkön végtelenül szerették a hatalmas ősfamíliát, mert a Balassák csináltak hamis pénzt, de sohase csináltak hamis politikát. Százados emlékek fűzték őket ide. Minden várrom, minden legenda őhozzájuk vitt vissza. A régi csataterek (s minden faluban volt valaha csata) benépesültek a fantáziákban páncélos Balassákkal. Picinyke lábnyomok látszottak egy palojtai sziklán. Egy Balassa-kisasszony selyemtopánkás lába vájta azokat. Lapos, kerek kavicsokat dobált ki a Kürtös-patak egy helyütt, ha megáradott. Ezek is egy Balassának kővé vált pénzei. Minden az övék volt itt, még a nép szíve is.
Pedig akadtak köztük rossz urak, kegyetlen, zsarnok oligarchák, de a régiség patinájával megszépültek. Maga az Antal báró apja is kényúr volt, de akiket megbotoztatott, akiken erőszakoskodott, azok nincsenek itt panaszkodni, szanaszét álmodnak a környék temetőiben, azok előtt pedig, akik élnek, csak a régi pompa emléke lebeg. Hajh - sóhajtanak föl -, milyen más volt még akkor, a só is sósabb volt még akkor! Most íme, itt megy Balassa Antal a pej kancáján, olyan, akárcsak a burkus bérlő vagy valamelyik városi írnok, aki vasárnap kikölcsönöz egy nyerges lovat. Hej, láttátok volna tíz-tizenöt év előtt az öreget, mikor Gyarmatra ment! Nyolc huszár lovagolt elöl, azután jött két lámpavivő, azok is lóháton, azután jött négy lovon Balassa, a hintó két oldalán két sárgaruhás fullajtár szaladt gyalog, ezeknek a kengyelfutóknak lábszáraikból, azt mondják, még gyerekkorban kiszedte a felcser a vastag inakat, hogy jobban futhassanak, a hintó után megint nyolc huszár következett. Arany, ezüst ragyogott a huszárok dolmányán.
S amellett, hogy ilyen fényt fejtett ki, egyszerű ember volt, együtt élt a népével, tótul beszélt, még magyarul sem tudott jól, el se mehetett volna a nagyurak közé, akik németül kotyogtak, mert kinevették volna. Ott élt a várában, mint valami kiskirály. Kilenc ágyúlövés hirdette, ha asztalhoz ült; ha lejött a várból sétálni, mellette két oldalt két kivont kardú huszár, elöl egy kürtös ment a Balassa-címerrel, a bölényfejjel a mellén, belefújt a kürtjébe, hogy minden jótét lélek jó eleve térjen ki az útból. Egyszer baja is lett a nemes vármegyével, mert a haldoklóhoz siető, szentséget vivő pap nem akarván kitérni, az egyik huszár belevágott a pap jobb karjába, s a szentség kiesett a kezéből. Nagy violencia volt ez az isten ellen, de emiatt is csak a vármegye feje főtt: ítélni az isten ellen nem tudott, Balassa ellen nem mert.
Ámbár nehézkezű, sok szeszélyű úr volt, a bosztohó nép mégis jó emlékben tartja, mert ami a földjein termett, azt a földjein lakó nép közt szórta szét. A mostani báró nem vét a légynek se, mégis hidegebbek iránta. Elösmerik, hogy olyan, mint a falat kenyér, de érzik, hogy e falat kenyér morzsái másutt hullanak el.
Másképp csinálta az öreg. Nem járt kártyázni Pestre, se nem hozott szeretőt Bécsből. Hiszen annyi szép tót leány terem otthon. Ha bement a gyarmati vásárra, micsoda világ volt az a mesteremberekre! Kivált az özvegysége után. Benézett például a szűcs sátra alá, ahol vagy száz tulipános, szegfüves asszonyi ködmönke volt garmadába rakva.
- No, Kripuska, hogy megy a vásár, Kripuska?
Kripuska egy vézna, fekete emberke volt, messze földön híres a hímzett tulipánjairól, harmadéve halt meg, ha jól emlékszem. Nagy ijedten lekapta a fejéről a sapkáját:
- Gyengén, gyengén, méltóságos báró úr!
- Hát vannak-e szép ködmöneid?
- Van egy-kettő.
- Mennyi van?
- Van vagy száztíz.
- Hogy adod, Kripuska, a legszebbet?
- Tíz pengőforint, amit a méltóságos úr kiválaszt.
- Hát a legrosszabbat, amit te kiválasztasz?
Kripuska nevetett.
- Nyolc forintért adom.
- No, hát akkor rakd föl szekérre mind a száztízet, Kripuska, és még ma estére ott legyen Kékkőn, kilenc forintjával, Kripuska, mert azok is közte vannak, amiket te kiválasztanál, s azok is, amiket én.
S úgy kacagott, olyan jóízűen kacagott, mint egy gyermek, örömében, hogy ilyen leleményes számműveletet csinált.
Képzelhetni, hogy bosszankodtak aztán a leányok és menyecskék, akik ködmönt jöttek vásárolni, mikor Kripuska szokott éneklő hangján kijelenté:
- Voltak szebbnél-szebbek, de mind megvette, lelkem, a báró Balassa.
Nagy csapás az ilyen. Hiszen az igaz, hogy van más szűcs is, de mit ér, ha csak a Kripuska ködmöne az igazi ködmön. Finom virágait messziről föl lehet ösmerni, mintha nem is varrva volnának, de lehelve. Hiszen ködmönöket a kékkői szűcs, Petrás Sámuel is varr, de ég és föld a különbség formában, hímzésben. Azokat legföljebb a szegény zsellérlányok hordják, akik a hideg ellen védekeznek, s nem a férfiszem elé fegyverkeznek. Szóval, a Kripuska-féle ködmön a módi, az a nyalka viselet. Más formája van abban a deréknak, s ingerlőbben ring a csípőkön. Akik értik, azt mondják, hogy Kripuska nagy művész, s ha egyszer meghal, senki sem tud többé olyan ködmönöket csinálni. Meglássátok, hogy a halála után kétszeres áron fognak elkelni a viseltes ködmönei is, mint ritkaságok!
De Balassa, úgy látszik nem osztotta ezt a fölfogást, mert amint estére hazahozták neki egy nagy szekéren a tömérdek női ködmönt, ezekkel a szavakkal ballagott át a kékkői szűcshöz, Petráshoz, aki éppen most jött meg, s bosszús képpel rakta ki a ládákból el nem kelt portékáját:
- No, Petrás, vén kutya, úrrá tettelek, he!
Petrás egy csöppet se vágott nyájas arcot a nagyúr előtt.
Petrás goromba ember volt (hiszen ma is él, és még most is olyan, mint a pokróc), ráförmedt Balassára:
- Szégyellheti magát a méltóságos úr, hogy a saját jobbágyát így leteszi egy idegen miatt. Bizony nem tettem volna föl a méltóságos báróról.
Balassa mosolygott rejtélyesen, titokzatosan, amint mondani szokták, befelé.
- Szamár vagy, Petrás, nem érted a dolgokat. Hiszen rajtad akarok segíteni.
- Köszönöm szépen - feleli Petrás gúnyosan -, Kripuskától vesz száz ködmönt, hogy énrajtam segítsen. Talán nekem akarja adni a méltóságos báró?
- De már azt a bolondot nem teszem, Petrás fiam. Sokkal okosabbat, sokkal jobbat teszek én azokkal, ami segítségedre lészen. Megállj csak, hogy fogsz te engem magasztalni!
- Ezért ugyan nem - morogja Petrás keserűen -, mert ha azt hiszi a méltóságos báró, hogy emiatt az én portékám lett kelendőbb, ugyancsak rosszul hiszi. Az asszonyi állatok bolond állatok, s amelyik nem kapott Kripuskánál ködmönt, hát az mind rendelt nála, s inkább vár hetekig az övére, mintsem hogy nálam vegyen. Ehol van ni, visszahoztam mind…
S dühösen rúgta szét a ködmönöket, amelyeket az inas szép formás rakásra halmozott fel a falnál.
- No, no. Ne tüzelj fiam, Petrás, mert bizony megbánod keservesen - csillapította a báró, odanyújtván öblös tajtékpipáját a huszárjának, hogy töltse meg, aztán letelepedett a nagy bőr-karosszékbe, melyet a várból hozatott volt le magának, mert különös élvezetei közé tartozott itt üldögélni délutánonkint és disputálni a goromba Petrással, akit voltaképpen kedvelt. - Azt gondoljátok ti, krumplin nőtt mesteremberek, hogy csak a parasztnak van esze, hogy az úrnak nincs. Hát én megmutatom neked, Petrás, hogy a nagyúrnak még több esze van - de nem vigyorogj, mert pofon ütlek, Petrás. Azt mondom én neked, Petrás, hogy a te mesterséged pompásan fog menni ezentúl, és ezeket a ködmönöket drágábban kapkodják szét, mint a híres Kripuskáét. A legyek köpjenek be engem, ha nem így lesz…
Emellett azonban olyan együgyű arcot tudott vágni, mintha egy csöpp agyvelő se lenne a koponyájában s egyre pattogatott a kövér ujjaival.
- Ohó, te édes testvérke (ez volt a szavajárása: »bracsek szlatki«) a fejedet rázod, amint látom. Hát jól van, pukkadj meg, egy fogadást ajánlok arra, hogy igazam lesz. Állod vagy nem állod?
- Attól függ, mit kapok és mit adok.
- Mindenképpen kapsz… Ha mához egy évre nem lesznek kapósabbak a ködmöneid, mint a Kripuskáéi, én vesztettem. Kapsz tőlem tizenkét üsző tehenet, te választod ki a gulyámból, ha pedig kapósabbak lesznek, te vesztettél, és kapsz tőlem tizenkét botot, én választom, hogy ki veri rád.
- Itt a kezem - szólt mogorván a kékkői szűcs.
Ravasz, ötletes ember volt a megboldogult báró. Az ördög se hitte volna róla. Görbén vetett az esze, de oda, ahova akarta. A ködmönök dolga is egy nábob ostoba szeszélyének látszott, pedig egy körmönfont csintalanság volt.
Hej, a ködmönök! Sokat emlegették azokat. Száz év múlva is hírük lesz még. Berakták őket a vár egy szobájába, mely a fürdőszoba és a báró hálószobája között van. A báró elnevezte a szobát »Kozsuchariumnak« (Kozsuch tótul ködmönt jelent), és azután nemsokára elkezdte hasznát venni a Kozsuchariumnak. Délutáni sétáinál, a kertekben, amint gyomláltak, vagy a réten, ha gyűjtöttek, esetleg vasárnap a templomban kiszemelte magának a legszebb menyecskét vagy leányzót (mert varietas delectat), s aztán egyszerűen odaüzent vagy az apának vagy a férjnek:
- A Zsuzsika számára egy ködmönt tartogatok, hát jöjjön fel ma a várba választani.
Parancs volt az ilyen, ritkán szegültek ellene. Az egyenlőségi érzések színes pillangói még akkor gubóikban szunnyadtak. Tényleg erkölcstelen brutalitás volt, de amaz idők szokásaiban szétoszlott a brutális íze. Tudta is azt az együgyű nép, hogy az úr joga is végződhetik valahol! Maga a műveletlen úr se tudta. A jus primae noctisról vidám nevetgéléssel beszélgettek a fiatal urak, az ezüst kupácskákat hajtogatva. Szóval, nem vették azt olyan nagy sérelemnek, amilyenné később nőtte ki magát a lovagregényekben. Sőt némi megtiszteltetés mutatkozott a dologban.
Kényesebb esetekben Safranyikné, az özvegy kulcsárné, volt a közbenjáró. Igazi Éva leánya volt ez a Safranyikné, akiben egy angyal lakott és vagy tizenhat ördög. A tizenhat ördög praktikájával, cselszövényeivel tudta megkeríteni urának, akit az akart, miután már őt nem akarta, pedig még helyes asszony volt szép vonásokkal és egyenes termettel, mint egy gránátos. Azt beszélték Kékkőn, hogy Petrás érdeklődik iránta, és hogy az asszony is csak Petrás előtt mutatkozik a tizenhetedik lakójával.
Hogy mi volt köztük, nem lehetett tudni, de annyi bizonyos, hogy Petrás mindig elpirult, ha az özvegyet szóba hozták előtte, és másrészt Safranyikné is gyanúba keverte magát, mert a nagy messzelátót, mely a várbástyán állt, s mellyel esténkint a csillagokat nézegette a báró, sokszor találta úgy, hogy a cső Petrás udvarába volt beigazítva.
- Miféle kométa lehet a Petrásnál? - dörmögött a főúr. - Hej, lessétek ki már egyszer, ki használja az én messzelátómat?
Hát kilesték, hogy a kulcsárné szokott vele mulatni, ha a méltóságos úr nincs otthon.
Ebből fűzte aztán szakadatlan tréfáit és incselkedéseit hol Safranyiknéval, hol Petrással.
- Mikor házasodol meg már, te bolond szűcs?
- Nem érzem semmi szükségét.
- A melled se kívánja?
- Az se.
- Tudod is te, hogy mi kell neked? Megrothadsz, mint a tök, ha egyszer utolér a betegség. Pedig utolér. Hogy nem érzed az asszony hiányát? Mert szamár vagy, Petrás. Vannak dolgok, amelyeknek hiányát másoknál mindenki látja, csak az illető nem. Viszont vannak dolgok, melyeknek hiányát az illető ember érzi csak, pedig nincs is meg az a hiány. Hány embert hallottál panaszkodni: »Oh jaj, nincs elég pénzem«, vagy »Oh jaj, nincs elegendő egészségem, nincs gyermekem, nincs elég szénám« stb. Pedig mennyi egészséges ember van a világon s mennyi gyerek és mennyi széna! De senkit sem hallottál még panaszkodni: »Oh jaj, nincs elegendő eszem«, pedig milyen kevés a valóban eszes ember. No, Petrás, hát neked sincs elegendő eszed, hogy el nem veszed azt a Safranyiknét. Huh, micsoda fehér teste lehet annak.
Petrás felmordult vad keserűséggel:
- Mintha nem tudná?
- Vakuljak meg, Petrás, ha láttam.
Általában a báró igen kegyes volt azokkal a vászonnépekkel, akik egyszer az ő szobája küszöbét átlépték. Ez az út vezetett legbiztosabban a templomba (noha a templom éppen ellenkező irányban volt, a vár baloldalán). A báró férjeket keresett nekik és rendesen talált is. Mert a tótocskák okos emberek. Tudják ők, mitől nem döglik a légy. A kékkői vár urával hasznos jó lábon lenni. És végre is miről van szó? Egy gyöngyszem letörött a pártáról. Hát mi az?
Így lőn tehát, hogy a kozsuchárium ajtai gyakran nyíltak meg, lassú, biztos csikorgással, amely alkalomkor a folyosókon járkáló lakájok rejtelmes szoknyasuhogást véltek hallani. De jobb azt nem látni, nem hallani… Hisz az egész csak annyi, hogy holnap egy ködmönnel megint kevesebb lesz.
Hej, csak nagy kujon volt az előbbeni báró! Tudta az, mi a jó. S ha talán még nem volt is megírva az ismeretes verssor: »Minden órádnak leszakítsd virágát«, ő már közel sántikált hozzá, csak egy kicsit helytelen szórendben: »Minden virágot szakíts le egy órára.«
Nagy kertje volt hozzá. Amerre a szem lát, a kékkői bástyákról le Kürtös völgyén egészen a székvárosig, mely a Balassa nevet viseli prédikatumnak, fölfelé a Lopata-erdő gerincéig: mind Balassa-jobbágyság lakik a szétszórt csoportokban fehérlő házakban. Ahol a pléhfedelű tornyok tündöklenek a lapályon, azok a palócfalvak, ott teremnek a karcsú, szikár barnák, amott a hegyoldalakban, a dombokon, a lenhajú, piros-pozsgás nyevesták (menyecskék). Az ember úgy látja őket a messzelátón a mezőkön, pirosló kendőikben, mint valami pipacsokat a rozsok között.
Hanem aztán közelről ki lehet választani a legszebbeket. Arra valók vasárnap a templomok. Mindegyikben Balassa a kegyúr. Illik neki oda benézni. S ha valami akad -
…Hát az a valami hadd jöjjön magának választani egy ködmönt.
Így fogytak, egyre fogytak a ködmönök. De a ködmönök becse is fogyott. Lassankint kiszivárgott mind szélesebb körbe a kékkői kozsucharium titka. A lakájok is fecsegtek, talán Safranyikné is kiszalasztott a száján valamit, sőt maguk az áldozatok sem hallgattak eléggé. Minden napfényre került, s a Kripuska-féle ködmönöket a gúny nyilaival kezdték szurkálni. Aki maga vette is, röstellte többé fölvenni. Ha itt-ott mégis feltűnt egy-egy karcsú leány termetén ismeretes szegfűivel és pompás színű tulipánjaival, nevetgetve ujjal mutogattak az illetőre. Még egy-egy jóakaratú idősebb ember szavakkal is fölvilágosítá:
- Ejnye húgom, húgom, hát már te is megjártad a kékkői várat?
A kis bamba leány elpirult és eltűnődött: mért mondták ezt neki? Hát olyan nagy bűn a kékkői várban lenni?
Addig tudakolta, hogy végre megtudta. Dehogy vette volna föl ezután a ködmönkét széles e világért.
Nem viselték már azt, csak az istentől elrugaszkodott élemedettebb asszonyok, akik szerették, ha gyanúba keverik, hogy megtetszettek valakinek. Így borult rá a Kripuska műremekeire az alkony. Úgy, hogy egy év múlva a Mihály-napi vásár után este betoppant a kékkői várúrhoz Petrás szűcs.
- No, mi jót hoztál, édes testvérke?
- Azért jöttem biz én, méltóságos uram, hogy tessék azt a tizenkét botot rámveretni.
- Hm. Hát milyen volt a vásár?
- Egy szálig eladtam a portékámat.
- És Kripuska?
- Sírva ment haza.
- Hát ugye mondtam, Petrás, hogy szamár vagy. Mondjad, hogy mi vagy?
- Szamár vagyok, méltóságos báró úr.
- Hát az igaz. Hanem mármost gyere ki az udvarra!
Balassa kihozatta a derest a fáskamrából.
- Mármost feküdj rá, édes testvérke.
Petrás engedelmeskedett szó nélkül. Kemény ember volt, tudta, hogy ami adósság, az adósság.
- Hívjátok elő a Safranyiknét! - parancsolta a főúr.
 A deresen fekvő ember vonaglott, a fogait vicsorgatta a szégyentől, hogy őt Safranyikné így lássa - éppen Safranyikné.
- Méltóságos uram - hörgé tompán -, ez nem volt az alkuban.
- Ne csipogj, fiam Petrás, mert úgy volt az alku, hogy én választom, aki rádverjen. De nini, itt jön már Safranyikné.
Nagy lihegve jött a konyha felől, kipirulva, fehér kötényben, felgyűrt ingujjakkal. (Hm, elég szép karja van még!)
- Nosza, lelkem Safranyikné, kapjon föl egy pálcát és verjen erre az emberre tizenkettőt!
Petrás fölszisszent.
- Asszonnyal akar megveretni? Inkább veressen rám huszonnégyet a legmarkosabb hajdúval!
Safranyikné majd sóbálvánnyá vált, mikor a deresen fekvő delikvensben felösmerte Petrást; szemei lassanként megteltek könnyekkel, s a puha szíve is kicsordult: »Nem tehetem méltóságos úr - inkább vágassa le a fejemet«, majd hirtelen elhatározással térdre vetette magát a főúr előtt: »Kegyelem, kegyelem!«
- Egy föltétel alatt - szólt Balassa, a rőt bajusza alatt ravaszul mosolyogva. - Ha holtig tartó rabságra változtatjuk a büntetését, a pap előtt.
Petrás fölpillantott lopva s látván a szivárgó könnyeket az özvegy fekete szemeiben, meglágyult, s gyöngéden, halkan kérdé:
- Akarja?
Safranyikné elpirult, a fejével biccentett, s elkezdett hangosan sírni.
Így hajtaték be Petrás György a házasság igájába, élemedett korában, egy rossz ötlettel. Ami egyébiránt nem igen okozott változást a dolog érdemére nézve. Mindössze annyiban, hogy az ütlegeket nem egyszerre, hanem részletekben kapta ki özvegy Safranyiknétól, helyesebben Petrásnétól.
A falusiak sokáig emlegették a szegény Kripuska pusztulását és a báró furfangos fogadását, s az olyan esetre, ha valaki ezentúl valamiben rövidet húzott, megszületett a gunyoros közmondás: »Úgy járt, mint Petrás szűcs, aki tizenkét üsző helyett egy tehenet kapott.«
***
Hogy elvitt a mese! Akaratom ellen, mint az álom. Hiszen én a hajdani bárórul beszélek, akihez semmi közünk. Azért baj az ilyen írásbeli diskurzus, hogy senki közbe nem szólhat. Szalad az ember emlékezete barázdáról barázdára, mint az ördögmotolla.
Egészen más a mostani Balassa; nem adja magát össze holmi szűcsökkel, s nem is csinál kedélyes tréfákat; finom nagy úr, illatos vizekkel locsolja magát, amellett szelíd, jó ember, mindenkit megbecsülő, nem tegezi az még a hét éves parasztgyereket se. Nem sanyargatja a jobbágyait, nem hatalmaskodik velük; ha megharagszik a jobbágyra, azt mondja neki: »Ön helytelenül járt el velem szemben, Majmos Mihály, ez nem volt öntül szép.« Az öreg tizenkettőig vágatta őket ehelyett - de jobban is ment a dolga.
Csak egyben ütött apjára, az asszonyok dolgában. Nem tud velük jóllakni. Egy-egy asszonyi ábrázat húzza, mint a mágnes, mint az alvajárót a hold. S ha még csak őt húznák, de a földjeit is kihúzzák alóla, és egyszer csak úgy marad csupaszon, ahogy ő szereti látni a dámákat.
Hiszen az apja is - isten bűneül ne vegye, mert nincs az ember taplóból (sőt ha meggondoljuk, a tapló is tüzet fog) -, hanem az apja megelégedett azzal, amit otthon talált, amit a ködmönökkel megszerezhetett, ennek ellenben csak az kell, ami ritka és drága.
Még mint siheder legényke ott szaladgált a Napóleon-szemű kisasszony után, aki annak a kornak a legnagyobb csodája volt. Horváthy uram ma is élő ember, és éppen most Gyarmat felé kutyagol Holéczyvel, félig mint komornyik, félig mint szekretárius volt akkoriban a báró úrfi mellett künn Saulneban, Lotharingiában, ahol a Napóleon-szemű leány lakott, kinek látására a világ minden részéből sereglettek az emberek. Horváthy uram Naplójában e rendkívül szép teremtésről a következők foglaltatnak:
»E nevezetes D’Estany Josephine 1825-ben született, most tizennyolc éves hajadon. Napóleon tsászárhoz hasonlatos phisiognomiával, mely mégis oly szép, mindenekben ékes, hogy valakik tsak látják, beleszeretnek. Az urunk is tellyesen meg van habarodva.
A tiszteletreméltó fehérszemélynek kék szemeiben a következő betűk látszanak köralakban, miképpen a pénzeken, »Napoléon Empereur«. A különös tünemény doktorok szerint abban találja magyarázatját, hogy a leány anyja áldott állapotában egy Napoléon-d’ort kapván az ő bátyjától, fájdalmasan nézegeté azt, midőn tüle később meg kelle válnia.
Az kisasszony vidám, egészséges és miként fönnebb írám, külső formáiban annyira takaros és jeles, hogy egész ns. Nógrád vármegyében nem igen találtatnék párja. Itt igen rossz a koszt és a borok. Vagyunk szálláson az »Arany Fácányhoz« címzetű vendégfogadóban. Fácányon kívül más korcsmák is tele vannak a világ minden részéből ide következett kíváncsi gavallérokkal és kurmacherekkel. Itt vagyon a Duke of Montrose, a Lord Dudley, a Waldstein Hansi gróf Prágából és sok más jeles nemzetből való ifjak, kik mind a leányzó körül legyeskednek vala, ki is azonban legszívesebben mosolyog ama napóleonbetűs kék szemeivel a mi Tóni úrfinkra - dicsértessék érte a Jézus Christus.
Azaz, hogy N. B. jobb volna talán, ha nem így volna, mert ama szerentsétlen napóleoni arany, akit a terhes asszony boltba küldött, s ki a szíve alatt viselt magzatjának szemeibe örökre bevésődék, töméntelen aranyoknak lészen ebben a formában elcsalogatója. Bécsi zsidó immár harmadszor külde nekünk több zacskó aranyakat, s van is nincs is az utolsónak alján valamelyes.«
Így a Horváthy szűkszavú naplója a saulnei kalandról (itthon ugyan többet beszéltek róla illo tempore). Más nemzetek krónikásai is följegyezték.
Mintha tudja isten, mit érnének szerelemre az efféle természet játékát képező szemek. Hiszen a szemeit voltaképp becsukja az asszonyi állat, ha csókolódzik!
Hogy miképp lett vége a dolognak, ki csalta meg hamarabb a másikat (mert mindig csak ez az egy kérdés van homályban), nem tudjuk, tény az, hogy Josephine után valami Pepita nevű táncosnő következett. Ezt kísérgette a kékkői úr városról városra Európán keresztül, s fizette a számláit, ékszereit. No, hát az is belekerült egypár garasba. Eközben nagykorú lett, és megházasodott. Szegény embereknél annyit jelent: »megtalálta a jobbik eszét«, nagyuraknál annyit jelent: »megreparálta a zsebét«. A grófkisasszony sok pénzt hozott a házhoz, minélfogva a mézes év után újra kezdhette régi passzióit. Röpködött, mint a lepke, szőkétül barnához, barnától vöröshajúhoz. Veszedelmes botanizálás. Az asszonyi koponya gyökereiért törni magát azoknak a különböző színe szerint. S míg az ember ezek közt babrál, a saját hajszálai szépen eltűnnek. Így járt a báró. De azért nem lett okosabb. S most is vígan megy az úton, melyen már sokan jártak előtte mágnások és gavallérok. Kevélyen kocog a pejkanca, s gond nélkül fütyörész a lovas. Tele tüdővel szívja be a levegőt, és mulattatják az országúton kibontakozó festői jelenetek. Olyan szép a világ, mintha egészen neki volna teremtve! Csak éppen még az a százezer forint hiányzik hozzá, amit a pörért adnak. Széles jó kedvében szóba áll az ismerősökkel. Egy nagyszarvú erős kost, mely állítólag a bikával verekedett Stracinban és meg is kergette, az úton vesz meg egy szegény zsellértől, aki vásárra hajtotta, húsz forintért. Krizsnócon a csevicés kútnál megállítja a lovát s vizet kér egy kislánytól, aki készséggel odanyújtotta zöld korsóját, megtörülve csücsét ingválla ujjával. A báró húz belőle s odavet a leánynak egy tízforintos bankót.
- Vegyen magának szagos szappant!
A gyermekleány mosolyán áttört némi aggodalom is.
- Még azt hiszik, hogy loptam! Jaj istenem, sok ez!
- Sok-e? - jegyzé meg a báró egy átható gyöngéd pillantással. - De hátha még a saját száját nyújtaná, nem a korsóét.
Sarkantyúba kapta a lovát s tovább ment - de a méreg már rácsöppent a liliomra. A benne lakó ördög nem pihent, ha a báró nem vehette is hasznát, ő csak dolgozott mégis, a nagy katlan számára…
A novinkai aklon boróka lóg ki az eszterhaj alól. Mert okos ember a juhász, gondolta magában: Van egy szőlőm, az termi a bort, van egy nagy kőrisfám az akol előtt, alatta szépen elfér két asztal, van a feleségemnek két szép szeme, annak kedveért megállanak az utasok. Mindebből tehát pénzt lehet csinálni, ha magam mérem ki a boromat. Utánajárt az engedélynek, s azóta mindig ül egy-két utas a fa alatt. Most is ott látjuk nemzetes uraimékat, Horváthy és Holéczy uramat nagy porosan, előttük a boros palack, a csevicés kancsó az asztalon, az asztal előtt pedig csípőre tett kezekkel, nagy fejcsóválgatásban a juhászné, akinek most mesélik a Filcsik-esetet.
Trip, trop. Lódobogás hangzik. A juhászné megfordul, nevető édes arca tiszteletteljessé válik.
- Ah, a méltóságos báró!
Balassa megpillantotta ispánját a fa alatt, s feltűnt neki, hogy kocsi nincs közelben.
- Per pedes apostolorum, domine Horváthy? - kiáltja vidáman.
- Különös esetünk volt - feleli Horváthy nevetve.
- Nem tetszik leszállni? - kérdi a juhászné.
- Ha tartaná, kedvesem, a lovamat.
- Hogyne tartanám. Olyan szép állat!
A báró leugrott a nyeregből, s Horváthynak most már még egyszer el kellett mondania, miképp ravaszkodta fel magát a kocsira a beteg Filcsik, s hogyan sült ki apródonkint, hogy a veszett kutya marta meg. Mire aztán eszeveszetten leugrottak mellőle.
- Ugyan rosszul tették - mosolygott Balassa -, hogy másodszor is bolonddá hagyták magukat tenni.
- Csak nem gondolja a méltóságos báró…
- Sőt bizonyos vagyok benne, hogy az imposztor mindössze kényelmesen akart elhelyezkedni a csézában.
- No, az nem lehetetlen - vélte Holéczy.
- Mordizom adta! Nagyon restellném - vakarta fejét az ispán. - Nem akarnék nevetségessé válni. Minden csontját összetöröm a kutyának. De ilyen rászedés! S hogy hazudott, - mintha könyvből olvasná! Persze, a csizmadolog se igaz hát, se a bársony topánka…
- De már abban nemigen hazudott - mondta Holéczy -, mert a bársony topánkát ott láttam az egyik csizmában.
- Miféle bársony topánkáról van szó? - kérdé Balassa közömbösen.
Holéczy szólni akart, de Horváthy leintette a szemöldjei rángatásával. (Meglehet, éppen ezzel csinált bolondot.)
- Ej, semmi. Egy pár csizmát vitt Krúdy Kálmán számára, hogy azt mondja, a városerdőben ráakasztja egy előre kijelölt fának a gallyára, és hogy a pénzt ugyanott találja a fészekben.
- De a topánka? Hogy függ ezzel össze a topánka? - vágott közbe a báró élénken.
Hm. A két úr jelentőségteljesen összenézett. Balassa észrevette.
- Valami titok van benne - szólt idegesen -, hogy nem akarják elmondani.
- Nincs, nincs - sietett a választ megadni zavartan az ispán. - Egy semmiség az egész. Holéczy barátom észrevette, hogy a csizma női lábra való és ezt fölemlítette. Nem így volt, Holéczy?
- De úgy volt.
- És aztán?
- Filcsik azt mondja, hogy Krúdy egy éjjel bársony topánkát vitt hozzá, hogy arra a nagyságra szabja a lábbelit.
A novinkai juhászné fölszisszent.
- Mi bajod, Judit húgom?
- Jaj, a ló meg akart harapni.
Ijedten eresztette el a kantárt, és olyan fehér lett az arca, mint a marmancs.
- Talán a tied az a topánka, te Judit?
- Oh istenem, dehogy! (Zokogásba tört ki, a fogait összecsikorította.) Ugyan mit fognak rám. Száradjon el térdig a lába, akié.
- Ostobaság! - morogta Balassa sötét arccal, s zavarában a jobb lábát tette a kengyelbe. - Ez a Filcsik egy javíthatatlan gézengúz, urak - tette hozzá erőltetett mosollyal, mikor fenn ült a lovon. - Gyű, Szemiramisz!
Elvágtatott a törpe almafák mellett, melyek az útszélén nyíltak. Mintha ezer meg ezer rózsaszínű szoknyácska lenne az a sok virág, amikbe piciny méhkisasszonyok öltözködnek. Ott sürgött egy egész raj, zümmögtek lágyan, édesdeden, és szálltak megrakott szárnnyal az erdő felé.
Egy hűs áram jött nyugatról, megcsapta a forró fejét, meghuhogott az erdő tőle, mintha hívná…
Hát jól van, elmegyek.
Hirtelen megfordult és visszalovagolt az akolhoz, magához intvén az ispánt.
- Üljön föl a lóra, Horváthy. A Szemiramisz jó futó, még utoléri Filcsiket. S ha nem, legalább a csizmát megtalálja az erdei fán. Vegye ki belőle a bársonytopánt és hozza el. Szóval, keresse meg valahogy a topánt.
- Parancsolatára, de akkor méltóságod gyalog marad.
- Ne törődjék azzal! Hanem ha a topándolgot elvégezte, nézzen be a »Zöld Fához«. Ott lesz szállva báró Baldácsy vagy a fiskálisa; mondja meg nekik, ne várjanak délután, legfölebb estére jövök be, és magammal hozom azt a bizonyos dolgot, amit várnak.
- Megértettem, báró úr.
- No, hát csak siessen!
Lovast cserélt a ló. Balassa kivette az egyik pisztolyt a nyeregkápából és betette a tarisznyájába. Aztán befordult a gyalogúton a ráskai erdő felé, szemben a Bágy patakkal, mely onnan jön, ahova ő megy.
Hej, szép az a Bágy. A mi zsuzsunk, a mi kis drágagyöngyünk. Hogy szökdel, hogy harsog a buja páfrányok között; szikláról sziklára ugrik, a lapályon elandalog; fölséges gyep rámájában erre fordul, arra fordul, meg visszaszalad, mint valami játszadozó kiskutya. Öröm vele együtt jönni.
De vele szembe menni lehangoló. Hallani, hogy zsémbel eleinte, hogy locsog, hallani a hervadt füvek panaszát, az alámosott parti homok omlásának halk neszét. Ez a zaj mindig kisebb, tompább lesz, jelentéktelenebb; egy ér, egy ezüstcérna kiválik, mint a foszló szövetből, s egyre keskenyebb, keskenyebb a Bágy. Hogy fogy, hogy sorvad, hogy zsugorodik össze és csöndesebb. Megyünk, megyünk fölfelé, ő is jön, de már susogásnak szelídült zúgása. Följebb megyünk mellette, s úgy látszik, mintha halálos beteget virrasztanánk, kiből rohamosan fogy az életerő. Csak alighogy csörgedezik. Aztán megint megyünk, és már hangot sem ad, nem eleven patak többé, csúszó-mászó ezüst gyík, mely el-eltűnik egy csomó fűszál alatt, vagy valamely földrepedésben, hogy újra fölbukkanjon, és végre örökké, nyomtalanul eltévedjen a kövek között.
Együtt kell jönni a patakkal… Aki vele indul, ahhoz szeretetre méltó és mindinkább beszédesebb. S mi mindent elkövet útközben! Fölszedi az ereket, beleütődik a szikladarabokba és gyöngyözve hull vissza, betekint a rákok lyukaiba, megöntözi a liliomot, a szirontákat a partokon, minden szökellésénél más alakot vált. A szél letört valahol egy akácgallyat, mely beleesett. Viszi diadalmas csörgéssel, morajgással. Az akácgally egyik virágjában lusta darázs ül, palankinban viteti magát a kis mihaszna. S a Bágy eközben egyre cseveg, dicsekszik: »Húsz kilométerrel odább már malmot fogok hajtani.«
Az is eszedbe jut ebből, hogy még másik húsz kilométerrel odább beleszakad egy nagy folyamba, elvesztve nevét, egyéniségét, megsemmisül; mintha egy bájos gyermektestet egy idomtalan vén banya nyelne el nyomtalanul. És mégis belenyugszol, mert a természet örök rendje ez. A patakok, folyamok a céljaik felé sietnek és célt érnek. De miért legyen egy másik megsemmisülése is a pataknak? Eggyel minden lényre, tárgyra, élőre, élettelenre megelégszik a természet, csak a patakra mért kettőt. Egyet, amikor a folyam elnyeli a végződésénél; másikat, amikor egy tótnak a bocskora is fölissza a kezdődésénél. Hiszen mindegy, igaz hogy mindegy, és a patak se bánja, de mégiscsak rontja az illúziót ez a visszafejlődése a Bágynak. Mintha kedvesedet, a szép leányt, látnád fiatalodni, vékonyodni, megint kurta ruhájában jár, azután már csak oskolás golyhó, majd karon ülő és végre tehetetlen csecsemő a pelenkáiban…
Ez a hangulat rezgett a Balassa lelkében. Nézte, hogy a kék párák, melyek mint finom fátyol lebegnek a távolban a víz fölött, eltűnnek, hogyha közel ér. A patak is csal. És szeles is. Egy szelíd lejtőn, túl a Makarács Jánosék rétjén, kiszalad bolondjában a medréből vizének egy része, gondolja, megelőzi a többit, s egy órai barangolás után, nagy kört írván le a mezőn, visszatér ágyába, alig egy arasznyival az elindulás helyétől. Hja, a patak is csalódik.
Ily feketén látott Balassa most mindent. Zúgott a feje, forrt a szíve. Szeszélyes, állhatatlan jellem volt e különben finom, szeretetreméltó főúr. Egy jelentéktelen dolog, egy ilyen topánhistória képes volt őt fölizgatni. A régi oligarchák véréből sok csergett benne is. A kis kellemetlenségeket nehezebben viselte el, mint a nagy csapásokat. Nem a Mimi iránti szenvedélye volt erős, de az önszeretete. Mimit már körülbelül megunta volt, s a ráskai kastélyba is inkább azért járt, mert most, a denunciálások és vizslafülek korában, itt jött össze magyar barátjaival, ahol legalább kibúsulhatták magukat kedvükre a Gilagó muzsikája mellett.
Megunta, mert hűnek, kezesnek látszott. Semmi sem unalmasabb, mint egy efféle leány, ha az ember nyakán csüng és szerelemről nyafog. De most, hogy gyanúja támadt ellene, egyszerre megszállta a keserűség, a veszteségérzet. Bizonyosságot akart, érezte, hogy okvetlenül látnia kell és beszélni vele. De addig is saját gondolatai keresték a bizonyosságot. Mentegették, vádolták.
Miért lenne a cipő éppen a Mimié? Hiszen a város közel van, s ott sokan viselhetnek bársonycipőt. Ki tudja, kinek varratta Krúdy a csizmát? A Mimi fel se húzná. Nevetséges. De mit is tudna szeretni a finom Mimi egy zsiványon? Aztán, hogy juthatna be Krúdy a kastélyba, ahol a leghívebb cselédei őrzik Mimit?
Úgy ám, de miért jött akkor zavarba Horváthy és Holéczy, miért néztek össze titkon, mintha tanakodnának, hogy mindent elmondjanak-e, amit tudnak? Hátha mégis bűnös a Mimi? Az igazat megvallva, nem lenne csoda. Egy könnyűvérű teremtés, ki egykor cirkuszban kötélen járt, ki a színpadon, tapsoló tömegek előtt énekelt, hogyne unná meg magát az egyenes földön, egy hallgatag erdőbe zárva? S az unalom - az ördög kalitkája.
Minden eszébe jutott most, egy-egy szó, valami kis pletyka, amit elmondtak neki, s most beillik a tényállásba, mint a kiesett fakocka a rovátkáiba.
Hernyó Miska, a Krúdy egyik betyárja, ott mulatozott a minap éjfélkor a krizsnóci korcsmában. A kékkői mészáros, Nagy Mátyás, jelen volt s ingerelte:
- Na, híres Krúdyék! Csak szegény emberrel tudtok elbánni. Bezzeg Balassa jól odaüzent Krúdynak, de ővele nem mer kikötni.
- Hagyja el, nemzetes uram - mondta a betyár bizalmasan. - Nagy kutya a Kálmán. Olyan helyen lop ő a bárótól, ahol nagyítóüvegen se látni azért kevesebbet.
Nagy Mátyás a szemével hunyorított s gondolta magában: No, én is olyan helyen lopok. (Ő ugyanis a mérőserpenyő külsejére alul, ahol nem látják a vevők, egy pár latnyi viaszkot ragaszt.) Hát igazat beszélhet Hernyó Miska. Sok mindenféle hely van a világon…
Balassának füléhez jutott ez a tréfa, és most - találgatja az értelmét.
Silbánszky Istvánné, a stracini »okos asszony« (a bábát hívják így a falvakban, mintha más okos asszony nem is volna), azt újságolta nemrégiben a novinkai juhásznéról, hogy Krúdy elhagyta, hogy az asszony sír-rí, majd megbomlik érte, utánajár a zsiványtanyára, ahol birkahúst sütnek éjjel; Silbánszkyné, aki a Péri-atyafiság révén nagynénje Juditnak, figyelmeztette is: »Judit fiam, vigyázz, tudod hogy már egyszer lenyírták a hajadat.«
Egy-egy megjegyzés - ami akkor semmiség volt - most egyszerre láncszem, s ahányat lép, annyi jut eszébe Balassának. Mert a féltékenység nagy vizsla. Neki van a legélesebb szeme, a legjobb orra és a legjobb memóriája.
De íme, a vadalmafa mögül, amelyikre negyvennyolcban a hurbanista papot akasztatta föl tekintetes Horváth Elek alispán úr, isten nyugosztalja (már ti. Horváth Eleket), kibukkan a ráskai kastély tornyos része, és ha Mimi vagy a cselédség közül ott van most valaki az ablaknál, mindjárt látják, hogy a báró jön. Hát az pedig nem célszerű most. Gyorsan, váratlanul kell lecsapni, hogy megzavarja kérdéseivel s megtudja az igazat.
Balassa tehát az almafánál, mely az említett nevezetes gyümölcs óta nem terem, sőt nem is virágzik (mintha szégyenlené magát), átcsapott rézsunt az erdő sűrűjének, hogy egy vargabetűvel a kastély túlsó oldaláról lepje meg gyanúsított kedvesét.
Valóságos őserdő ez a rész. Óriási méretű tölgyek és bükkfák sötétlenek beláthatatlan messzeségig, hatalmas lombkoronáikkal. A növényország királyai. (A báró hidegen, közömbösen megy el mellettük, pedig a zsidó ezekért is sok pénzt ad valamikor.) Van itt olyan hely is, ahova száz év óta nem sütött be a napfény. Nem is nő alul egyéb, csak moszat. Ámbár a moszatot sem szabad lenézni. Ő a növények koldusa; a legutolsó, de legfüggetlenebb. Ő még a napra sem szorul rá.
Érdekes külön világ az erdő mélye, más növényekkel, más bogarakkal, más lepkékkel. Hát még ez az erdő, amelyhez annyi legenda és emlék fűződik! Egy tölgyfán ez a név látható kivágva: »Christina«. Kegyeletes kezek gondoskodtak századokon át, hogy a fölírás épségben megmaradjon az elkérgesedett, elgümősödött faaggastyán oldalán, mert a jó vitéz poéta, Balassa Bálint vágta azt ki oda »török-nyúzó« késével, »mikor írtanak Urunk után nyolcvanat, másfélezer fölött«. Feltűnő, hogy csakis ez egyetlen fa környékén, szerelmetes epekedései helyén, apró, szikra alakú tengerkék virágok nyílnak. Szakasztott az a szín, ami a Dobó Krisztina szeme a kékkői képtárban.
Ebbe az erdőbe teszi bele a palóc nép fantáziája az örök hollót is. Itt él valahol, valamelyik odvas fában lakik, de nem jó meglátni, aki látja, hét nap vagy hét óra alatt meghal. E különös holló emberhangon fog megszólalni a végítélet napján, s pontról-pontra elsorolja a Balassák vétkeit.
Nem lévén a tens vármegye elegendő, de még a palatinus se a Balassák fékezésére, az agyafúrt palócok azért állították be ezt a hollót ekkora hivatalba, hogy mégis legyen egy mumus, akitől féljenek a Balassák.
De ki győzné elmondani mindazt, amit tudunk az erdővel kapcsolatban. Hát még, amit nem is tudunk, az lehetne tömérdek! Ha ezek a lombos farkú mókusok, akik a léptek neszére felfutnak a fára, vagy lefutnak a fáról, mind elbeszélnék, amit apáiktól tudhatnak.
Amit én tudok az apámtól, én elmondom. Az ő gyerekkorában egy nagy fát fűrészeltetett itt le a Balassák főerdésze, a boldogult Kiss János. Még most is mutogatják a törzsét. Az uradalmi bognár akart valamit csinálni belőle, ő jelölte a fát alkalmasnak; hát amint fűrészelik, egyre beljebb fűrészelik, egyszer csak kiesik belőle egy holt katona puskástól, csákóstól, patrontáskástól. Hát az bizony egy labanc katona volt. Öreg, okos emberek megállapították, miként eshetett a dolog. A szegény katona, talán mint őrszem, felmászott a vén fa elágazásaihoz, hogy a vidéket kikémlelje, a fa főtörzse belülről korhadt volt, a vitéz becsúszott, azon a császár se segíthet - és ott rostokolt mundérban, fegyverbe vagy százhúsz esztendeig. Kiss János sírt ásatott neki ugyanazon a helyen és eltemettette a gyarmati esperessel.
Éppen most lépte keresztül Balassa ezt a horpadt sírt, melyet vadméhek dongnak körül, s a szederindák, borókabokrok közül kibontakozván, szép selymes gyepre ért. Feje gőzölgött, levette kalapját, s úgy ment terveket szőve, mint a mámoros ember, belebotolva kőbe, gallyba, tönkbe.
Azzal tisztában volt, hogy a bársonycipő a főkérdés, ez a diabolus rotae. Hogy hát mit is fog mondani? Valami nagyon ravasz dolgot kell kieszelni. Legjobb lesz, ha a Mimi kis lábaira mond bókokat, aztán közömbösen hozzáteszi: »Miért nem viselsz, Mimikém másféle cipőt?«
Erre ő ezt feleli:
»Milyen cipőt gondolsz?«
Balassa most így szól:
»Úgy gondolom, fekete bársonycipő illenék ezekre a lábakra.«
Mimi felpattan:
»Ugyan, eredj, kérlek, tudod is te, nem hordják azt, csak az öreg, köszvényes dámák.«
»Hát neked nincs is?«
»Sohasem is volt.«
A néhai Kripuska se hímezte kis szebben az ő ködmöneit, mint Balassa fantáziájában az ő bekövetkező párbeszédjét, a Mimi mozdulatait, arcjátékát. Szőtte-fonta odébb - mikor egyszer csak megint megbotlott valamibe.
Odanéz és összerezzen, hátratántorodik. Megdörzsölte a szemét, nem álmodik-e?
Amiben megbotlott, egy pár bársonytopán feketedik ki a páfránybokor mögül, mint két kis fekete macska.
Topán vagy talán kísértet! A pokolbeli sátán üldözi topán képében? (Nem, ez mégse valószínű, mert az ördög, akármilyen szerény is, legalább csizmadiává változnék - ez a minimum.) Lehajlik, fölveszi: hát egészen új cipők, piciny lábakra valók, finom munka, magas sarokkal. Ki hagyhatta azokat itt, az erdő közepén? Milyen boszorkány tehette azokat éppen az ő útjára, keresztbe?
Az egyikbe bedugta a kezét - hát még meleg volt, mint a fészek, melyből egy perc előtt repült ki a madár. Az asszonyi láb melege megcsiklandozta ereit. Itt a közelben van valaki. Körülnézett, mindenütt csend és magány. A fák levelei sem mozdultak, sem közel, sem távol. Nem volt egy csöpp szél sem. Az erdő aludni látszott, csak a növények lélegzettek, de az is képzelődés.
Pedig mégis kell valahol valakinek lenni.
Egy rigó füttyentett a Balassa feje fölött, mintha a gondolataiba szólna közbe: »Itt van!«
A báró föltekintett, ahonnan a madárfütty hangzott, egy óriási jegenyefa meredt a felhőknek, s a tetejében magasan, hova már a madár is lusta fölszállni, egy parasztleány ült, piros pettyes kendő a fején, kurta rokolyája a teste körül szűkre megcsavarva, szemérmesen… talán, hogy az a csúf rigó semmit se láthasson.
Balassának a háta borsózott, amint hátrafeszített nyakkal a leányt nézte alulról, aki egész nyugodtan, fesztelenül ült az ágon, mint valami mitológiai nimfa, és egy piros pántlikát kötött a legfelső gallyra.
- Leány! - kiáltott föl torkaszakadtából. - Hollá, leány! Mit csinálsz ott fönt, az isten szerelméért! Hogy jutottál oda? Jössz le mindjárt, te szerencsétlen! Ha ugyan le tudsz jönni.
Azon gondolkozott, mert jószívű ember volt, ne szaladjon-e a kastélyba létráért, dunyhákért, kötelekért, emberekért.
A leány, úgy látszik, nem volt abban a helyzetben, hogy megfordulhasson a hang felé, de hogy hallotta némiképp, egy mozdulata, fejének hátrahajtása mutatta, mire hirtelen kúszni kezdett lefelé, olyan ügyesen és gyorsan, mint egy evet. Balassát a bámulat fogta el.
Aztán egyszerre csak leért a fa közepéig, ahol szemére csúszott kendőjét fél kézzel föltaszította és lenézett. Vidám kacaj hallatszott fel, hogy csengett tőle az egész erdő:
- Hahaha! hahaha! Hiszen az te vagy, bárócska!
Balassában megfagyott a vér, olyan fehér lett az arca, mint a nyír héja.
- Mimi! - hörögte álmélkodással, haraggal, ijedelemmel vegyülten. Aztán homlokára ütött: Hiszen mindjárt tudhattam volna. Csak egy trapézművésznő képes ilyesmire.
Mimi egy perc alatt lent termett, és egy mély, kecses pukedlit vágott a báró előtt, olyan grace-szal hintve az ajkáig körbe hajló, az ajkától körbe nyíló karjával csókot, mint a cirkuszban szokás.
- Itt vagyok, kedves báró. De te hol veszed itt magad?
Csupa mosoly volt, a melle pihegett, a szemei ragyogtak, a szépen boltozott homlokáról gyöngyök gurultak a kipirult arcon végig.
A báró összeráncolta a homlokát:
- Hát meg van maga bolondulva, hogy a fák tetején jár? - kérdé haragosan. - Miféle szeszély! Miért teszi azt?
A szép leány vállat vont, kedveskedően riszálta hozzá a derekát is.
- Hát régi mesterségemet gyakorlom, hogy el ne felejtsem, ha majd maga nem fog szeretni.
- De hisz ez szörnyűség. Valami más céljának kell lenni. Senki sem megy fel a jegenyefákra kedvtelésből. S azt még velem sem fogja ön elhitetni, hogy egy kis sétát tett fölfelé.
- Miért ne? Nem tagadhatja el, hogy testmozgásnak az is testmozgás. De adja ide a cipőmet.
- Azokat én találtam, nem adom.
- Ugyan ne bolondozzék! Hiszen csak nem mehetek harisnyában haza.
Hozzáugrott és kitépte kezéből a cipőket, aztán leült a gyepre és keresztbe tette a lábait.
- Hunyja be a szemét, bárócska, ha jó ember.
A bárónak minden kigondolt terve halomra kezdett dőlni.
- Minek az a komédia? - szólt gúnyosan.
- Nem tűrhetem, ha néznek, amikor öltözködöm.
- De hát amikor vetkőződik?
- Az más. Oh, de cudar vagy ma, kis báró.
- Van elég okom rá. Íme, ez a ruha is. Hogy jutott eszedbe ilyen ruhát fölvenni?
Mimi fölhúzta topánját, fölkelt, és csípőre rakva kezét, negédesen illegette magát.
- Nos? Talán nem jól áll? Mi?
- Istenemre, semmi kedven sincsen e percben a tréfára.
- Szóval azt akartad volna, hogy külön mászó-toalettet rendeljek meg Párizsban Dusantoytól.
- Azt akartam volna, hogy egyáltalában ne mássz a fákra. Most pedig azt akarom tudni, hogy hol vetted ezt a paraszt-kosztümöt?
- Az egyik lánytól, aki nálam szolgált.
- Ilyen termetű leány sohase szolgált nálad.
- Ugyancsak megnézed a szolgálóid termetét, bárócska.
- Ne térj ki a kérdésem elől, kérlek - szólt a báró mogorván -, mert súlyt fektetek a feleletedre.
Mimi csak most kezdett figyelmessé lenni a komoly, szinte lázas hangra, hogy ez aligha játszi kötekedés, ravaszkodó harag, melyet egy csók elolt. Itt valami felhőnek a lába lóg le. Most csak az a kérdés, villámok vannak-e benne, vagy csak záporeső. - Egy fürkésző pillantást vetett villogó fekete szemeivel a báróra, mintha a lelke mélyébe akarna látni. Összerezzent, mint valami elfújt illat, egyszerre elszállt arcából, hangjából, egész lényéből az a vidám, édes játsziság, mellyel eddig parírozott a bárónak. Pedig kár volt ezt a varázslatos fegyvert elvetnie.
- Ön igazán furcsa - mondta lassú, panaszos hangon. - Mi lelte önt? Mit akar tőlem?
- A válaszát.
- Ej, hát istenem, legyen esze. Mondom, hogy a szolgálótól vettem a ruhát, s természetesen átvarrta az én termetem szerint, ahogy szokás az ilyet.
S ezzel nem várva többé egy szót se, ott hagyta Balassát, megindult a lejtőn, karjait bágyadtan alálógatva, s a piros fejkendőt le engedve csúszni hátul a nyakára. Balassa egy percig mérlegelni látszott a felelet becsét, s körülbelül arra az eredményre jutott, hogy a kis kígyó jól kicsúszott a hínárból. Önkénytelenül lépkedett utána. Egy láthatatlan erő kényszerítette rá.
A leány nem törődött ezzel. Tudta-e, hogy utána jön vagy nem tudta? Valószínű, hogy tudta, mert a tavalyi haraszt és a fák elhullajtott száraz gallyai recsegtek-ropogtak mögötte a súlyos férfiléptek alatt. De akár tudta, akár nem, nem siettette lépteit (nem menekült előle), se nem lassítá (nem várta őt), csak ment, ment nyugodtan, egykedvűen, mintha egyedül volna az erdőben.
Egy helyütt lehajolt, hogy egy kankalint leszakítson. Ekkor utolérte Balassa.
- Hová fut előlem, Schramm kisasszony?
Először szólította e hideg névvel, mely egykor a színlapokon hányódott.
- Hát haza - felelte egyszerűen.
Most aztán egymás mellett mentek, de szótalanul, a leány szórakozottan tépdelte a kankalin sárga pártáit. A főúr lopva nézegette. Még mindig tetszett neki. Pedig nem volt valami különösen szép, csak érdekes. Vézna, nyúlánk fejét egy kicsit balfelé hajlítva hordta, mint ahogy a vad szegfű nő, az arca is csupa szöglet volt, de annak minden porcikája beszélt, s ahányszor ránéztél, annyi különféle leányt láttál, mert minden szava, mosolya, piros szájának mozgása, szemeinek villanása, pilláinak rezgése újjá és ismét újjá tette.
Blaskovics Pál, aki Hontból átjárt a ráskai hazafias összejövetelekre, így szólt róla egyszer, s méltó, hogy mint műértőre hivatkozzunk: »Ha szultán volnék, mind a háromszáz feleségemet elkergetném, és csak ezt a Schramm kisasszonyt tartanám meg, mert ebben megvan mindaz, ami a háromszázban.«
Ez ugyan nem volt egészen igaz, mert a Miminek imádandó, fitos orra volt - s az ember, ha szultán, esetleg egy görög orrt is tart raktáron. És kék szemeket is. Micsoda drágakőgyűjtemény volna az, amiben például zafír nincsen?
Nem tört volna meg a csend, ha közbe nem jön egy vadrózsabokor. Hogy beleütik ezek a virágok az orrukat mindenbe!
A rózsatövisbe beleakadt a Mimi pántlikája, mely azon vidék divatja szerint a szoknya baloldalán röpköd. Mimi megrántotta, a pántlika leszakadt, a szoknya nem különben engedett a ráncaiban, s látható lett egy kis darabon alsó fehér kacérabb testvére.
A báró lehajolt a lehullott szalagért, mert minden viszonyok közt gavallér volt a nőkkel szemben.
- Köszönöm - mondá a leány bús mosollyal.
- Nekem úgy tetszik, a fa tetején is hagyott egy szalagot - jegyezte meg a főúr fagyosan.
- Valóban, ma rossz napom van a szalagokra nézve…
- Nekem úgy tetszik, mintha saját maga kötötte volna fel a fa tetejére.
Mimi összerezzent, Balassa legalább úgy vélte látni, aztán semmitmondó hangon kérdé:
- És ezt ön olyan sajátságosan hangsúlyozza?
- Mert sajátságos a dolog - felelte a báró gúnyosan.
- Hogyhogy?
- Minden feltűnő, Schramm kisasszony, ami magyarázatra szorul.
- Egyszerűen egy jelt tettem oda, egy trófeát, hogyha valaki nem hinné, milyen magasan voltam fönt, a pántlika bizonyítsa.
- Természetesen. Hogyne. Kiszelák is mindenütt odavéste a nevét a sziklára, a gleccserekre. Nem volt szegénynek pántlikája.
Eközben kiértek a sűrűségből, s látható lett szemben a barokk stílű kastély egyik csücske, innen már gyönyörű kavicsos út vezetett, körülültetve nagy hársfákkal, melyeknek lecsüggő lombozatja mély, ünnepélyes árnyat vetett az útra. Jobboldalt egy piciny völgykatlanban sűrű fák között repkénnyel befuttatott kápolna állt, melyet a báró boldogult anyja, egy Szerencsy-leány, építtetett a kísértet kiengesztelésére. Mert kísértete is volt a ráskai erdőnek. Egy fejetlen bölény szokott e helyen megjelenni, valahányszor valami szerencsétlenség történik a Balassákkal. Többen látták, és esküsznek rá. A fejetlen bölény, a néphit szerint, a fejét követeli vissza, mely a Balassák címerpajzsán van, s mindaddig kísért, míg vissza nem kapja.
Mimi most átcsapott az elhanyagolt gyalogútra, mely a kápolnához visz.
- Hát nem jön haza?
- Előbb átöltözöm a kápolnában.
- Hogyan? A kápolnában öltözik?
- Ezt a ruhámat ott tartom. Csak nem gondolja, hogy így mutogatnám magam a cselédség előtt?
- Úgy? titokban űzi a mászási sportot? Senki sem tud róla?
- Senki.
A Balassa homloka még jobban elborult.
- De ez esetben, mondja csak, kinek szól a jelvény, a fára kötött pántlika, kinek akarta azt megmutatni, mert valami cél csak van vele?
A leány arca kigyulladt, mint a láng, és szemeit zavartan sütötte le, mint egy bűnös. A férfi villogó szemekkel ugrott hozzá és megragadta vadul a karját, szilaj, szinte durva és mégis szerelemtől izzó hangon hörgé:
- Mimi, Mimi, te megcsalsz engem! Te nem szeretsz többé!
A leány arcán látszott a pillanatnyi tétova. Kiszakítsa-e kezét a báróéból és fusson, vagy pedig?… Végre is a »vagy«-ot választotta, szelíden odaborult a Balassa erős, férfias mellére, és miközben odatemette a könnyes arcát (a Balassa inge mind átnedvesedett), azalatt a szabadon levő kezével hátul fölfogta az egyik lelógó hajfonatát, s ezzel a fölséges korbáccsal pajkosan odasuhintott a Balassa nyaka közé.
No, ez aztán olyan kedvesség volt, melynek lehetetlen ellentállni. A haragos férfi megolvadott, a karjaiba szorította:
- Oh, te rossz Mimike! Oh, te bolondos kis fityfiritty.
***
Kacsalábon forgó mesebeli kastélyoknak van az a jó tulajdonságuk, hogy úgy maguktól történik bennük minden. Terített asztal, jó borok és egy letépett rózsaszál, mely királykisasszonnyá változik. Szóval az utas megtalál itt minden jót - és a szolgák, lakájok nem alkalmatlankodnak neki, minden valami varázslatra történik.
Ez is olyan kastély volt - cselédek nem is mutatkoztak. Meg voltak szoktatva, hogy láthatatlanokká tegyék magukat. Hanem azért minden rendben volt. A báró megterítve találta az asztalt az ebédlőben, s míg a Mimit várta az ablaknál, amint átöltözködve előjön a kápolnából, mire megint megfordult, már a másik teríték is ott volt az asztalon és pezsgő a jégtartóban.
Aztán előjött a Mimi is, üdén, vidáman, mosollyal, hosszú ruhában, legyezővel, kék pántlikás szalmakalappal. Egy egészen új Mimi volt. Mintha most látná először.
- Jaj, de szép vagy, lelkem, úri dámának.
- Hát parasztleánynak nem voltam szép?
- Dehogynem szívem, csakhogy akkor haragudtam rád.
- No, ugyan miért?
- Talán mert bolond voltam.
Leülnek szemben egymással. Semmi nyoma többé a haragnak, duzzogásnak. Az ételeket fölhordják, minden jó. A pezsgő is pompás. Az illatos tavaszi levegő beárad az ablakon. Igazán édes az élet. Minek azt keseríteni holmi sötét képzelődésekkel? No, igyál még egy korty pezsgőt, Mimi! A kedvemért!
Megindul az az úgynevezett bódító, csiklandozó beszélgetés, ami így kettesben szokott folyni, mikor az ember a maga pezsgőjét issza, de nem a maga asszonyával. Fölséges összetétel az így.
- Hát hogy vetődtél te most ide, kis bárócska?
- Megyek Gyarmatra, viszem a pört.
- Abban a tarisznyában?
- Az iratok vannak benne.
- De valami kemény tárgyat is éreztem, mikor künn a kápolna előtt magadhoz szorítottál.
- Az a pisztolyom.
- Juj, ha elsült volna! De csak nincs megtöltve?
- Mind a két csöve.
Mimi arcán igazi ijedelem mutatkozott.
- No, hallod - szólt elképedve. - Meg találod magadat lőni - tette hozzá fehéren, mint a fal -, ha odaütődöl valamibe és elsül.
Balassa kedélyesen nevetett e gyerekes aggodalmon, mely amellett jól is esett neki.
- Másnak szántam én azt - jegyzé meg rejtélyesen, néma melankóliával.
- De nini, el is felejtettem kérdezni, hogy jutottál te énhozzám az erdőbe a jegenyefához?
- Csak úgy arra mentem.
- Véletlenül?
- Véletlenül.
- És a kocsidat hol hagytad?
- Nem vagyok kocsin.
- Hát akkor lóháton jöttél?
- Úgy se.
- Csak nem jöttél gyalog, mint a vándorló legények?
- De bizony gyalog jöttem.
- No, ez aztán különös - szólt a leány elcsodálkozva, és a szemkarikái nagyra nyíltak. - Hát beszélj már, mi ennek az oka?
- Egy furcsa eset.
- Mondd el hamar.
- Majd egyszer, majd ha valamelyik nap újra eljövök.
- Nem. Most.
- Most igyunk, és ne faggass. Nem illik.
- Hát te nem eleget faggattál engem ebéd előtt?
- Nekem okom volt.
- Mit? Újra kezded?
- Pardon, egy szót se szóltam. Büntess meg. Gyere, no, közelebb, üss pofon azzal a kis kezeddel. Hadd gondoljam, hogy még a régi vagy.
- Hiszen mennék én közelebb és ütnélek is, de ezek az inasok még mindig ki s bejárnak.
- Menjenek a pokolba, csak bort hagyjanak itt, sok bort. Szomjas vagyok. Koccintsunk, Mimike. Legyünk megint jó barátok. De ne légy alázatos, ne légy kezes, mert félek akkor, hogy megcsaltál. Csinálj már valamit ellenemre, haragudj, kérlek.
Megint ivott és újra ivott, pedig kezdett már a nyelve akadozni, és a gondolataiba minden korty több-több fekete színt vegyített. Gonosz nedv ez. Olyan, mint a hiéna. Fölássa a halottaidat, akármilyen mélyen temetted el.
S a Balassáé még fölül volt, friss hantolású.
- Nyergeltess egy lovat a magadéiból, mert be kell mennem Gyarmatra, várnak ott rám.
- Csak nem hagysz még itt?
- Nem, ezt a palackot megisszuk előbb.
- Ne igyál már többet, kis bárócska.
Balassa fölfortyant; most már mindenért gyanakodott:
- Mit akarsz azzal elérni, hogy ne igyam? Te leány, te belelátsz a lelkembe, te félsz!
- Ugyan, mitől félnék?
- Amit a bor súg, attól.
- No, és mit súg?
- Azt mondja nekem… de gyere közelebb, ülj a térdemre, így ni. Eh, eredj, megszúrt a kapocs.
- Hát vedd el onnan a kezedet.
- Jó, elveszem. De mit is beszéltünk? Hát igen, hogy mit mond a bor. Azt mondja, igen érdekes lenne egy penecilussal kivenni a szívedet és megnézni a napvilágnál, mi van benne.
- Ne beszélj, kérlek, ilyen borzasztó dolgokat.
- Hiszen ezt csak a bor mondja, nem én… én semmit sem mondok. (Kacagott hozzá keserűen, kísértetiesen, hogy a lánynak a háta borzongott tőle.) Én csak azt mondom, hogy tölts még egy kis bort.
E pillanatban benyitott a komornyik, az öreg Katona István, akit »selyem talpúnak« neveztek egymásközt a cselédek, mert zajtalanul tudott járni-kelni a termekben, mint a kísértet.
- Hopp, öreg, nyergeltess meg egy lovat.
- Elmegy a méltóságos báró úr?
- Mi közöd hozzá?
- Mert itt van, kérem alássan, Gilagó hatodmagával, de ha siet a méltóságos úr, akkor be se jelentem.
Balassa élénken ugrott föl a székről.
- Mi? Hogy Gilagó van itt? Hiszen ezt maga az isten hagyította le nekem. Hát csak jöjjön be, nem sietek. Dehogy sietek. A Balassák sohase sietnek.
Az ősz hajú szolga a fejét rázta kimenőben, tudta ő, hogy nagyon is sietnek a Balassák.
- Mimike, kicsinyem, hallod-e, itt van Gilagó.
Egészen fölpezsdült, örömre gerjedt, új ember lett, minden ébredő beszédét elfojtá ez a név, be se bírta várni, míg bejön, odaszaladt az ebédlő ablakához, s maga kiáltott ki:
- Gyere be, füstös!
Mire aztán becsoszogott négyrét hajolva a kis törpe Gilagó öt másik cigánnyal, nagy zaj és csatara közt hozván be a cimbalmot és a brúgót.
- Ember vagy, Gilagó - kiáltá eléje a főúr -, látom, hogy szeretsz engem.
- Hogyne szeretním kezsit, lábát csókolom, mikor úgy szeretem, mintha a tulajdon ídezs rajkóm lenne.
- No, szerethetsz is, mert az apám akasztatta föl az apádat, úgy maradt rád a hegedű.
- Azs már igazs, kezsit, lábát csókolom, mert ha ílne, most is ő muzsikálna a hegedűmön.
- Hát igyatok előbb, én is iszom. Te pedig, Mimike, ülj le ide velem szemben, hadd nézzem a szép arcodat.
Odakönyökölt az asztalra és Mimit nézte szomorúan, Gilagó rárántott valami hazafias kesergőre, mitől még jobban elszontyolodott az arca, és mintha a nóta húzná le a haját, rendetlenül omlott le a homlokára. Valami isteni köd borult rá, szemeit félig lehunyta, lelke, szíve pedig olvadt, egyre olvadt, mint a nemes érc az izzó tűzben.
Egyszerre az asztalra ütött szilajan, betyárosan. Mert a magyar emberben benne van a puszták fia, akár várban született, akár csőszkunyhóban. Akár a professzorok művelték, akár a deres.
- Ácsi! Nem ez a nóta kell. Ez is szép, ez is szép… de nem az igazi.
Próbált Gilagó másikat, de az se kellett. Balassa dühbe jött, hozzáhajította a poharat, éppen a hegedűt érte, s összetört rajta ezer darabra.
- Mindjárt tudtam, bibast, hogy te leszel a gyengébb - mondta nevetve Gilagó, kifelé rázogatva a hegedűből a pohár bepotyogott üvegcserepeit.
- Vigyázz, Gilagó… Ide hallgass. Majd elfütyölöm neked, milyenformát akarok. Itt kóvályog a fejemben valami. (Elkezdett dudorászni.) Nem ez, nem! Valami gyönyörűt, valamit a boldogságról. Itt a kisasszonynak muzsikálj, vén kutya! Ne az én lelkemet dömöcköld. Az ő szívét változtasd meg vajjá. Megállj csak, Gilagó. Majd mindjárt megmondom, Gilagó. Meg ne moccanjatok.
Szép, klasszikus fejét a könyökére fektette, s ábrándos homlokán kigyulladt az ihlet, szállt a lelke, szállt, szállt a Balassa Bálinté felé, hiszen abból való, s elkezdte szavakba, dalba önteni, amit gondolt, szaggatottan, de érzéssel, szomorú, édes színezéssel.
Hej, Gilagó, vén Gilagó,
Fogd meg azt a hegedűt.
(De ne fogd még, szamár, ne mozdulj, míg végig nem danolom, mert megzavarsz.)
Szerelemről, boldogságról
Húzz nekem egy gyönyörűt!
(Gilagó a szemeivel hunyorgatott, a kis rókafejét előre hajtotta, s úgy figyelt, úgy ügyelt meghegyezett fülekkel, mint egy kopó.)
Muzsikáld a szívét vissza
Ennek a kislánynak.
Te meg kis lány, ide hallgass,
Neked muzsikálnak.
- Jaj de szíp, mint a friss bimbóhajtás, csókolom kezsit, lábát, jaj, fújja el még egyszer azzsal a harmónikás szent szájával.
S most már fölkapta szerszámát Gilagó, s nyomról nyomra kísérte a dalt a húrokon, s apródonkint összefogdosta a hangokat, az érzéseket abba a száraz fába.
- No, most már elmuzsikálom.
Szépen, édesen csengett az új nóta, mint a gerlice búgása, mint a harmathullás, mint az erdőzúgás, mint a Bágy folyása. Egy pillanat szülte ezer esztendőnek, egy szív lehelte ki sok millió szívnek.
- Az isten áldja meg a nyirettyűdet, vén Gilagó. Csak húzzad, csak húzzad! Te meg, kis lány, oda hallgass…
Mit ért, ha odahallgatott is, ha az esze egyebütt járt? És ha e nótát se értette; de kár, hogy nem tudott magyarul.
Negyedszerre, ötödszörre már megtanulták a többiek is, különösen a cimbalmosnak volt jó fölfogása. Balassa a hangjával kísérte. Az este is leszállt már, s még mindig húzták a »gyönyörűt«.
- De okos ember vagy, Gilagó, hogy eljöttél, de okos ember vagy. Miből szagoltad meg, hogy itt vagyok?
- Hát a jelekből.
- Miféle jelekből., Gilagó?
- Hát a három fistből, instálom.
- Miféle füstből?
- Hát az erdő beszélgetéseiből, instálom.
Balassa letette a poharat, szemöldeit összeráncolta, figyelmes lett.
- Bolondokat darálsz, more. Hogy beszélgetne az erdő!
- Beszélgetnek, kírem alásan, a lakói távolról, törjön el a kezsem, lábam, ha nem beszélgetnek, híradással vannak egymásnak, kezsit, lábát csókolom…
- Miféle lakók?
- Teszem ázst, a Krúdy tekintetes úrék.
- És hát miből tudtad?
- Három fist a Nyurgán azt jelenti, hogy a méltóságos báró itt van.
- Mi az a Nyurga?
- Ez a kopasz hegycsúcs itt a kastéllyal szemben.
- És ha nem vagyok itt?
- Ázs akkor csak egy fist.
- És még milyen jelek vannak?
Gilagó a fejét rázta.
- Én csak ázst szedem föl a tudományokból, ami a mesterségemhez vág.
- Melyitek tudja a jeleiket?
Murka Tóni, a brácsos, tartotta föl az ujját, és némi magyarázatot adott.
Egy füstoszlop a blatnici árkoknál azt jelenti, hogy zsandárok vannak az erdőben. Puskalövések napszálltakor a gyülekezési helyet jelzik aszerint, amennyi puskalövés. Furulyaszó esténkint a Kipica-berekben megint mást jelent, a nóták különféleségéhez képest. Hát még éjjel a pásztortüzek! Egész hosszú üzeneteket tudnak ezek egymásnak küldeni. Íródiák három papirosra írná, ha levélbe szedné.
- Hát azt nem tudná-e valamelyitek - mondta, és megreszketett a hangja -, hogy mit jelent a piros pántlika egy magas fán?
Mimi látta újra vadul villogni a szemeit, és az ajkáról igyekezett eltalálni, mit beszélhet. De jó, hogy nem tudott magyarul.
A cigányok gondolkoztak, vakarták a fejüket, a fülüket, mintha ott volna a rejtély valahol. Míg végre kimondta a szentenciát Gilagó:
- Ázst csak a devla tudja.
- Akkor hát hadd jöjjön az a nóta.
Feje az asztalra hanyatlott, mintha elszunnyadna, pedig talán csak gondolkozott. Egy-egy sóhaj tört ki a melléből, egy-egy mozdulatot tett a kezével, látszott, ha szunnyad is, hogy a lelke valami kellemetlen helyen jár.
Egyszer csak megint felütötte a fejét, fölkelt az asztaltól és kikönyökölt a nyitott ablakon. Lopva jött már az est. Hűs erdei szellő játszott kívül a falombokkal. Jól esett a forró fejének. Az udvaron fölnyergelt paripa kapálta a fövényt. A »Kákás« nevű tóból ide hallatszott a békák kuruttyolása.
- Csend, more! A békák muzsikálnak. Azt hallgatom most. Az a szép.
Gilagó sértett önmegadással szúrta keresztbe nyirettyűjét a húrok alá, s ezek megérintve, panaszkodó pengésben kunkogtak fel.
Eközben ezüst kandelábereket hoztak be a szolgák égő gyertyákkal.
A fényre megfordult Balassa:
- Hej, kié az a ló odakünn?
- A méltóságos úr parancsolta, hogy nyergeljük meg.
- Igaz, el kell mennem… el kell mennem. (A homlokát tapogatta.) Megüzentem, várnak. Jó, jó. Hanem még a szentjánosáldását megisszuk, ugye, Mimi? Mulass te is, kis szívem. Ki tudja, mit hoz rád a holnapi nap. Heute rot, morgen tot. Húzd le az egyik cipődet.
- Mi jut eszedbe? - pirongatá Mimi, ki egykedvűen kötögetett a mulató férfi mellett.
- Inni akarok a cipődből.
- Eredj. Hiszen az utálatos.
- Nem értesz te ahhoz. Az én ősapám, Balassa Pál is ivott a Széchy Máriáéból. Csakhogy az csizma volt. A régi Balassák nagyobb iccéhez voltak szokva.
- Ki volt az a Széchy Mária?
- Egy csinos asszony, aki rokonom is volt, de nagyon távolról.
- Rokonod volt és csizmában járt?
- No, tudod, nagyon távolról volt rokonom, már t. i. nem a rokonság távoli, hanem a rokon, mert vagy kétszáz év előtt élt. És akkor divat volt a piros csizma. Tél idején a királyi udvarhoz is csizmában jártak az úri dámák.
- Voltál már te a királynál?
- Van is nekünk királyunk! Szegények vagyunk ezidőszerint.
- Azért, hogy királyotok nincs?
- Mindenért. De vesd le már azt a cipőt. Mindent meguntam, csak ez az egy szomjúság bánt még. Ti cigányok is elmehettek isten hírével. Vacsorát majd odakünn kaptok. Kérlek, Mimi, gondoskodj róluk. - De egyebet is elvennétek, ugye?
- Nem vagyunk mink kevílyek - felelte Gilagó.
Ez annyira világos válasz volt, hogy Balassa kivette tárcáját, nézegetett benne, aztán elmosolyodott. Általában sokkal vidámabb lett, mint azelőtt; vagy csak az az úgynevezett akasztófahumor volt, melyet a keserűség fakaszt. Hiszen a legpajzánabb nedv, a bor is úgy támad, hogy egy láb vagy prés a szőlőszemet megnyomja, összetapossa.
- Hozass, kérlek Mimi, tollat, tintát.
Csakhamar ott termettek az íróeszközök, s Balassa magához intette Gilagót.
- Tartsd ide a tenyeredet, vén huncut!
Gilagó nyújtotta.
De amikor látta, hogy az uraság veszi a penicilussal meghegyezett kalamust, s írni készül a tenyerére, ijedten rántá vissza:
- Mi lesz ázs, instálom?
- Majd meglátod.
- Az ídesapám is ázst tanította, hogy írást ne adjak magamról, ha nem tudom, mi van benne. Hát hogy még saját magamat adjam oda írásnak!
- Nyugodt lehetsz, more: utalványt írok a kékkői tiszttartóhoz a tenyeredre, hogy fizessen ki neked száz forintot. No, mért vágsz olyan ijedt pofát? Nem tetszik?
- Tetszik, dehogy nem tetszik, de ázs lehetetlen. Oh jaj nekem, jaj nekem - tört ki síró hangon -, ázs a sejtés nyomja a lelkiismeretemet, hogy én öltem meg.
- Kit, te?
- Ázst a fekete ludat, amelyikből ezs a toll van. Mindjárt szörnyet halnék, ha ázs a testemet érintené. Tetszik tudni, milyen a gyilkos. Ázsért hát jobb volna a késpénzs, méltóságos báró úr.
- Ha csak a lúdtoll a baj, Gilagó, azon könnyen segítünk, van nekünk vastollunk is - s ezzel a báró nagy kedvteléssel keresett ki egy vastollat.
Gilagó a fejét vakarta, s a nagy szemöldjei fölszaladtak kétségbeesésében a homloka legtetejére, míg a kezeit a piros nadrágja zsebébe dugta el.
- Ázs se lehet. Kenyerilő isten, hát már mindenképp á halálomat akarja a méltósága?
- Hogy a halálodat?
- Hát úgy, hogy ha ázs istentelen Krúdy megtudja (pedig ázs mindent megtud), hogy mi van a tenyeremen, megfog, levágja a kezsemet és elviszi a tiszttartóhoz, hogy fölvegye vele a száz forintot. A tiszttartó bezárja a fiókjába, instálom, a többi quietancia közé, és én aztán, szegény csóré, mivel húzsogassam a vonót, ha a méltósága nótát rendel? No, ugye?
- Az már igaz, de mért ne írhatnám az utalványt a baltenyeredre?
- Egy fene, kírem alássan, mert akkor a balkezsemet metili el a Krúdy, és a hegedít nem tudom mivel fogni.
A báró tette magát, hogy ő is meg van akadva, nincs most készpénze. Arra pedig fogadása van, hogy többé semminő papírt alá nem ír, se bélyegest, se bélyegtelent. Ha tehát így áll a dolog, várjanak a cigányok, míg pénze lesz, akkor majd kipótolja nekik.
Nosza összesúgtak erre a Gilagó társai, s az öreg háta mögé kerülve, elkezdték a csurapéját rángatni:
- Vigyázz, diloj, sinivel thavel. Pirélsz ámál! Légy nekimahkos!
- Iszen elfogadnám - mordult hátra Gilagó -, de lássátok, a tiszttartó rándel bennünket. Mujalipe lesz a vége. Lefőzsi ázs még ázs estergomi prímást is, nemhogy engem, a krizsnóci prímást. Aztán a szegény phárót fogjátok szidni. De hát a méltósága kedviért istennek nevében ámen.
S ezzel hirtelen elhatározással odanyújtotta a tenyerét, mint egykor Mucius Scaevola.
Balassa fogta a tollat, és írta neki tenyerére a következőket:
»Kapry Mihály tiszttartó urat utasítom, hogy e sorok átadójának száz pengő forintokat fizessen ki. Balassa.«
- No, most már elmehettek. Hanem vigyázz, hékás, a tenyeredre, hogy el ne veszítsd.
A cigányok kikotródtak a vacsorához, hanem a konyhában aztán bezzeg megindult a tanácskozás e rendkívüli esetből kifolyólag a további teendőkről. Mi lesz, ha a Gilagó keze meg talál izzadni? Nem jó volna-e az értékes testrészt becsavargatni valami kendővel, de hátha éppen a kendő találja a tintát fölszíni? Talán papirosba kellene begöngyölni?
Murka Tóni ellenezte ezt, mert a papirosok közt, azt mondja, vagynak iszákos papirosok is, melyek éppen olyan élvezettel szedik magukba a tintát, mint a becsületes ember a pálinkaitalt. A kézbetekerés rövid tanácskozás után mint célszerűtlen elvettetett. Hadd legyen a Gilagó keze kitakarva, mindig szem előtt, ellenőrizve. Az igaz, hogy ennek is vannak hátrányai, mert ha a zsebébe találja dugni, a posztó ledörzsölheti az írást. Véletlenül hozzányúlhat valami piszkos tárgyhoz. Például a saját képéhez csap, hogy agyonüsse rajta a molesztáló legyet, vagy a kalapjához nyúl, vagy megvakarja magát. Szóval, nagy baj ez. Hanem hát (s ez is a Murka indítványa volt) össze kell hajlítani a karját, és a felsőkarhoz hozzákötni az alsókart, de olyanképpen, hogy a tenyér kifelé legyen fordítva. Ez a legbiztosabb, de nem egészen tökéletes, mert ha megindul valami záporeső, vagy ha Gilagó megbotlik és leesik, úgy lemossa róla a száz forintot, mintha egy pengő krajcár volna. Tömérdek szó fordult meg minderről a konyhában. S mindenféle eshetőségek kontempláltattak: ha megbotlik Gilagó és le talál huppanni a sárba, ha por belepi kezét útközben. Végre se bírtak határozatot hozni, s nagy disputák közt indultak meg későn este Kékkő felé. S egyelőre csak annyi látszott bizonyosnak, hogy a Szent István jobb kezét se őrzik jobban Budán, mint ahogy a Gilagó bal kezét fogják őrizni Kékkőig. Hanem ha a tiszttartó nincs otthon, ha elutazott vagy három napra, az lesz még csak a nagy parádé.
A cigányok vacsorájáról Mimi gondoskodott, őt is mulattatta a tenyérre írt utalvány, »mégiscsak kedves bolond ez a bárócska«, mire azonban visszament a konyhából, Balassát már elnyomta a buzgóság, édesdeden aludt a díványon. Nem árt, ha egy kicsit megtisztul a feje.
Lábujjhegyen lépkedett, nehogy felköltse, aztán egy köpenykét vett magára, és kiment a szabadba. Azt mondják, minden este nagyobb sétát tesz az erdőben, s mindig egyedül. Hogy nem fél egy ilyen csöpp teremtés.
Sokáig hallotta, mindig messzebbről-messzebbről, a távozó cigányok élénk beszélgetését. Síri csend van ilyenkor. Alszik az erdő összes lakosságával; csak a bagoly huhog, csak a gyík oson tovább kövek, bokrok és iszalagok között és az éjjeli lepkék, kik buta fejjel ütődtek bele röptükben egy-egy gallyba nappal, míg az erdő zöld volt, most biztosan röpködnek benne, mióta tulajdonukba került feketén. Csak a szentjánosbogár és a fák rothadt belei világítanak nekik.
A hársak között megy a sugár leányalak. Itt, e sűrű lombboltozat alatt még nagyobb a sötétség. Ez a hatványozott éj. Az irdatlan nagy fák idomtalan alsó testéről cafatokban lóg le a sok lehámlott kéreg, s mozogni s élni látszik rajta. Mintha ismeretlen, csodás alakú hüllők tapadnának hozzá. A fantázia, karöltve a homállyal, isten dolgát végzi: alkot.
A hársfasorból befordul a fejetlen bölény kápolnája felé, ahol pedig még nappal se igen mer járni a vadászkastély cselédsége. A hold kidugja most ezüst sarlóját, s megszürkül egy kissé a bozótos környék. Nini, a kápolna-ajtóban két fekete varjú ül. Mimike odaér. Hess, csúnya varjak! Nem biz az - hiszen csak egy pár csizma.
Hogy elmosolyodik, mikor fölemeli. A csizmának mosolyodik-e el? No, ez ugyan későn jött - vagy hogy éppen jókor. Vagy annak örül inkább, hogy már itt járt, akire várakozik.
Egy kis sípot vesz ki a kebléből és megfújja. A hang élesen süvít s száll, száll az erdőben, nem fogják el, nem tompítják meg a lombok, szétnyílnak előtte nesztelenül, engedelmesen, nem úgy, mint a szél előtt, hogy összesúgnak haragosan, sem úgy, mint a kilőtt golyó előtt, hogy megzörrennek rémesen.
A síp hangjára egy másik síphang felel messziről. A leány figyeli az irányt és felösmeri. Hirtelen kinyitja a kápolnát, bedobja a csizmákat, aztán megindul a sziklához, mely alul a Bágy forrása szivárog ki az alvilág rejtelmes homályából.
Odaérve, leül a sziklára és hallgatja a forrás halk csörgését. Igaz lehet-e, hogy ez a Bágy valaha, a középkorban, nagy folyam volt? A hagyományok legalább azt állítják és hozzáteszik, hogy homokjában aranypor bőségben találtaték, csak meg kellett szitálni. Vitéz Szt. László király azonban a németekkel hadakozván, amint ez aranyfolyónál kergeté őket, katonái az üldözés helyett a folyóra vetették magukat, hogy aranyporral megrakodjanak. Mire fölfohászkodott a király (bárcsak inkább sohase imádkozott volna őfelsége): »Oh, istenem, uram, nem bírom a fegyelmet fönntartani, tégy valami csodát e vízzel, legalább addigra, míg itt németek vagynak.« S lőn, hogy egy pillanat alatt mindeneknek csodálkozására összecsukódtak a folyam partjai, mint két óriási ajak, s vált a talaj legottan gyeppel benőtt közönséges mezővé. Csak amióta kissé fogyni kezdettek a németek, nyiladozék lassan-lassan ismét a föld, s lehet, hogy ha egyszer mind elfogynak az országból, megint nagy lesz a Bágy, és megint arany homokot hordogat ki az anyaföld belsejéből. Akkor aztán arannyal fognak fizetni a palócok. De ez nem lesz még nagyon hamar. Ajánlatos tehát még egy darabig megbecsülni a rézpénzt is.
Mimi egy kis idő múlva ismét megfújta sípját, s a másik síp visszafelelt, de már közelről. Ijedten kapott a ruhájához, a hajához, hogy rendben van-e. Nő volt. Ezt az éj se vette el tőle. Felállt s egy pár lépést ment a pataknál, ahol több a víz, hogy meglássa magát tükrében a holdvilágnál. De éppen ott egy liliom is nézegette magát a vízben. A liliom, a liliom. Oly szép volt, oly fehér és oly ártatlan. Ej, istenem, árnyéka mégis van! A szegény kis Mimi úgy restelkedett, de úgy restelkedett, mintha valami élőlény lenne a liliom és látná. Mintha nem is volna illő, hogy egyszerre egy helyen mutatkozzanak a pataknál.
Sóhajtott és odébb ment.
Finom hallásával immár a lépteket is kivette.
Átlépett a patakon, s elébe ment az érkezőnek, közben figyelmesen szétnézve, hogy nincs-e közelben áruló szem.
Oh, mindenütt csak a holt természet volt. Fenséges csönd honolt hegyen és völgyön. Messziről, nagyon messziről a hegyekből lágy, édes furulyaszó hallatszott. Ott is szeret valaki valakit. De nini, két élő, villogó szem a sziklatetőn. Ah, egy szarvas!
Oh, istenem, azok a nagy agancsok a fején! Ha most is úgy volna, mint az Ezeregyéjszakában, ahol olyan könnyen változnak el a dzsinek segedelmével állatokká az emberek - és ha az a Balassa lenne.
De bizonyára csak egy közönséges igazi szarvas volt, aki nem is a Mimit nézte, és aki, ha el is tudná mondani az ünőknek, amit látott, csak annyit hozhatna össze a maga szarvas-eszével, hogy először két árnyék mozgott az erdő fái között, s aztán összeért, egy árnyék lett belőle, és nem mozgott.
***
Egy öreg óra múlva került haza Mimi a harmathullástól csatakos szoknyában és átnedvesedett cipőkben. (Csizma való az ilyen kalandhoz.) Szomorú volt és elmélyedő. Balassát még alva találta; egy vánkost hozott ki a hálószobából, az alvó fejét fölemelte és ráigazította, míg közben gyöngéden, szelíden simogatta meg szép hullámos haját. »Látod, szamár - susogta, mintha neki szólna -, ha nem szeretnél olyan nagyon, tovább szerethetnél.« Aztán az egyik lelógó lábát visszaemelte a díványra, mint egy jó feleség a rossz uráét és megismételte: »Tovább szerethetnél, ha kicsit szeretnél.«
Eloltogatta a gyertyákat, csak egyet hagyott égve, de azt is áthelyezte messze a kandallóra, hogy ne legyen neki a fény kellemetlen. Majd levette a szögrül tarisznyáját és elment vele. Asszony-kíváncsiság nem nagy újság, csakhamar visszahozta a helyére, s ekkor hosszasan, búsan nézte az alvót az ajtóból, mint ahogy a színpadokon szokás, mikor búcsúznak.
Gondoskodásában még a cselédszobába is benyitott, meghagyván az öreg huszárnak:
- Én most lefekszem, de az úr alkalmasint fölébred éjjel. Maradjon föl kend, hogy kiszolgálhassa.
Föl is ébredt Balassa, mert nemsokára csengettyűszó verte föl a bóbiskoló öreget, rohant is íziben.
- Parancsol valamit a báró?
- Készen van a ló?
- Mindjárt elővezethetem, de talán bevárhatná a méltóságos báró a reggelt.
Balassa nyájas volt a cselédeihez, rendszerint elbeszélgetett velök:
- Nem lehet, édes öregem, mert lássa, egy bolond embernek ígértem meg rám nézve életbe vágó ügyben, hogy még az este megjövök Gyarmatra; ha csak reggel érkezném, esetleg visszavehetné a szavát. Reggel már hűlt helyét találhatnám a fogadóban.
- De nem bátorságos az erdőn.
- Miért?
- Tetszik tudni, ezek az éhes szegénylegények…
- Mernek is azok engem bántani.
- De Krúdy, azt mondják, haragosa a méltóságos úrnak.
A báró szeme kigyúlt haragos zöldes fényben.
- Csak jönne a fickó. Itt van az én jó Kuchenreiterem a tarisznyában. Ha én azzal megcélzom, nem eszik az több kenyeret.
- De hátha többen támadnak?
- Nincs arra eset, Katona bácsi. Sokkal kevélyebb az a kutya, hogysem többedmagával támadna meg egyet.
- Talán mégis jó volna, ha elkísérném!
- Eh! - pattant föl a főúr haragosan. - Hozza a lovat!
Szedte kalapját, tarisznyáját, maga is utánament, végig a folyosón, hol egy olajos pohár világított. Primitív szerszám: egy ivópohár tele olajjal, s mint valami fregatta úszott az olaj tetején egy fakarikából kimagasló égő kanóc.
Piszkos, rőt fényt eresztett, nem nagyobbat egy fülemile nyelvénél, de Balassa mégis meglátta világánál - a saját kísértetét. Megrázkódott, fölszisszent:
- Nini, a kis cipőcskék!
A Mimi hálószobája ajtajánál oda voltak állítva egy székre. A szolgáló nyilván megtakarította, kikefélte és odahelyezé a székre, hogy reggel a komorna bevihesse. No, hát csak az egyiket fogja bevinni.
Körülnézett lopva, nem látja-e valaki, gyorsan lehajolt, fölvette az egyiket és a tarisznyájába csúsztatta.
Habozott egy percig, bemenjen-e? Megnézze-e fehér párnái között? Hiszen módja van benne. S ha ez a folyosói ajtó csukva volna, a szobákból nyíló bizton nyitva várja. Az öreg tölgyfaajtó repedésein s a kulcslyukon át mintha finom rezedaillat áradna ki ingerlőn, hívogatón. De nem, nem, azért se megy be. Hadd érezze a kis kígyó haragját, megvetését. Összeszorította az ökleit. Isten legyen neki irgalmas, ha napfényre jön a bűnössége.
A ló e percben fölnyerített az udvaron.
- Jövök már, ne nyihogj! - Egy-két lépéssel künn termett, s ruganyosan pattant a nyeregbe.
- Mit mondjak a kisasszonynak? - kérdé az öreg huszár.
- Semmit, szolgám, semmit.
A szájával csettentett, s a kopogós erdei úton megindult a paripa, mint a nyíl. Még sötét volt a világ, ha nem is túlságosan, mert valami fehér párázat borította el a fák koronáit. Alkalmasint eső lesz reggelre. De reggel vajon mikor lesz?
A lovas kihúzta óráját, de nem ketyegett. No, hát nézzük meg akkor az öreg órát. A fönséges égboltozatot. Az minden időt, minden óranegyedet megmutat. Csakhogy ez nem elég, még egy olyan pajtásra van szüksége, aminő a fönséges magyar nyelv, aki nem szorul a számokra, s mialatt öreg anyókánk, a föld, mint a muslinca a lámpa körül, egyet fordul a nap körül, járásának, kelésének minden egyes szakát, minden stációját meg tudja festeni szavakkal. Ha pitymallik, ha pirkad, ha hajnalodik, ha megvirrad, ha napkölte van, ha reggel van, ha öreg fölöstököm van, ha délelőtt és a többi, meg a többi… Hiszen egyebet se csinál ez a csodás firmamentum napszálltától napfeljöttéig, mint folyton-folyvást öltözködik más színekbe, más fátylakba, más palástokba, fölrakosgatva gyémántjait, a csillagokat, legelőbb az estelit, legutolsónak a hajnalit, és ami közbül van, mindazt a sok ragyogó csecsebecsét. És azt mind ki lehet tanulni, hogy mikor mi van. Reggel aztán jön a nap a fényes ábrázatával, a bosszankodástól szinte vörösen: »No, most már vége legyen a sok toalettnek«, s az égboltozat egyhangú, szótalan, nem ad többé útbaigazítást aranyért se, vállalta helyette ezt is a nap, s az embereknek a saját árnyékukkal, ott helyben a földjükön mutogatja, hány óra van.
Balassa megnézte az eget. Keleten akkora darab, amiből egy asszonykötény kitelne, tejszínbe kezdett játszani. Ez a pitymallat. Éppen két óra múlt éjfél után.
»Még túlságos korán érek be« - gondolta magában s leeresztette a kantárszárat, hadd menjen a ló kénye-kedve szerint. Az éppen lassan akart menni. Ő ezalatt ráért elmélkedni a Mimi viselt dolgain s mérlegelni a gyanús jeleket. Hidegen turkált a tények, a szavak és a sejtések közt. Szemrehányást tett magának egyszer azért, hogy nem volt elég férfias és szigorú, másszor azért, hogy talán gyöngédtelenül bánt a leánnyal.
Azt mondaná erre az olvasó, aki a regényekből ösmeri a féltékenységet, hogy Balassa tehát nem is volt féltékeny. Dehogy nem. Ő bizonyára féltékeny volt. De a féltékenység a hétköznapi életben nem mindig csap ki othellói erővel. A »zöld szemű szörny« is degenerálódik, tisztelt uraim és hölgyeim, és anélkül, hogy becsmérelni akarnám e nevezetes szörnyeteget, némely esetben nem nagyobb, mint egy bolha: csípi az embert, alkalmatlan neki, esetleg nem hagyja aludni sem, de föl nem marcangolja.
A báró éppenséggel nem foglalkozott se gyilkossági, se öngyilkossági gondolatokkal, de minthogy megeredt az eső, elkezdett káromkodni, s beljebb nyomván kalapját az arcába, letért a hosszadalmas rendes útról, megcsiklandozta egy kicsit a lovát és nekivágott a Gyarmatra vezető erdei gyalogútnak, ahol a lombos fák alatt kevésbé éri a zápor.
Alig tett egy-két lépést, midőn meghorkant a paripa és megállott. Oly hirtelen, oly váratlanul történt, hogy a báró már csak egy bevégzett tényt pillantott meg. Egy alak lépett ki a bozótból és megragadta a ló zabláját.
- Mi az? - riadt fel a báró.
- Oh, semmi, báró úr. Én vagyok az, akivel találkozni kívánt, Krúdy Kálmán. Jó reggelt kívánok a báró úrnak.
- Ah, hitvány kapcabetyár! - ordított fel Balassa, s kirántván a pisztolyt táskájából, felhúzta a kakast, célzott, elcsattantotta, de egyik cső se sült el.
A báró a fogait csikorgatta dühében.
- Szerettem volna kiloccsantani agyvelődet - sziszegte.
- Ne sértegessen a báró úr, mert én is vérből való ember vagyok, félek, hogy felforr. S az én pisztolyaim el szoktak sülni, báró úr.
Kihúzott a köpenyéből egy mordályt a balkezével és megvillogtatta.
Szép, nyúlánk legény volt ez a Krúdy, nem volt annyira sötét, hogy ki nem lehetett volna venni hosszúkás, lelkes arcának finom vonalait, kis kunkorodott bajuszát s kemény tüzű kék szemeit.
- Hát mit akar? - kérdé a báró megvetőleg. Az arca hideg volt és unatkozó, mintha nem is igen érdekelné a dolog.
- Éppen erről akarok szólani - mondta Krúdy.
- Nem adhatná be hozzám írásban? - vágott a szavába dölyfösen.
Hiába, egy Balassa még a pisztoly csöve előtt is Balassa.
- Nem, báró úr, most ön a kezemben van. Most a föltételeket én szabhatom.
- Igaz, én elvesztettem a játékot e nyomorult pisztoly miatt. Tehát hallgatom önt, mit kíván. De eressze el a lovamat.
- Szívesen, ha megígéri, hogy nem megy el, míg nem végeztünk.
- Nem megyek el.
Krúdy eleresztette a ló zabláját, s egy indítványt tett:
- Gyerünk valami nagyobb fa alá, ahol nem ázunk.
Balassa a fejével biccentett és egy vén hársfához lépetgette ménjét.
- Báró úr - kezdé Krúdy -, egy becsületes vallomást teszek önnek. Én új életet akarok kezdeni, messze valahol, ismeretlen vidéken, meg akarok nősülni.
- Ah, nagyszerű - szólt véghetetlen gúnnyal. - Talán násznagynak akar engem?
- Egyenesen szólva, én pénzt akarok öntől. Sok pénzt.
- Szép, igen szép. Nos, hát odaadom, amennyi pénzem van.
Kivette a tárcáját - és odadobta a rablónak.
- Ohó - szólt Krúdy, útjába lépve, midőn látta, hogy a báró ezzel leróttnak tartja szavát s menni készül. - Nem érett még azért a búza, mert a kalászait hányja. Mennyi pénz van a tárcájában?
- Mintegy száz forint, úgy gondolom.
- Az semmi. Mondtam már önnek, hogy becsületes életet akarok folytatni és…
- Azt minden csavargó mondja, de nem teszi.
- És hogy meguntam ezt a vidéket…
- Sapristi! A vidék is önt.
- Vagyis, számban kifejezve, ötezer forintra van szükségem.
Balassa vállat vont.
- Én csak annyit adhatok, amennyim van. Többet a császár se vehet el tőlem.
- Én pedig azt állítom - szólt Krúdy határozottan és keményen -, hogy mégis öntől vasalom ki az ötezer forintot.
- No, azt szeretném én látni.
Krúdy nem felelt, mert éppen le volt hajolva, a Balassa tárcáját emelte fel a földről, s anélkül, hogy belenézett volna, egyszerűen odanyújtotta neki.
- Egészen pénz nélkül nem hagyhatja magát. Az nem volna tőlem se illő.
Balassa meg volt lepetve, egyszersmind most látta, mert már virradni is kezdett, milyen úrias a Krúdy külseje; elegáns fekete kabátot viselt és szürke nadrágot, a köpenye is szürke volt, kerek, palástszerű, az akkori legújabb divat, vörös zsinórral hátul, melyről bojt lógott le.
- Hogyan? Ön nem akarja a tárcát?
- Istenemre nem, ha nincsen benne nagyobb összeg. De az én üzleti praxisom - tette hozzá öniróniával - arra a tapasztalatra tanít, hogy az utas urak máshová szokták elrejteni a nagyobb összegeket, nem a tárcáikba, s még gentlemanek se átallják velünk szemben az ilyen megbocsáthatatlan csalásokat. Ön nem is képzeli, báró úr, hogy az emberek mennyit élnek vissza a jóságommal. Hiszi-e, hogy vannak gézengúzok, akik már otthon előre úgy preparálják a tárcájukat, hogy megtámadtatás esetében od’adhassák a szegénylegénynek. Ily körülmények között, reménylem, nem fogja rossz néven venni, ha látni szeretném az ön oldaltáskáját.
Gondolta magában: »no, azt ugyan megnézheti«, s lekapcsolván azt, átnyújtotta Krúdynak:
- Nincs abban egyéb, csak pörös irományok.
A betyár kinyitotta és belenyúlt bizonyos diszkrécióval, csak a két ujját dugta be, s kihúzott egy bársony topánt.
- Ah, ni! - kiáltá és édesdeden fölkacagott. - Egy öreg lábbeli! Bizonyosan valami családi ereklye…
A báró fülig vörösödött, de nem felelt.
- Önnek értékes lehet - folytatá az előbbi -, de én nem vehetem hasznát. A kezdet fölötte sovány, hanem azért a búvárnak nem szabad csüggedni. Lássuk a többit. (Most a pörcsomagot emelte ki, s a táska oldalai teljesen behorpadtak.) Teringettét, hát ez az egész? Úgy van: nincs benne egyéb semmi. Lássuk csak! Balassa contra Esterházy. Jó nevek, jó famíliák. Tudja mit, báró úr? Ön nálam hagyja ezeket az írásokat addig…
Balassa megszeppent, s mohón vágott közbe:
- Az lehetetlen, szükségem van ezekre az iratokra.
- Hiszen azért akarom őket én is.
- De nekem mindjárt egy óra múlva van szükségem reájok.
- Hiszen éppen az, mert ha csak húsz év múlva volnának szükségesek, nem vállalkoznám a megőrzésükre.
Balassa elsápadt, az ajkait harapdálta, a halántékai lüktettek.
- Ne legyen szemtelen, Krúdy, mert megkeserüli - hörgé az indulattól lázas hangon.
Krúdy fölénnyel mosolygott.
- A báró úr rosszul ítéli meg a helyzetet, mert ha kettőnk közül valamelyikünket valamely kellemetlenség érheti a mostani magunkviseletéért, az nézetem szerint csak ön lehet.
A báró szívesen odaadta volna e percben mindenét, malmait, rétjeit, földjeit, még a várát is, ha valamely természetfölötti erő vagy segély folytán ízekre szaggathatta volna most ezt az embert, de egyszersmind belátta, hogy dühe merőben hiábavaló, mert teljesen hatalmában van.
- Lássa - kezdé szelídebb modorban. - Ön az iratoknak éppenséggel nem veszi semmi hasznát, ellenben én nagyobb pénzösszeghez juthatok általok. Ha önnél maradnak, nekem se lesz, önnek se lesz.
- Ah, boldog isten, mit gondol a báró felőlem? Nem akarok én bosszút állni. Még kevésbé van szándékomban tönkretenni. Dehogy, dehogy. Hiszen én az iratokat az ön számára őrzöm meg, és amikor elhozza nekem az ötezer forintot, azonnal visszaadom. Tűzzön ki egy napot a héten. Ma kedd van. Csak pénteket ne, mert babonás vagyok. Ön elhozza a pénzecskét és leteszi például a szklabonyai határban a szent Vendelin-kápolna északi ablakába, mondjuk, pont éjfélkor. Rá tíz percre én megtalálom és helyébe ugyanoda teszem az aktákat. Újabb tíz perc múlva ön odamegy és zsebre teszi iratait. Hiszen olyan szép és sima az egész ügylet, mint a patyolat. Még találkoznunk sem kell személyesen, ámbár rám nézve mindig szerencse.
- Jól van - szólt Balassa lassan, vontatottan, mintha külön undorodott volna minden egyes szótul -, a pénz ott lesz csütörtökön.
- Top! - sietett Krúdy rányomni a pecsétet. - Ebben maradtunk. De természetesen senkinek sem szabad tudni a dologról, mert minden szó, minden külső beavatkozás veszélyeztethetné az ön iratait s az én pénzemet. Megígéri?
- Meg.
Udvariasan meghajolt, megemelte kalapját és belépett az erdőbe.
Balassa pedig ott maradt ülve a mozdulatlan lovon, elképedve, szinte megdermedve, még a kantár is kiesett a kezéből, mintha álom lett volna mindez, s idő kellene hozzá, míg beleszoktatja magát az ébrenlétbe.
Hanem most már tenni kell. Gyorsan, erélyesen. Megszorította térdével a paripa bordáit, s mint a szél, vágtatott a zuhogó esőben a háromtornyú város felé, mely alatt ott mászik szélesen elterpeszkedve a csintalan sárga folyam, az Ipoly.
Balassa egyenest a megyeházára nyargalt, ahol abban az időben Kapivári Kapy Ede a mindenható megyei főnök. Alapjában szelíd ember volt, de úgy tett, mintha kegyetlen zsarnok volna, örökké csikorgatta a fogait. Honfitársai, különösen régi barátai előtt, aminő Balassa is volt, igen restellte a hivatalát, s a következő módon szokta magát mentegetni, amiben ugyan ravasz fenyegetés is volt, hogy fordulhat még rosszabbra is:
- Igaz, hogy a bécsi vonatra szálltam föl, de ki meri mondani, hogy Marcheggnél nem fogok kiszállni.
(Ki is szállt talán még Érsekújváron innen; - valami félév múlva fölmentették.)
Most nagyon fölháborodott, mikor Balassa berontott hozzá a panasszal, miként rabolta ki egy negyedórányira a székhelytől Krúdy Kálmán.
Vörös lett, mint a paprika, csikorgatta a fogát, s legott szalasztá a hivatalszolgát dr. Szpevákért, a vizsgálóbíróért és Stuhlrichter Stefanovicsért.
- Ebben az ügyben - mondá - furfangosan kell eljárni.
- Hogy érted azt?
- Hogy egy kicsit more patrio és nem aktaszerűleg.
- Én nem bánom. Csak valamit csináljatok, mert a düh öl meg most mindjárt.
- Hogyne csinálnánk? Hogyne csinálnánk? (Kapy a kezeit dörzsölte.) Hiszen barátok vagyunk. Ugye, barátom vagy, Tóni? Hiszen nincs jobb embered nálamnál a megyénél.
- Hát persze, hogy nincs - bökte ki Balassa nyers őszinteséggel -, mert mindnyáját elhelyeztétek szanaszét, kit Olmützbe, kit Kufsteinba.
Közben megjött a két meghívott úr. Mind a kettőt az ágyból zargatták föl, de el is voltak telve keserűséggel, nem annyira Krúdy, mint inkább Balassa ellen; a szegény Krúdy akkor rabol, amikor lehet, amikor utas van, ő nem hibás, de Balassa bizony bevárhatta volna a panasztétellel a hivatalos órákat; ő a hibás.
Pedig hát Kapy volt a hibás, mert ő akarta megmutatni Balassának, hogy milyen úr ő most, milyen mindenható.
- No, hát beszéld el, Tónikám, apróra az uraknak.
Balassa újra előadta az egészet, még a lefolyt párbeszédeket sem hagyva ki. Stefanovics vezette a jegyzőkönyvet, dr. Szpevák pedig egyes kérdéseket tett.
- Hol az a pisztoly, amely el nem sült?
- Itt van nálam.
- Adja ide, kérem, báró úr.
Balassa kivette zsebéből és átadta.
A vizsgálóbíró feltette a szemüveget, szorgosan megvizsgálta a fegyvert s magában dohogta:
- Szörnyen érdekes. Mondhatom, hogy különös, sőt rendkívüli.
- Ugyan, Szpevák! - pattant föl Kapy a fogait megcsikorgatva. - Mi érdekes lehetne egy pisztolyban, amelyik nem sül el a megtámadott kezében? Az nem corpus delicti, az ebben az esetben semmi.
A főnök bosszankodott Szpevákra a vizsgálóbírói híre miatt.
- Bocsánat, méltóságos uram, mindjárt megmagyarázom a dolgot, de előbb engedelmet kérek, hogy egy pár kérdést tehessek a méltóságos báró úrhoz.
- Paperlapap! Ha a méltóságos báró szíves lesz felelni, én nem ellenezhetem.
- Rendelkezésére állok - jegyzé meg Balassa.
- Mikor volt ez a pisztoly megtöltve?
- Tegnap reggel.
- Ki töltötte meg?
- Én magam.
- És azóta hol volt méltóságod?
- A délutánt és az estét ráskai kastélyomban töltöttem.
- Mit csinált ott?
- Ej, hát mulattam ott. Azonban úgy tetszik nekem, vizsgálóbíró úr, hogy az ön kérdései kezdenek a hivatalos mederből kijjebb csapni.
- Éppenséggel nem. Biztosíthatom méltóságodat, hogy nem vezet semmi kicsinyes fontoskodási viszketeg. A kérdések lehetnek különösek, de az én lelkemre (meiner Seel’) elkerülhetetlenek.
Szemei csillámlottak a pápaszem alatt, a homloka sugárzott, s a nyakát magasan, kevélyen húzta föl az inggallérból.
- Jól van, uram. Kérdezhet tetszés szerint.
- Tehát a báró úr mulatott? Kivel mulatott?
- A Gilagó nevű cigány volt nálam és muzsikált.
- Ah, szépen muzsikál a huncut - jegyzé meg a főnök, mintegy elmerülve régi emlékeibe. - Hallotta már ön, Stefanovics?
- Nem, még nem - felelte az megvető grimasszal. - Nem sokat adok a zenére. (NB: Szpevák is tudott zenélni.) Az egész abból áll, hogy az illetőnek keze van hozzá. (Hand hat er dazu.) A kézi mesterségeket egyáltalában nem sokra nézem.
Szpevák egy szúró pillantást vetett Stefanovicsra, s folytatta tovább a kikérdezést.
- Tehát a cigányok voltak ott. És az ön fegyvere hol volt ezalatt?
- A táskámban.
- És a táska?
- Az a fogason lógott.
- Nem nyúlt hozzá senki?
- Senki.
- Nem távozott el a szobából?
- Egy pillanatra se.
- Az lehetetlen!
- Ha egyszer mondom.
- És a cigányok mikor mentek el?
- Későn este távoztak.
- Mit csinált ön azután?
- Aludtam hajnalig.
- Egyedül maradt?
- Egyedül.
- Nem járt bent azalatt senki?
- Nem gondolnám.
- Tehát nem biztos benne?
- Alvó ember nem adhat erre kielégítő választ. De várjunk csak. (Balassa elgondolkozott.) Kétségtelen, hogy nem lehettem mindig egyedül, mert fölébredve, párnát találtam fejem alatt.
- Ki tehette azt oda?
- Egy leány van a kastélyban, csak az tehette.
- Egy leány! Hm. Keresd az asszonyt! És mi ő ott?
- Hogy értsem ezt? - kérdé Balassa némi zavarral.
- Hogy mire van alkalmazva?
Kapivári Kapy megcsóválta a fejét.
- Szpevák! Szpevák! Ön egy tapintatlan ördög. Szpevák!
- A leány, hogy is mondjam, azelőtt színésznő volt, és most… elegáns úri személy, aki, aki… felügyel a kastélyra, és amellett társalog velem, ha ott vagyok.
- Tehát társalgóné - jegyzé meg Szpevák rendíthetetlen komolysággal. - Neve?
- Schramm Mária.
- Erkölcsi magaviselete?
Kapy foga megcsikordult.
- Ugyan Szpevák! Ez már sok!
- Bocsánat, méltóságos főnök úr, de tudnom kell felőle egyet-mást, mielőtt letartóztatnám.
Balassa megtántorodott a meglepetéstől, arca elsápadt.
- Hogyan? Le akarja őt tartóztatni? - kiáltá izgatottan. - És miért?
- A rablásban való bűnrészességért.
- Vigyázzon Szpevák! - inté őt a főnök, a nagy bozontos szemöldeit összehúzva.
Szpevák kijött a türelméből.
- Ej, mit vigyázzak? A szerves összefüggés kétségtelen. (S ezzel diadalmas mosollyal nyújtotta oda a pisztolyt Balassának.) Íme, mind a két piramidli-nyílásba egy-egy gombostű van beletörve, hogy a pisztoly el ne sülhessen. Úgy, úgy, báró úr! Ez a személy megfosztá önt a védelem lehetőségétől. Föl kell tehát tételeznünk, hogy mindent előre tudott a merényletről.
Kékkő ura szíven találva szisszent föl:
- Az, a kis ringyó!
Minden vére a fejébe tolult, tántorgott, mint egy megsebzett bölény. S a pisztoly csörömpölve esett le a padozatra idegesen rángatódzó kezéből.
Kapy csodálkozott barátja megindulásán és vigasztalta, amint tőle tellett.
- Úgy látszik, szeretted a fruskát. Aber mach kein Spektakel, lieber Freund! Asszony volt, kutya volt. Hiszen kutya az mind. Becsukjuk, punktum. Bleib nur ruhig, Tónikám. Volt, nincs. Ein Knopf ist nur ein Knopf. Mikor annyi gomb van a világon! Befogjuk a cinkost is, a Krúdyt. Csütörtökön éjfélkor a kezeink közt lesz. Az írások is, az ötezer forintod is. Tíz zsandárt küldünk oda, akik megcsípik. Stefanovics intézkedni fog. Legyen rá gondja, Stefanovics, hogy a zsandárokkal Sersinszky hadnagy menjen. Az ügyes ember, ravasz rendőr. Er hat Nase. Az túljár a Krúdy eszén. Hanem a legnagyobb titoktartás, uraim. Ön pedig, Szpevák, kiállíthatja az elfogatási parancsot a leányra nézve. Mindjárt ma be kell hozni. Csütörtökön aztán minden rendben lesz. Éjfél előtt egy félórával rendelkezésedre állnak a csendőrök, hol akarsz velök találkozni?
- Nem tudom - felelte Balassa kelletlenül, mintha most ez se érdekelné.
- Legjobb lesz - indítványozta Stefanovics -, ha mindjárt a sötétség beálltával elrejtőzködnek a kukoricásokban. Ösmerem a szklabonyai határt és a Szent Vendel környékét.
- Hát csinálják el! A részletekbe nem avatkozom. Most pedig isten önökkel, uraim! Végezzék hivatalos kötelességeiket. Te is mégysz, Tóni? Hogy sok dolgod van? Nos, végezd hát, und bleib ruhig. Tutto in ordine. A császári kormány őrködik fölöttetek, mint a gondviselés. Mindent visszakapsz, csak természetesen a leányt nem. De mi az ? Ein Knopf. Kriegst eine Andere.
Balassa, rossz kedvvel bár, a dolgai után látott a városban. Még szerencse, hogy nagy bújában sok dolga volt. A bélai bárót kellett mindenekelőtt rábeszélnie, hogy a pörmegvétellel várjon péntekig. A pörök gyűjtőjének még szinte tetszett, hogy a pör Krúdynál van, teringettét, ezzel még csak érdekesebb. »Jó, én megvárom a pénteket, ha csakugyan ki bírjátok venni a körmei közül.«
Azután pénzt kellett szereznie, sürgősen beszélni a takarékpénztári igazgatóval, fűvel-fával, az ötezer forint miatt, hogy még estig megkapja, hirtelen ülést kellett összehívni. Ezzel jóformán eltelt az egész délelőtt. Déltájban visszajöttek a zsandárok, akiket Mimi elfogatására küldtek ki a ráskai kastélyba, azzal a hírrel, hogy a madár már kirepült a kalitkájából korán reggel. Egy szót se szólt senkinek, csak eltűnt, köd előtte, köd utána.
Ily körülmények közt leverten ült délután vendéglői szobájában a báró, azon tűnődve, hova tűnhetett el a leány, mikor kopogtatás után a tisztje, Horváthy nyitott be egy papírba tekert csomaggal.
- Mi az?
- Elhoztam, méltóságos uram, a cipőt; úgy kellett elcsalnom attól a pogány Filcsiktől, hogy előbb leitattam. Öt icce boromba került.
- Nem éri meg - mondta Balassa kedvetlenül.
- De azt méltóztatott parancsolni…
- Igen, igen. Hiszen ön helyesen járt el. Itt csak a megváltozott körülményekről van szó. Tegnap még egy cérnaszálat kerestem, s ma már egy kötelet találtam. Köszönöm. Isten önnel.
Ah, az a kötél, amit talált, de szorította, de nyomta. Nem bírt egyébre gondolni se.
Kezébe vette a csomagot és kibontotta a kis cipőt. Aztán kivette a táskájából a másikat is, odahelyezte melléje az asztalra. A két cipőtestvérke úgy hasonlított egymáshoz, mint két levél, mely egy fáról való.
Nézte-nézte őket hosszan, elmélázva. Egy darázs beszállt a nyitott ablakon a kofa cseresznyés asztaláról és körülröpködte a cipőket, az egyikbe be is kukkantott és elkezdett zümmögni, döngni, mintha ott valami édeset talált volna. A báró a szivarja füstjét eregette arra, és a kavargó füsttömeg kezdte fölépíteni a cipők fölé az alakot is, előbb a kék szoknyát (éppen viselt a Mimi olyan füst színűt), azután egy karcsú derekat, aztán egy szép leányfejet.
A bárót azonban hirtelen megkapta valami keserű gondolat, dühösen nyúlt a cipők után s kidobta őket az ablakon a vásári csőcselék közé - így veszett kárba a füst munkája.
A cipőket pedig odakünn hamar fölszedték. Az egyiket a cseresznyét áruló kofa, akinél az említett darázs ebédelt, a másik után egy fürge pékinas ugrott, aki az utcán dudorászott. Lett ebből aztán veszekedés, marakodás odakünn, hogy az egy pár cipő kié legyen, mert így egyenkint nem érnek semmit. A kofa azt állította, hogy egy kislánya van odahaza, annak éppen jó lesz, a pékinasnak is volt egy kis nőtestvére. A nagy feleselésre aztán odajött a városi darabont, és megértvén a dolgok mivoltát, átvette a panaszos felektől a két corpus delictit, azt a salamoni ítéletet hozva, hogy a cipő azé legyen, amelyiküknek két bal lába van. (Mert mind a két cipőt Mimi a bal lábán viselte.)
Minthogy azonban két bal lábat se a pékinas nem bírt előmutatni, se Harenyikné asszonyom, a cipőt egyszerűen konfiskálta a bölcs darabont, és egy, a templomnál ácsorgó mezítlábos koldusgyereknek adta oda, ki is rögtön fölhúzá vézna lábacskáira és boldogságtól ragyogó arccal kopogott bennük a köveken.
*
Szép lanyha éjszaka volt a csütörtöki - én nem emlékszem jól, mert még igen kisgyerek voltam akkor, és minthogy csak utólagosan hallottam amaz éj eseményeit, az időre nézve nem vagyok tanú. De abban mindenki megegyezik, hogy sötét éjszaka volt. Balassa már tizenegy órakor megjelent a kitűzött helyen, ahol a szent Vendelin kápolnája áll, meglehetősen távol a falutól. Jó torkú kutya legyen, akinek idáig ér az ugatása.
Szent Vendelin nem valami előkelő perszóna a szentek lisztáján, de nem is kell, hogy az legyen. Egyszerű funkciókra van hivatva. A határ felügyeletét bízták rá. Egyéb semmit. Minden falu tart magának ilyen határőrző szentet, ami egyenesen a magyar nép véralkatából folyik. Mindent szeretnek másokra bízni. Magát az országot is Szűz Mária védi. (A hadsereg csak bántja.) Tetszetős és udvarias dolog, hogy Hadúrt föladtuk és a három mostani istenből ezt a szűz asszonyt választottuk, ezt az aranyhajút, ezt a bús arcút, aki a légynek se ártana, aki a bárány vérét se tudná kiereszteni, mégis ő védelmezzen minket. Hát nem annyit jelent az, hogy nem félünk?
A falvak szentjei is logikus alapon keletkeztek. Először csak egy szent volt, akinek a neve napjára vendégséget csapnak, aki könyörög minden ember jóléteért, s rendesen ott látható a templomban az oltárképen, de minthogy az illető szentek nem mindig jártak el ott fent sikeresen, bizony ennek oka lehet a sok bokros teendőjük is, hát jó lesz melléjük adni segítségül egy mellékszentet, aki pusztán a határra vigyáz. Igaz, hogy erre van hivatva a csősz is, de az nem sokat ér, mert nem jól vigyáz, pedig fizetést húz és még lop is. Már annál többet ér a határőrző szent, mert az se vigyáz ugyan, de legalább nem húz fizetést és nem lop.
A szklabonyai Vendel azonban túltesz most hatáskörre nézve valamennyin; egy nevezetes rablás helyrehozatalában lészen közbenjáró. Kukorica ugyan nincs körüle ültetve, mint Stefanovics mondta. (Harmadéve látta, azt hiszi a csacsi, hogy az is permanens, mint az erdő.) De ha volna, se bújhatna el benne májusban zsandár. (Még a német se tud olyan kicsire hajolni.)
Hanem ott van ahelyett (s ez a szerencse) a Gilagóék vályogvető helye, vályograkásokkal, gödrökkel. Egész nap ott dolgozik az öreg a rajkókkal, ha névnap nincs, s éppen olyan lyukassá tette köröskörül az anyaföldet, mint a nadrágjaik.
Mikor a vályogtelephez ért amaz éjjel Balassa, az egyik vályogfal mellől csinos alakú fiatal zsandár lépett ki és szalutált.
- Hadnagy Sersinszky - mutatta be magát halkan.
- Ah, tehát megjöttek - szólt Balassa, leugrott a lováról és kezet fogott Sersinszky hadnaggyal. - Az én Kapy barátom beváltotta a szavát.
- Üdvözletét küldi.
- Köszönöm. Hányan jöttek?
- Tízen.
- Hol vannak elhelyezve?
- Mindenfelé, a vályogfalak mögött, a gödrökben, egy emberem bent van a kápolna belsejében, egy másik a kápolna tetején fekszik hasmánt.
- Hát elfogjuk? Mi?
- A fejemet teszem rá, ha idejön.
- De hátha ő is óvatos. Nem vettek észre útközben semmi gyanúsat? Mert fölteszem, hogy Krúdy is vigyáztat a Gyarmatról ide vezető utakon.
Sersinszky kedélyesen nevetett.
- Ohó! Azt hiszi ön, hogy én »csirke« vagyok, aki ilyen vastag hibát csinálna? Mi Kékkő felől jöttünk, ahonnan nem vár.
- Úgy? De hogy jutottak Kékkőre?
- Oda egyenkint szállingóztunk a múlt éjjel, mindenik külön úton, s ma aztán, mikor besötétedett, ideloptuk magunkat az erdőség legjáratlanabb helyein.
- Hisz ez pompás! De csak nem jöttek gyalog?
- Lovon vagyunk, a lovakat azonban a nádasnál hagytuk két emberem őrizete alatt.
- Ugyan kérem, vezettesse oda az enyémet is.
- Gáspár! - szólott alig hallható hangon, s ím, egyszerre egy zsandár termett előtte, mintha a földből nőtt volna ki. - Vidd el a lovat a többiekhez és gyere vissza. (Aztán megnézte az óráját.) Még egy félórácskánk van. Most fél tizenkettő.
- Addig cseveghetünk egy kicsit.
Balassa karon fogta a hadnagyot, akit rögtön megszeretett a fesztelen modoráért, s néhány száz lépést tettek a kenderáztatók felé.
- Apropos! Elhozta ön a pénzt?
- Természetesen.
- Legjobb lesz, ha mindjárt odatesszük.
- Helyes.
Visszamentek az ablakhoz, és Balassa az ablak párkányára tett ki öt darab ezrest.
Sersinszky egy kővel nyomta le, hogy a szél el ne fújja:
- Most már ott van a csalétek. Alkalmasint ott lesz a róka is nemsokára. Megcsípjük a gézengúzt.
- Hát a leányról mit tudnak azóta? Hová ment, mi lett belőle?
- Semmit se tudunk. Önt, úgy látszik, még mindig érdekli.
Balassa vállat vont:
- Hát úgy, úgy.
De a hangján meglátszott, hogy a seb még friss.
- Csinos jószág és szépen énekel - jegyezte meg a hadnagy elég közömbösen.
- Hogyan? Ön látta őt?
- Hogyne! Nemde, egy lencse van a bal halántékán?
- De hát mikor látta, hol?
- Ej, hát önnél.
- Nálam? Nem emlékszem, hogy valaha vendégem lett volna.
- Persze nem. Cigánynak öltöztem föl a Gilagó bandájában.
Balassa olyan hideg lett iránta, mint a jégcsap, öt lépést hátrált előle.
- Ön eszerint kémkedett nálam, egy hazafias összejövetelnél? Pedig ön lengyel, mint a kiejtése mutatja, és talán nemes is, mint a neve mutatja.
- No, igen - felelte a hadnagy a kalandor lengyelek nagyzoló stílusában. - Legrégibb őseim Caligulának voltak rokonai. Dokumentumokkal bizonyítható persze. Közelebbi őseim pedig királyi trónon is ültek. Rövid ideig persze. De az mindegy. Önnél is voltam, de nem mint kém. A leányt akartam látni, ez az egész. És láttam persze. Hiszen ha kém lettem volna, és feladom, hogy mit beszéltek és énekeltek, ön most ahelyett, hogy itt velem jár, ülne valahol. Kazamatában persze.
Nevetve emlékeztette az akkori összejövetel részleteire, mire Balassa melegen rázta meg a kezét.
- Ön derék ember hadnagy úr. Bocsássa meg, hogy tévedtem egy percig. Tekintsen mindenkor barátjának.
A hadnagy meghajtotta magát.
- De most már ideje, hogy a dolgunk után lássunk, báró úr. Én elvonulok a függöny mögé, amely ezidőszerint vályogból van. Önnek ellenben joga van mutatkozni, tehát maradjon közel az ablakhoz.
Az éj csöndes volt, de fekete, a holdvilág nem jött fel ma, csak a csillagok ragyogása eresztett egy kis tejszínt a mindent elborító sötétségbe. A Balassa órája éjfélt mutatott. Most mindjárt jön. A kakasok is megszólaltak a faluban. A temető fölött fehérnyes árnyak látszottak lebbenni, járni-kelni. Vagy egy bárányfelhő az, amelyik leereszkedik a temető fölé, vagy kísértetek, kik órájuk ütvén, nyakra-főre tolongnak haza a sírjaikba.
Balassa valóságos lázban volt. Csak a gyerek várhatja olyan nehezen a Mikulást, a diókkal, mint ő Krúdyt. Oh, te gonosz fekete, csúnya bosszú, de édes tudsz lenni! Tehetségei szinte meghatványozódtak. Látta a kápolna ablakát a sötétségen keresztül, és le nem vette a szemét róla. A fantáziája is hogy meghízott. Vitte már Krúdyt megkötözve, megvasalva személyesen a nagy pléhfedelű palota számára Gyarmaton - hát a hallása? A legtávolibb neszre is fölrezzent. Huh, jön már! Pedig csak egy vén nyúl futott keresztül valahol messze, zizegő vetemények között.
De percek múltak percek után, és Krúdy nem jött. No, ez bosszantó! Balassa türelmetlensége elérte a forrpontot. Már fél egy. S még minden csöndes, nem hallani lépteket. Csak néha rebben fel egy madár. Talán egy hörcsög verte fel.
Nem állhatta tovább, fölkereste Sersinszkyt.
- Baj van, hadnagy úr. Nem jön el.
- Talán megszagolt valamit.
- Nem lehetetlen.
- Talán várjunk még? - vélte Sersinszky.
- Jó, de én már nem bízom. Nem fog eljönni - sopánkodott a báró. - Sajnálom a százezer forintot, de még jobban bánt a szégyen, hogy kifogott rajtam.
- Talán megharagudott? Nem tett ön neki valami ígéretet?
- De igen, azt ígértem, hogy megállapodásunk titokban marad.
- És nem tartotta meg. Hiba volt.
- Hiszen akkor nem fogathatnám el, ha senkivel sem közlöm.
- Bocsánat, báró úr, de nem annyira őróla van szó, mint inkább az ön szaváról. Egy gentleman szaváról.
- Eh, ostobaság! Egy adott szó egy rablóval szemben!
- Mindegy - felelte a hadnagy feltűnő hévvel. - A rablót lenézheti egy gentleman, de a saját szavát mindenkor meg kell becsülnie.
- Sersinszky! Mi ez? - pattant fel Balassa Antal méltósággal. - Ön bizonyára ivott, és nem tudja, mit és kivel beszél!
Sersinszky maga is belátta, hogy könnyelműen messzebb ment, mint kellett, s kedélyes bonhomiával próbálta megreparálni.
- Persze, hogy ittam (és nevetve kihúzta köpenye alól a kulacsát), s ha én iszom, mindig abba a rövid időbe pottyanok bele, amikor a Sersinszkyek uralkodtak. Mesés rövidség, istenemre. Oly rövidség, hogy az annálék írói észre sem vehették. Oh, istenem, bocsásson meg, báró úr, egy szuverénnek!
Balassa elnevette magát e bohóságon, és megbocsátott neki, hiszen olyan kedélyes jó fickó, és maga is húzott egyet a kulacsából.
- A borocska nem rossz, ugye? Hanem a szituációnk tarthatatlan. Az a gazember becsapott minket. Ejnye, ejnye! Engedje meg a báró, hogy beszélhessek a fedélen levő emberemmel. Az sötétben is lát. Hátha vesz már észre valamit. Ön pedig hajoljon le azalatt, hogy ha esetleg közelednék, ne lásson két emberi alakot.
A báró egy kis zsámolyt hevenyészett vályogból, arra ült, s hallotta, amint a hadnagy beszélgetett az emberével: »Semmit se látsz, Gáspár?« »Semmit, hadnagy úr«. Egyszerre azonban fölordított Sersinszky, mint egy bika:
- Gyalázat, szégyen! Hollá, zsandárok! Fel! Fel!
A gödrökből a vályogok mögül egy szempillanat alatt előugráltak a zsandárok. Megelevenedett a kis térség. Sisakjaik az éjben is csillogtak, a szuronyok csörömpöltek.
- Mi az? Mi történt? - riadt föl Balassa oda lépegetve. (Mert egy Balassa sohasem siet.)
- Megfoghatatlan dolog - lelkendezett a hadnagy. - A pénz eltűnt az ablakból.
A báró a fejét csóválta, fatális egykedvűséggel.
- Ejnye, még az is!
- Ez még nem volna annyira különös, de e csomag volt az ablakban.
- Az irataim! - kiáltá a báró elképedve. - Hogy történhetett ez! Az égből csöppent le?
- Vesszek meg, ha értem! - káromkodott a hadnagy. - Ez valami természetfölötti. Nem ember az, de ördög. Ha legalább itt volnának a lovaink, hogy üldözni lehetne.
- De kit? - vetette föl egy nagybajuszú káplár. - Hiszen nem járt itt senki.
- Eh, ostobaság - torkolta le a hadnagy -, kísértetek nincsenek, itt kellett neki lennie. Valahogy az ablakhoz osont ügyesen a sötétben. De minthogy nincsenek itt a lovaink, hát hagyjuk ezúttal elillanni. Báró úr (folytatá aztán, Balassa előtt mélyen meghajolva), igen sajnálom, hogy így történt, de a feladatom ezúttal be van végezve.
- Köszönöm - szólt a báró kelletlenül -, de még nem adok kezet, mert én is önökkel tartok a nádasig, ott van az én lovam is.
- Igaz, igaz.
Szótlanul lépegetett velük, amint leereszkedtek a bájos Ilyinke völgybe, hol a Bágy eléri java erejét, és egy nagy malomkövet hajt. Az a kutya kő engedelmeskedik neki, mint egy pörgettyű.
A nádasnál ott álltak a zsandárok lovai összeverődve. A talaj itt már csicsog a csizma alatt. A báró nem akart beljebb menni.
- Hej, ki ösmeri meg kendtek közül az én lovamat, és ki hozza ide?
Egy zsandár intett a kezével, legott kivált a többiek közül és előre szaladt.
Kisvártatva maga is lovára ülve, vezetéken hozta a Balassáét. Vézna, alacsony zsandár volt, csak úgy lötyögött rajta a ruha, a rézsisak is bő volt neki, egészen beesett a képébe.
A báró átvette a lovát.
- No, köszönöm barátom - és egy ötforintost nyújtott föl neki, miközben maga is fél lábbal már a kengyelbe lépett.
De a vékony zsandár megrázta a fejét, nem fogadta el a bankót, és a többiekhez iramlott, kik már azóta szintén fölkászmálódtak a lovaikra. Hogy nem veszi el a pénzt, gondolta a báró, amint a nyeregben volt, ez mégiscsak furcsa szerzet, s önkénytelen utána tekintett.
A vézna zsandár is éppen hátrafordult, s egy fehér kendőt meglengetvén, valami édesen ismerős hang csendült meg a levegőben:
- Jó éjszakát, kis bárócska!… kis bárócska.
Balassa megrázkódott, vére megbizsergett, a fejéhez kapott. Oh jaj, mi volt ez? Istenem, a Mimi hangja! Vagy inkább hallucináció, beteges idegek játéka, réti virágok illatából szőtt képzelődés.
Újra visszafordult, de már csak egyetlen fekete gomolyag mozgott; együtt nyargalt mind a tíz zsandár az erdő felé.
***
Sehogy se volt tisztában az esettel. Van benne valami rejtélyes, megfoghatatlan. Mikor tette oda az iratokat Krúdy? S oh, az a hang! Mi volt az a hang! Tízszer is átgondolta, visszaidézte eleitől végig az átélt részleteket, de sehogy se lehetett belőlük megépíteni logikusan elfogadható tényeket. Szétrakta, meg újra kezdte az összeállítást, mint a gyerekek az építőkövekkel.
Így érkezett meg a novinkai akolhoz. Már jóformán virradt. Egymás után bújtak be a csillagok a nagy kék paplanjuk alá. Hűs hajnali szellő ingatta a nádast, ébredtek a fákon a madarak. Csak a lepkék aludtak, odatapadva kettesével, hármasával a fűszálakhoz, hagyták magukat ringatni.
Amint elment a juhászház mellett, eszébe jutott, hogy a juhász most a cserényben alszik, az asszony maga van odahaza. Ugyan miről álmodhatik az most?
Egy gondolatból kettő is születik: odavágtatott az ablakhoz, megzörgette.
- Hej, asszony, szép asszony, nyiss ajtót!
Úgy rémlett neki, hogy különös zagyva, üvöltő hangok hallatszanak belülről.
- Én vagyok itt! Én, Balassa! - kiáltá be harsányan.
De még arra se nyílott ki se az ajtó, se az ablak.
Ej, mit! Egyszerűen bevágta a lovagostor nyelével az ablakot:
- No, mért nem nyitod már azt az ajtót!
Öt-hat reszelős hang felelt egyszerre.
- Nem lehet, nem mozdulhatunk, meg vagyunk kötözve. Ha istent ösmer, jó ember, jöjjön be és oldozzon ki bennünket!
- És kik önök? - kérdé meglepetve.
- A zsandárok! - kiálták hárman is.
- A pokolba is! - szisszent föl - miféle zsandárok?
- Azok, akik Krúdyt jöttünk elfogni.
- Bolondság, bolondság! Hiszen azok körülbelül most már a brolini erdőben nyargalnak. Nem értem.
Pedig kezdte már érteni, s nagyot dobbant szíve fájdalmában. Ah, hát mégis a Mimi volt, a Mimi volt!…
Leugrott lováról, nem is kötötte sehova, egyenesen az ajtónak indult, be volt zárva, rázta, döngette, nem engedett, végre egy fejszét talált az udvaron, s addig vágta, míg végre kétfelé hasadt nagy recsegéssel.
No, most már bent volt és megtudhatott mindent.
Mint az egymás mellé rakott búzás zsákok, úgy fehérlettek a szoba közepén a pőrére vetkőzött és megkötözött legények.
- Ejha - szólt a báró nem minden gúny nélkül -, ki követte el önökön ezt a csúfságot?
- Hát a zsiványok, a Krúdyék, méltóságos báró úr - szólt az egyik legény, aki fölösmerte Balassát -, ránk törtek az este, letepertek, leszedték a ruháinkat, és a szemünk láttára öltöztek fel zsandároknak.
- Hm - mondá a báró -, még elég becsületes emberek, hogy rá nem gyújtották önökre a házat. Hát a juhászné hol van?
- Az is meg van kötözve valahol a kamrában.
- És a hadnagy?
Egy vékony, nyöszörgő hang szólalt meg a nyoszolya alól:
- Itt vagyok uram, engem ide gurítottak a gyáva nyomorultak.
Balassa felvágta a köteleiket, mire aztán kihúzhatták az ágy alól az igazi Sersinszky hadnagyot is, aki bemutatkozván Balassának, kifogyhatatlan volt panaszkodásban és dicsekedésben, hogy milyen fölséges plánuma volt, mely szerint az összes rablók hurokra kerültek volna, ha ez meg az nem jön közbe. De hát mármost hogy megy ő el innen ruha nélkül? Ah, milyen istentelen emberek! S hogy bánt vele ez az infámis Krúdy! Hanem iszen csak kerüljön még egyszer a szeme elé. A bőrét fogja lenyúzni, s kikészítteti a Krapeczkivel (tudja, egy kesztyűs Lembergben), és vadászkabátot vagy legalább mellényt varrat belőle. (Szomorúan nézett végig a külsején.) Ah, borzasztó, borzasztó! Lehúzni rólam a ruhát, a tiszti uniformist egy nemesemberről, akinek az ősei egykor királyok is voltak. Aber nur kurze Zeit, lieber Baron.
A MI ÖRÖKÖS BARÁTUNK
1899

Egy délvidéki városkánál leszálltunk a vonatról, hogy ott háljunk, s nappal folytassuk utunkat tovább. Én magam sem tudok a vasúton aludni, de leginkább útitársam, a professzor megviselt állapota ösztönzött rá. Gyenge tüdejű és vérköpős. A professzorok sokat beszélnek a katedrában, s igen furcsa, hogy a tudományuk, melyet szétvisznek a tanítványok, mégis megmarad nekik egészben, a tüdejük ellenben, melyet nem visznek szét a tanítványok, elfogy.
Egy kiszállás Magyarországon valóságos leégést jelent. Vasúti szolgák, hordár, bérkocsis, pincérek, kapus, szobalány, stb. Szegény Baross, híres zónáját behozva, vidáman mondá a klubban: »Most már könnyű lesz Magyarországon utazni.« Bolondság, bolondság! Hiszen megmaradtak a vendéglősök, a hordárok, fiákerek, és minden egyéb megmaradt, csak a menetjegy lett olcsóbb. Mintha valaki agyonütne a »Fehér Rókánál« egy poloskát a millió közül és azt mondaná: »Most már könnyű lesz aludni«.
Azért említem a »Fehér Rókát«, mert ott szálltunk meg éjjelre. Mindenekelőtt azonban bementünk vacsorálni az ebédlőbe. Késő volt, tizenegy óra felé. A vendégek már alkalmasint hazaszállingóztak, és csak egy sarokasztalnál volt kompánia. Hiszen ösmerik azt a bizonyos sarokasztalt. Mintha csak városkáról városkára velünk utazna, s valami ezeregyéjbeli dzsin minket megelőzve röpítené az ebédlőbe, hogy már ott találjuk. Ez az, mindig ez. Ugyanez van Kikindán vagy Becskereken, Désen, Szebenben vagy Berecken. Ott ül a patikárius, a helyi szerkesztő, egy városi tanácsnok, amelyik a legnagyobb korhely (néha kettő is ül ott). Hasonlóan ott szemlélhető a tanfelügyelőségi tollnok, a főispáni titkár, járásbírósági aljegyző, egy-két ügyvédsegéd, akik későbben éji zenét fognak adni a leányok ablakai alatt, és valami vidéki nemes, akinek a kocsija künn áll a vendéglő előtt.
Amennyiben változik valahol ez a kép, alig hajszálnyi lehet a különbség. Hogy például a patikárius nincs ott, hanem ott van a postamester, és hogy néhol vörös bort isznak, néhol fehéret, néhol a főispáni titkárnak van hosszú feje és a szerkesztőnek kerek feje, néhol megfordítva, de nagyjában egy ugyanazon kompánia ez.
Ami a »Fehér Róka« sarokasztalát illeti, azt nagyon rossz állapotban találtuk. Éppen a fogantatások percében. T. i. rendesen itt születnek e kis városka párbajai. Viszály és szörnyű föloszlás közeli végzete lebegett az összeöntözött, behamuzott fehér abrosz fölött. Egy vörös képű marcona úr fölkapta a székét és le akart vele sújtani egy szőke úrra. A sarokasztal alakjai fölugrottak és közbevetették magukat. Bábeli zűrzavar keletkezett. A pincérek megriadva futkostak összevissza. A kucséber benyitott az utcai üvegajtón, bedugta a fejét, aztán ijedten húzódott vissza a kosarával. Maga a pohos vendéglős, akit sietve behívtak pincérei, a baziliszkus kígyó éles nézésével fixírozta őket egy szögletből, de előremenni nem mert. Csak annyit tett meg a forradalom lecsöndesítésére, hogy kivette zsebéből aranycirádás házisapkáját és föltette a fejére, mint egykor L György angol király a koronát egy dühöngő gyülekezetben.
Hogy min kezdődött az összeveszés, alig lehet elmesélni. A vörös úr olyasvalamit mondott, hogy ő ette meg a nagy Hamilovicsot. Hogy mi az a Hamilovics, nem bírtam még akkor megérteni, de nem is figyeltem oda. Megette, hát megette.
Ebből aztán valami szóváltás támadt - éppen a Hamilovicsból -, ahelyett, hogy egészségére kívánták volna. Szóból szó lett, s egyszer csak emelkedettebb hangon kezdte a szőke úr a vörös úrnak a szemire hányni:
- Bizony kár neked hencegni a Hamiloviccsal. Mert azóta is abból élsz. Ebből a hullából táplálkozol. Ha más nem meri, megmondom neked az igazat. Nem etted meg Hamilovicsot, mert még most is őt eszed. Ebből lettél szolgabíró, ezért vette meg a kormány a házadat zsandárlaktanyának négyszeres áron. Ezért kaptad meg a kincstári bérletet negyedrész áron. Jó falat az a Hamilovics. Hanem mégiscsak elfogy egyszer.
Erre tört ki a vörös ember dühe, erre fogta fel a széket vérbeborult szemekkel, s ha közbe nem lépnek, ki tudja, milyen verekedés támad.
De az okosabbak valahogy megakadályozták a botrányt. Néhányan a szőke urat, néhányan ismét a vörös urat fogták karon, s kivezették őket szerencsésen az utcára, persze nagy lárma és nagy ellenállási törekvések diadalmas legyőzésével. A vörös ember például úgy fújt dühében, mikor mellettünk elhaladt, mint egy kehes ló.
A vendéglős láthatólag föllélegzett, mikor az utolsó is kiment az ajtón. Most már hadd veszekedjenek odakünn kedvükre, míg végképpen szétoszlanak. Megelégedetten vette le ismét a sapkáját, s begöngyölve, gyöngéden tette zsebre. Valószínű, hogy neki tulajdonította a törzsasztal szerencsés elvonulását. A sipka hatalom. A sipkától megszeppennek. Bizonyosan verekedés lett volna, ha be nem jön és föl nem teszi a sipkáját.
Odajött hozzánk és burnóttal kínált meg. Szép ezüst szelencéje volt, egy fehér rózsával a felső födelen.
- Ki volt az a vörös ember? - kérdem, egy csipetnyit véve a burnótból.
- Az, kérem, Szlebenits Mihály; egy megférhetetlen rabiátus ember, aki, ha egy vendéglőbe jön, minden társaságot szétrobbant. És amellett kegyetlen és vérszopó, néha ellenben megjuhászkodik, mint a bárány. Igen különös egyéniség, csodálatos egyéniség. Mintha két anya hordta volna a hasában. Egy anyabirka és egy nőstény tigris.
- Szlebenits Mihály! - tűnődtem emlékeim közt keresgélve. - Idevaló?
- Nem. Egy órányira lakik innen, egy majorságot bérel a kincstártól. Azelőtt neki is volt birtoka, de eltékozolta; egészen a züllés útján van.
Elbeszélte, hogy nemrég szolgabíró volt. De miket csinált, miket csinált! A községi bírákat messze földről magához rendelte tél idején, hogy ekkor és ekkor épp tizenkét órakor megjelenjenek a legterhesebb következmények súlya alatt, s mikor aztán nagy rémülettel jött egy-egy bíró néha tíz mérföldnyiről, Szlebenits a dorbézoló cimborái közt fogadta. »Miért tetszett hívatni?« - Szlebenits vigyorgott: »Azért hívattalak, barátocskám, hogy hozz a kályhából egy kis parazsat a csibukomra.«
Mindezt szaggatottan, lassan, nyugtalanul mesélte a vendéglős, mert félfüllel és féllélekkel ezalatt odakünn volt, ahol még egyre folyt a lárma és civakodás az ajtó előtt, de amint csöndesedett az, úgy lett ő maga hangosabb és elevenebb:
- Kínozta őket, a parasztokat… de legalább egy kis rendet is csinált. A tetejükbe ült. Ha jól meggondolja az ember, hát még jót is tett ez a Szlebenits Mihály. Mert ahogy mondani szokták, mihelyt egy araszt, huncut a paraszt - egy arasztnyira pedig megnő, he-he-he. Ó maga rabolt, szipolyozott, de másokat nem engedett. Hát egyszer mit gondolt?… Azaz, hogy nem jól adom elő. Hát egyszer csak egy messzeeső községben megjelenik egy rongyos ruhába öltözött vándorló legény, aki az elöljáróságtól községi bizonyítványt kér erről meg erről. Bíró uraimék szabadkoznak, mikor mutatja a kész írást, amit alá kellene írniok, hogy olvasni nem tudnak, magyar szót nem értenek, hát nem is írhatják alá a bizonyítványt, míg a jegyző nem látja. De a vándorló legény nem enged, hogy így, amúgy, nem szükséges a jegyzőnek mindenbe az orrát ütnie, s egy-egy öt forintos bankóval keni meg a kezeiket, a bíróét tízzel. No, persze aláírták a dolgát. Hát jól van, egyszer csak jön az idézés az új szolgabírótól bírónak, esküdteknek. Elmennek, beállítanak hozzá gyanútlanul, hát mikor csak eleibök jön a fényes termekben, nagy csibukszóval a múltkori vándorló legény, csakhogy most már nem rongyosan, és a hajdú is ott van mellette. Kihúzza az írást és fölolvassa nekik, átfordítván a nyelvükre. No, hát hallgassátok, hogy mit írtatok alá. »Mi alulírott Ilyjanka község elöljárósága hitelesen bizonyítjuk magunkról, hogy pár forintért képesek vagyunk akármilyen gazságot aláírni, s éppen ezért kérünk magunknak egyenkint tizenkét botot kiutalványoztatni.« Szlebenits Mihály tombolt a dühtől meg a gyönyörtől is, nyomban rájuk vágatta a kérelmezett botokat. Úgy vagy egy év múlva azonban kijutott az eset az újságokba, lett nagy vizsgálat, és a miniszter elcsapta Szlebenitset.
- Igen, igen, innen emlékszem a nevére.
- Sok mindenféle helytelen dolgáért nem bántották, de ez az egy helyes a nyakát szegte. Azért csak azt mondom én uraságtoknak, hogy akit az isten kártékony dologra teremtett, az ne fogjon bele a hasznosakba… No, hogy az ördög vigye el - fordult most hátra a vendéglős, az utcai ajtó megnyitását érezvén -, visszajön… 
Csakugyan Szlebenits jött, nehéz, idomtalan léptekkel, éppen úgy emelvén lábait, mint mikor az ember térdig érő hínárban jár. Két orvosságos üveget hozott a kezében, amellyeknek a feliratait olvasta útközben a lámpák fényénél.
A vendéglős meghunyászkodott mosollyal sietett eleibe, látszott, hogy fél tőle.
- Egy kis butellia magyarádit! - nyafogta dölyfös hányivetiséggel, és egyenesen a sarokasztalhoz tartott, melyet most kezdtek takarítani a pincérek. - Sipirc! - kiálta rájuk, durva taglejtéssel jelezve a kisöprést.
A bort meghozták neki, töltött, de nem ízlelte meg, mintha elfelejtené, hogy ott van, mereven bámult maga elé sötét tekintettel, kezeivel izgatottan gesztikulált a gondolataihoz, majd eldőlt a széken és szuszogott, nyögött, sóhajtozott.
Ezalatt akaratlanul is szemügyre vettem. Zömök, tagbaszakadt ember volt, felette ellenszenves arccal. Azt gondoltam magamban, hogy ab invisis föl lehetne akasztatni, mert a megtestesült gonoszság. Az arca a legközönségesebb szláv típus. Képzeljetek hozzá bozontos szakállt, kiálló pofacsontokat és két rettenetes, fekete szemöldököt, mely hol rézsunt áll a szemek fölött, hol félívben, hol egyenes vonalban, s ezek szerint változik pillanatról pillanatra az összevissza szabdalt, paprikavörös arc kifejezése. Alacsony, ráncos homloka butaságra mutat, de a kegyetlen villogású apró szürke szemekből bizonyos paraszt-ravaszság rí ki. Különben alig lehetett több negyven évesnél, s öltözéke megfelelt egy vidéki nemes ízlésének. Szürke vadászblúz szarvascsont-gombokkal, sárga cipő és szürke nadrág, mely fönt egy fehér mellény alatt veszett el, s alul sárgagombos harisnyákkal volt leszorítva a bokához.
Szemlátomást nyugodtabb lett. A bosszúság is olyan, mint a tűz, eleinte lobog, sustorog, pöröl, szikrázik, aztán leszáll a hamu alá. Megkóstolta a bort, meg letette nagy csattanással a poharat, hogy az alj levált a tetejétől. Másik poharat kért, és az éttermet kezdte nézegetni az unatkozó emberek szokása szerint, a plafont, a savanyúvíz- és a pezsgőplakátok kackiás kokottjait, a fehér rókát ábrázoló olaj-. festményt, aztán hirtelen elhatározással fölkelt, s fölszedvén poharait s üvegeit (t. i. az orvosságos üvegeket is), jött lefelé a vörös csíkos szélű szőnyegen, míg nagy meglepetésünkre megállott az asztalunknál.
- Szlebenits Mihály vagyok - mutatta be magát hajladozva.
Mi hasonlóan bemondottuk a neveinket.
- A nagy Hamilovics megölője - tette hozzá mosolyogva.
- Igen örülök, uram. (Hát mi az ördögöt tehettem volna egyebet? )
- Megengedik - folytatta -, hogy itt fogyasszam el egy pohár borocskámat?
- Oh, kérem.
Lerakta holmiját az asztalunkra és leült.
- Oly nehéz egyedül lenni - mondá végtelen szomorúan. - Olyan nehéz. Hova utaznak az urak? Úgy? Erdélybe. (Aztán felém fordul egy gentleman könnyed fesztelenségével.) Talán valami új munkához gyűjt benyomásokat? Gyűjti a mézet a mi számunkra (s kinyújtotta nagy vörös nyelvét, mintha nyomban nyalni akarna belőle). Igen, igen, ismerem az ön írói tollát, mert én nagy nevelést kaptam otthonról. A szegény mamikám nagyon szeretett, s következésképpen sokat pofoztatott a nevelőkkel. (Elröhögte magát az emlékeken.) Úgy no, jó volt az. Most olyan, mintha találtam volna, hogy az ön műveit ismerem. Például a Karthauzit.
- Azt Eötvös József írta… 
- Az mindegy - vágott közbe ingerülten; úgy látszik, nem tűrhette az ellenmondást. - Ha Eötvös írta, hát Eötvös írta. De ön is megírta volna, ha eszébe jutott volna. Ezt mondom én, Szlebenits Mihály. Mert mindenki azt teszi hazájáért, ami az eszébe jut. Én például Hamilovicsot öltem meg a hazámért, de nem ösmerték be, nem tudják méltányolni: A kormány nyomorult, uram.
Megrázta az ökleit dühösen, és arca megint fölvette durva, ijesztő kifejezését.
- Ki volt ez a Hamilovics? - kérdém, csak hogy éppen szóljak valamit.
- Mit? Ön nem tudja? A nagy nemzetiségi izgató. Véremből való vér. Megöltem őt párbajban (bizalmasan hunyorított balszemével), szoknya miatt. De csitt! A száraz tény az, hogy megszabadítottam tőle a magyarokat. Széthasítottam a fejét, s a kormány feje nem fáj többé. De azért senki sem mondja: »No, Szlebenits! Hát kívánj valamit azért, hogy megmentettél minket a sárkánytól«.
Ivott és újból megtöltötte poharát, éppen belement az egész butellia. Akkor aztán felemelkedett ünnepélyesen, fölemelte a poharát, mint a nagy banketteknél a szónokok, köhintett, megköszörülte a torkát, s elkezdte hatalmas bikahangon, mintha négyszázan ülnének a teremben: »Tisztelt uraim!«
Mi titkon összemosolyogtunk a professzorral. Ez bizony tószt lesz. A nemzeti giliszta. Hát már csak adjuk be előtte a derekunkat.
Abból indult ki, hogy adatnak az életben pillanatok a sorsüldözött halandóknak is, midőn a szerencse istenasszonya nekik is, akik egész életükben ökörnyomból isznak, odanyújt egy arany poharat. Ilyen pohár ez, amiből most ő iszik az én egészségemre. Az én egészségem, azt mondja, talán nem lesz jobb, de az ő emlékezete gazdagabb lesz egy kinccsel. Mire aztán egy kanyarodással ecsetelte azokat a találkozásokat, melyek a világtörténelemben előfordultak: Nagy Frigyes találkozása Voltaire-ral, Sándor cár találkozása I. Napóleonnal, Hamlet találkozása apja szellemével (ezek mind az étterem falain voltak), és végre az én találkozásom Szlebenits Mihállyal. Ez az utóbbi legnevezetesebb őelőtte. Becsületére mondja. Mármost tehát, miután így akadt egymásra két rokonlélek, kössük meg a barátságot, igyuk meg a poharat, mely örök időre egybekapcsoljon, mint két testvért, de nemcsak a sírig, hanem még azontúl is, mert rövid az élet, és hosszú a sír.
Koccintottunk, ittunk, mire ő megtörülte a bajuszát, a szakállát hajlítván fel, s ezzel dörzsölve le róla a nedvességet, a nyakamba esett és megcsókolt két felől.
- Szervusz, kedves cimborám! - kiáltá és még egyszer a markomba csapott.
S mikor minden így meg volt pecsételve, enyelgő hangon, mely sehogy sem illett hozzá, így szólt, merengő tekintetét rám tapasztva:
- Hozass mármost az örökös barátodnak egy palack francia pezsgőt!
Bármilyen furcsa volt, már csak mégis jó képet vágtam hozzá.
- Igen jól van, Szlebenits Mihály - feleltem tréfásan -, de ez az örökös barátság mintha nem egészen jól kezdődnék. Milyen pezsgőt parancsolsz?
- A dicső özvegyet, barátom. Az özvegyek özvegyét.
Hátra szóltam a pincérnek, hogy hozzon egy Veuve Cliquot-t.
Mohón felhajtott belőle két pohárral, miközben elkezdett panaszkodni, hogy a fia beteg, hogy a kis Misica oda van. Úgy beszélt róla, mintha mi már ismernők. Nagyon ellágyult, szürke szemeiben megcsillogtak a könnyek, ez mind oly végtelenül különös volt. A pezsgőbe is becsurgott vagy két csöpp. Aztán a mondatai is a közepükön kezdtek elszakadozni, mint a rossz cérnák… Csak azt lehetett kiérteni bizonyosra ebből a zavart előadásból, hogy a kis Misica nagyon beteg. Úgy süt, azt mondja, a képe, mint a tüzes vasaló. Hogy orvosságért jött be az este, és haza kellene sietnie az orvossággal.
- Hát nős vagy, Szlebenits Mihály?
A fejét rázta.
- Nem, nem. Az asszony nem az enyim. Az csak úgy van ott. Csak úgy. Hiszen tudjátok. Hanem a gyerek, a Misica, ő az enyim. Az embernek van egy szép tulipánja egy cserépben, de a cserepet elhagyítja az ember. A cserép semmi, a tulipán minden. A tulipán igazi Szlebenits. Orra, szeme, minden mozdulata. Az asszony? Eredjetek vele a pokolba! Igaz, hogy az anyja, és miatta halt meg a Hamilovics, Mert ez volt az a leány. A Hamilovicsnak is tetszett, nekem is tetszett. A leány kasszírnő volt Versecen. Egyből kettőt nem lehet kivonni - Maróthy szerint. Mondtam a Hamilovicsnak: »Ne nyúlj hozzá, Hamilovics!« Nem fogadott szót, hát meghalt. Bohóság, bohóság - a cserép már el volt törve. Értesz ugye? Mindegy, odavettem őt magamhoz. Azt a bizonyos verseci Katalint. S főz nekem. Hanem a gyerek, az későbbi valami. Ő az enyim. És enyim is lesz, ha csak az isten el nem veszi tőlem. De azt mondom az istennek is, amit a Hamilovicsnak mondtam az asszonyra nézve: »Isten, isten, ne nyúlj a gyerekhez!«
Mintha megriadna a saját vakmerő szavaitól, lehorgasztotta fejét, s alázatosan dünnyögte a szakállába: »De látod, minek is vonnéd el, hiszen olyan kicsike, olyan édes, és olyan szépen tud nevetni. És majd meglátod, milyen leszek én. Csak ezt ne tedd, csak még most az egyszer ne tedd.«
Hideg verejték gyöngyözött a homlokán, míg a nagy láthatatlan lénnyel beszélt, de milyen istentelenség, hogy nem fölfelé nézett, ahol az illető lakik, hanem a földre mélyeszté a tekintetét, mintha oda akarna befúródni, ahol az a »másik« van, katlanok sokaságában.
Aztán mintha szabadulni akarna a rossz gondolataitól, megrázta magát, felugrott, egyet nyújtózott, és megint poharat emelt, most már a Pestalozzi példájából fonván színes szálakat a tanárral való örökös barátság megkötésére. Ami meg is történt, hasonlóan két hangos csókkal.
- No, mármost te is hozass az örökös barátodnak egy pezsgőt!
A tanár szó nélkül engedelmeskedett (pedig nehezére eshetett, mert takarékos ember). Szlebonits megtöltötte a maga pezsgős poharát, s a jégkockák alól szopogatta az égi nedvet, egyet-egyet csettentve a nyelvével, miközben újra belebonyolódott a témájába:
- Haza kellene mennem. Ezzel az orvossággal. A Misicának van. És nem lehet hazamennem. Képzeljétek, hogy jártam! Amint bejövök most este kilenc után, megálltunk itt a »Fehér Róka« előtt. De minek is álltunk meg? Már nem is tudom. Talán az ördög súgta. De az is lehet, isten súgta, hogy próbát tegyen velem. Azt gondoltam, hamarabb lesz úgy, ha én bejövök vacsorálni, s azalatt az öreg kocsisom, Nikoláj, elszalad a receptekkel a patikába. De hiszen odaállhatott volna a kocsival, és visszajöhetett volna idejébe! Hanem ott látok a kapunál egy koldus lánykát, aki egy krajcárt kér tőlem az összetett kezeivel. Vetek neki egy hatost; és valahogy összezavarodik az eszem, és azt mondom Nikolájnak: Eredj, öreg, a receptekkel a patikába, te pedig, kis poronty, vigyázz addig a lovakra, a kocsira, hogy valamit el ne lopjanak. No, mármost kimegyek, hogy hazainduljunk, hát mi van? Nikoláj meghozta ugyan a szereket, de a kis lányka bent alszik a kocsiban, és nem merem felkölteni. Nikoláj mindenáron fel akarja zavarni, de nem engedem. »Ne avatkozz, Nikoláj, nem akarom, hát nem akarom, és vége… « De micsoda ez, hát senki sem tölt? No, hát töltök én. Csakhogy megint nem kotyog benne semmi. Hallod-e, cimborkám (hozzám fordult szelíden, szeretettel), hozass még egy pezsgőt az örökös barátodnak.
- Nem bánom, Szlebenits, de csak úgy, ha az utolsó lesz, mert már mi elmegyünk lefeküdni.
- Oh, hogyne. Persze, az utolsó. Becsületemre mondom. Ámbár nem merem felkölteni, de meglehet, hogy már azóta fölébredt.
Egy pincér behozta a harmadik üveget is, de nyitva és etikett nélkül, ami nagyon felbőszítette Szlebenitset.
- Mit? Ti már ott künn vettétek ki a dugóját? Hát miféle lebuj ez, he?! Ösmerlek, gyalázatos piócák! Persze, a dugón rajta van a cég jegye, hát nem meritek behozni, mert valami pancsot adtatok föl. Pancsot? Az én örökös barátaimnak? Szörnyűség!
Óriási tenyerével az asztalra vágott, hogy minden táncolt, csörömpölt rajta.
- Szaladsz ki rögtön azért a dugóért, mert úgy kétfelé hasítom a fejedet, hogy az agyvelőd szétfrecsegjen a világ négy tája felé.
S ezzel fölemelte hatalmas öklét, hogy kupán üsse, de a pincér se volt rest, rémülten futott a szomszéd vörös terítékes helyiségbe, ahol a söntés is volt.
Szlebenits utána iramodott.
- Majd földerítem én a csalást!
Hogy fölfedezett volna valamit, igen valószínűtlen, mert a korcsmárosok se estek a fejük lágyára, és mert nem hallottunk semmi vihart (pedig röstelkedve vártuk), sőt ellenkezőleg, egy idő múlva kibontakozott kívülről a pincérek trécseléséből a Szlebenits durva, érdes hangja, de teljesen nyugodt volt.
- Számítsa fel a dolgokat, Aladár! (Minden pincért Aladárnak szólított.)
- Mi volt, kérem alásan?
Ismét a Szlebenits hangja csikordult meg:
- Egy kisüveg magyarádi és a négy pezsgő.
- Csak három üveg volt - szólt közbe a fizetőpincér.
- Négyet mondtam - pattant föl Szlebenits. - Hogy mer maga belekottyanni… szamár?!
- Bocsánat, én becsületes ember vagyok, csak hármat számolhatok.
- Kuss! - rivallt rá Szlebenits, hogy a falak látszottak hasadozni. - Mindjárt szörnyet halsz, te kutya, ha még egy mukkot kiejtesz. Ha én négyet mondtam, az akkor négy. Mit tudod te azt a tökfejeddel, hogy egy Szlebenits mit miért mond? Mert azt akarom, nyomorult cincárok, hogy ha az én barátaim valaha erre jönnek és megszomjaznak, mindig legyen itt egy behűtött pezsgőjük.
A professzor meglökte a könyökömet:
- Hallottad?
- Különös ember, nehéz benne eligazodni.
De már akkor ő is jött lassan, peckesen, mint egy angol lord.
- No fiúk - mondá csöndesen -, igyuk meg a szentjános áldását, mert már későn van.
Hirtelen megittuk az utolsó üveget, és kikísértük az utcára, ahol a kocsija állt, egy féton két almásszürke lóval.
Szép nyári éj volt, szőke éj - de talán nem is éj; fekete testvéreihez nem hasonló. Talán csak a föld álmodik az Éjről, és ez az álom lebeg, mint kékes, átlátszó fátyol fölötte, hogy kiédesgesse a csillagokat. És azok a bohók ki is jöttek mind, mind. Arra a rövid időre! Mert tudjátok, az álom hamar elszáll. De minden meghódolt e látszatnak. Az erdei fák illata bejött a városba, a denevérek csapongva rajzolták óriás cirádáikat a levegőben, a leander-bokrokon, melyek a »Fehér Róka« előtt a járdán voltak vödrökben elhelyezve, buja pillangók háltak a virágok közt. Szelíd, idegzsongató csönd honolt köröskörül. Az egész mindenségben nem hallatszott más, csak az a sziszegő nesz, amit a szürkék előidéztek a farkaik csapkodásával és valami jóízű szuszogás a kocsiban.
- Még mindig alszik - motyogta Szlebenits rekedten, gyámoltalanul. - Mit tegyünk?
Valóban, egy négy- vagy ötéves vézna leánygyermek aludt mélyen a kocsin, egy szürke angol pléden, melynek két szélét összefogta. Rongyos volt, piszkos volt és olyan sovány, hogy oldalbordáit a homályban is meg lehetett számítani. Vajon miről álmodhatik a kis nyomorult? Hanyatt feküdt, meztelen lábacskáit szétcsapta, ajkai körül amorettek játszadoztak… 
Nikoláj, az aggastyán rác kocsis, a lovak körül totyogott. A tarisznyákat szedte le a lovak fejéről és a hámokon igazgatott. Szlebenits ellenben a kocsi hátának dűlt, tanácstalanul vakarta a fejét és sóhajtozott:
- No, hát tessék ezt megfaggyúzni!
Mindez nevetséges volt, egész a pukkadásig. Még a pezsgő gőze mellett is, mely pedig nagyítja a kis dolgokat ás kicsinyíti a nagyokat, oly hallatlanul nevetséges volt. Ez a vén mamlasz, ez a rossz zsírokkal megkent ember megakad egy szalmaszálnál. Hát mi lehet ez? Az előbb még azt hittem, hogy csak bohókás ürügyet hoz fel a további lumpolásra, de látva megszeppenését, háborgását, kissé gondolkozóba estem. Hátha csakugyan csodálatos gyöngéd lélek! Hiszen vannak olyan emberek, akik durva kéreg alatt finom érzelmeket rejtenek.
- Ugyan, ne légy gyerek! - mondám kacagva. - Micsoda bolondságot gondolsz ki, Szlebenits Mihály? Csak te eredj haza isten hírével, tedd ki a gyereket a kocsiból, hiszen neked sietned kell az orvossággal a saját gyerekedhez.
Egy elhárító mozdulatot tett a kezével.
- Nem lehet, nem lehet - éppen a miatt a gyerek miatt nem lehet… Misica miatt… Csakhogy te azt nem érted. De nem lehet. Valami mást kell kigondolni, valami mást. Hallod-e, Nikoláj, öreg cselédkém, van egy eszmém, ha talán kiemelnők a gyereket a kendővel együtt, csöndesen, óvatosan, úgy, hogy alva maradna, aztán ide lehetne tenni a leanderek mellé a fonott padra, és a kendőt is itt hagynánk neki, hogy ne fázzék.
Szelíden, lágyan beszélt, éreztem, hogy a hangjával a rokonszenvnek egy-egy sugarát veri be a szívembe. De milyen hamar és milyen megfoghatatlan okból zökkent ő ki abból! Egy fekete macska lépegetett keresztül az úton, valami kalandról jött, nesztelenül, elnyúlt testtel; egy ideig elnyelte az átellenes templomtorony árnyéka, mely az út közepén terült el, úgyhogy a macska csak a Szlebenits lábainál bukkant ki az óriás barna sávból, s vöröses világító szemével ránézett Szlebenitsre.
- Sicc, te utálat! - ordítá idegesen, a macska tekintetétől megreszketve. - Mit nézesz engem, huh! -… és a botját utána hagyította, hogy az kísértetiesen csörömpölt a kövezeten.
Az öreg Nikoláj odatipegett a hátulsó üléshez; olyan volt a ráncos arcával, mint az őskori patriarkák. Csakhogy az őskori patriarkáknak nem volt olyan kis cseréppipájuk, mint amilyenből Nikoláj szítt; a rézkupak lyikain izzó tűzszemecskék futkároztak a homályban, amint ide-oda himbálta fejét, nézegetvén a környülállásokat a kendővel meg a lánykával.
- Hallom, édes uram, amit mondasz. (Csak te-nek szólította a gazdát, mint abban a régi bibliai korban.) Hiszen meg lehetne csinálni, de nem lesz az jó. A kendő tíz forint volt, a tavasszal vettük, kár volna a kendőért. Hanem ha valami jót akarsz, adjál a leánykának egy forintot; azon ételt vehet magának, és még alvásra is jut neki, meleg ágyban.
Szlebenits megint gyöngéd lett, s míg a botját kereste a sötétben, megeredt a nyelve a szláv fantázia babonás erejével.
- Ostoba vagy, öreg cselédem! De milyen ostoba vagy. Minek is ettél te annyi kenyeret nyolcvan esztendeig! Úgy kell annak lenni, ahogy én mondom, Nikoláj. Mert tudd meg, amit én elgondoltam, mikor az a leányka elaludt. Mintha valaki pisztolyból lőtte volna bele az agyamba azt a gondolatot, hogy az a leányka most a mennyországban van, angyalok seregében játszadozik velök, és hogy azt nem szabad onnan kizargatni a felköltéssel, nehogy azok aztán megharagudjanak és fölhíjanak egy másik gyereket… tudod te, kit gondolok, tudod te, mit gondolok… Hiszen babonaság, bolondság, de ne nevess, Nikoláj. Tudod, az isten is jóért jóval fizet… És a leányka, ha ott fönn van, jobb ha ott fönn van, mert mégiscsak mondhat egy és mást, ha kellene, így vagy úgy megsegíthet. El lehet azt gondolni. Talán benne is van a pihegésében: »ugyan ne bántsátok azt a kis fiúcskát, azét a jó emberét, aki engem nem engedett felkölteni… « Oh, Nikoláj, ha felkölteném, félek, hogy a Misica meghalna… Nagyon elérzékenyült, majdnem fuldokolt, az utolsó szavak valóságos hörgésbe vesztek bele, aztán prüsszentett is közbe és csuklott. Minden elővette, persze az a sok pezsgő is. Nikoláj ezalatt értelmetlenül mormogott valamit, mintha a lovakkal beszélgetne.
Ideje volt, hogy elbúcsúzzunk. Szlebenits megtalálta botját, és lanyhán, gépiesen nyújtott kezet; egy szóval se marasztalta az örökös barátait.
Mire fölértünk az emeletre, és kitekintettem az ablakon, már akkorra ketten a Nikolájjal vitték a kis lánykát az angol plédben. Könnyű lehetett, mint a pöhöly, úgy is vitték, mint valami finom virágbokrétát, hogy valahogy össze ne törjön, lassan, óvatosan, jóformán hozzá se nyúlva. Mielőtt letették volna a padra a leanderek közé, Szlebenits vánkost csinált neki a friss, illatos szénából, amit a lovak meghagytak, és vidáman, megelégedetten dörzsölte a kezeit, hogy föl nem ébredt, hogy minden olyan jól sikerült.
- No, mármost itt van négy ezüst forintos, Nikoláj, köss be a kendőnek mind a négy csücskébe egyet-egyet, s aztán indulhatunk.
Maga felült előre a kocsiba, még meleg volt a gyermek helye, mint egy fészek, de még el sem helyezkedett rajta, midőn lódobogás hangzott fel a Kapisztrán utca felől; összerezzent, kezét ijedten emelte a füléhez, hogy jobban hallja.
- Figyelj csak, Nikoláj! Ez a Zorka! Csak az ő lábai kopognak erre a nótára. Ugye a Zorka?
- Úgy van, a Zorka ez - felelte Nikoláj komolyan. Szlebenits leugrott a kocsiról, eleibe akart futni, de már a ló is előtűnt a kanyarodónál. Ni, hogy csillog a patkója, hogy szikráznak a kövek. Már a kevély feje is felismerhető. Csak a Zorka viszi úgy a nyakát, csak ő szedi úgy a lábait. Hollá! Erre, erre!
Odaér a lovas, hát csakugyan Zorka, a Szlebenits hátaslova. És csak nem is nyihog, mikor a gazdáját meglátja. Csupa hab a szája, a zablája, csupa hab az egész, és Iván ül rajta, a béreslegény.
Szlebenits megfogódzott a kocsi sárhányójába, és csak nézte-nézte ezt a baljóslatú látományt, egy szót sem bírt kiejteni.
Nikoláj kérdé tompán:
- Hát mit hoztál?
- Semmi jót, öregapám, semmi jót. Katalin asszony üzeni az úrnak, hogy a kis Misicát isten magához vette esti harangszókor, és hogy hozzon az úr csipkés szemfedőt a zsidótul, kis koporsót az asztalostul.
Az atya fejéhez kapott, és mint a megsebzett vadállat, fölordított, széthasítva az éj halotti csöndjét messze darabon. Egy percig tántorgott, mint a taglóval homlokba ütött bika, s melle hörgött a lázas lélegzetvételétől, aztán hevesen, fúriában megindult a templom felé, kirántván zsebéből a bagaria bőr tokot, melyben a revolvere volt.
Nikoláj észrevette, intett Ivánnak is; hajrá utána! Rávetették magukat, hogy kicsavarják kezéből a fegyvert. Reszkető keze különben se bírta kikapcsolni a bőrtokot.
- Jaj, mit akarsz? Erősítsd meg a szívedet, szegény uram. Az élet máskorra is kell.
Szlebenits igyekezett magát kiragadni a kezeikből, rúgott és hadonászott
- Nem, nem - rikácsolta rémletes tekintettel -, eresszetek! Nem ölöm meg magamat. Csak ővele van bajom, ővele - és a kidülledt, üveges szemeivel a templom felé integetett -, a fiát akarom lelőni. A fiamért az ő fiát!
A templom előtt állt a Mária szobra, csillagokkal a feje körül. A karjain ült a szent kisded. A szobor párkányzatán köröskörül pedig élő galambok ültek. Strázsálták.
Csak egyre huzakodtak még, görcsösen szorította a revolvert; - »nem adom, nem adom, engedetlen hitvány szolgák«, míg egyszer csak lehullt a kezéből a földre, s ő maga is összeesett. Nem volt jártányi ereje.
Nikoláj egy kőhöz vonszolta.
- Ülj ide, így ni, és sírd ki magad, édes uram, megkönnyebbül a szíved, hidd meg. Aztán mindjárt megvirrad, magadhoz jössz, és valahol felköltünk egy asztalost. Csak sírj előbb egy-két csöppet.
- Nem akarok sírni - sziszegte az vadul, dühösen. - Mit érek én a magam sírásával? Azt szeretném, ha az egész világ jajgatna. Hallod-e, Nikoláj, vedd vissza a plédemet attól a porontytól, és rugdald össze a nyomorultat. De jól rúgd meg, Nikoláj, jól rúgd meg, hogy fájjon neki. Nem akarok semmit az istennel! Mit adhatna ő nekem, és mit vehetne még el tőlem? Nem kell a barátsága. Nem érdemes. Nem, nem. Ostoba voltam, hogy belekezdtem… 
Nikoláj fölvette a földről a Szlebenits kalapját, mely a huzavonában esett le, s míg a port leverte róla, pirongatta nagy gyöngédséggel:
- Ej, ej, hogy beszélhetsz így? Hiszen elhozom a kendőt, de mégse beszélj így az istenről. Te vagy a hibás, Szlebenits Mihály, kedves gazdám. Mert látod, az isten nem kereskedő, akivel máról holnapra alkut köthetsz. Hogy azt mondod, mintha bemennél a boltjába, én ezt adom, te azt adod. Az isten jó, ezt már a boldogult atyád, az én édes uram, Szlebenits Pál is mondta, de nem könnyen hagyja magát bolonddá tenni, és már fiatal korodtól kezdve kellett volna kedvében járnod, és nem most másfél óra óta… akkor talán ő is… 
---------------------------------------------------------------------------------------------------------
E pillanatban megszólalt hátam mögül a professzor, aki már vetkeződött.
- Csukd be, kérlek, az ablakot, mert meghűlök.
Becsuktam, és ezzel örökre elvesztettem szemem elől Szlebenits Mihályt, a mi örökös barátunkat.
EGY ÉJ AZ ARANY BOGÁRBAN
1899

Tótpelsőc igénytelen városka Zólyom megyében, alig van annyi lakosa, mint egy kisebb alföldi falunak. S ami van se városias. A pap, néhány mesterember, a boltos, a nótárius és a bíró járnak kaputban. A többi egyszerű parasztság, mely nagyobbrészt angolul beszél. Mert megfordult a világ. Azelőtt latinul beszéltek a kaputosok egymás közt, hogy a parasztok ne értsék őket, most a parasztok beszélnek angolul egymás közt, hogy az urak ne értsék.
Félszázaddal ezelőtt történt itt az elbeszélendő epizód az »Arany Bogárhoz« címzett vendéglőben, mely most is a régi karban áll, csakhogy most sárgára van meszelve és »New-York városához« neveztetik. Akkor jó bort mértek benne, most gyalázatos pancsot, ami azonban a bogarakat illeti, bogarak inkább most vannak ott nagyobb számmal, mint azelőtt - az igaz, hogy nem aranyból való bogarak. Özvegy Huszák Sámuelné, a vendéglősné, nagy rendet és tisztaságot tartott; a három vendégszoba, mely az emeleten van, olyan volt mindig, mint a kristály, csak lent az ebédlőben panaszkodtak a vendégek a sok légy miatt, s Huszákné asszonyomnak innen maradt fenn egy mondása, amiből nyilvánvalóan kitetszik a szellem elsősége a többi múlandó dolgok fölött; mert Huszák Anna már harminc éve ott fekszik a völgyben, a temetőben; a kicsi, piros szobaleány, a Zsuzska, aki akkor itt sürgött-forgott kackiásan a kurta rokolyában, hasonlóképpen hamu már valahol; a poharak, tányérok, amelyekből akkor ittak-ettek, rég összetörtek bizonnyal, de a Huszákné mondása még mindig él, s minden nyáron felidéztetik a legyek szaporasága idején.
- Hja, a legyek, a legyek! Legjobban megmondá azt a boldogult Huszákné, mikor a vendégei zaklatták, hogy mi lesz már ezekkel a legyekkel, melyek minduntalan belepotyognak az ételekbe, italokba? Hát mi lenne - pattant fel -, ősz elején erre vándorolnak majd a fecskék nagy seregekben, s egy délután föleszik őket.
Csúfságból aztán a »fecskék vendéglőjének« nevezték el a Huszákné fogadóját, s még ma is így mondják Pelsőcön, dacára új, büszke címének.
A fecskék vendéglője voltaképpen nagyon hanyatlott újabban, virágkorát özvegy Huszákné idejében élte és azelőtt. Most igazán csak a fecskék utaznak arra keresztül, de a régi jó időkben lengyel urak jártak át sűrűn vadászatokra a magyar urakhoz, s itt háltak meg, néha kártyáztak is nagy pénzbe, valamint a szülők is erre vitték leányaikat Besztercebányára s fiaikat Selmecbányára, az iskolákba. Bor- és marhakereskedők váltig úton voltak, s gavallérmódra viselték magukat.
Azon a csikorgó éjszakán is, melyről történetünk szól, két lengyel úr szállt ott, akik valami örökségi ügyben utaztak, de a nagy hideg miatt nem merték az útjokat tovább folytatni. Meg kell adni, hogy mérges, kemény tél volt e tájon - ezt Görgey bizonyíthatná legjobban, aki ott közel feküdt a bányavárosokban. Mert ugyanis az 1849. év elején vagyunk, és még nem is sejtjük, hogy miképp leszünk a végén.
Hja, bizony keresett emberré vált az idén úgy a kályhásmester, Plesán József, valamint Kripuska, a szűcs.
De a szóban forgó nap (ha jól tudom emlékezetből, január 7.) még e borzasztó télbe se illett bele. Moszkvába való mulatság ez - hogy fújná oda az ördög! Kivált este felé még talán a farkasok foga is vacogott az erdőkben. A verebek, sármányok holtan potyogtak alá, amelyek nem voltak okosak a kazlakba és a házfedelek zsupjába bújni.
Az utca néptelen volt, csak egy-egy eb csatangolt odakünn, s szájából mint füstoszlop dőlt ki a meleg pára. Mindenki behúzódott a hajlékába, úgy, hogy az utazó egy kihalt városnak gondolta volna Tótpelsőcöt, ha nem füstölgött volna minden kémény, jelezve, hogy bent, a hóval borított fedelek alatt, vidám tüzek pattognak, s vacsora sül-fől és sistereg a bográcsokban, tepsikben.
Maga az »Arany Bogár« is csendesebb a szokottnál; az ivóban, ahol a parasztok iddogálnak estenkint, teljes sötétség van. A kriminális hideg otthon tartja az embereket, pedig ha valaha, ebben az esztendőben érdemes kocsmába járni, mert ott szedi fel az ember a harci híreket. Egymást keresztező utasok hozzák. Akik jobbról jönnek, a német táborról tudnak híreket, akik balról jönnek, azok a magyarokról mesélnek egyet-mást. De az ivóban még sincs senki. Csak az extraszoba ablakai vannak kivilágítva, s az itt szorult utazó vendégek ülnek körül két asztalt: egy losonci família, férj, feleség és egy kisasszony, lakodalomra mennek Zólyomba, de éjszakára itt maradnak és a középső háromágyas szobát foglalják el az emeleten, a másik asztalnál két lengyel úr ül, akik szintén csak reggel utaznak el Lest felé.
Mindezt látni lehetne kívülről is, ha az ablaküvegek nem volnának erősen bevonva jégvirágokkal, de így már csak legjobb lesz beljebb kerülni. Pompás világ ez itt egészen, derült, barátságos, nyájas arcok, nyájas gyertyafény (de a legnyájasabb a nagy zöld cserépkályha), fölséges rostélyosillat szállong a levegőben, s ingerlő szoknyasuhogás támaszt hűs áramot, amint a szép, gömbölyű Zsuzsi leány sürög-forog, futkosva szerteszét az italokkal és ételekkel. Maga Huszákné asszonyom is ott látható, de ő legfeljebb igazít valamit a terítéken, vagy elkoppantja a gyertyák hamvát, vagy a mindenütt lábatlankodó kutyát rúgja meg: »Csiba te, Garam«. Tisztes kinézésű, katonás tartású, szikár asszony, parancsoló tekintettel, mint egy ezredes. Amellett valóságos művészettel tudja megbabonázni a vendégeit, hogy azok mindjárt otthon higgyék magukat. Hol ahhoz kerül, hol ehhez kerül, leül melléje, s bizalmas beszélgetésbe ered vele, legyen az bármily magasrangú uraság vagy úrhölgy. Úton, picinyke városban, ahol egyetlen vendéglő van, senki sem elég előkelő arra, hogy a vendéglősné iránt gőgös lehessen.
Ma is felváltva járta a két asztalt, magával vive a guzsalyát is. Leült a losonci famíliánál, hol a holnapi lakodalom felől kérdezősködött, s egy pár kedveskedő szót mondott a csinos, fitos orrú szőke leányzónak, aki nyoszolyóleány lesz a holnapi menyegzőnél. Majd a lengyelekhez telepedett át. Közben kiszaladt a konyhába, ahol hamarosan felpofozta a szolgálókat. A lengyeleket is ismerte, s tudta, mi járatban vannak. A fiatalabbik valami gróf Kozsibrovszky, az idősebbik nyilván a fiskálisa. Örökséget mennek felvenni Nógrádba. No, istenugyse, ráfér a szegény Kozsibrovszkyra. Csak aztán meg is kapja. Mert meghalni most könnyű, de írni nehéz. Márpedig, míg egy örökséget kikap az ember, ahhoz sok aláírás, tömérdek végzés és sok irkafirka kell.
Mindamellett gratulált a grófnak, aki kedélyes, vidám fickó volt, előkelő tartású, mint egy angol peer, de amellett elbájoló fesztelenséggel tudott fecsegni, mint egy párizsi gamin.
- Ostobaság, nyanyuska. Jedna mucha psovi! Egy légy egy kutyának. Azaz, hogy én bennem hat kutya lakik.
- No, ezer hold szép terület - ellenveté Huszákné.
- Mit ér az, nyanyuska, egy úr kezében? - mondá a nagyzoló Kozsibrovszky az orrát fintorgatva. - Nem érdemes érte eljönni, ilyen téli időben. De mit csináljak? Hiszen halálosan unom magam. Hát útra keltem, nem az örökség miatt - bagatell -, hanem hogy talán lőhetek azon a skvarkán valamit. Mert annyira unom magam… 
- Meg kellene házasodnia, gróf úr!
- Ah, isten ments! Hiszen az asszonyok oly unalmasak (és ásított a nemes gróf, hogy az állkapcái szinte a füléig húzódtak).
- Talán a gyomra rossz?
- Nem, nem, nyanyuska - felelte a gróf fájdalmas, nyöszörgő hangon -, egész életemben ilyen voltam. Semmi se érdekelt. Alles ist so langweilig. Már a dajkám teje is végtelenül untatott, valami mást szerettem volna tőle kérni helyette; de nem tudtam még beszélni. Ah, szaperlott! Kicsoda az a csinos izé?
- Az egy losonci gazdag sertéskereskedőnek a lánya - susogta Huszákné.
- Pfuj - borzongott meg Kozsibrovszky. - Nagyon haragszom a sertéskereskedőkre, illetőleg a sertésekre. Egyébiránt mindegy a kettő… Ah, milyen esetem volt, nyanyuska, milyen csalódásom, azt meg kell hallgatnia. Úgy körülbelül három éve nagyon előfogott a spleen. Tudja, egy betegség, ami az angol lordokról ragad ránk mágnásokra. Was soll ich machen? Egy ideám támad, hogy átmegyek látogatóba a nagybátyámhoz, kinek szintén én vagyok az örököse. (A barátjához fordult.) Weisst du, zum Kobelinski in Amerika. Csinos területe van ott az onklinak (megint a barátja felé fordult). Von Hudson bis Mississippi. Az onkli azonban kedvetlen és unalmas volt, mert huszonötezer lova döglött meg azon a nyáron. Csupa fajlovak. A legjobb szülőktől, bruder. Aber noch vierzigtausend geblieben. Nem bírtam két napnál tovább nála lenni. Mondtam neki: »lass mich weg! Du bist sehr langweilig, mon cher oncle!« Fenyegetett, hogy kitagad, ha nem maradok. Hát jó, tagadj ki, de én egy óráig se tudok tovább élni egy világrészben, ahol nincs arisztokrácia. Unmöglich. Visszajöttem hát Csikágón keresztül, ahol egy pár angol barátommal találkoztam - egyébiránt egytől-egyig unalmas fickók. Hát amint ott őgyelgek velők az utcán, hova visz minket az ördög? Egy cirkuszba. Aber langweilig! Lovak, clownok, lovarnők, alle sind langweilig. Már éppen menni akarunk, amikor elővezetnek egy disznót, s az hegedülni kezd, so wie ein Csermák. Diable! Das ist sehr interessant! Hallgatom, tapsolok, s odakiáltok neki: »Jesztye Polska nye zginula«, de nem akarta eljátszani. Mindamellett grossartig az egész, s eksztázisban rohanok, hogy felkeressem a cirkuszigazgatót. Egy kopasz apró emberkéhez vezetnek. Ön a direktor? »Igen én vagyok, Smith direktor.« »Mi annak a sertésnek az ára?« »Tízezer forint uram«. Kinyitom a tárcámat, kifizetem neki a tíz ezrest, és elrendelem, hogy küldje el a sertésemet a Hotel Washingtonba, ahol szállva vagyok. »És mi szándéka van vele?« kérdi a direktor. Hát az ördögbe, mi egyéb, mint hogy megeszem, és megvendégelem belőle a barátaimat. Mert egyikünk se evett még eddig művészhúst… No, hát el is küldte ezek után, le is ölettem, és a szakács elkészítette másnap a dinéhez. Tudja, Schweins-Caré mit Kraut. No, mit szól ehhez, nyanyuska?
- Hát én csak azt mondom - kiáltott fel fejcsóválva Huszákné, ki mint minden asszony, csodálatosan tudott hívő képeket vágni -, hogy isten ellen való vétek azt a tömérdek pénzt elszórni. Hogy van hozzá lelke?
Kozsibrovszky pedig édesdeden mosolygott, szerette, ha megbotránkoznak a pazarlásain (melyek, fájdalom, úgyis csak képzeletbeliek valának), élvezte tehát a Huszákné kifakadását, s amint az fel akart kelni, hogy távozzék, visszaerőltette a székébe.
- Várjon még, nyanyuska, várjon még. Hisz nem végeztem be. Mert hiába beszél nekem, azt a kis pénzt megérte a mulatság. Azaz, megérte volna. De tudja, mi történt velem most az ősszel? Krakkóban vagyok, cirkuszt látok hirdetve a plakátokon, megnézem este, s íme, itt is kijön egy muzsikáló sertés. Hívatom a direktort, egy fiatal embert, a páholyomba. »Hol vette ön ezt a sertést?« Elbeszéli, hogy Csikágóban vásárolta az öreg Smith direktortól. »No hát, az isten verje meg azt a pernahajdert!« kiáltok fel dühre lobbanva. Kíváncsian néz rám: hogy miért haragszom. Hát azért haragszom, mert már én ezt az ön sertését egyszer megettem. Hogyhogy? Elbeszéltem neki az egész izét, mire nevetett és így szólt: »Mr Smith okos ember, egy közönséges, laikus sertést vásárolt hirtelen, s azt küldé önnek«. Ah, nyanyuska, milyen az élet, mennyi keserű csalódáson megy az ember keresztüli
Ásított, s a krakkói asszonyokról kezdett »povedálni«, de már azt Huszákné nem várta be, kisietett rendet csinálni odakünn. Megtömték-e a ludakat, kaptak-e a sertések enni, megfejték-e a teheneket a szolgálók, és mennyit adtak? Reggelre kenyérsütés lesz, rendben van-e a tészta? Van-e idehaza élesztő? Jó lesz egy üveg kékítőt is hozatni. Hadd menjen a kis Ancsa, de jól kösse be a füleit nagy kendővel, és a botost húzza fel a lábaira, mert elviszi az ördög útközben. Te pedig, fiam Matykó, ne legyeskedj itt a tűzhelynél a fehér néppel, hanem eredj becsukni a kaput éjszakára.
- Hátha még vendéget kapunk, nemzetes asszonyka.
- Nem jár most jó keresztény az országúton.
- Hát a szegény katonák! - sóhajtott az Erzsa szolgáló.
- Erzsa, Erzsa, mindég katonákon jár az eszed!
Erzsa elpirult erre, Matykó pedig fülére húzta a báránybőr-sapkát, s engedelmesen kisántikált a mankóján. Kisvártatva nagy csikorgással zárult be az »Arany Bogár« szögekkel kivert kapuja. Matykó visszajött kukoricát morzsolni, s közbe vidáman hancúrozott a lányokkal, kik, míg ő a székbe vert késpenge életlen végén gépiesen húzogatta végig a kukoricacsöveket, mind foglalatoskodtak valamivel: a Borcsa elmosogatta az edényeket, az Erzsa köpült, míg a szakácsné, özvegy Klacskáné, mákot tört.
Nemsokára aztán hallani lehetett lábcsoszogásokat a lépcsőkön; tip-top, az urak mennek fel a szobáikba lefeküdni. A nemzetes asszonyka még egyszer bekukkant, kiosztván szigorú hangon a feladatokat a hajnali órákra, aztán visszavonult szobájába és hallgatván ágyában a máktörő buzogány tompa döngetéseit, ennél a zenénél elszenderedett.
Erre tört ki aztán az igazi szabadság. Az idegen kocsisok odasomfordálnak a cselédszoba ablakai alá, s az ablakon által folynak az incselkedések, selymaságok és purparlék.
- Eresszetek be melegedni lányok!
- A farkasok is így kéredzkednek a bárányokhoz. - Istállóban a kendtek helye.
- Csak valamit szeretnék kérdezni, húgom.
- Hallom, ha bekiáltja kend.
- De az csak súgni való.
- Inkább kinyitom az ablakot, s odateszem a fülemet a szájához. De nehogy valami bolondot mondjon kend!
Becses ilyenkor, háború idején, a férfiember, a hangját is jól esik hallani. Még a Matykó is figyelemreméltó perszóna most, mert a vackor se rossz, ha nincs szerecsika-alma; éli világát a sánta lába dacára. Hanem ha épkézláb ember van, ha csak kívül az ablaknál is, mindjárt rohamosan hanyatlik az értéke. Észreveszi az ilyet Matykó, de különben is feljebb húzza a szíve, s felsántikál az emeletre, lehozni meg tisztítás végett a vendégek cipőit és csizmáit. Útközben egy kis kárpótlást szerez. A Zsuzsi szobaleány kis fülkéjében még ég a gyertya. Lehajlik leselkedni a kulcslyukon, szeme kidülled, széles szája széthúzódik, szeretné benyelni az egész látványt. Zsuzska moja, dusa moja! Hogy veszi ki hajából a tűket, s hogy esnek le vállára hollószárnyak. Aztán kikapcsolja a mellénykéjét, egy kapocs, másik kapocs, harmadik kapocs, s aztán megoldja sorba a szoknyákat, s hull le az egyik, hull le a másik… Oh, az irigy kutya! Elfújja a gyertyát, éppen mikor a legérdekesebb lett volna.
Ezalatt minden elcsendesedett köröskörül, csak a kutyák ugattak, és a szél rázogatta a fagallyakat. Matykó eloltotta az egyetlen lámpát, mely a lépeső alján világított. S ehol ni. No, hogy az isten verje meg! Megszólal élesen a csengettyű a kapu alatt.
- Hej hop! Ki van odakünn?
- Utas. Nyissák ki!
Matykó ledobta a cipőket, csizmákat és kinyitotta a kaput.
Közönséges parasztszekeret látott: a kocsis, egy halinás tót, körültáncolta bocskorában a lovakat, hogy meg ne fagyjon; nagy haja, szemöldöke csupa zúzmara volt. A kocsi hátuljában, közönséges szalmaülésen, egy kendőbe, viklerekbe burkolt alak ült.
- Nem látok semmit - mondá a tót paraszt -, nem tudok behajtani. Nincs valami lámpátok, te sánta kutya? Az ördög ismeri a lyukatokat.
- De iszen jól lát kend - felelte Matykó -, ha az én sántaságomat is észreveszi. Csak szólongassa meg a lovakat.
S ezzel maga Matykó fogván meg a nyerges ló kantárát, beirányítá a szekeret a boltozatos kapu alatt.
- Szobát az asszonyságnak! Van-e szoba?
- Még éppen egy szoba van.
- Tehát egy, kettő, három. Ezer öreganyád!
Matykó az előbb kioltott lámpát igyekezett meggyújtani, mialatt lekászmolódék az asszonyság a kocsiról és egy ezüst tallért csúsztatott a markába. Mintha lelket öntöttek volna bele, egyszeribe fürge lett, megrántotta a szobaleányhoz vezető csengettyűt, aztán berohant az ivóba, ahol a Nr. 2. kulcsa függött a szögön.
- A szobalány már lefeküdt, kérem alásan. Majd fölvezetem. Már csengettem rá, de most nincsen úgy, hogy egy szoknyát magára ránt, aztán leszalad, most egészen fel kell öltöznie, és az soká tart. Hát csak tessék utánam felfáradni.
Elöl ment a lámpával Matykó, de miután a vendéghölgy nehány kérdést tett útközben, vissza-visszatekintett rá, a lámpát féloldalt tartva. Magas, termetes hölgy volt, fekete szoknyában, szürke botosokban, felső testét rókagalléros zöld vikler födte. Hogy idős-e, fiatal-e, nem igen lehetett meghatározni, mert a feje kendőkbe volt bebagyulázva, csak a szemei látszottak és azoknak némi környéke, de a hideg által fölmarva.
- Meleg-e a szoba? - kérdé rekedtes hangon.
- Mindjárt befűtök.
- Hát valami harapnivalót kaphatnék-e?
- Azt majd a Zsuzsa mondja meg.
- Ki az a Zsuzsa?
- A szobalány. No, már öltözködik is.
A szobalány fülkéjéből világosság áradt ki az ajtó üvegrészén át. Matykó megkopogtatta az ajtót.
- Vendég van, Zsuzska.
Ezzel kettőt vagy hármat előrelépett s kinyitotta a Nr. 2-t.
- Ez az, kérem alásan.
Csinos, tágas szoba volt, két ággyal, két szekrénnyel, két mosdóasztalkával. Matykó meggyújtotta a gyertyát, mely az asztalon állt.
- Parancsol még valamit a ténsasszony a befűtésen kívül?
- Hozza fel a táskámat a kocsiból, a szobaleány pedig hozzon valami ennivalót. Az ágyat majd felbontom magam is.
S ezzel az ablak melletti ágyhoz lépett, levonva róla a takarót. Hótiszta fehér ágynemű volt, úgy látszott, meg volt elégedve vele.
- Nincs az ágyban poloska? - kérdé.
- Nem tudom. Én még nem aludtam benne - felelte a Matykó ostobául.
Aztán felhozta a táskákat, tokokat; sok retyerutyával utazott az asszonyság.
Türelmetlenül járt fel s alá, még mindig azon módon beburkolózva, még a kesztyűit se vetette le, még a muff is a nyakában volt egy zsinóron.
- Jobb most a pokolban - dünnyögte -, mert ott legalább bizonyosan fűtenek. Csak siessen, siessen!
- Mindjárt olyan meleg lesz itt is, mint a fürdőben.
A szoba kívülről fűlt, és a kályha mindég előre meg van rakva, csak egyszerűen alá kell gyújtani. Kis idő múlva vígan pattogott a tűz, s Zsuzsi is hozta tálcán a hideg pulykát és a sajtot.
Matykó a kályhánál guggolva és a tüzet piszkálva várta, míg Zsuzska kijön. Szeretett volna vele trécselni egy kicsit. Szegény Matykó huszonöt éves volt, ez az a kor, amikor még a felhőt is szoknyának nézi az ember, s amikor egy igazi szoknya minden felhőt elseper. A szikrázó, zümmögő lángokon elmerengve hasalt ott, amikor végre kijött Zsuzska. No, ugyan soká volt odabent. De hát persze, ha két fehérszemély találkozik, mindig akad beszélni valójuk.
- Hát te még itt vagy, Matykó? - Mért nem fekszel le, csacsi?
- Téged vártalak - ugrott fel Matykó és a lefelé siető leányhoz csatlakozott. Vigyorogva húzta ki pitykés mellénye zsebéből a kapott tallért. - Nos, te is kaptál egy ilyen fehér lovacskát az asszonyságtól?
- Nem mondhatnám - felelte a leány nevetve -, nekem csak az jutott tőle, amiben rendesen a férfi vendégek részesítenek.
- No, ugyan mi?
- Megcsípte a vállamat.
- Hát azt lehetetlen is meg nem csípni - és megcsípte Matykó is.
- Ugyan eredj, mert a körmödre ütök - durcáskodott Zsuzska, s egyszerre három lépcsőt ugrott.
Csinos volt, igazán kívánatos volt a hanyagul nyakába vetett kendőben, vállára esett hajával, hajladozó derekával.
- Hova futsz? - kiáltott utána a legény.
- Bort hozok fel.
- Kinek? Csak nem az asszonyságnak?
- De bizony - felelte kedves, ennivaló grimaszt csinálva az arcával. A legalsó lépcsőről visszafordult:
- Várj meg a cselédszobában, Matykó, csak a bort viszem fel neki, aztán én is lejövök.
- Nem fekszel le?
- Nem még. Mondd meg a mamának, hogy tegyen föl vizet.
Matykó tehát a cselédszobába ment, ahol már akkor nagy társaság volt. Az idegen kocsisok bejutottak azóta, s nagyban flörtöltek a lányokkal. A losonci kocsis egy darab jeget hozott be a markában s beeresztette lopva az Erzse ingvállába. Ijedten kapott a melléhez. Sikoltozott, ordított, hiába intette Klacskáné:
- Ej, Erzsa, legyen eszed! Még fel találod kelteni a nemzetes asszonykát.
A lengyel urak kocsisa ellenben fölkapta a Garam nevű nagy fehér szelindeket a vállára, s az egyik kezével az első lábait összefogva, járta vele a szoba közepén a kalamajkát, vadul énekelve »Cservena csapicka - moja kochanicka«.
A kutya ugatott, a fogait vicsorgatta (de persze, a szájkosár miatt nem tehetett semmit), a leányok röhögtek. Szóval fölséges mulatság volt odabent.
Matykó régi ösmerőst talált a losonci kocsisban.
- Hopsza, Gregor! Hogy kerülsz ide, öreg cimbora?
- Zólyomba viszem az uramat, a losonci Biró Istvánt, kocsis vagyok most nála.
- De hiszen kanász voltál azelőtt.
A Gregor vidám arca elborult, sőt, mintha a szemei is megnedvesedtek volna, vagy hogy még a zúzmara olvadt a pofáján.
- Borzasztó ragályos betegség ütött be köztük a nyáron. Oh, istenkém. Mind kidöglöttek. Oh, a szegény sertések. Egy hét alatt, mind, mind. Egyedül én maradtam életben.
- No, semmi az - vigasztalta Matykó. - Fogy az elemózsia, de fogynak az evők is. Ma délután lent voltam a pincében, letettem a fülemet a földre, hallgatóztam, hát ugyancsak ágyúztak valahol nagyon messze. Sok derék legény ott hagyhatta a fogát megint. Mit gondolsz, kenyeres?
- Nem bánom már én - felelte a losonci ember bánatos, nyöszörgő hangon -, ha ők nincsenek életben többé!
- Jó, jó, hanem azért meginnánk egy icce bort a találkozás örömére, ha volna. Ugye Gregor?
Gregor szomorúan biccentett a fejével.
Matykó kihúzta a tallért a zsebéből és fölhajította vidáman egyszer-kétszer a levegőbe, elfogva azt, mint a lapdát.
- Nincs itt szegénység, atyámfia. Úgy élünk itt, a legyek vendéglőjében, mint a pókok. Csak jönne már az a Zsuzsi, hogy bort adjon. Igaz ni, Klacskáné nénémasszony, tegyen fel egy kis meleg vizet a tűzre, a Zsuzsi üzeni, mindjárt bejön.
A szakácsné föltette a meleg vizet, de már forrni is kezdett, és Zsuzsi még mindig nem jött.
- Mi lesz a vízzel, he? Mit tegyek bele, te Matykó? Nem mondta a lányom? (Zsuzsi a Klacskáné lánya volt.)
- Azt gondolom, herbateát akar magának főzni.
- De hiszen nem köhög.
- Én se vettem észre, de meglehet, eltitkolja.
- Szamár vagy, Matykó. A köhögést és a szegénységet nem lehet eltitkolni.
- Mit tudom én? Talán az idegen asszonyság a Nr. 2-ből rendelt teát?
Klacskáné átöntötte a forró vizet egy nagyobb bögrébe és töltött bele egy kis hideget.
De Matykó már türelmetlenkedni kezdett.
- Elmegyek, megnézem, hol van.
Erzsa hamiskásan hunyorított Klacskáné felé:
- Benne van már a gebulya. 
Klacskáné vállat vont, de azért bosszantotta a célzás.
- Csak nem azt gondolod, fiam Erzsi, hogy értik egymást a Zsuzsival. Vagy hogy a Zsuzsi főztje a gebulya. Igen csodálnám, de végre se lehetne sajnálni. A Zsuzsi szerencsés helyzetben van az istentől. Ott éli világát az emeleten, ahol mészárosok, kereskedők, érdemes fiatalemberek fordulnak meg. Oda van állítva felhúzott puskával - mert szép az ábrázatja, a termete - egy vadaskertbe. Ejthet magának kis vadat, nagy vadat, ha ügyeskedik. Ha azonban ő mégis ürgeöntésre adná magát, hát akkor szamár.
Matykó pedig ezalatt a Zsuzsi után ment leskelődni. A kis kamrácska azonban üres volt. Matykó szíve megdobbant, erős nyugtalanság fogta el. Hátha a lengyel uraknál van?
Meg kell győződnie a valóságról; megrántotta a Zsuzsihoz vezető csengettyűt, s a falhoz lapult, leselkedve, honnan fog kijönni. Egy darabig semmi nesz. Ejnye, hol lehet? Ha jó járatban volna, elő kellene rohannia akárhonnan.
Hosszú, kínos percek teltek, míg végre lassú, óvatos nyikorgással kinyílt a Nr. 2., és a Zsuzsi szoknyája megfehéríté a homályt egy darabkán. Matykó szívéről nagy kő esett le. Tehát az asszonyságnál volt bent.
- Én vagyok, Zsuzsi - mondá halkan.
- Hát mit akarsz? - kérdé ez kedvetlenül. - Te csengettél?
- Nem bírtalak bevárni.
- Úgy? - kérdé ez gúnyosan. - Hát mivégből akartál volna bevárni?
Matykó zavarba jött.
- Hiszen mondtad, hogy lejössz, hogy várjak rád, hogy tegyenek föl vizet… azt gondoltam… 
- Ne gondolj máskor semmit - vágott szavába a leány. - Nem szeretem, ha utánam leselkednek, érted-e… Pszt!? Megint hoz valakit az ördög!
Nagy ostorpattogatás, csengés, bongás, lovak dobaja hangzott fel az utcáról.
- Utasok!
- No, csak az kellene még!
Az utcára nyíló kis ablakhoz siettek. Hát éppen akkor állt meg a fogadó előtt egy négylovas szán. A lovak prüsszögve hányták-vetették a fejüket s kevélyen kapálták a havat.
- Tyű, ez valami nagy úr lehet. Szaladj le, nyiss kaput, Matykó, és mondd meg, hogy menjenek tovább, mert minden szoba el van foglalva.
Matykó újra vette a lámpást, Zsuzsi pedig felül várta, hogyan utasítja el őket. De csodálkozására a szánnal beálltak a kapuboltozat alá.
- Hát miért nem mondtad, hogy nincs szoba? - kiáltá le Matykóra a felső lépcsőrül.
- Hiszen mondtam én, de ha nem hallgatnak rám.
Zsuzsi lefelé lépegetett a lépcsőn, s látta, hogy a szánban egy őszhajú pap ül farkasbundában, a libériás kocsis mögül pedig csinos, karcsú hajdú ugrik le kardosan, tarsolyosan. No, ennek fele sem tréfa. Legalább is valami püspök lehet, ha még hajdút is tart.
- Jaj, kérem alásan, nincsen szoba - mondja a leány sajnálkozó hangon. - Oh, istenem, istenem, de kellemetlen.
- Lássa, hogy megmondtam? - kerekedett felül a Matykó.
- Teremteni kell - szólt parancsolón a hajdú. - A nagyságos kanonok úr beteg és pihenni akar. Szedjék össze az eszüket, de szobának lenni kell!
- Ahol nincs - jegyzé meg alázatosan Matykó -, ott a király se vesz el az embertől.
- Kuss, te ember-vakarcs - förmedt rá a hajdú. - Ha még egyet szólsz, mindjárt levágom a fejedet.
S ezzel kirántva a kardját, nagy dühösen megsuhintotta a levegőben, hogy sziszegett, mint egy kígyó.
Matykó rémülten ugrott félre, a hajdú pedig még követelőbb lett.
- Mit tudom én, mit csináljatok, de azt megmondom, hogy szoba legyen. Lökjetek ki valakit az udvarra, mit bánom én, de ha az uramat el nem helyezitek, kardra hánylak és felgyújtom ezt a kalyibát. Gyere, no, közelebb, te kis leány, te talán mégis okosabb vagy, mint ez a tuskó.
Zsuzsi megszeppenve cihelődött lejjebb egy-két grádiccsal.
- Hát hány szobátok van, leányom? - kérdé a hajdú szépen.
- Három.
- És mind el van foglalva?
- Mind.
- Kik vannak bennök?
Zsuzsi elszámolta lelkiismeretesen.
- A Nr. 1-ben két lengyel úr alszik.
- Miféle szalmájú emberek?
- Az egyik gróf közülök.
A hajdú a fejét vakarta és káromkodott. Bizony nem illendő egy főpap szolgájától.
- No, az már baj, ha gróf az egyik. Akkor csak hadd maradjon a vackában. Hát a másik szoba?
- Ott egy kereskedő alszik az asszonyával, meg a kisasszonyával.
- Vigye el őket az ördög! Hát a harmadik szoba?
- Ott volna egy üres ágy, de a másik el van foglalva.
- Ki fekszik benne?
- Egy asszonyság - feleli Matykó -, aki most egy órája jött és csak imént feküdt le.
A hajdú dörmögött valamit, aztán a kanonokhoz hajolt és halkan németül tett neki jelentést. Nehány mondatot váltottak egymással. Alkalmasint azt indítványozta a hajdú, hogy menjenek a szomszéd állomásig.
- Messze van - felelte a pap -, nem bírom ki odáig, nagyon fázom.
Zsuzsi, aki konyított egy kicsit a német szóhoz, ezt az értelmet vette ki a suttogásból, és megsajnálta a szegény öreg papot.
- Talán a Nr. 2-ben meghálhatna a nagyságos tisztelendő úr.
A nagy zajra, csatarára a cselédszobából is előszállingóztak volt a kíváncsiabbak.
Klacskáné keresztet vetett magára és nem állhatta, hogy meg ne dorgálja a leányát.
- Oh, te istentelen pokol lánya, hogy nem félsz az istentől olyat kiejteni a bűnös nyelveddel. Hogy hálna meg egy pap egy asszonysággal! Oh, jaj, istennek báránya, könyörögj érettünk!
A Zsuzska nagy fölénnyel mosolygott, és a csípőjére tette az egyik kezét kihívóan.
- Tudom én, mit beszélek - szólt magát nyeglén rázogatva. - Ha elkárhozom érte, én leszek ott, nem kegyelmed.
A hajdú fürkésző tekintettel mérte végig a leányt.
- Hm, furcsa. Hát hogy gondolod azt, fiacskám, úgy, hogy az asszonyság átengedné a szobát?
- Csak az üres ágyat - vélte Zsuzsi, egy kissé elpirulva. - De nem tudom, hogy átengedné-e?
A hajdú valósággal összerezzent, nyilvánvaló volt, hogy gyanakodni kezd.
- És hát hogy jut ilyesmi az eszedbe, kis fruska? - firtatá aggodalmas arccal. - Van erre valami különös okod?
Most már a leány látszott megütközni a kérdésen. Ez a hajdú sejt valamit. De csakhamar összeszedte magát. Asszonyteremtés jobban ért az ilyenhez.
- Ugyan, no. Hát mi a szösz jusson eszembe egyéb, mikor csak az az egy üres ágy van?
Ez okos felelet volt, a hajdú gyanúját elfújta. Halkan, suttogva megint tanácskozni kezdett németül az urával.
- De nem lesz-e feltűnő? - suttogta a hajdú fejcsóválva.
- Ki bánja most már? A szükség - szükség. Isten neki! Csak igazítsa el, George!
Körülbelül ennyit lehetett kivenni. A hajdú most Zsuzsihoz fordult
- Eredj hát fel, kis lánykám, és kérd meg azt az asszonyságot. Mondd meg, hogy a nagyságos főtisztelendő úr beteg, hogy keresztényi kötelesség, s a többi… 
- No, ez szép parádé! - dünnyögött közbe Erzsi érdes kacajjal.
A többi fehérnép is összebújt nagy vigyorgással.
- Mit röhögtök, istentelenek - rivallt rájuk a hajdú -, nem látjátok, hogy egy szent aggastyánról van szó. Takarodjatok be a lyukaitokba, de mindjárt.
Kisvártatva visszajött Zsuzsi, hogy minden rendben van. Az asszonyság beleegyezett, hogy a kanonok úr elfoglalja a másik ágyat.
Most tehát leszállt a kocsiról a főtisztelendő úr, s miután Zsuzsi is, Matykó is kezet csókolt neki, Erzsi a lámpát vitte elöl, Matykó pedig a hajdúval a táskákat cipelte utánuk.
A kanonok útközben utasításokat adott a hajdúnak, de milyen szelíd, kegyes a hangja! A hajdú tótul tolmácsolta Zsuzsinak
- A lámpát hagyd künn az ajtónál, te leány. Ónagysága nem kíván ott benn világosságot. Az csak zavarhatná azt a derék úrhölgyet, aki oly szíves volt iránta. Fogd meg a kezét és vezesd egyszerűen az ágyhoz. Sötétben akar levetkőzni.
Úgy is lett; a táskákat csak úgy találomra lökték be a szobába, zajt nem volt szabad csinálni. A kanonok maga is lábujjhegyen lépett be, jó estét se mondva; azt akarta, hogy jóformán belopja magát az ágyba. A Zsuzsi fogta a kezét, úgy vezette. De milyen kicsiny keze volt, mint egy gyermeknek. S hogy didergett, hogy reszketett a hidegtől. »Ez az öreg ember megfagyott volna, ha én nem vagyok«, gondolta magában Zsuzska.
S odavezetvén őt az ágyhoz és a székéhez, amelyre ruháit rakhassa, ő maga is úgy tűnt el, mint egy árnyék, nagy megelégedéssel téve be az ajtót maga után, mint aki egy kényes feladatot oldott meg sikeresen. Künn a hajdú járkált fel s alá katonás léptekkel, kivont karddal, mintha vártán lenne.
- Hát magának hol szorítsunk helyet éjszakára, hajdú bácsi?
- Én már csak így maradok, szesztricska, reggelig, méregetem a lépéseket.
Zsuzsi fejet csóvált s kackiásan selypíté, a szobája küszöbéről hátra fordulva
- Ugyan mit őriz, kend, azon az öreg papon? Mintha karbunkulusból volna. Ne féljen, el nem lopják!
*
Különös érzés, ismeretlen személlyel aludni egy szobában, még akkor is, ha láttuk, ha beszéltünk vele, de hátha nem is láttuk. A fantázia leveti békóját s szabadon nyargal a mindent elborító egyforma sötétségben. Hanem hiszen éppen abból a homályból bontja ő ki a legélénkebb színeket.
Az egyik ágy az ablaknál, a másik az ajtónál van. Csak öt-hat lépés a távolság. Hallják az egymás lélegzetét egyenlő közökben, s ez olyan bántó, idegenszerű, bosszantó, mintha egy láthatatlan fűrész hasogatná el a másodperceket még kisebbekre. Sokáig hánykolódnak ágyaikban. Hiába, hiába, nem bírnak elaludni az egymás lélegzete miatt.
A vasúti kupéban olyan nyugodtan szendereg el az ember a teljesen ismeretlen utas mellett, eszébe se jut, hogy azon törje álmatlan fejét, ki lehet az. Hja, az más, az emberen rajta van akkor a csizmája. De itt, levetkőzve, mezítláb, a dunyha alatt, ez a teljes fegyverzetlenség. És nem bír szabadulni egyik se attól a nyugtalanító talánytól, hogy miféle ember lehet a másik. Mit gondol az most? Mit tesz az most? Amint megsustorog a vánkos, amint a másik oldalára fordul, amint egy hangosabb ásítást hallat.
Így folytak a percek; óranegyedek az »Arany Bogár« szobájában is. Az ajtó melletti ágy odacseppent tulajdonosa, a kanonok, hirtelen levetkőzött, aztán bebújt a dunyha alá, csak a fejét hagyta künn. Eleinte csak az az élvezet foglalkoztatta, a meleg ágyban lenni (bárcsak láthatta volna, hogy tiszta-e, mert később ez is nyugtalanítá), aztán a hálótársát kezdte figyelni. A lélegzetvételek elárulták az irányt, hol fekszik. Később látni vélte az ágy körvonalait, s úgy vette ki, hogy az a dunyha alá bujtatta még a fejét is. Ah, bizonyosan szemérmes. Szerette volna tudni, hogy fiatal asszony-e, és milyen rangbeli.
A lélegzetvételek azonban csakhamar csendes szuszogásba mentek át a hálótársnál. Úgy látszik, elaludt. Ez némileg megnyugtatta az ajtó melletti ágy tulajdonosát. Künn a hajdú lépteit lehetett hallani: tip, top, tip, top. A derék George őrködik. Még egy darabig elmélkedett a kellemetlen helyzeten, míg végre az a méz kezdte tapadozóvá tenni a szempilláit, mellyel az istenek minden földi bajt agyonkennek. Már-már áthajolt az álomba, mikor az ablak melletti ágyból felhangzó halk, fájdalmas nyögések mintegy erőszakosan visszarántották.
Felütötte a fejét, s önkénytelenül odaszólt:
- Ön talán rosszul érzi magát, asszonyság?
Semmi felelet. Tehát alszik. Vagy nem akar válaszolni. Talán fél, talán restelkedik? De fáj valamije kétségtelenül. Alig egy perc múlva megrecseg az ágy, a nyöszörgő megmozdul, s keres, tapogatózik kezével valamely bútoron.
- Madame - hangzik ismét az ajtó melletti ágyból -, kegyed, úgy látszik, szenved. Nem segíthetnék valamiben?
- Oh nem, köszönöm - felelte egy sajátságos, szürke, tompa hang az ablak mellől. - Csak a fogam sajog. Csekélység az egész. Egy odvas fogam van, és a szél megfújta az úton.
- De ön nyöszörgött, madame, és én… 
- Kétségtelenül álmomban. Hiszen fájdalmas dolog, nem lehet tagadni, de mindjárt elmúlik, ha sikerül megtalálnom szegfűszegcsöppjeimet. Ej, ide tettem valahová… 
- Nem volna jó vizes borogatást tenni az arcra?
- Óh, a csöppek már kipróbált szer nálam.
- Ahogy tetszik, madame. Keresse meg, kérem, a csöppjeit. Gyújtsa meg a gyertyát is, ha szükséges, mert igen sajnálnám, ha talán… hogy is fejezzem ki magamat, irántam való tekintetből valamit elmulasztana ön… 
- Igen köszönöm szívességét, de mindez egészen fölösleges.
Ennek azonban ellentmondtak a tények, mert még mindig tapogatózott az éji asztalkán, s nagy zörejjel estek le némely tárgyak a padozatra.
- Ah istenem, madame, ön javíthatlan. Még összetöri az üvegcséjét. S ezt énmiattam, aki hálával vagyok ön iránt, hogy ilyen körülmények között megosztotta velem szobáját. Ne legyen annyira szégyenlős. Ön nem felel és nem gyújt gyertyát. Mit? Hogy ön nem akar engem feszélyezni? Ej, asszonyom, tudja meg, hogy semmi ok sincs az ilyen szemérmeteskedésre, mert, ha már rákényszerít, nem titkolom el tovább, hogy én voltaképpen nem az vagyok, akinek gondol.
- Mit ért ez alatt?
- Hogy nem vagyok pap.
- Ah! És ki ön? - kiáltott fel élesen, idegesen az ablak melletti asszonyság.
Úgy rémlett a sötétben, mintha kapkodna valamihez, mert egyszerre papirosok sustorogtak, s valami vastárgy csörrent.
- Én magam is asszony vagyok - folytatá az előbbi csöndesen, nyugodtan. - A háborús viszonyok, a közbiztonság hiánya az országutakon, rákényszerítettek a papi álruhára, de én is csak asszony vagyok, s ezért kérem önt, gyújtsa meg a gyertyát és keresse meg orvosságát. Ha gyertya és gyufa lett volna itt mellettem, már régen én szolgáltam volna önnek világossággal.
Semmit se felelt a másik, mintha gondolkoznék, mintha határozni akarna valamiben, azután egyszerre hangos, önkénytelen nevetés rezegtette meg a fekete levegőt, melyhez a leeresztett zsaluk miatt az a fehérség se tudott beférni, amit a házfedelek csillogó hava vet az éjszakába.
- Ón már nevet, asszonyom, engedje hinnem hogy ez már azt jelenti… 
- Valóban azt is jelenti, hogy elmúlt a fogfájásom. Alkalmasint a meglepetéstől. Mintha egyszerre elvágták volna. De mégis inkább azon nevetek, hogy a helyzet az ön vallomása alapján asszonyom, nem javult, sőt inkább romlott. Természetesen önre nézve.
- Hogyhogy? Nem értem önt, asszonyom.
- Eddig legalább azt kellett hinnem, hogy egyforma nemen vagyunk.
- És most?
- Most? Igen sajnálom, hogy most kénytelen vagyok önt megijeszteni, de a gentlemanlike kötelességemmé teszi, hogy őszinteségért őszinte legyek.
- No és?
- A dolog úgy áll, asszonyom, hogy én meg férfi vagyok.
Mint mikor rög esik le hirtelen a tóparton, s a kis béka cuppogva ugrik a vízbe, az ajtó melletti nő egy sikollyal mintegy behagyította magát a párnák közé, hogy a feje is be legyen kaparva a vánkosokba. Majd lecsapta a vánkost a következő percben, ingerülten, hogy szinte csattant, felült az ágyban, s ijedelem-sugallta asszonyi ösztönnel a szoknyái után kapkodott. A kelmék sajátszerű zörgése, suhogása azt engedte gyaníttatni, hogy öltözködik a dunyha alatt.
- Ez méltatlanság! Ez gyalázatos csíny! - rebegte fojtott, fuldokló hangon, de mégis kiérzett a csengése. - Így félrevezetni egy védtelen nőt. Ez nem volt szép, uram!
Valóságosan úgy rémlett, mintha két nagy szikrázó fekete szem világítana keresztül a homályon.
A férfi felkönyökölt. S mint előbb a fájás a fogból, most már az álom szállt el ily egyszerre a szemeiről. Hiszen ez mulatságos kezd lenni.
- De asszonyom, hogyan tehet ön nekem szemrehányást? Hiszen én nem tettem egyebet, mint némi szívességet egy jámbor tisztelendő úrral.
Ez a szó egyszerre megszelídítette az asszonyt.
- Hiszen igaz, igaz. Én, egyedül én vagyok a hibás… és bocsássa meg, hogy első felhevülésemben kemény szavakat mondtam.
- Kemény szavak az ön lágy hangjával! Eh, asszonyom, én nem haragszom. Csak szidjon össze, ha kedve tartja. Az ilyesmi hozzátartozik a kalandhoz. Én csak azon töprenkedem, miképp lehettem oly ostoba, fel nem ösmerni a kellemetes hangjáról, hogy ön hölgy.
- Azzal én is vádolhatnám magamat az ön hangját illetőleg… Jézus Mária, mi az? Hallotta?
Valami végigszaladt a szobán, hátborzongató zörejjel. Mintha egy gombolyag gurulna a padlón… olyan kísérteties volt.
- Kis egér lehet - nyugtatá meg a férfi.
- Oh, istenem! Nem mászik az fel hozzám? Jaj, mindjárt szörnyet halnék.
- Semmit se tartson tőle. Az egér szereti a búzát, a hájat, de az asszonyok iránt közömbös.
Csakhogy könnyű azt mondani valakinek, ne féljen. A távozó bátorság nem engedi magát megmarasztalni egy-két szép szóval. Makacs egy kutya az.
- Biztos ön abban, hogy nem mászik fel? - kérdé fogvacogva a félelemtől. - Tudja ön annyira a természetrajzot?
- Oly biztos vagyok, asszonyom, ebben az egyben, akár csak maga Buffon volt a természettudományokban, akinek megjelent az ördög ezekkel a szavakkal: »Megeszlek, Buffon.«
- No, és megette? - kérdé szórakozottan, fázékonyan.
- Ej, dehogy, Buffon megpillantotta az ördög lábait és nevetve mondá neki: »Ugyan hallgass el alaptalan fenyegetéseiddel, hiszen te kétcsülkű vagy, tehát nem eszel húst.« Biztosíthatom, hogy a kis egérke önben nem tehet kárt, hanem… 
- Hanem?
- Hanem a csizmájáért nem állok jót. Bocsánat, asszonyom, de egy kanonokot el sem tudok képzelni, kivált így télen, csizma nélkül. Hát igen, az egér könnyen rághat rajta reggelig lyukat. Mert lássa, az ördög növényevő, az egér pedig csizmaevő - ha jobb nincs.
- Ön, úgy látszik, gúnyt űz, uram, az én félénkségemből. Semmi kifogásom a kedélyesség ellen, de tekintse helyzetemet, az ember végre is kétségbe esik, mikor annyi mindentől kell tartania, mikor mindenféle szörnyek… 
- Köszönöm a megemlékezést, madame. A mindenféle szörnyek közt bizonyosan én is ott szereplek a lajstromán.
Az asszony elnevette magát, finoman, alig hallhatóan, de mégis úgy, mintha egy kis csengettyű csilingelne - s amint szállt, szállt ez a nevető bongás az ablak felé, ibolyaillatot vitt magával. A férfi felszívta azt, belement az ereibe, ott pezsgett a vérében.
- No, nem, nem - tiltakozott az asszony. - Megjegyzésem igazán csak arra a kis szörnyetegre vonatkozik, amelyik itt szaladgál a padlón. Hogyan is gondolhattam volna önre, aki oly jó irántam?
- Tehát ön jónak gondol engem?
- Miért ne? Ön megint nevet, jól hallom. Mondja meg, kérem, min nevet?
- Engedje meg, asszonyom, de a látatlanban kiállított erkölcsi bizonyítványok mindig nevetésre fakasztanak.
- Ne beszéljen így. Most már komolyan haragszom. No, lássa! Varázslatnak kellett lennie a hangjában, nincs másképp. Vagy az éj volna az a nagy bűvész, vagy a képzelődés az a nagy kísértő? Ki tudná azt? Akármi volt, de ezek a szavak a férfi előtt valóságos színek és ízek most. Ez egy kis korál, az meg az őszi barack nedve. Pedig közönséges hétköznapi beszélgetés volt, de talán a hanglejtésben, a csengésben van az a csodás fluidum, hogy ő szemével látta, a szájával ízlelte a szavait.
- Haragszik, és miért?
- Azért, mert ön most feltűnően kevesebb képességet tanúsít abban az igyekezetében, hogy engem megnyugtasson.
- Mire? Az egérre nézve? Megnyugtassam, hogy a csizmácskákat meg nem rágja?
Az asszony észrevette (minden asszony észrevesz mindent), hogy az ismeretlen úr nagy változáson megy keresztül, s hogy türelmetlen és túlélénk, hogy nem pusztán az unalmat kergeti a fecsegésével - hanem ki tudja?… Megrémült. De éppen azért asszony az asszony, hogy mikor nem ijed meg igazán, nyafog, sikoltozik, de az igazi ijedelmet eltitkolja, s mindig kész egy merész játékra - lehet, hogy tetszik is neki.
- No, tudja, a csizmákat szívesen feláldozom az egérnek - felelte vidáman, fesztelenül. - Nincs többé szükségem rájok.
- Tehát reggel már nem veszi fel a kanonoki habitust?
- Nem. Az álruha csak azért kellett ma, hogy átcsúszhassak a magyarok hadvonalain, most már tiszta az út a mieinkhez.
- Úgy? - szólt közbe az ablak melletti ágy ura. - De ha az egyik szörnyetegnek a csizmáit áldozza fel, mit várhat a másik szörnyeteg?
Csigabiga dugja már ki a szarvacskáit, gondolta az asszony, bensejében remegve, de azért pajkosan, gondtalanul kérdé vissza:
- Ugyan mit?
- Az ember gyenge lény, asszonyom, és sok bolondság megfordul a fejében éjjel - ha nem elaszik.
- Hát miért nem alszik?
- Ej, csak egyszer él az ember.
- Igaz, de közben többször alszik. Kivált, ha hosszú, fáradalmas utakat tesz. Ön nem fáradt?
- Nem mondhatnám, pedig nagy utat tettem meg, mert én meg az osztrákok hadvonalain csúsztam át szerencsésen, a magam álruhájában. És mégis kiment szememből az álom… az ön jelenléte, a regényes helyzet, a kedves homály… Oh, asszonyom, kinek volna kedve aludni, mikor annyi mondani, annyi kérdezni valója van?… 
- Valóban, nekem is meg kell még öntől kérdeznem, milyen az út a császári sereg főhadiszállásához, ahova én szándékozom reggel.
- Nem mondhatnám teljesen bátorságosnak, mert imitt-amott gerillák portyáznak az erdőszéleken, az országutak mentén.
- Ez aggasztó, de reménylem, hogy báró Zervitz ezredes, aki tudja jöttemet és ismeri a körülményeket, kíséretet küld ide értem az éjjel.
- Ön talán rokona az ezredesnek?
- Én… én az édesanyja vagyok, uram.
- Ah! No, lám. Igen örülök. Ej no! Igazán szívből örülök, báróné. És hogy van az ezredes?
- Köszönöm. A legutóbbi ütközetben sebet kapott, de mint értesítenek, nem veszélyes. A jó fiú! Isten, reménylem, megőrzi őt.
- Adassék neki hála érte! - s a fohászkodás ürügye alatt ásított egyet.
- Ön talán ismeri Fridrikemet?
- Hogyne - felelte vontatottan. - Tavaly ilyenkor még császári katona voltam magam is.
- Talán alatta szolgált ön egykor?
- Sajnos - jegyzé meg újra ásítva -, ő szolgált egykor alattam, mint kadét. Bizony, bizony múlnak az évek, báróné, múlnak… 
Elhallgatott, mintha az idők szomorú múlásán tűnődnék. A beállott nyomasztó csöndet a bárónő törte meg gonoszkodó kíváncsisággal.
- Apropos! Ön az imént mondani akart valamit.
- Én, báróné? - rezzent fel hallgatásából és harmadszor is ásított. - Igen, igen. Hogy valamit akartam mondani. Diable, mily szórakozott az ember. De már gyanítom. Alkalmasint jó éjt akartam önnek mondani.
- Jó éjt!
***
A falhoz fordultak és elaludtak. Reggel, mikor az ablak melletti ágy tulajdonosa fölébredt s kinyitotta a zsalukat, láthattuk volna (ámbár semmi kedvem a férfiakat a legintimebb ruhadarabjaikban se nézni, se bemutatni), hogy egy szép fiatalember, inkább fiú nyújtózkodik az ablaknál. Sugár, magas jegenyegyerek, ahogy mondani szokták, hamvas arccal, mint az őszi barack, okos, lelkes szemekkel, sima állal, s csak annyi pehellyel az ajka fölött, amennyi egy kisasszonyt se rútít el. Hanem a jobb arcán egy nagy kardvágás fut végig, mely a homloknál kezdődik és a fül alatt ér véget. Be van már forrva és úgy néz ki, mint egy odavarrt keskeny paszománt. És illik neki. Azonfelül többet ér akármilyen bajusznál és szakállnál.
Első pillantása a másik ágyra esett - de az üres volt. Úgy révedezett előtte, hogy álmodott bizonyos öregasszonyról, ki valami öreg császári tisztnek volt az anyja vagy nagy anyja. Azaz hogy… valóságos igaz. Ni, a ládái, táskái most is itt vannak. Szinte megkönnyebbült, hogy maga az asszonyság már fölkelt (persze az ilyen vén boszorkányok nem tudnak jól aludni), lassankint eszébe jutott tisztán az egész dolog, hogy érkezett meg pap képében (bolond dolog ez a háború), hogy bonyolódtak aztán beszélgetésbe, és hogy a jó lélek (uram bocsáss meg neki) még egy kicsit mintha kezdegetett volna is.
Csakhamar egyébre gondolt s fütyörészve nyitván ki bőrtáskáját, kiszedte belőle nyalka huszárruháját, aztán hozzálátott az öltözködéshez, miközben kitekintett az ablakon, mely a vendéglő udvarára nyílt.
Nagy sürgés-forgás volt odalent. A hideg, úgy látszik, nagyot engedett, mert az ablak se volt befagyva, s az udvaron az állás alatt apró gyerekek játszottak katonásdit, dobolván a korcsmárosné üres hordóin. Két táborra voltak oszolva, s Matykó oktatta őket az egzercírozásban. Lábhoz! Vállhoz! Lőjj! S erre aztán szálltak, süvítettek a nyilak a zsindelypuskák vályúiból.
A kocsisok egy farkast ütöttek agyon az éjjel, mely a kerten át ide tévedt. Fejszével, husángokkal ölték meg, s a bőrét pálinkává tévén, most vidáman hancúroztak a holtteste körül, a legkülönfélébb sportokkal lopva a drága időt, hogy ki tud tovább féllábon állni, és ki bír a tenyerén legtovább eltartani egy darab izzó parazsat. S mindezeket ott nézi szörnyű kedvteléssel egy ismerős úr, gróf Kozsibrovszky Muki.
A fiatal tiszt kinyitotta az ablakot s leszólt hozzá.
- Sapristi! - kiáltott az fel megösmerve a tisztet. - Te vagy az Niki? Kriszti Gott, bruder!
S ezzel szaladt fel hozzá az emeletre.
- Teringette, kis hadnagy, hát hol jársz te itt, ahol a madár se jár? Ej, ez derék! Egy kis pikétet játszhatunk a reggeli után. Van a táskámban kártya, tábla, minden.
- Nem lehet, Kozsikám, mert tüstént tovább kell mennem, küldetésben vagyok.
- Miféle küldetésben? Olyan titokzatos arcot vágsz, mintha legalább is a szent koronát vinnéd. Melyik táskában van, mutasd meg!
A hadnagy mosolygott.
- No, nem, csak levelet viszek a kormányzótól Görgeynek, de az fontos lehet, utasításom van, hogy siessek vele.
- Lassan járj, tovább érsz! Hanem te! Mit látok! Hisz itt hált még valaki?
- Igen, egy asszony.
- Ejnye, te kópé - vigyorgott Kozsibrovszky gróf diadalmasan. - Csodálatos az én szimatom. Hiszed vagy nem hiszed, órák múlva is megérzem az asszonyi test illatát, anélkül, hogy szeretném. Mert én aszkéta vagyok, kis hadnagy, és csak egy illatot szeretek, a szivarfüstét. Ez az egy szenvedélyem van és az éneklés. De az utóbbit nem hagyták kifejlődni. Illetőleg a tehetséget nyomták el bennem. Egy kincset ástak el örökre. Elfojtották szisztematice. Mintha valaki eltaposna egy éledő szikrát - holott minden szál gyújtó ezer forintot érne. Értesz? Mintha összeesküdött volna az egész környezetem. Gott weiss warum? Az anyám összeszidott, ha az énekben gyakoroltam magamat, az apám lekapta a falról a vadászkürtjét, hogy elfojtsa harsogásával a hangomat. A barátaim rám rohantak és befogták a szájamat, ha dalolni kezdtem. Meg akartak lincselni. Hát nem megfoghatatlan ez? Pedig talentumom van, nagy, nyers tehetség. Becsületemre mondom. Csak egy kis gyakorlat kellett volna. Nem engedtek. Még az inasom is grimaszokat vágott, ha öltözködés közben eldúdoltam a Jesztye polskát, már vagy háromszor pofoztam fel emiatt, most aztán már nyugodtan hallgatja.
- Megcsal az téged. Láttam múltkor, gyapotot visel a füleiben.
- Kitelik a gazembertől. De látod, azért mégis hasznát vettem a talentumomnak. Ha hitelezők jöttek hozzám, énekeltem nekik valamit, s erre szépen elpárologtak. Ezeken gyakoroltam magam. De sajnos, nem volt elegendő hitelezőm s így maradt a hangom parlagon. Különben értem nem kár. De beszéljünk most terólad. Tehát egy kaland. Mi?
- Dehogy, mindössze egy szamaritánus cselekedet. Éjjel érkezett az a szegény nő, tudod, milyen hideg volt, szobát nem kapott, megkértek hát, hogy engedjem át neki a fölösleges ágyat.
- És aztán?
- Hát átengedtem, ő besurrant, a sötétben levetkőzött lefeküdt.
- És aztán?
- Bah, hiszen öregasszony volt.
- Bolond vagy, minek nézted meg?
- Hiszen nem néztem meg.
- Akkor meg azért vagy bolond. És hova lett?
- Bizonyosan lement reggelizni, mert a holmija még itt van.
- Hát azt se tudod, ki volt?
- De igen. Ösmersz valami báró Zervitz császári ezredest?
- Hogyne, hogyne! A Zervitz bárók rokonságban állanak a Kozsibrovszkyakkal, egyik Kozsibrovszky kisasszony mezalliánszot csinált a múlt században, hozzáment egy Zervitzhez, de mi sohase tartottuk a rokonságot, egyrészt azért, hogy a Kozsibrovszkyak előkelőbb, régibb család, másrészt azért, mert a Zervitzek protestánsok - s a Kozsibrovszky-család katolikus hagyományai messze vezetnek.
- Igen, mondtad már egyszer, hogy Bouillon Gottfried rokonotok volt.
- Paperlapap! - jegyzé meg Kozsibrovszky dölyfösen. - Az semmi. Hisz az csak most élt tavaly. Hanem mikor a keresztény vallás kezdődött, weisst du bruder, amikor kezdődött, akkor az egyik Kozsibrovszky-gyereknek, ha nem csalódom, XXIII. Szaniszlónak, de megnézhetjük a családfán mert meglehet, XXIV. Szaniszló, egy apostol volt az instruktora. Gondolom, Pál apostol. Volt kérlek, ilyen nevű apostol? Mert te csak nemrégen tanultad ezeket. Mikor én gyerekeskedtem, akkor… még nem tanították.
- Igen, volt Pál apostol.
- No, ugye? De most már emlékszem is, mert később aztán ez a Pál apostol valami leveleket irkálhatott a családnak, vagy a guvernantnak - weiss der kukuk. A részletekre nem emlékszem, langweilige geschichte. Csak azt tudom, hogy a szüleim gyerekkoromban emlegették egymásközt e leveleket. Gyanítom, hogy pikánsak lehettek, mert nekünk sohase mutatták. No, warum lachst du? A Kozsibrovszkyak mindig gondos, kitűnő nevelést adtak gyermekeiknek, csak énvelem történt kivétel. Tudod, a hangommal. De hát mit is akartam mondani? Igen, a Zervitzek. Mért kérdezted a Zervitzet?
- Mert az öregasszony azt mondta, hogy ő az ezredes anyja. No, de most már készen vagyok. Még csak a köpönyegemet veszem fel. Reggeliztél már, kedves grófom?
- Még nem. Egyedül nem esik jól. Az ügyvédemre vártam, aki még alszik. Ha hallanád, hogy hortyog. És még azt mondják, hogy akinek rossz a lelkiismerete, nem tud aludni.
- Tehát menjünk le, reggelizzünk együtt.
Lementek a lépcsőkön. A sarkantyúpengésre, mint ahogy a régi mitológiai világban a Pán sípjára, mind alábújtak a nimfák és najádok, úgy mozdult meg az egész konyha, Erzsi, Borka, Ancsa, meg Klacskáné, mely utóbbi összecsapta kezeit
- Árgilus királyfi huszárruhában. Ez már legény! Kutya meg a macska! Ilyet még nem láttam.
Aztán keresztet vetett magára és egész elhalványodva dadogta:
- Lányok, ebben a házban valami rejtélyes, kísérteties történik éjfél óta.
Azok körülállták és hallgatták nagyhüledezve.
- Egy az, hogy idejön a farkas, éj évadján, isten tudja, honnan, biztos, hogy szétmarcangolt volna valakit, isten tudja melyikünket, ha szerencsésen agyon nem ütik; más az, hogy az imént berohant a Zsuzsi egy kávéért: Mamóka, mondja nekem, valami különös eset van, egy fiatal úriasszony nyitott be az extrába, szakasztott olyan, mint egy angyal, úgy reszketek, de úgy reszketek, mert úgy termett ott, mint egy jelenés. Nálunk nem hált, lábnyom nincsen a frissen esett fehér hóban a fogadóig, nem jött sehonnan, nem jött semmikor, de mégis itt van. Most meg tetejébe ez a huszár csöppen ide. Felülről jön a lengyel gróffal. De hát mikor ment volna föl? Hanem iszen megmondtam én mindjárt az éjjel, hogy nem szabad a papot összefektetni az asszonnyal, mert az ilyen dolgot nem engedheti az istenke, hogy ő is ki ne adjon valami tromfot. Ehol van ni. Jó, hogy jössz, Matykó. Ide figyelj és szedd össze az eszedet, de mind, ami van, mondd meg csak, fiam, ott voltál, nem vettél te észre valami gyanúsat annál a papnál?
- Csak olyan volt, mint a többi.
- Megnézted a lábait?
- Hogy a lábait? Hiszen reverenda volt rajta.
- Hát, hogy talán fölemelődött a reverendája, mikor a kocsiról leszállott, mert mégis a lábával szokott az ember leszállni.
- Hm. Láttam, hogy nagyon kis lábai vannak.
- De nem voltak-e olyanok, gondolkozz csak jól, édes fiam, mint a lóláb?
- Tudja a mennydörgős ménkő. Nem néztem én olyan nagyon.
- Pedig meglássátok, az enyimre fog kisülni. Mert egy az, hogy aki pap, be nem teszi a lábát tudva egy olyan szobába éjjelre, ahol asszonyteremtés vagyon, ha látják; más az, hogy aki ördög, ha okos és csínyekre indul, szokás szerint a jámbor papi ruhát választja palástolóul. Oh, Szent Péter, Szent Pál, könyörögj érettünk!
Kozsibrovszkyék benyitottak az extrába, melynek egész bútorzata néhány asztal és szék volt, egy pohárszék, egy primitív kép, a megboldogult Huszák úr kövér alakja, ceruzával rajzolva. Meg egy fekete tábla a falon, melynek egyik szélén fel volt írva krétával, hogy ki mennyivel maradt adós; a másik szélén ellenben a korcsmárosné jegyezte fel őszintén a saját tartozásait emlékeztetésül. Az egyik asztalnál a losonci család reggelizett, egy másiknál, háttal fordulva a belépőknek, fiatal, szép testalkatú leány vagy asszony ült, fekete posztó szoknyában, ugyanolyan színű prémes kabátban. Huszákné az ablaknál harisnyát kötött és a szitáló havat nézte, Zsuzsi pedig ingerlő félívbe hajolva edényeket szedett ki a pohárszék legalsó fiókjából.
- Nos, melyik ezekből a hálótársad, mit gondolsz?
A hadnagy, miközben fölakasztotta a köpenyét, leoldotta a kardját, szétnézett, aztán a szemöldökével mutatta az illetőt.
- Alkalmasint az!
- Dehogy. Hisz az a korcsmárosné.
- Akkor nem tudom
- No, üljünk le valahová.
A feketeruhás hölgy a léptek zajára megfordult kissé, s egy édes üde arcocska lett látható. A beszédes fekete szemek kíváncsian fordultak a belépőkre. Előkelően volt öltözve. Magasra fésült szőke hajában fekete zabkalászok rezegtek. A legújabb párizsi gyász. - Egyszerre csak elmosolyodott ismerősen. Kozsibrovszky a fejére ütött: Vakuljak meg, ha ez nem a Crothens hercegnő - s ezzel széket fellökve, hadnagyot ott hagyva, rohant neki kezet csókolni.
- No, ezt nevezem aztán meglepetésnek, hercegnő, hogy ön itt van. A tavasz januárban, a tót hegyek között!
- Menjen, hízelgő! És maga csak így-így - szólt végigtekintve a grófon a nedves, fényes szemeivel -, így civilben?
- Tudja, én nem verekszem. Das ist mir langweilig, Fürstin.
- De, reménylem, reggelizni szokott, s ezt az én társaságomban végzi el. De ön habozni látszik. Persze, az is langweilig?
- Oh istenem, dehogy, de egy barátommal vagyok itt, a Z. Niki báróval. A legvakmerőbb kölyök a föld hátán.
- Ej, hát ő is elfér ide!
Kozsibrovszky odaintette a kis hadnagyot és bemutatta, de a »legvakmerőbb kölyök a föld hátán« olyan maflán, félénken hajlott meg, mint egy klerikus. Gondolta magában Kozsibrovszky: a fickó meg van zavarodva; úgy látszik, még ilyen gyönyörű jószágot nem látott.
A hercegnő letette a kést, villát, mert éppen egy bornyúszelet foglalkoztatta, s kezet nyújtott a hadnagynak.
- A mamája kedves ösmerősöm Karlsbadból, ahol a tavalyi nyarat töltöttük a szegény férjemmel. (Arca elszomorodott és mélyen felsóhajtott, Kozsibrovszkyhoz fordulva.) Tudja ugye, hogy meghalt?
- Tudom. Oh, hogyne! De én sohase sajnálkozom a halottakon. Hiszen csak az életet vesztették! S az oly unalmas.
- Pedig önt szerette a herceg egész lelkéből.
- Bár csak kegyed örökölte volna egész lelkét!
- Mindég a régi önző csont! Mindjárt megütöm ezzel a szalvétával!… És ön, tisztelt ellenség úr (ez a hadnagynak szólt), miféle hadműveletben van most?
- Úton vagyok.
- És a kedves anyja, hogy van?
- S most az alföldi birtokára vonult.
- Van több fia is?
- Magam vagyok.
- Csodálom, hogy eleresztette oldala mellől.
- Magyar asszony - felelte a kis hadnagy egyszerűen.
A hercegnő egy percig rajta felejtette szemeit, a hadnagy lesütötte a magáét.
- Adja át, kérem, tiszteletemet a bárónőnek. Nos, nem rendelnek semmit?
Zsuzsi szobaleány állt ott várakozó tekintettel, a ropogósra keményített kötényét illegetve - miután előbb sajtot és gyümölcsöt tett le a hercegnő elé.
A hadnagy teát rendelt és fagyos szalonnát. (Oh, a barbár!) Kozsibrovszky ellenben felsóhajtott, hogy az összes ételek oly végtelenül unalmasak, s nagy habozás után a kávét választotta, csodálkozva jegyezvén meg, hogy a hercegnőnek milyen hatalmas étvágya van.
- Hja, mert ön nem tudja, milyen későn jöttem az éjjel, átfázva, kifáradva, mindjárt lefeküdtem és voltaképpen most vacsorálok.
- Így hát értem, hogy még sajtot is rendelt.
- Talán nem szereti a sajtot?
(Akkor még nem volt meg az a borzasztó anekdota a sajt ellen, amely miatt örök időkre száműzve van a szellemes párbeszédekből.)
- Dehogy nem. Sőt. Az az én legjobb barátom az ételek közt, patrónusom, mely emel, brillírozni enged. Az apám nagyban készítette, volt vagy hat millió birkája, s egy latin versben hagyta rám a sajt receptjét.
- Hogy milyen legyen?
- Hogy milyen ne legyen.
S ezzel elkezdte recitálni:
Non Argus, cignus, non Magdalena, Mathusal,
Non Habakuk, Lazarus, caseus ille bonus.
- No, mit tesz az?
Kozsibrovszky nevetett, aztán megfogta a hercegnő sajtját és elkezdte megmagyarázni, mímelve arcával, szemöldjeivel, ujjaival a professzorok szokott előadását - de úgy, hogy meg lehetett volna rajta pukkadni.
- Argus volt a százszemű pásztor, hát hogy ne legyen a sajt túlságosan lyukacsos, cignus hattyút jelent, ne legyen a sajt hófehér, inkább sárgás, vagyis zsíros, mint ez, Magdaléna afféle pityergő asszony volt, ne legyen a sajt vizenyős, Matuzsálem öreg volt, hát öreg se legyen a sajt, Habakukot az égbe vitték a hajánál fogva, sapristi, könnyűnek kellett lennie, következésképp a sajt könnyű se legyen, Lázár ellenben beteg volt, Krisztus urunknak mondák, mikor vizitben volt nála: »Immár, uram, szagos is« - tehát nem szabad szagosnak se lenni a sajtnak.
- Maga is összeszed mindenféle bolondságokat, édes Kozsibrovszky!
- No, hát nekem is szabad tudományosan kiképzettnek lennem legalább egy ágban.
Jó öreg fiú volt Kozsibrovszky: dacára a nagymondásainak, mindenütt szerették. A magas régiókban inkább az igazmondás tartozik a kellemetlen tulajdonságok közé.
- Mondja csak, kedves gróf, ön hová utazik?
- Ahova ön, ha parancsolja - mondá nevetve.
- Ah, az én utam most nagyon szomorú, atyámhoz megyek, aki megsebesült s a főhadiszálláson fekszik. Magam akarom őt ápolni.
- Tudom. A szegény Zervitz ezredes. Együtt utazik a nagymamával, nemde?
A szép gyerekasszony megütközve kérdé:
- Miféle nagymamával?
- Az ön nagymamájával. A Niki mondta az imént.
A kis hadnagy elpirult. A hercegnő ránézett. Olyan kedves fiú volt így elpirulva.
- Hogy mit beszélt maga? - kérdé az egyik ujját rátéve a hadnagy kezére, amitől annak egyszerre bizseregni kezdett a vére. - Hiszen nincs nekem nagymamám!
- Én? Hogy én?… Igen, igen - dadogta kínosan -, említettem hogy… izé… hogy fönt a szobában… az éjjel. Ah, istenem… egy öregasszony… azaz… talán… 
Most egyszerre a hercegnő arca gyúlt ki, mint egy fáklya, nagy fekete szemeit lesütötte.
Kozsibrovszky élénken kiáltott fel.
- Sapristi, mi van maguk közt?
- Tudom én, tudom én - tagolá a hadnagy és elfordította a fejét.
Olyan szép volt most ez az asszony, hogy nem mert ránézni. Attól félt, felugrik, s mindenki szemeláttára beleharap abba a gödrös arcba. Valami démon ilyesvalamire nógatta. Összeszorítá a fogait s idegesen vagdalta késével az abroszt, sarkantyújával a padlót.
Az asszony csak nézte nagy gyönyörűséggel, mert mindent kitalált.
- Uram, uram, hadnagy uram! - pirított rá az ő édesen csengő hangjával, lóbálva magát a széken, kecsesen eleresztett fejjel. - Nézze meg az ember, ahelyett, hogy én haragudnám, ó neheztel. Hát van jó esze?
- Nincs már, nincs - felelte tompán.
- Hiszen én voltam az, aki nem kellettem magának. Hát nem emlékszik, Matuzsálem úr?
S felkacagott azzal a csilingelő zsongással-bongással, mely az ibolyaillatot vitte szét ma éjjel fent a szobában.
- Legalább már ne nevetne ki - nyöszörgött a hadnagy.
- Nem magát nevetem, hanem azt a bolond Kozsibrovszkyt, aki úgy mutatta be, hogy az ő Nikije a legvakmerőbb kölyök a föld hátán.
Bugyborékolt benne a dévajság, kacérság. Hol van már a kevély hercegnő, meg a szende kis lány. Kiugrott helyettük egy csintalan, cukros menyecske.
- Jó, csak taposson, fojtogasson!
- Hát tudja mit, durcás barátunk, felejtsük el az egészet és ne beszéljünk róla többet.
Odanyújtotta a kis kezét békülésre.
- Nem, soha - tiltakozott a hadnagy hevesen. - Ezt az éjszakát nem felejtem el többé, s életemet adnám oda, ha elölről kezdhetném.
- Báró úr! - szisszent fel az asszony szigorú hangon.
A tányéraikat nézték, nem feleltek. Egyszer-egyszer lopva, félénken átpillantott egyik a másikra, s ez átsuhanó tekintetben benne volt a vágy, a csodálat és egy ébredő gondolatnak a megvillanó fényszikrája. Ha én azt tudtam volna! Egyszer találkoztak a pillantásaik. No, az volt még csak a zavar.
Kozsibrovszky diszkrét dzsentlemen volt, megnézte az óráját s fölkelt
- Teringette, elfeledkeztem az ügyvédemről, megyek őt felkölteni.
Senki se mondta, hogy ne menjen.
»Capisco, capisco« - dönnyögte útközben s valami olasz dalt kezdett dúdolni, de a Garam nem állhatta, beleugatott, dühösen rúgott rajta egyet. Sapristi, mindég akadályozza valaki a hangja kifejlesztésében.
Még tartott a kínos csönd, hallani lehetett, hogy zúg a tűz a kályhában, hogy csöpögnek a jégcsapok az eszterhajról odakünn a megenyhült időben, és hogy lélegzik az asztmatikus Huszákné az ablaknál.
A hadnagy törte meg a csendet.
- Tehát ön volt… ön… és… 
A nő fölemelte a fejét kevélyen, s villámok lövelltek a szemeiből. Igazi hercegnő volt. A diadémet szinte odaképzelte az ember arra a szép aranyhajra.
- Ön pedig mindent elmondott Kozsibrovszkynak - pattant fel haragosan -, annak a javíthatlan fecsegőnek. Ő mindent tud. Hát ön tudja-e, mit tesz az?
- Oh, hercegnő, tudhattam-e, hogy egy fiatal nőről van szó? Hiszen ön félrevezetett engem - tette hozzá keserűen.
Az asszonyka nem állhatta meg, hogy el ne mosolyodjék, eszébe jutván a félrevezetési jelenet komikuma, s ezzel elröppent a haragja, mint napsugaras levegőben a füst.
- Tehettem-e mást? Mikor úgy féltem. Oh, úgy féltem - szólt szemérmesen, csöndesen egy körte héját harapdálva.
Újból lesütötte a szemeit. Nem a kevély hercegnő volt többé. Szelíd, mélázó leány lett.
- Hiszen ha tudtam volna! - mentegetőzött a hadnagy. - Hiszen ha előlről kezdődhetnék, ha folytatása lehetne. Oh, hercegnő, ha lehetne… 
Reszketett a hangja, ránézett esdőn, bánatosan, kék szemeiben epekedéssel, izzó tűzzel.
- Lehet-e? - sürgeté közelebb hajolva hozzá, hogy a forró leheletét kellett éreznie.
A szép asszony a könyökére nyugasztá fejét és gyöngéden nézett a szemeibe, de nem felelt. Az csak még jobban ittasodott meg ettől a nézéstől.
- Feleljen, feleljen!
- De… 
- Tudnom kell - lihegte lázasan.
Az ajtó megnyílt, Kozsibrovszky érkezett vissza.
- Feleljen, feleljen!
Egy percig habozni látszott, a hadnagy észrevette ezt a vergődését a léleknek azon a finom arcon s erőszakosan nyúlt a keze után, mire elhúzta azt, és hirtelen eltünteté az asztal alatt, utána eltűnt a másik kéz is, ahol ismét a kézről tűnt el valami. Egy kis arany karikagyűrű, ha tudni akarjátok.
A kis karikagyűrűt aztán begyömöszölte egy kenyérgalacsinba, mindez oly roppant gyorsan történt, hogy mire Kozsibrovszky az asztalig ért, már csak azt láthatta, hogy egy kenyérgolyó gurul-gurul, végig az abroszon a kis hadnagy felé, aki azt elkapja, nyomogatja, morzsolgatja, ahogy ez már szokás így az asztalnál a kenyérgolyócskával, míg aztán egyszer csak senki sem vigyázza, senki sem tudja, hová lesz,
- Nos? - kérdé tréfásan a lengyel úr.
- Magát szidtuk Kozsibrovszky.
- Miért, hercegnő?
- Hogy elmentél - felelte a hadnagy sugárzó arccal.
***
Félóra múlva előálltak a fogatok, felrakták a táskákat és az “Arany Bogár” cselédsége, mely sokat beszélt a Nr. 2-beli eseményről, sokat észrevett és sokat ki is talált, de mindent mégsem tudott, nagy kíváncsisággal állta körül a járműveket.
- Ha úgy áll a dolog, ahogy te mondod, fiacskám - mondta ki a szentenciát Klacskáné a Zsuzsi magyarázata után -, ha a pap asszony volt, az asszony meg huszár (Ejnye, ejnye, leány, mi jut az eszembe, te már az éjjel tudtad ezt, hogy a papot odaszállásoltad), ha úgy áll a dolog, hisz akkor csak az történt, hogy egy tiszt meg egy szép asszony együtt töltötték az éjszakát. No már ebben aztán semmi sincs.
Nagy susogás, nyüzsgés támadt, mikor végre kijöttek az uraságok, s Kozsibrovszky gróf ahhoz a cifra szánhoz vezette karján a drága szép asszonyt, akin a főtisztelendő kanonok érkezett volt az éjjel. Kitört a csodálkozás, a bámulat. “De derék anya volt, aki szülte.”
Klacskáné előre tolakodott, mert hátha mégsem úgy volt, mint Zsuzsi állítja, s majd kidülledt a két szeme, úgy odanézett, mikor a szánba lépő asszonyság fölfogta egy csöppet a szoknyáit, s látható lett a lába. Klacskáné hátrasúgott az Örzsihez meg a Borkához: “Asszonylába vagyon, csakhogy olyan kicsike, hosszúkás, mint a rozmaring levélkéje”.
Aztán a huszárhadnagy is odaugrott a szán mellé, s betakargatta a lelkem gyönyörűséget a bundába, s kezét ott is felejtette egy kicsinyég a bunda ujjában, mindezt a vak is észrevehette, hogy miért van - és azt kérdezte halkan, hogy senkinek másnak nem lehetett hallani:
- Mikor jöhetek?
- Mihelyt lehet.
- Félek, hogy még sokáig nem lehet.
Ezzel megindult volna a négylovas szán, szóra kerekedtek a hámokon a csörgők, karikák, de a huszárhadnagy még utánafutott, s a kapuboltozat alatt, minthogy lassan indult, utolérte; volt még egy kérdése:
- Oh, istenem, hiszen még a keresztnevedet se tudom szívecském.
- Mária vagyok - felelte a szép asszony és még egyszer megsimogatta az édes lágy tekintetével.
Mire aztán a huszár is hirtelen kezet fogott a lengyel gróffal, belevetette magát a tót szekérbe, melyen mint asszonyság jött az éjjel, Matykó az ökleit szorongatta zsebeiben, hanem az mindegy volt, azért a tót szekérke megindult a rohanó szán után egész a kovácsműhelyig. A kovácsműhelynél kétfelé vált az út, a szán jobbra ment, a kocsi balra, és a távolság egyre nőtt, nőtt két repkedő fehér kendő között.
A MEGROMLOTT “ÁLLÁS”
1897

Ezelőtt vagy két esztendővel utaztam ama városok egyikében, ahol iskolában jártam. A megyei főispán, egy igen tisztelt barátom, várt a megérkezésnél.
- A mai estédet én foglalom le - mondá -, velem kell jönnöd vacsorálni.
- Igen szívesen.
- Nem nálam, a vendéglőben - tette hozzá.
- Igen helyesen, magam is jobban szeretem az olyan helyet, ahol egy kis lármát csaphatok, ha valami nem úgy van, amint szeretném.
Vacsora idejéig megnézegettem a városkát, melyet huszonöt évvel ezelőtt láttam utoljára. A magyar kisvárosok alig épülnek valamit. Budapest minden erőt fölszí, mindent fölfal előlük, de huszonöt év mégis nagy idő, s ha a lakosság semmit se változtat, bezzeg nem henyél az idő, itt-ott ledől egy ház, elkorhad a kerítés, néhány fa nagyobbra nőtt, egy-kettőt kivágtak, szóval észrevétlenül átváltozik az utcák kinézése, mint az asszonyi arckifejezés, ha egy fogat kihúztak a szájban valahol. Szinte bajos volt beilleszteni fölbugyogó diákkori emlékeimet e megváltozott színtérbe; a keret nem segítette azokat elő, de megzavarta.
Hogyan? Ez volna Plavóczy Mihály uramék kertje, ahova átmásztunk az esti szürkületben megdézsmálni a körtefákat? De hát a körtefák hova lettek. Most egy fakereskedő ölfa rakományai állnak ott. Amabban a sárga házban lakott Tóth József professzor úr, »nagy tanügyi portentum«, mint akkoriban mondták. Még most is fülembe cseng a hangja, mikor a hexametert és a pentametert magyarázza, kissé tótos dialektusával ad oculos.
- Ide figyeljetek, nebulók. Ha így mondjátok:
»Tóth József vágyok in, á szépirodálmi tánártok« - ez a hexameter.
»Tóth József vágyok in, szépirodálmi tánár«, - ez a pentameter.
Ha pedig együtt mondod:
Tóth József vágyok in, á szépirodálmi tánártok, Tóth József vágyok in, szépirodálmi tánár - ez a disztihon.
A jeles tanügyi bácsi mindenütt a saját énjét látta, mindenütt ebből indult ki s mindent ebből a szempontból ítélt meg. Vizsgai dolgozatul is ezt a témát adta fel: »Tóth József és a nevelésügy.« Be szeretném látni a kis köpcös, rátarti emberkét, ha él még.
Hát ez miféle rét balra? Nini, hiszen ez a mező, ahol a pige játék folyt, meg az ütközetek a mesterlegényekkel, de az iszapos patak, melybe bekergettük őket, kiapadt, eltűnt, csak egy kis mélyedés látszik és a bujább fű jelzi, hogy ez a csík valaha egyéb volt. A kis kőhidacska még must is megmaradt félig romban: a híd túlélte a patakot. Hát nem mulatságos ez? Ezen a hídon tanulgattam reggelenként (mert surcra musis amice) a leckéimet Homérből. Mint villámcikázáskor a menny, a híd láttára megnyílik eszemnek az a fiókja egy percre, ahova a betanult görög mondatokat begyömöszöltem, istenemre, újra el tudom mondani:
“Alloi meri ra theoi te kai anéres hüppokorüsztai.”
Ott a vén körtefa; úgy nézem, azelőtt lombosabb volt, délutánonként jóízűen szundikálgattam alatta (mert plenus venter non studet libenter).
Az estszürkület leszáll (még rövidek a napok, április közepe van), mintha valami homályos piszkos pép ereszkednék alá az égből, nyugatról felzúg az esteli szélben a Bonga erdő: télen nem volt hangja, most egyszerre megszólal, mintha milliárd nyíl süvítene a levegőben.
De jó volt, oh, de jó volt, mikor még odajártunk pipázni nagy titokban a Bonga erdőbe, hogy a professzorok meg ne lássák. Micsoda komisz dohányt szíttunk mi akkor! S mégis mennyivel jobb volt az a mostani havanna szivaroknál!
Ezer meg ezer aprósága a diákéletnek szökött elém, a cserebogár malmocska a fűzfaháncsból csinált kis síp, a parittya, melyből a városka kutyáit infesztáltuk, a kampaverők, melyeket a hónunk alatt cipeltünk, a zsindelypuska a hegyes nyíllal - azzal lövöldöztünk a Zeheriné nénémasszony libáira. De ki bírná véges-végig elszámlálni a diákévek örömeit.
Mint mikor a vén asszony szárított virágokkal telerakott imakönyvében lapozgat, olyan érzelmekkel őgyelegtem még egy darabig az utcákon. Itt a fűszeres bolt, ahol a szentjánoskenyeret és a krumpli-cukrot vettük, meg a gombostűket a rovaroknak. Ennél az ablaknál egy szép szőke leány kötögetett, mi nagyobb diákok »glaükopis Athéné«-nek hívtuk egymás közt. (A szöszke Athéné volt az egyetlen asszonyszemély, akit ismertünk.) Szemem most is epedve pislant fel megszokásból, de most üres az ablak, üres, üres. Hol lehet már azóta a glaükopis Athéné!
Így elmélázva a múltakon, egyezerre elémbe toppan, akárcsak a gyorslábú Achilleüsz, a főispáni hajdú.
- Őméltósága várja már a nagyságos képviselő urat.
- Hol?
- A cukrászda előtti padon.
Megnéztem az órámat; csakugyan a vacsora ideje, de meg lehet azt látni óra nélkül is a városka sürgés-forgásán. A petróleum-lámpákat kezdik meggyújtani, a kofák csomagolnak szerte a piacon. A vidáman ugrándozó csizmadiainasok kezeiben nagy kenyérkaréjok jelennek meg ritmikus mozgásban azon félkörben, mely a kéz szokott helyétől a szájig visz, a majszternék szemérmetesen a kötényük alá takarva viszik a vacsorához való nedveket, sört vagy bort - amit nehezen vár már otthon a gazda.
Egy pár perc múlva ott voltam a cukrászda előtt, ahol a főispán várt a padon ülve, erős beszélgetésbe elmerülten egy az ajtóban álló, fakó arcú, sovány vénasszonnyal.
- Nos - szólt, mihelyest megpillantott -, megnézted a fiatalkori emlékeket?
- Meg.
- Mind?
- Körülbelül.
- Egyet azonban még mindig mutathatok. No, nézd meg jól a teens asszonyt)
Megemelintettem a kalapomat és megnéztem, ő szintén reám mereszté fénytelen, mocsárszínű szemeit, nagy kíváncsian szúrósan, mintha le akarná velök kaparni huszonöt esztendő patináját, kormát rólam.
Derengett valami előttem is, mintha a ködön át ismerős arc próbálna kifoszladozni, de amíg egy vonáshoz kihúztam a másikat, hogy egybeállítsam, rendesen összeomlott az egész.
- Ejnye - türelmetlenkedett a főispán -, kihez írtad azokat a szép verseket?
- A verseket - dadogtam, és a szájam bambán, tehetetlenül nyitva maradt.
- Hát a Szabó Ilonka… 
Micsoda? A Szabó Ilonka? A »Glaükopis Athéné«? Éppen tíz perccel ezelőtt gondoltam rá.
- Lehetetlen, lehetetlen… Azaz örülök.
- Ugye hogy megváltoztam? - szólt a cukrászné egy mély, bánatos sóhajjal. - Ilyenek az esztendők… az esztendők!
Bizony, az esztendők, hogy eljárnak. Kivált a szegény asszony fölött. A férfi csak egyszer hal meg, az asszony kétszer. Mikor megöregszik, és mikor a lelkét kileheli. S csak az első halál nehéz neki, a másodikat már jól kiállja.
Alig válthattam egy pár szót “a gimnázium kedvencével”, aki azóta rommá lett, már fölkelt a főispán, a karomat megfogva:
- De már menjünk is vacsorálni.
Vagy ötven lépésnyire volt az “Arany Griff”, a régi fényes vendéglő, de milyen ocsmánynak, piszkosnak tűnt most fel, pedig azóta már csinosítottak is rajta.
Egy nagy termen mentünk keresztül, melyet a Garibaldi képe díszített s néhány rózsaszín tüllel dekorált tükör. Az asztaloknál szórványosan ültek a szokott kisvárosi alakok: néhány katonatiszt a hosszú asztalnál, a sztereotip utazó ügynök egyedül, távolabb három dorbézoló fiatal úr, homlokukra lecsüngő hajjal, bizonyosan a megyei aljegyző és két gyakornok a törvényszéktől. Ha még hozzá vesszük az ott őgyelgő kucsébert, az étlap-tanulmányozásba merült tűzoltóparancsnokot és a három ágú petróleumlámpát, mely nyájas, barátságos fényt vet a felerészben fehérrel, fele részben színessel terített asztalokra, teljesen meg van rajzolva a kisvárosok mindenik étterme.
Egy üres gömbölyű asztalnál állapodtam meg hirtelen elhatározással.
- Ne üljünk ide?
- Dehogy. Hát nem látod, hogy ott várnak bennünket?
S kezével a nagy terem alkoven formájú oszlopos keskenyebb folytatására mutatott, hol L alakú asztalnál vagy húsz-harminc férfi ült élénk zsibongással. Az asztalon két virágpohár volt nárciszokkal és félig nyílt orgonavirággal, azonfelül mazsolaszőlővel és mandolával megrakott üveg gyümölcstartók jelezték a lakoma ünnepiességét.
- Kik azok? - kérdém önkénytelenül visszahőkölve.
- A hatodik osztály - felelte a főispán flegmával, - Nem ösmered meg?
- Miféle hatodik osztály?
- Ej, hát a tanulótársaid.
- A tanulótársaim? A hatodik osztály? Lehetséges-e?
- Testestől lelkestől, barátom, kivévén a megholtakat, mind előhordattam a mai napra.
Elálmélkodással siklott végig rajtuk a szemem. Az én tanulótársaim? Ezek az idegen urak? Ezek a bozontos szakállú, hanyag külsejű alakok, Lehetetlen, lehetetlen. Nem, nem ösmerek egyet sem. Nincs egy vonás, egy jel, ami fogantyú lehetne.
A FEKETE KAKAS
1899

Úgy van az valahogy berendezve, hogy nemcsak az emberek halnak meg, hanem a betegségek is. Egy-egy ismerős betegség egyszer csak eltűnik, és sohase látják többé a doktorok. Elkezd gyengülni, gyengül, gyengül, és mikor már olyan gyenge, hogy nem tud ártani, a halál visszahívja, mint a rokkant katonát, és küld helyette egy másikat, egy erőset. A halál is változtatja a maga szolgaszemélyzetét.
Így lett vége a becsületes öreg hideglelésnek. Pedig valaha, kivált gyümölcsérés idején, egész falvak feküdtek benne; rázta az embereket, vacogtatta a fogaikat, de már nem volt annyi ereje, hogy valakit elvigyen, hát megszűnt, mert hasznavehetetlen, s jött helyette az influenza.
Új seprő jól seper: a kis Parászka községet valóságosan megtizedelte. Egy része meghalt magában az anyabetegségben, más része az utókövetkezményekben pusztult el, tüdősorvadásban, vérszegénységben. Csak azok menekültek meg, akiket az orvos, dr. Brogly, a déli fenyvesekbe küldött, ahol fölvették magukat, húst és vért szedtek össze.
Különösen a következő, az 1890-iki tél volt veszedelmes. Az influenza is fiatal volt, a tél pedig bolondozott, még december elején is nyárra játszotta magát. Minthogy azonban se a meleget, se a hideget nem eszi meg a kutya, hát januárban aztán minden maradék hideg előjött egyszerre olyan erővel, hogy az öregemberek is csodálkoztak: »Ilyen hideg lehetett a moszkvai, mely Napóleont leteperte.«
Ekkor halt meg Kosztohay Péter, a község kilencvenöt éves embere; Divényi Szepi bácsi, a gyerekek barátja, aki minden vagyonát bábukra, fahuszárokra, kis bögrékre és kis kannákra költötte, nem voltak gyermekei, a másokéit szerette; meghalt a nyugalmazott kulcsárné, a Francka néni, az egyetlen asszony, aki még burnótozott, úgyszintén letette a kanalat Tóth István uram, az elaggott prókátor, és Ujlaki Mihály, a legnagyobb birkózó a vidéken, aki a száguldó bikát megkapta a szarvánál fogva és egy tapodtat sem eresztette tovább: »Hopp, állj meg, hékás!«
Csak a nevezetesebbeket soroltam föl. És már mindegy, akik elmentek, hát elmentek isten hírével, nagyobb baj az, hogy akik megmaradtak, keresztülmenvén az új betegségen, csak hálni járt beléjük a lélek. Ilyen rossz karban valának Makutyi Jánosné, a szép fiatal Bolnádyné szül. Szabó Rozália, Veres Mihály, Nagy Károly, a felső soron Kuponyi József, Értelmes Imre és Pataky Pál. Persze itt is csak a nemességet említem, a paraszt nem számít.
No, de milyen nemesség ez! Szalmafödeles házikó a kúria, szúette rámában egy vén címer, egy keményen megvasalt griffmadaras láda, abban egy köteg régi írás, egy vén rozsdás kard, mely lelóg a mestergerendáról (sokat csuklik a másvilágon, aki utoljára viselte), egy ezüst, címeres gyűrű valahol a fiókban (aranyra nem telt az ősöknek se) és húsz-harminc holdnyi föld a szent korona testéből a parászkai határban. Ebből áll az egész dicsőség.
Hanem hát jó tanító a félelem, hamar civilizál. Jézus, Mária! mi volt az tavaly, mikor Brogly ráparancsolta a betegekre, hogy menjenek a nyáron Gleichenbergbe. Mikor fölállította: vagy meghalni, vagy Gleichenbergbe menni!
No, csak az kellene még! Bolond beszéd! Hol vennénk mi arra pénzt? Majd csak hogy föl nem lázadtak a betegek. Mit keresnénk mi Stájerországban? Lehet is a halál elől elfutni!
Az értelmesebbek, mint például Kresztics, a szűcs, egyenesen a doktor ellen keltek ki:
- Butaság Broglytól! Jó levegőről beszél? Egye meg a tudományát! Hiszen ha a föld forog a nap körül, mindennap belefordul mindenféle levegőbe, ez csak világos.
Ellenben a doktor javára érvelt Szlanyiczkiné, aki fiatal korában komorna volt Pesten és sokat tapasztalt.
- Lehet a dologban valami, mert én is ösmertem egy grófot Pesten, aki a vézna gyerekei mellé egy gleichenbergi leánykát hozatott, és a leányka csakugyan jó volt a hektika ellen, mert a gyerekek megizmosodtak és még a mai napig is élnek.
Így volt ez tavaly, de mikor az árendás Holz Lipót és Flingi molnár (akiket egyedül sikerült rávenni Broglynak a gleichenbergi fürdőzésre) pirosan tértek meg, olyan cipóábrázatokkal, mint a váci kanonokok, míg ellenben a többi influenzások otthon apránkint elcsepegtek, mint a halál pitvarában meggyújtott faggyúgyertyák, akkor beadták derekukat a parászkaiak is a levegő különfélesége előtt, és az idei influenza után Broglynak veszekednie se kellett, maguktól készülődtek Gleichenbergbe a lábadozók. Nem kérdezték: hol veszünk pénzt? Nem mondták gúnyosan, mint tavaly: »Majd ha a lyukas hídon találunk.« Egyszerre nyíltak mindenféle források: Bolnádyné egy rétet adott el a zsidónak, Veres Mihálynak az ügyvéd fia küldött Losoncról kétszáz forintot. Pataky Pál uram a szép növésű Nyíl csikót adta el egy huszártisztnek, Értelmes Imre a takarékból vett fel kölcsönt. Egyszóval az ember szereti a saját bőrét és szívesen nyit valahol egy fiókot, ha a halállal kell alkudozni.
Gond erre nézve csak Kupolyiéknál volt. Az öreg pár, férj és feleség, tisztes békében élt együtt, az Isten is szerette őket, mert hosszú, verőfényes öregséget adott nekik, ezüst hajat, ezüst szemöldöket és arany kedélyt, de mintha aztán egyszerre megbánná. »No, de elég is már aranyból és ezüstből Kupolyiéknak«, hagyta őket szegénységben. Vagy húsz holdat művelt a két kajla ökröcskéjük, de a kicsiny birtok is meg volt terhelve, csak éppen hogy lézengtek rajta és csak úgy, hogy egyetlen unokájuk, a Pali is már keresni kezdett a sovány földek termése mellé.
A Pali, a kis Pali. Istenem, milyen hamar megnőtt! Hogy elszaladtak az esztendők! A Pali apja, anyja elhalt, mielőtt még ismerhette volna őket, s ő az öregek közt nőtt fel boldogan, mert a nagyszülők jobban szeretnek az édeseknél.
De milyen különös volt az a növekedő fiú ebben a fonnyadó környezetben, ebben az ócska házban. A tiszta, sima homloka, és mikor piros száját kinyitotta, benne azok az újdonatúj fehér fogak. Az ember majdnem kísértetbe jött fölkiáltani: Ejnye, mit zavarjátok az összhangot? Hiszen itt minden öreg és minden összeillik, a gerendáktól kezdve a mohos háztetőig. A komondor, aki sajátságosan ugat, mert sok foga hiányzik, az öreg szolga, a Pap Vince, aki összetöpörödve, meghajolva gurul a napi foglalatosságai mellett, mint egy gombolyag, az anyóka a fekete fejkötőben, a nyájas arcával, a nagyapó a botosokban, az ökröcskék, akik kedvetlenül vonszolják az ekét meg a szekeret s úgy jár a mellök, mint a fújtató a kovácsműhelyben, ha egy kicsit dolgoztak, és künn a kertben a vén szilvafák, melyek beszüntették már a termést és csak arra jók még, hogy egy kis árnyékot tartsanak nyáron s utolsó istenhozzádnak egy kis meleget adjanak az öregeknek, a kályhába jutva.
Az öreg tehénkéről el is feledkeztem, pedig az volt a nagy fönntartó, a Riska. Egyszer már el akarták adni, de a mészáros megnézte a fogait: »a kutya se eszi ezt meg« s nem vette meg.
Kupolyi vígan dörzsölgette a kezeit.
- Ej, ha a húsa nem jó, a teje még mindig jó. Hát hadd maradjon a tehénke.
- De ha már nem akar enni - ellenveté Kupolyiné.
- Semmi az, anyóka, semmi az. Fölvágjuk neki apróra a burgundiát és megtörjük pépnek a mozsárban. Csak éljen ő szegény mivelünk.
Minden, de minden öreg volt itt - mintha a Matuzsálem itt hagyta volna a háztartását és az nem tudna elmúlni azóta. Vince egy hollót fogott valahol, aztán kalitkát csinált neki s fölakasztotta az eszterhéj alá. A holló is nagyon öreg volt már, és Vince váltig emlegette:
- Azt mondják, sokáig él, hogy kétszáz évig is elél. De már kilesem, mondok, és azóta gondját viselem a kis semmiházinak.
A kerten keresztül is patak folyt (az volt köztük a legöregebb), a patakra járt inni egy veréb, egy teljesen fehér, ősz veréb, mintha bemeszelték volna; az anyókának megtetszett, s ha a kertben meglátta, kenyérmorzsákat szórt neki. Mindig eljött ezentúl, megszerette az ingyenélést. Később aztán annyira nekibátorodott, hogy a pitvarba is bejött s egész nap ott lábatlankodott maga is, vedlett, vén fickó, az öregek körül. Különösen az anyókához ragaszkodott a kis bolondos. Néha a vállára is fölrepült s utána mászkált kamrába, pincébe, mint egy kis csibe.
És olyan vidám volt ez az egész ócska kúria, ezekkel a vén teremtésekkel benépesítve. Az udvaron orgonavirág nyílt tavasszal, ősszel szőlőfürtök himbálóztak a lugason, és a jókedv télen-nyáron ott fénylett a ráncos arcokon. A szegénység, az igaz, gyakran leskelődött a kapunál, a rozzant kerítésnél, néha a házba is belépett, de a Palihoz hozzá nem fért, mert az öregek örökké körülötte tipegtek a szeretetükkel. S nagyerejű a szükség, tisztelet neki, de akkora falakat, mint a nagyszülők szeretete, még ő is ritkán bír áthágni.
Hanem egyszer sem volt olyan víg ez a kúria, mint azon a napon, amikor a Pali hivatalba jutott.
Mert úgy van az, hogy ami kövérséget az Isten beletett a bánáti földbe kívülről, ahelyett itt, a felvidéken a vékonyabb talajt kibélelte belülről kincsekkel. Egy kőszénbánya volt a szomszéd faluban, Vernyón, s minthogy a fiatal Kupolyit iskoláztatták is egy kicsit az öregek, ameddig tellett, némi szakértelemmel bírván, a bányamérnök mint segédjét alkalmazta a munkánál.
Ez okozta a nagy örömet, az egész ház föl volt villanyozva, az anyóka sütött-főzött, segítségül hívatta a szomszédból Benáknét, aki olyan vén volt maga is, mint a palojtai országút, de a főztje megfiatalította a haldoklót is. Még fűtöttek, mert kora tavasz volt, de azért a napsugár is megtette a magáét, egész nap besütött az ablakon. Mindenki sürgött-forgott; az öreg Vince fát vágott és hordta be a tűzhelyre. Csak úgy csorgott le a verejték ráncos nyakán. Az anyóka kalácsot dagasztott s uram bocsáss, valami száz esztendő előtti dalt dudorászott, eközben egyre jöttek a faluból meggratulálni a gyereket az öregek kortársai, és a Sajó minden erejét összeszedte, hogy még egyszer olyan élesen ugasson, mint valaha fiatal korában. A nagyapó maga csoszogott le a pincelépcsőkön s öreg pókhálós üvegeket hordott föl a hóna alatt. Tip-top, tip-top. Olyan kedves volt a nagyapó azokkal a borzasztó öreg flaskókkal.
És milyen volt aztán a lakoma! Az anyóka ült az asztalfőn. Mellette a Pali keresztanyja, Kelemen Miklósné, aztán a keresztapa, az öreg Sándor István, aztán a Pali fiú, az asztal végén a nagyapó a maga elé rakott borosüvegekkel. A kutya az asztal alatt a csontokon csámcsogott, a veréb is bent volt és vígan ugrándozott a kemence környékén. Csak az öreg Vince ebédelt künn a konyhában, mert hiába, a nemesemberek mégiscsak nemesemberek! Mégse lehet beültetni az öreg Vincét, hanem azután, ebéd végén, a borozáshoz neki is helyet szorítanak az asztalnál, mert őérte is meghalt a Jézus (de természetesen csak félig).
- Gyere, Vince fiam, ülj közénk te is egy kicsinyt. Hanem előbb vigyél ki egy kis májat a hollónak.
Hát Vince is odatelepedett, és megindult a nagy diskurzus, a régi időkről. A nagyapó pedig csak dűtötte a bort, és a szemek egyre csillogni kezdtek a fehér hajak alatt, mint a pásztortüzek a havasokon. A pipák is előkerültek a zsebekből, meg a hólyagzacskók, megeredt a füst, s lassankint ott reszketett, ott hajladozott fejük fölött az a kéklő fátyol, mely nem takar el semmit, sőt inkább jobban látnak rajta keresztül az öregek. A nagyapó beszédes lett, a Kupolyiék régi dicsősége kezdte feszegetni a mellét. A harmadik pohárban benne szokott lenni. Intett is már neki az anyóka a szemével, hogy elég lesz, de a nagyapó csak visszahunyorított hamisan, és a negyedik pohárból kezdett szopogatni, miközben szélesen mesélte el, hogy mikor az a nagy ínség volt a múlt század elején, Kupolyi Pál három falut adott zálogba öt kenyérért és egy török asszonyért. No, ugyan nagy bolond volt, hogy mikor a kenyér annyit ért, evőt is vett hozzá.
Kapott a szón Sándor István uram, mint az elejtett kenyérgalacsinon, s ízében gyúrt belőle egy pohárköszöntőt, hogy azt mondja: amit elpocsékolt az egyik Kupolyi Pál, visszaszerezheti a másik Kupolyi Pál, s ha asszonyért ment el a három falu, visszahozhatja másik asszony a hozományával, annál is könnyebben, mert a mostani Pál - »nem azért mondom, hogy a keresztfiam« - kiválóképpen kellemetes az asszonyi személyeknek.
De már ebből a galacsinból meg a keresztmama gyúrt hamar egy golyóbist:
- Az ám, hm, de akkor nem férjes asszony után kellene szaladozni, hm.
No, ez most kipattant. Az anyóka búsan bólongatott a fejével, a nagyapó torkát mintha fojtogatná valami, sőt a Vince szájában is kialudt a pipa, és lehorgasztotta a gömbölyű nagy fejét. Mert hát igaz volt, két falu nyelvén csúszkált a pletyka a vernyói szép Horváthynéról, aki behálózta Palit. Tagadni sem lehet, csak a vakok közt, látják őket találkozni erdőn, mezőn, a várromoknál, előre megbeszélt helyeken.
Elvörösödött a Pali arca, okos szemeit lesütötte, talán mondani is akart valamit, amivel elfújja, mint a könnyű pelyhet az öregek homlokáról az odalopózott árnyékot, mikor egyszerre csak honnan, honnan nem, odahozza az ördög Gilágót a két rajkójával a pitvarba (kiszagolja a vén imposztor, hol öltek malacot, hol van vendég), s rárántják hirtelen a Balassa Antal híres csárdását, s - kutyaadta teremtette, - fölugrik a nagyapó az asztal mellől, se szó, se beszéd, derekon csípi az anyókát, aztán uccu hopp, uccu hopp, elkezd vele tipegni, csoszogni, egyet fordul, egyet kurjant, egyet bokázik, az anyóka sikongat, nevet is, szidja is: »Ugyan eredj, vén salabakter, nem szégyelled magadat!« de az öreg (mintha a vesztét érezné) úgy megrakja, úgy megaprózza, hogy csurog róla a verejték.
- Jaj, mindjárt eltaposod a fehér verebet.
No, ez megijesztette. Sikerült az anyókának kisiklani, kifutni a pitvarba, ahol is nagy patáliát csinált a Gilágóékkal: »Mennétek inkább vályogot vetni, haszontalanok.«
De bár ne csinált volna patáliát, mert ezalatt ott bent a vén gyerek, a kályha is fűtött, a bor is, a tánc is (csuromvíz volt rajta az ing), bolond fővel kinyitja az ablakot, hogy, azt mondja, a füst kimenjen…
Hát ki is ment a füst, de alighanem megy ő maga is utána a másvilágra.
Másnap már megvolt az influenza. Élet-halál közt lebegett hetekig, s bár nagynehezen kimászott a tüdőgyulladásból, de már nem ember többé, nem Kupolyi József ez már, csak az árnyéka. Napról napra fogy, köhög, éjjelenkint izzad, s ha négyet-ötöt lép, elfúl a lélegzete, mintha késsel metélnék a mellét. Az ágyat elhagyta, de a sírt át nem ugorta.
Szomorú lett a vén kúria, és az anyóka majd kisírta a szemeit, éjjel-nappal forgatá elméjében, miként lehetne elküldeni az öreget a balzsamos fenyvesek közé. (Ilyenkor tud harapni a szegénység.)
Dr. Brogly, akivel tanácskozott, megvizsgálván az öreget - olyan volt szegény, mint egy aszaltszilva -, megkopogtatta, meghallgatta a mellét és megmondá egyenesen:
- Nem érdemes már komédiázni erre a rövid időre.
De amikor látta, hogy az anyókának zokon esett a szó, hogy a szemeibe könnyek szöktek, hogy az arca sárga lett, mint a viasz, megenyhíté ítéletét:
- Hiszen csak a pénzről van szó, Kupolyiné asszonyom. Ne értsen engem félre. Az öregnek nem ártana egy kis tartózkodás, egy kis pihenés a fenyvesek közt, s ha tudnám, hogy a harisnya tele van aranyakkal, magam is nógatnám, de így csak azt mondom, hogy új tüdőt és fiatalságot ott sem árulnak.
Mindegy, azért az anyókának mégiscsak örökké ez járt az eszében, hátha mégis használna a fürdő, erről beszélt naphosszat a Vincével, este, mikor a bányából megjött, erről suttogott a Palival, végre aztán meghozták a határozatot:
Ha jó termés lesz, ami gabona terem a bevetni és őröltetni valón túl, azt arra szánják, hogy az öreg elmehessen az árán. Mert használ vagy nem használ, de meg kell legalább próbálni.
Igen ám, de hátha annyi se terem, amennyi kell. Maga Kupolyi csak mosolygott csöndesen, ahogy a betegek szoktak ilyeneken.
- A földecskék jól meg vannak trágyázva, anyóka, de csodákat ne várjatok szegényektől. Aztán mit is kötekednétek az anyatermészettel énértem. Ha hínak, megyek. Úgyis el vagyok már én fáradva.
- Ne beszélj így, jaj, ne beszélj így!
De volt légyen bármely sovány a reménység, azért az sokat ért az anyóka jó szívének és mindnyájuknak. Mert mindnyájan kijártak (vasárnap a Pali is) a búzát nézni, amint a kalászát hányja, amint a toklászait kiereszti, amint sárgul, és a kalászok mint biztattak, a kék búzavirágok s a piros pipacsok úgy nevettek, de úgy nevettek - hogy a nagy szomorúságukból mindig elszedtek valamit. Vince is mindig azzal a szóval jöhetett haza este a határból:
- Hát a búza csak jó, nagyasszonyka.
Az öregapó nem járt ki az udvarból és soha nem is kérdezte a búzák állását, hallani sem akart róluk, ne gondolják, hogy számít a termés árára. Hanem nyári estéken mégis kivitette karosszékét a kertbe, annak is a legutolsó végibe, ahol órákig hallgatta a búzák zúgását… Hogy mozognak, hogy suhognak, mintha futnának.
Aztán jött az aratás, a betakarítás, asztagba rakták a szérűn. Hát bizony nem több, mint tavaly volt, a szalmájára nézve. De meglehet, jól fog fizetni.
És hogy várták a tótokat. Olyan epekedés még nem volt tótok után ezen a planétán. Végre egy hétfői napon megjöttek, belefogtak a cséplésbe és nyomtatásba. Oh, ezek reményteljes, izgatott napok voltak. Kupolyiné minden órában odatipegett megnézni, a fehér veréb mindenütt utána, de annak ugyan nem volt szabad egy szemet sem megenni a búzából. Éjjelenkint Vince és a Pali háltak a garmadán, Pali ágyneműben, Vince pedig csak úgy, ahogy volt, sőt még a csizmáit is lehúzta. Mert a meztelen láb a parasztember egészségügyi tanácsadója ilyenkor. Ha csizmában volna, nem venné észre, ha hirtelen csípősre fordul az éj, megfázhatna a melle, de a fedetlen láb érzékeny bőre felkölti és meginti: »bújj be a szűrödbe, atyámfia!«
Becsületesek voltak a tótok, legalább semmi gyanús nem fordult elő, hacsak azt nem vesszük (amiért a Vince nagyon haragudott), hogy sokat beszéltek egymást közt ángolul, a garmada pompásan szaporodott, igaz, hogy az asztag nagyon fogyott - de nem igen történhetett semmi miskulancia, mert a Vince úgy alszik, mint a nyúl, egy macska nem mehet el a szérűn, hogy föl ne serkenjen.
Csak egyetlenegyszer fogta be a szemhéjait erősebben, két mézzel bekent tapadós ujjával Majmuna, ama bizonyos Álomtündér. De az is micsoda előre megfontolt ravaszság volt! A Pali egy tele kulacsot hozott magával egy este, s rátukmált belőle vagy két »huzatot« az öregre. Hát elaludt tőle, mint a tej. No, jól van, - egyszerre csak érzi éjfél felé (de nem tudja: hallja-e vagy álmodja), mintha szekér gurulna nagy lassan a szérűre, mindig közelebb, közelebb, míg egyszerre megáll a garmadánál. Nagy erőfeszítéssel föl akar ugrani, de nem sikerül. Valami súgja neki a csodálatos félébrenlétben: »Kelj föl, lopnak«, de tehetetlen. A lovacskák megrázzák magukat és a hámok összezörögnek… Erre mégis fölpislog (huh, csakugyan valóság, itt áll a szekér), megdörzsöli a szemeit. (No, iszen szépen vagyunk!) A holdvilág süt, a csillagok ragyognak a kék égbolton… minden tárgy jól meglátszik, csak egy kicsit az éj leönti a maga kísérteties mártásával.
Vincében fölbugyog most az élet, kiáltani akar, a mellette heverő vasvillához kap, de aztán meggondolja, hogy többet ésszel, lassan, óvatosan fölemelkedik, nem jobban, csak a derekával, éppen csak hogy áttekinthessen a garmada túlsó oldalára, mert ott folyik, ami történik, de egyszerre ámultan kezdi csóválni a fejét attól, amit lát.
Hiszen maga a Pali áll ott és intézkedik, mutogat a kezével. Egy csomó parasztember, csupa falubeli ismerős, jár-kel némán, lábujjhegyen, nehéz zsákokat emelnek a fakó szekérkéről és nagy óvatosan, hogy zajt ne okozzon, hozzáöntik a garmadához.
Vince megértett mindent és csöndesen morogta:
- Jó, jó, hát nem láttam semmit.
Aminthogy nem is látott többet, mert öreg szemgolyóit elhomályosították a könnyek, s ősz fejét lehajtván a ponyvára, tüntető hortyogással jelezte, hogy mélyen alszik.
Csak reggel mondá a Palinak, nézegetvén a garmadát:
- Mintha most nagyobbnak látnám ezt a rakást.
Pali vállat vont együgyűen, de nevetett befelé a lelkébe, mint szedte rá a jámbor öreget a búzával, amit az első keresményén vett.
A következő éjszakán azonban a Pali rezzent föl éjfél után valami neszre. Talán az egerek? Nem. Talán a tótok próbálnak valamit? Halk beszélgetés folyt a búza-piramis túlsó oldalán. Oh, no, hiszen ez a Vince hangja, nincs semmi baj. Inkább csak kíváncsiságból hallgatta, anélkül, hogy megmoccant volna. A Vince mondja susogva:
- Elhoztátok?
Egy hang feleli (ez a Vince sógorának a hangja):
- El.
- No, hát öntsétek ki, de lassan, hogy a Palika észre ne vegye.
Erre aztán fölemelték egy helyen a ponyvát, hallani lehetett három vagy négy ember topogását, és látni, amint dől a búza a zsákokból, nagy szürke porfelhőt támasztva az ég kékesbarna köntösén.
Reggel fölkelt a Pali és a bányába indulóban ravaszul kezdé megkörnyékezni az öreget:
- Mintha valami lépteket hallottam volna az éjjel a garmada körül, Vince bácsi.
- Én nem loptam belőle - fakadt ki az öreg mérgesen és a másik oldalra fordult.
- Nem is azért kérdeztem, de hogy nem hallott-e valamit?
- Semmit: aludtam. Úgy aludtam, mint a megmetszett bárány - füllentett az öreg. - Persze, ti azt szeretnétek, hogy úgy álljak itt egész éjjel, mint a katona-silbak. Majd bolond vagyok. Ha nem tetszem nektek, fogadjon a nagyanyád más szolgát.
De már erre leforrázva párolgott el a Pali, látván, hogy az öreggel nem lehet további tárgyalásba bocsátkozni erről a kényes tárgyról, őkigyelme pedig, bár állítólag úgy aludt, mint a megmetszett bárány, a nagy álmosságtól elbágyasztva, még egy kicsit megnyújtá pihenését, behunyván keresztbe álló kék szemeit.
Pedig milyen vidám reggel volt, a cséplők már verték a nótát. A Sajó már nyalta az öreg lábait, a smaragdzöld füvekben ezer állat nyüzsgött. A nap éppen most bukkant föl bíboros udvarával a Szakály-hegy mögül. Még új, még szelíd, még nem éget, csak csiklandoz a sugaraival. Ott motoszkált az öreg, árkos arcon, valóságos gyönyörérzet volt. Simogatta, áltatta, festegette aranyszínűre.
Hanem egyszerre csak összerándul, valami a szemhéjára pottyan a magasból. Fölmarkolássza, hát egy pirosló búzaszem. Fölnéz, hát egy fehér galamb csattogó szárnyakkal szállt el fölötte, magasan a levegőben. Az ejtette el csőréből a búzaszemet. Még nedves is volt a nyálától…
- No, nézd, no, nézd! - morogta az öreg -, hát te is velünk dolgozol?
Utána nézett soká, soká. Szállt, szállt a galamb és szállt az álom, míg végre eltűnt mind a kettő… De az az egy búzaszem ott maradt, elvegyült többi testvérei közé és a garmada nagyobb lett vele is.
Másnap bevégezték a nyomtatást, elmentek a tótocskák a lovaikkal, cséplőikkel, tarisznyáikkal, megvolt az érzékeny búcsú »Good by - dobro zdravja«, most már a szórás következett. Ez az utolsó stáció a gabonatermesztésnél, azaz hogy az utolsóelőtti, mert az utolsó a zsidó. A szóráshoz már nem kell a tót és még nem kell a zsidó, ahhoz csak szél kell. Kiakasztanak cérnára egy könnyű kácsatollat, annak az ingása jelzi a lapátot tartó embernek, hogy mikor és hogyan mozdítsa a kezét. Ma, mikor a gép elvégez mindent, könnyen feledésbe megy ez az ősi metódus. Abból áll az, hogy a lapátos ember fölhajítja félívben a gabonát, s a könnyű polyva elszáll a szél szerint vagy jobbra, vagy balra, a nehéz búzaszemek ellenben esnek egyenesen, s lassan-lassan gyönyörű pirosló halom támad a szérűn, melyről egy ahhoz értő seprűs ember finom ecsetvonásokkal, kecses legyezgetéssel ugrasztja ki a makacs polyva-foszlányokat, melyek nem akartak a társaikhoz csatlakozni.
Nagy élvezet ez - hanem a Kupolyi-esetnél inkább a mérés volt a nagy élvezet. Ej, hogy csillogtak az anyóka szemei, mikor az a sok zsák mind megtelt és már a szuszék is színültig volt. Azt az örömet kellett volna látni. Hogy rendelkezett, mint egy generális. Ide eredj! Oda menj! Benákné lelkem, az a zsák mintha lyukas lenne alul. Hozzátok ide azt a lecsapó fát! Egy, kettő, három. Ugorj Katka! Hogy fogod azt a mérőt, te mafla? Hadd szaladjon valaki föl a házba, hogy a másik szuszékot is ürítsék ki, de jól söpörjék ki az alját, mert rothadt burgundia volt benne. Ejnye, az a Vince, az a Pali, mordizom adta, soha sincsenek kéznél.
Persze, hogy nem voltak kéznél, egyre szaladgáltak híradással az öreghez, ki otthon várta az eredményt nagy szepegve, mint valami követjelölt.
- Már ennyi - most már ennyi, apóka. Csak úgy dől a mag, nemzetes uram.
Pedig bizony az anyóka se feledkezett meg róla (inkább ő volt mindig az eszében, csak nem mutatta).
- Mit tátjátok itt a szájatokat, mit vagytok itt láb alatt, gyerekek - zsörtölt az anyóka egy csomó suhancra, mert azok bizton ott vannak az ilyen eseményeknél. - Alló mars, szaladjatok el hamar a Kupolyi bácsiért, hogy azonnal idejöjjön.
Nosza, megindult most a deputáció a Kupolyi udvar felé; éppen jó pillanatban, mert az egyik ökröcske, a Villám kiszabadult az istállóból s roppant unalmában hozzádörzsölte sovány hátát az eperfához, megrázódott a fa, fekete bársony bogyói potyogtak le a gyepre, mint az égi manna. Hajrá, gyerekek! Aki kapja, az marja.
Megértvén Kupolyi az üzenetet, kezdte már elhinni, hogy nem rossz eredményhez hívják, megindult tehát a Sajóval, meg a viháncoló gyerekekkel. A Sajó szétjátszotta magát, elöl futott, átugorta fiatalosan a líceum-kerítést s fölkunkorodott farkkal kezdett kergetni egy félszemű macskát a kukoricás irányában. Az apóka pedig olyan egyenesen lépkedett a szérű felé, mint egy gránátos, egyre incselkedvén útközben a gyermekekkel:
- No, melyik tudja kimondani: Dráva, Rába, Rábca rákja rágja lábamat? Jaj (nevetett jóízűen), mindjárt kitörik a nyelvecskétek!
Mihelyt meglátta, Kupolyiné eleibe futott, bizonyisten igaz, hogy futott. Olyan furcsa volt, mintha egy kis varangy kezdene futni. Azok a papucsai kopogtak, a fejkötő pántlikája kioldózott az álla alatt, lobogott két oldalt és verdeste a vállait.
- Tudod-e, mi az újság? - kiáltá messziről, incselkedő hangon.
- Nem tudom, Verona, semmit se tudok.
- Hát az az újság, hogy Kupolyi József uram fürdőre megy az idén.
- Ne beszélj, ne beszélj - motyogta Kupolyi elképedve - Hát annyi termett volna?
- De még mennyi! - szólt az anyóka és szinte csepegett hangjáról a megelégedés zamatja. - Gabona bőven van, csak üres zsák nincsen.
- Jól voltak trágyázva a földecskék - rebegte Kupolyi elérzékenyülten -, és ők mindig megteszik, amit tehetnek.
Mintha új vér szökne ettől kezdve az ereibe, mindjárt érdeklődni kezdett a dolgok menete iránt, pedig már egészen beleöltözött volt a gyámoltalanság ruháiba, abba a lelki öltözetbe, ami rendesen az utolsó gúnyája az embernek; elhagyta magát, nem törődött semmivel, csak a keménymagos levesei iránt érdeklődött még. Most újra Kupolyi József lett, a régi, visszatért a jó kedélye is, terveket kezdett szőni, készült a nagy stájeri útra, a többi falusiakkal, de előbb még a búzát kell bevinni a városba és eladni.
A jövő hét szerdáján aztán megrakták a szekeret, de egyre nem fért föl a gabona, fölférne ugyan, de a Villám meg a Bimbó protestált volna, hát még egy szekeret fogadtak, a Szerednyei Istvánét. De már most ki megy el a szekerekkel? Mindenáron maga a nagyapó akart elmenni. Nem lehet az, így, úgy hiszen még te beteg vagy, öregem. De az apóka csak bizonykodott, hogy elmegy, hiszen nem sokból áll, akár otthon dűlöng, akár a zsákokon, és még jót tesz neki a levegő, az utazás, az elszóródás.
A nagyasszony tehát a Vince lelkére kötötte az urát, s eleresztette őket isten nevében, utánok kiabálva a kapuból:
- Aztán vigyázzanak a zsidó körmére a fizetésnél. Valami baj ne legyen, Vince lelkem. Ha hűvös idő lesz, kendőt kell az úr nyakára kötni. A pénzt pedig jól eltedd, öreg, vigyázz rá! A mellényed belső oldalán zsebet varrtam, oda tedd be, el ne felejtsd!
Megindultak az ökröcskék lassú, egyenletes lépegetéssel, s mentek, mendegéltek minden erőlködés nélkül, csak a domboknál csikordult meg egy kicsit a járom. Nem is történt semmi különösebb az úton, hacsak azt nem vesszük, hogy Vernyón a szép Horváthyné megállította a szekeret, s egy hatost adott Vincének, hogy élesztőt hozzon (bizonyosan kalácsot fognak sütni), próbált beszélgetést kezdeni a nagyapóval is (de milyen szép ez a bestia), kérdezősködött a betegsége iránt. Palit egy szóval se hozta elő, s olyan nyájas volt, úgy mosolygott az öregre, hogy egészen megboszorkányozta.
- Szép asszonyszemély - mondta azután a Vincének -, nem csodálkozom a Palin. Olyan az a haja, te Vince, mintha a hollód tollazatát nézném. És nem vetted észre, hogy csupa illat? Eleinte megijedtem, hogy talán a búzánk dohosodott meg, de hát ez más, a ruhája vagyon valamely szagos vizekkel meglocsolva.
Egyre emlegette Kerazsánig; ott azonban a dombnál egyszerre leszállott, hogy, azt mondja, úgyis nehéz az ökröcskéknek föl a hegyre, hát gyalog lépeget egy kicsit az ösvényen, legalább a derekát kiegyenesíti.
Hát amint megy (bizony rossz annak a tüdeje, minden öt lépésnél megáll fújni), lát az úton, vadrózsabokornak csekély árnyékában, egy gyerekleányt a fűben fekve. Sokat mondok, ha tizenöt évesnek állítom az utas leányt. Hogy utas lehetett, nyilvánvalóvá tette a kis batyu a szőke feje alatt. Szép kis teremtés volt így arcra nézve, csak túlságos vézna. Nem aludt, csak pihent és csöndesen nyöszörgött.
- Mi bajod, kisleány? - kérdés a mellette elmenő Kupolyi. - Talán beteg vagy?
Az ránézett a lázas kék szemeivel, és nem felelt semmit, csak a fejével biccentett egy kicsit.
- Az ám, egészen ki van gyúlva az arcod, mint a tüzes patkó. Honnan jössz, gyermekem, és hová mégysz? Felelj, fiam, hátha segíthetek rajtad. No, nézz hát rám, nem vagyok én rossz ember. No, ugye nem félsz tőlem?
A leányka fölemelkedett egy kissé a könyökére, látható erőlködéssel, és mondott valami falut, ahonnan jön, ahol mint pesztonka szolgált gyerekek mellett, de biz azt alig lehetett érteni, nem volt sokkal erősebb hangja a méhzöngésnél, aztán megint mondott valami falut, ahova megy.
- Túl van a városon? - kérdi az öreg.
- Túl.
- No hát akkor elviszlek a városig a szekeremen. Hej, Vince, állj meg. Hopp, Vince, állj meg!
Aztán megint a leányhoz fordult:
- Hát mármost föl tudsz-e kelni, fiacskám? Megállj no, majd lehajlok én, segítek, add ide a kezedet, így ni, jaj, de forró, no, most egy, kettő, három, hoppla, hoppla, Katharina!
Ezt a bolondos mondást a tiszttartó kisasszonyoktól szedte föl. Azok játszanak így a bábuikkal. Azt gondolta, hogy ez azoknak kedveskedés. Hát ő is megpróbálta, hogy talán meg is nevetteti vele a leányzót.
De volt is ennek kedve nevetni! Bágyadtan esett vissza a feje, mint a haldokló madáré. Szegény Kupolyi uramnak át kellett fogni a derekánál és úgy vonszolni a szekérhez.
- Mit csinál, az istenért? - förmedt rá Vince.
- Gyere csak, gyere segíteni.
- Hát ez megint mire való? - duzzogott Vince, mikor megérté a dolgot.
- Jézus Krisztus is ápolta a betegeket, Vince szolgám.
- Igen, mert ő ráért. Nem volt más dolga. De nekünk sietni kell, hogy még odaérjünk a piacra. Te meg, kisleányka, dőlj a vállamra, s lépegessünk lassankint.
Most vette csak szemügyre; tisztességesen volt öltözve, kis kordován csizmát viselt, kurta rásaszoknyát, fekete babos kendőt a fején, és túlságosan megkékített ráncos ingvállat, hanem a termete nem hibátlan, a bal válla kinőtt egy kicsit. És mégis olyan kecses, olyan filigrán volt az egész kis teremtés, mint egy cukor-baba.
Vince mélyedést hevenyészett a zsákok közt, amit kibélelt pokrócokkal, köpönyegekkel puha fekvőhelynek, fölnyalábolta a leányt, könnyű volt, mint a hab, lefektette gyöngéden; királykisasszonyt se lehetne különben.
- No, most aztán kászmálódjék föl nagyuram is.
Újra megindultak, de nem sokáig mehettek zavartalanul, a beteg leány vizet kért.
Vince csóválta a fejét, bosszankodott, de azért megállította a szekeret egy helyen, ahol a közelben forrást tudott, s a kalapja karimáján hozott neki vizet.
- Egy icce bort kapsz ezért a vízért a »Rák«-ban - biztatta Kupolyi.
A beteg szemlátomást megkönnyebbült a friss víztől, lehunyta a szemeit és nem nyöszörgött úgy, csak a lélegzete volt izzó és gyors. Kupolyi részvéttel nézte a finom kis arcot, a formás homlokot, a halánték kék ereit, összevissza siető folyamokat.
- Nekem úgy tetszik, jobban van a leány. Mit gondolsz, Vince?
Az istentelen Vince nem felelt, az ökreit hajszolta, szólingatta:
- Talá, te Villám, Bimbó… Csálé!
- Mintha aludnék, te Vince?
A gonosz Vince erre se szólt semmit, éppen a készségeit igazgatta, a csutorát piszkálta a szalmaszállal.
- Mit látok, te Vince? Már nem olyan vörös a füle. Talán engedett a láza.
Homlokára tapasztá a kezét, de elszomorodott, mert éppen úgy sütött, mint a cipó, amit most vettek ki a kemencéből.
A leány kinyitotta a szemeit, ránézett szelíden, hálásan, azzal a bódult tekintetével.
- De jó a keze, de jó.
- Jó hideg ugye? No, megállj, kislányom, majd mindjárt kitalálok valamit. Állj meg, Vince!
Megint csak megálltak a zehernyei malomnál, ott búsult magában egy öreg kőrisfa a Kisze víz partján: leszállott az öreg, letört belőle egy gallyat. Kár, hogy keskenyek a levelei, s lerázta róluk az aranyban játszó zöldpáncélos bogarakat, melyek ellepték.
- Így már csakugyan nem érünk be - dohogott Vince. - Kell is annak az a nagy parádé!
- No, no, csak ne veszekedj, te tacskó - csitítá Kupolyi. (Pedig bizony már a tacskó is a hetven felé járt.)
Az elhozott gallyal elkezdte aztán legyezgetni a beteget. Jó lesz biz az a muszlincák miatt is, melyek ott röpködtek a haladó szekér fölött, fürödve a perzselő napvilág olvasztott aranyában. Hűs szellőt hajtott föl a gallyacska, kergette a meleget s röpködtette a leányka kalászszínű haját.
Jól eshetett neki: sovány, izzó kezével, talán önkénytelen, megkereste az apóka borostás arcát és megsimítá - mintha egy galambnak a pihegő szívét érezné lüktetni azon a helyen.
- Te jó öregember vagy - mondá neki. Csak tézte már, nem lehetett tiszta eszméleténél.
- Jobban érzed magad egy kicsit?
- Nem tudom.
- Ne félj, nem lesz semmi bajod, elmúlik, doktort hívatok hozzád a városban, aki majd lenyomja a lázt. Jó az ellen a kinin, tudod, egy kis fehér porocska, kár, hogy most nincs nálam. Reggelre meggyógyulsz, folytathatod az utadat. Talán új szolgálatba mégysz?
A fejét rázta.
- Talán az anyádhoz vagy útban?
- Igen.
- És hol lakik az édesanyád?
- Meghalt.
A parászkai kurtanemes elgondolkozott e szavakon, a szívébe nyilalltak, csak nagysokára jött meg ismét a hangja:
- Hát akkor hová indultál?
A kérdezett zavartan, gépiesen motyogta:
- Ahol szalad ni, egy fekete kakas, annak a fején van egy veres taréjsapka, abban a taréjban belül van egy taréjcsöngettyű, annak a szavai után megyek, mert hallom azt csilingelni.
És mutatta a kiterjesztett kezeivel az irányt, ahol a fekete kakas megy. Persze nem ment ott semmiféle kakas.
- Szent isten, félrebeszél!
Egyre fűrészelőbb, iparkodóbb lett a lélegzete. A szemei, mintha tűzön forgatnák, száraz, ijesztő fényben szikráztak. Mire beértek a városba és kiálltak a búzapiacra, elvesztette az eszméletét.
Kupolyi tűkön állt. Alig várta, hogy a kikötött zsákhoz vevő jöjjön, mindjárt az elsőnek eladta a búzát. A türelmetlenség nem olcsó mulatság, egy hatost vesztett ezzel egy-egy pozsonyi mérőn.
Fölvette a pénzt, azt is oly sietve, mintha lopná.
- No, most hamar, hamar a »Rák«-hoz!
A »Rák« volt a parászkai nemesek kedvenc vendéglője, így vásárkor. Egy az, hogy jó tágas állása van és a bora se rossz, más az, hogy a címertáblája rokonszenves. A kis rőt szörnyeteg a nagy ollóval és a sok lábbal, melyekkel hátrafelé megy. A régi királyok szívesen rakták be a nemesi címerekbe is. Tudták, hogy mi hova való.
A Rák-korcsmáros maga azonban nem igen tartotta magát rákjához, szépen lépegetett előre akár anyagilag, akár testileg, kilencvenhat kilós volt jelenleg (hja, a jó koszt!). Csak a nevében fogyott ijesztő módon. Mikor mint csaposlegény ideszakadt Prágából, Vajnalko Ferencnek hítták. Tíz év előtt elhagyta a »ko« ragot, lett Vajnal, öt év előtt elhagyta az »l« betűt, lett Vajna, ezzel a névvel bukott meg Miskolcon, hát megint kivetett a hajóból egy sillabát, és mióta a Rákban van, hol pompásan megy a dolga, azóta hívatik Vaj uramnak, míg végre tavaly óta már csak Vay - és isten tudja, mi lesz jövőre; csak az a tény, hogy e mellett az életmód mellett már nem sok betűje van hátra.
Hanem a felesége tősgyökeres magyar asszony, akit a szakácsnéi rangból emelt magához (hogy ne kelljen neki fizetést adni). Ő azonban (t. i. az asszony) nem maradt sokáig őhozzá emelve, hamar tetejébe emelkedett az eszével és a nyelvével. Viselvén a kalapot, bölcsen kormányozta urát, a vendéglőt és vendégeket; nemcsak enni, inni adott nekik, de ő igazítá el még a pörös ügyeiket is azoknak, akik a periferiájába estek. Egész vidékek, néha még intelligens férfiak se átallottak tőle kérni tanácsot bajaikban, ügyeikben.
Most is, hogy ím, a »Rák« udvarára hajtat be Kupolyi uram a két üres szekérrel, az udvar közepén áll Vayné asszonyom a kötényéhez kapcsolt kulcsaival s valóságos audienciát ad a köréje gyűlt vásárosoknak.
Éppen most mondja egy fiatal menyecskének, aki azon sírdogál, hogy az ura itt iszik reggel óta és már negyven forintot hányt el a cigánynak:
- Hja, lelkem, tűrj mármost, ha rosszul ráztad meg az ereszt.
Ezzel ki van mondva a szentencia, és egy vernyói paraszt felé fordul, aki csizmát vett a sátorban, de ott nem vette észre, csak most utólag jön rá, hogy egy vakvágás van a balsó csizmán alul, éppen a varrásnál, hát mármost ő mit csináljon?
- No, hát megmondom kendnek. Vegye a bicskáját és csináljon kend is egy vakvágást a csizmadia-mester testi bőrén, de kend is úgy, hogy észre ne vegye.
- Egy szobát kérek! - gomolyodik ki most a Vayné asszonyom tanácsát követő általános derültségből a Kupolyi uram türelmetlen, ideges hangja.
- Ah, ni! - kiáltott föl Vayné, egyszerre otthagyva a csoportot. - Isten hozta, Kupolyi József uram, száz esztendeje nem láttam. No, ugyan rosszul néz ki. Egy kis csukamájolajat, Kupolyi uram. Hát igenis egy szobát. Szaladjon, Zsuzsa asszony, nyissa ki a kék szobát a nemzetes úrnak.
- Ahol valami nagy csöndesség volna.
- Éppen olyan. A kertre nyílnak az ablakai. Csak úgy dől bele a hársfaillat. Talán le akar pihenni, Kupolyi uram?
- Nem éppen magam - röstelkezik a nagyapóka -, hanem egy betegem van, egy nehéz betegem, azt szeretném ágyba fektetni.
Ki? Mi? Hol? Vayné asszonyomnak éppen ez az érdeklődése szerzi a nagy népszerűséget. Legottan szalad a szekérhez és megnézi a beteg leányt.
- Szent isten! - kiált föl. - Ez vagy tífusz vagy tüdőgyulladás! Vagy pióca vagy jégborogatás. És ki ez a csinos leányka?
- Nem tudom - feleli az öreg jámbor arccal, szégyenlős zavarral.
- Nem tudja? - No, hallja!
- Úgy találtam fekve egy gyalogösvény mellett. És hát akárhogy van is, nem vethetem a szemétdombra. Keresztény ember vagyok, húgomasszony. De ne késsünk, Vince!
Vince most ölbe kapta a szegény teremtést és vitte ama bizonyos Zsuzsi asszony után, aki már azóta kinyitotta a kék szobát.
- A kicsike nagyon oda van - jegyzé meg Rákné (mert így is hítták), s kemény, éles tekintetéből szelíd sugár lopózott ki, amint a betegre pillantott, kinek kezei, lábai tehetetlenül lógtak alá, mint eltört virággallyak.
De csakhamar visszazökkent rendes közönyösségébe.
- Zsuzsi, az udvarosné, - mondta gépiesen - mindent elrendez, Kupolyi uram.
Ezzel perdült, mint az orsó, végigment az udvaron és míg a konyháig ért, fölpofozta a csaposlegényt, elkergetett egy verklist, krajcárt adott egy koldusnak, közben rápirított az urára, aki egy karaszáni fiatal leányt csipkedett, sőt a kebléhez is kapkodott, mialatt a kosárban levő almákra alkudozék.
- No, lám, vén lator - kiáltá rá megvető gúnnyal. - Hát alma kell? S úgy látszik, két fajta alma is van a vásáron. No, ha megfogdostad mind a kettőt, melyik az érettebb? (Megfenyegette öklével.) Vigyázz, pohos, mert addig rágja az egér a falat, míg egyszer majd áteszi magát a macskához.
Amire Vay Ferenc uram sietett ugyan elvonulni, de olyasvalamit dünnyögött, hogy ő már semmitől se tart, mert már benne is van az illető macska torkában.
Nem mintha a családi élet magán-viszonyait akarnók feszegetni, inkább csak arra hoztuk ezt föl, hogy mire Kupolyi a kék szobába lépegetve észrevette volna, hogy Vayné asszonyom nincs a sarkában, akkorra már ez a csodálatos tevékenységű fehérszemély a fazekakat, tepsiket igazgatta bent a konyhában.
A szoba tiszta volt és jó levegőjű. Az ágyak is föl voltak bontva, csak bele kellett fektetni a beteget az egyikbe. Hanem már most hadd menjen a Zsuzsa asszony orvosért.
- Kellene itt lenni egy doktornak - szólt Kupolyi uram, miközben őt is elfogta a gonosz száraz köhögése, hogy a ruhaszekrényhez kellett fogóznia. - Az per tu volt a megboldogult fiammal. De már elfelejtettem, hogy hívják.
Egy kutya az - jegyzé meg Vince -, akármelyik nézi meg a nyelvét.
- Hát jól van, csak szaladjon lelkem, a legelsőhöz, akit ér.
Az udvarosné elszaladt, Vince pedig együgyű ravaszsággal kérdé, bozontos szemöldjeit fölhúzva:
- És ki fizeti a doktort?
- Én.
- De mit szól ahhoz otthon a nagyasszonyka?
Kupolyi vállat vont.
- Hát én tudom? De úgy gondolom, fiam Vince, hogyha ő volna helyemben, ő is ezt tenné, és ő se tudná, hogy én mit szólok aztán odahaza.
- No, az bizony meglehet - hagyta rá Vince, fölötte csodálkozva a gazdája bátorságán.
Lassan múltak a percek. A leány mind rosszabbul lett, egész arca lángolt, olyan volt az arca, füle, de kivált a füle, mint a rubin, és ha azelőtt hallgatagon feküdt, mint egy darab fa, most egyre hánykolódott és beszélt zagyva dolgokat; folyamokon úszott át, a habok közt fuldokolt, zsiványokkal viaskodott, bikák kergették. Kínos, sőt borzalmas volt hallgatni ez összevissza-beszédet, mert nem volt annak semmi helyes értelme, csak azt lehetett kisejteni e káprázatokból, tarka víziókból, hogy utazik, megy, megy vízen, szárazon, felhő hátán, száguld vele az elszabadult esze, mint az ördögmotolla a viharban. Ami még valamely összefüggésre vall, az a fekete kakas, aki elől fut szomorú útjában, és ő mindenütt követi, hallja a kis arany csöngettyűjét, néha utána kap, hogy megfogja (s ekkor kevés híja, hogy ki nem esik az ágyból), máskor, mintha elvesztené szem elől a csodálatos kakasát (talán nagyon előre ment), kimereszti a szemét, pszt, pszt, keresi a hangot (nézi szegényke a plafont és hallgatózik), míg egyszerre mosoly suhan át ajkán,…hallja már, megint hallja és fölkiált: »Ott szalad, ott csenget!«
Egy örökkévalóság volt csak az is, míg a Zsuzsa megjött.
Azt mondja, megtalálta a doktort, de még nem jöhet, mert a vicispánné megvágta az ujját ceruzafaragás közben, hát előbb oda kellett mennie, onnan jön majd egyenesen.
Elmúlt egy óra, két óra, még sem jött a doktor. A nagyapó apránkint nekibőszült, káromkodott, mint a bakancsos. (Vince nem adta egy vak lóért, hogy az ura megint ember kezd lenni.)
- A kirielejzomát! Talán a gyomrát is fölhasította a vicispánné a ceruzafaragásban. De már azóta azt is bevarrhatták volna.
- Haza is kellene mennünk - pendíté meg Vince.
- Hát hogy? Hiszen csak nem hagyhatjuk itt? Volna hozzá lelked, te istentelen?
- Jó, jó, hát nem volna, de legalább menjen be, nagyuram, az ebédlőbe és egyék egy kis jó levest, egy kis gyönge csirkét, hiszen maga talán még betegebb a leánynál.
Az apóka hévvel ellenkezett:
- Nem, nem, azt nem tehetem. Itt kell maradnom mellette, legyezgetni. Látod, hogy koronkint fölpillant, megkeres a tétova tekintetével, ha nem vagyok az ágynál, és láthatólag megnyugszik, ha észre vesz. És nézd, nézd, hogy tapogat reszkető kezével az enyém után…
- De enni mégis csak kell.
- Nem vetném meg, ha hoznál kettőnknek valami harapnivalót. Inkább adok pénzt. Hisz látod, már azért se távozhatnám, mert időközben megjöhetne az orvos.
De az orvos nem jött, csak estefelé, már gyertyát kellett gyújtani. Sovány, száraz ember volt; valamivel kisebb a Broglynál, de nagyobb fejű. S itt a fej a fundamentum. Megvizsgálta a beteget, megtapogatta az üterét és elővevén a klepsidráját, olvasta halkan az érütéseket. A rémületes csendben csak a doktor órája ketyegett, de még annál is hangosabban az apóka szíve. Mikor ezt elvégezte, megkopogtatta, meghallgatta a mellét, megmérte a lázát, nézte a piros foltokat a testén, aztán leült és receptet írt.
- Óránkint egy port - mondá síri hangon.
- Szaladj vele, Vince, a patikába.
Azonfelül jeges borogatást rendelt ötpercenkint és azt mondta, hogy az éjjel még egyszer megnézi a beteget.
Egypár kérdést tett, de Kupolyi kevés fölvilágosítást tudott adni, csak a fekete kakast említette a csengettyűvel.
- Fülzúgás - felelte a doktor kurtán.
Kupolyi kikísérte az ajtón.
- Mi a baja? - kérdé künn fojtott hangon.
- A hagymáz jelenlétét föltételező tünetek némi hézagokkal való kidomborodásának tagadhatatlansága.
- És mit gondol, orvos úr?
- Hm. A tudomány törvényei szerint a jelen beteg meghalhat, ellenben meg is gyógyulhat.
- De mi a valószínűbb? - firtatta ijedten az öreg.
Az orvos fölénnyel förmedt rá:
- A tudományban nincsenek valószínűségek és lárifárik. A tudomány fönséges és pozitív.
A nagyapó pedig nagyon elszomorodott a tudomány fönségén és visszacsoszogott megtörten a beteghez. A Zsuzsa nemsokára hozta a jeget, Vince meg az orvosságot, most már legalább dolga lesz.
Egész este nem hunyta be szemeit (ő, aki a tyúkokkal fekszik le, mióta beteg), maga adta be az orvosságot és rakta a jeget. De nem mutatkozott mákszemnyi könnyebbülés sem. Sőt romlott az állapot. A beteg szemhéjai megduzzadtak, szemei megüvegesedtek, és a szép kis arc kezdett kivetkőzni formájából. Még az arcszíne is megváltozott. Előbb a vörös szín volt rajta az úr, most már a kék is közé vegyült. Együtt vannak, de mintha ütköznének: melyik legyen itt holnap.
Fékevesztett képzelete még egyre nyargalt, csak egyszer látszott, mintha elméje tisztaságát nyerné vissza egy szempillanatra. Megszólítá Kupolyit:
- Itt vagy, te jó öregember.
- Itt vagyok.
- Hát ne is hagyj el - és fölemelte ujját rejtélyesen, titokzatosan, mintha parancsolón fenyegetne. - Tudod-e? Valahogy el ne hagyj!
- Dehogy, szívecském. Sohasem. Hogy gondolhatsz olyat? Veled maradok, amilyen igaz, hogy Kupolyi József a nevem - fogadkozott elérzékenyülve, és amint a beteg fölé volt hajolva, a szemeiből kicsorduló könny odacsöppent annak a szöszke hajára. A haj fölitta szomjasan.
Éjfél felé újra eljött az orvos, valami névnapról toppant oda, egy kicsit pityókosan, álmosan. Vayné asszonyom kísérte a sötét folyosón gyertyával, és maga is bejött vele a beteget megnézni.
Az orvos le sem vette a kalapot, sem a botját nem tette le, csak úgy fölületesen vizsgálta meg, az üterével különösen nem volt megelégedve.
- Az érverés túlságos gyönge. Konyakot kell neki adni. Konyakot és csak konyakot. Majd meglátjuk a többit reggel.
- Nem él ez meg reggelig - vágott közbe Vayné asszonyom.
- Ki mondja? - pattant föl az orvos. - A tudomány szerint csak napok múlva állhat be a válság.
- Hát én mondom, hogy nem éli meg a reggelt - bizonykodik Vayné. - Sőt mindjárt most kiadja a lelkét. Csak percekről lehet szó vagy félóráról. Nem látják, hogy már indul, hogy már valaki fogja a kezét? Talán az anyja vagy valamelyik elhalt testvérkéje. És ő is hogy odatartja, milyen szépen… Nézzék csak!
Valóban megindító volt; sovány kezét kitolta a párnák alul s úgy tartotta a levegőben egy és ugyanazon helyen, mintha egy láthatatlan másik kézbe fonódnék s azt szorítaná görcsösen. (Előbb pedig már emelni se bírta kezeit a gyöngeségtől.)
- Eh, ostobaság! - felelte az orvos megvetőleg. - A tudomány nem ösmer láthatatlan kezeket.
De minthogy a szeme villanásán látszott Vaynénak, hogy visszavág, Aeskulap úr elsietett. Kupolyi most is kikísérte a folyosóra, ott nyomott a markába egy tízes bankót, hogy a Vince ne lássa.
Amint visszatért a szobába, baljóslatú, nyomasztó csöndet talált odabent. Mintha egy vaskapocs szorítaná össze a szívét. Nem tudta volna okát adni, miért. Minden csak úgy volt, mint két perccel előbb. A gyertya lassan égett és sercegett az asztalon az orvosságos üveg mellett. A falon az előbbi három árnyék. - De jaj, miért van most összefolyva a három árnyék? Vayné, Vince és az udvarosné némán, rémületet kifejező arccal álltak mindnyájan az ágy körül. Vince mohón intett, mikor a gazdáját belépni látta.
- Nemzetes uramat keresi a szemeivel.
- Itt vagyok, itt vagyok - hörögte lelkendezve az apóka és az ágy felé igyekezett.
- Vége van! - kiáltá Vayné, még mielőtt az öreg odaért volna. - Meghalt.
S lehajolt, hogy a szemeit lenyomja.
E szempillanatban odakünn élesen, harsányan kukorékolt egy kakas. Meglehet, az a fekete kakas. Talán azért, mert éjfél van, vagy azért, mert valaki, aki nagy úton volt, megérkezett.
*
A szomorú éjszaka után izgalmas nap virradt föl Kupolyira. Mindenünnen szakadt rá a sok kellemetlenség.
Húzták ide-oda, de csak arra indult, amerre az a hat gyertya világított neki, mely a kis Rák-beli szobában égett egy ágy körül. Az ágyban dermedten, némán fekszik a halott. Sem a piros szín nem győzött, sem a kék. Olyan fehér már, mint az alabástrom.
- Nézze meg kend, Zsuzsa asszony, azt a kis batyut, s ha van szebb ruhája, azt adja rá! Aztán elmegy a boltba és egy csinos szemfedőt vásárol. Aztán hírt adnak a halottkémnek, aztán elszalad az orvoshoz, hogy már ne jöjjön, mert még azért is fizetni kellene.
Aztán ezt, aztán azt. A sok gond és tennivaló, mely most hárult Kupolyira, mikor az anyjuk nincs mellette, valóságos új embert csinált belőle, szinte tetszett neki ez a nagy önállóság, - melybe először esett bele. Megkóstolta és tobzódott benne.
Már korán reggel egy lovas ember jött. A nagyasszony küldte, pénzért fogadta, bizonyos Gál Mihály nevű ifjú ember. A nagyasszony - úgymond - halálos félelmek közt töltötte az éjt, hogy ím, haza nem jött Kupolyi uram, nem tudja, mire vélje.
- Fordulj vissza, Gál Mihály öcsém, mondd meg az asszonyomnak, hogy láttál egészségesen, de egy kis sorom akadt. Becsület dolga, érted-e? Majd magam beszélem el otthon bővebben.
Alighogy ezt elvégezte (azaz dehogy végezte, lesz még ennek folytatása is), a Vince fújt el egy jeremiádot, hogy sem ingünk nekünk, sem mellényünk az idegen leány, most már úgyis meghalt, még jót se tehetünk vele, hagyjuk itt, nemzetes uram, ezt az egész állapotot, mert nem jó vége lesz.
Kupolyi a fejét vakarta.
- Hát persze, persze… Nagy bajban vagyunk, Vince. Látom én azt. De mit csináljunk? Isten elém hagyította a bajt. Én át nem lépem.
- De a nagy költség!
- Igaz, igaz, de kire hagyjuk a halottat? Ki temesse el, ki kísérje ki végső nyughelyére? Mutasd meg, melyik az ebből a sok ezer idegen emberből? Nem fogadtam-e meg a halottas ágyánál, hogy el nem hagyom?
- No, én nem bánom, nagyuram, csináljon, amit akar, de én nem vállalom tovább a felelősséget a nagyasszony előtt, én megyek haza.
- Képes volnál itt hagyni?
- Mégpedig tüstént indulok a szekérrel, csak még azt az élesztőt veszem meg a Horváthynénak.
- Hát eredj a pokolba! - fakadt ki az apóka. - Nem ösmerlek többé.
Haraggal váltak el, mindenikük a maga dolga után látott, Kupolyi elment az asztaloshoz és kialkudott egy elég csinos koporsót, meg egy diófakeresztet. Az asztalos, valami Opicza Pál nevű, azt kérdé: milyen név lészen kiírandó a koporsóra és keresztre.
- Ha én azt tudnám!
- Hát nem tudja az úr, ki halt meg?
- Dehogynem, csak azt nem tudom, minek hítták.
- Hát miért nem jött olyan, aki tudja?
- Nem ismerek olyat senkit. Hanem valami jutott eszembe. Tudna-e maga egy kakast festeni?
- Egy kakast? Ki ne tudna festeni egy kakast?
- Hát például én sem - mondta az apóka. - De jól van, ha maga tud, fessen egy fekete kakast a sírkeresztre, hogy én arról rá ismerjek, ha valamikor a temetőbe megyek.
- Megcsinálom, de külön egy forintba kerül.
- Ugyan menjen! - nehezményezte Kupolyi. - Egy eleven kakas csak ötven krajcár.
- No, persze - förmedt rá Opicza Pál -, de azt nem akaszthatja az úr a sírkeresztre.
No, az már igaz. Belenyugodott hát Kupolyi és elment, de künn az utcán valamit gondolt és Opicza nagy csodálkozására kisvártatva megint csak becsoszogott az üzletbe.
- Ne haragudjék, májszter úr, visszatértem, mert egy csengőt is akarnék a kakas nyakára. Hadd legyen a dolog tökéletes.
- Oh bolondság! - kiáltott föl az asztalos. - Hol látott az úr kakason csengettyűt? Az lehetetlen! Ilyesmit én ki nem bocsáthatok a műhelyemből. Azt mondaná az egész világ: Opicza megbolondult!
- De ha külön megfizetném?
- Az más. Az összegtől függ. Jó pénzért még a saját nyakamra is csengőt kötök.
Végre megalkudtak ötven krajcárban, s Kupolyi most már a parochiára sietett a temetés végett, majd a hatósághoz bejelenteni az esetet. Mind a két helyen nagyon megdicsérték nemeslelkűségéért, amitől piros lett, mint a kapos, s szégyenlősen meglapulva osont el a sok vásáros nép közt a kántorhoz.
Az egész úton különös nehéz szíve volt a Vince ellen. Váltig forgatta elméjében, miképp állhatna bosszút rajta, míg végre kifőtt a pokoli terv. Éppen a kántor az a kiszemelt perszóna, akinek a révén keresztülviendő.
A kántor (Simovics Sámuel) rút ember volt, bandzsal, bibircsókos, de állítólag szép búcsúztató verseket írt és fölségesen tudott énekelni. A lakása tele volt kalitkába zárt csízekkel, kanárikkal, melyek közhiedelem szerint őt hallgatva, tökéletesbedtek az éneklésben. Egy kis mellékkereset Simovicsnak, mert amelyik madár Simovicsnál van négy hónapig (ennyi a tanév), azért kétszeres árt adnak - Simovics állítása szerint.
Kupolyi búcsúztató verseket jött rendelni, előadván, hogy a búcsúzó egy holt leányka lenne, aki úgysem búcsúzhatott el tőle, bár kereste az utolsó tekintetével, hát búcsúzzék most legalább a kántor eszén keresztül.
- Jó, jó - mondá Simovics, megvakarván az orrát, mely olyan, mintha korallokból volna kirakva -, de csak az Isten teremtette a világot semmiből. Hát mondjon valami témát az életviszonyaiból, mert én nem vagyok isten, én csak a helybeli kántor vagyok. (De ezt bizonyos büszkeséggel ejté ki.)
Mire Kupolyi elmesélte találkozását a leánnyal és minden egyéb apróságot egész a haláláig.
- Jó, jó - felelte Simovics -, az Isten semmiből teremtette a világot, de már az ember teremtéséhez agyag kellett neki. Hát hol az az agyag? Kitől búcsúzzon a szegény lélek?
- Éppen azt akarom feldiktálni - felelte az apóka. - Az egyik én vagyok, aki őt eltemettetem, nemes Kupolyi József.
- Fölírtam: Kupolyi József. Hát aztán?
- Aztán itt volna a Pap Vince nevű szolgám, de tessék azt kihagyni (s magában dörmögte: Pukkadjon meg a vén kutya!).
- Azokat ne diktálja, kérem, akiket ki kell hagyni, mert kétezer-millió ember él a földön, úgyhogy a kihagyandók számát összeírni kétségen kívül terhes lenne.
- Hát akkor írja még be a feleségemet. Neve Lehoczky Verona.
A kántor halkan fickándoztatta el elméje előtt a rímeket: Verona, borona, zenebona, hona.
Ezt a teendőjét is elvégezvén Kupolyi, a Fazekas-utcából egyenesen átvágott a piacnak, de amint egyet-kettőt lépett, mardosni kezdte a lelkiismeret a Vince miatt. Bizony mondom, ostobaságot cselekedtem - elmélkedék magában -, mert ha a Vince csakugyan rossz vagy közömbös szívvel viseltetnék a halott lányka iránt, akkor föl se veszi, hogy a kántor kihagyja, s én egyáltalában nem álltam rajta bosszút, de ha a Vince igazlelkű érzésekkel volna a halotthoz, akkor fájlalni fogja, és bűn tőlem, hogy kihagyattam.
Ez annyira bántotta, piszkálta, hogy a Birebovszky-féle háztól visszafordult és újra bekopogtatott Simovicshoz, ki már akkor íróasztala előtt görnyedt, ihlettel a szemeiben és verejtékgyöngyökkel a homlokán.
- Meggondoltam a dolgot, kántor úr - szólt be az apóka. - Csak tessék mégis bevenni azt a Pap Vincét, a szolgámat.
Mintha egymázsányit hányt volna le magáról, most már könnyedén lépegetett ugyanazon az úton, a piacon aztán bement a Wurda vaskereskedésébe és egy kis feszületet vett, halott kezébe valót.
Amint kilép a boltból, a nagy sokaság közt a templomnál megpillantja Vincét. Ohó, hát még nem ment el! Ott áll egy kofa asztala előtt, beszélgetésbe eredve. De miben sántikálhat? Jó lesz messziről megfigyelni. Most pénzt keres a zsebében, vesz valamit. Ni, egy virágcserepet emel föl és megszagolja. Gubó legyek (már t. i. Kupolyi uram legyen gubó), ha ez nem muskátli. Egy kocsán kinyúlik az alsó levelekből, mint az árboc s egyetlen kinyílt virágpárta piroslik a tetején. Most megindul vele. No, nézd a vén fickóját! Ez viszi azt valakinek. Megfoghatatlan! De végre is az ördög nem alszik. A vén kecskének még szeretője van.
Vince ment, ment a virággal, nagy patkós csizmáit nehezen emelgetvén, Kupolyi pedig nyomon követte, bujkálva a sokaság között.
A megyeháznál befordult a Madách utcába, Kupolyi utána, onnan a Rikli szabó üres telkén egyenesen átcsap a Rák felé. Igen, a Rákba megy, a szekere még ott van, onnan indul. Kupolyi is a Rákba tartott és megállt a kapunál. A szekér most is ott van az állás alatt, a járom bent a szekérben, a szögek szétszedve. Hiszen ez egy csöppet se készül haza! Vince egyenesen a szoba felé lépegetett, Kupolyi most hamar a kertnek került, s látta az ablakon leskelődve, amint belép, lekapja a kalapját ősz fejéről az ajtóban, aztán lábujjhegyen közeledik a halotthoz s leteszi a muskátlit a lábaihoz…
Az ablakok ki voltak nyitva keresztbe, légáram lobogtatta az égő gyertyákat. Most a muskátliba is belekapott, hajlongatta a magas, vékony szárát, míg az igazi piros virág ott ringott a lábaknál, a halott leány fehér arcán a híven lerajzolt árnyéka reszketett, futkározott.
Kupolyi meg volt hatva, a szemeit törülgette kendőjével, nem bírta már visszatartani az érzéseit.
- Vince, édes szolgám - kiált be ellágyulva -, hát nem mégysz haza?
Vince összerezzent, kereste a hangot, míg végre meglátta öreg gazdáját az ablaknál, mire mindjárt dacosan szegte meg a nyakát:
- Azért se megyek, tudja!
Nem is ment, ott maradt a temetésre is, mely szépen, rendesen ment végbe. Csak közönség nem igen volt. Az emberek, ezek a mi emberek úgy sietnek. Mindenki siet, mindenkinek van valami dolga. De hogy lehet úgy sietni? És hova sietnek úgy? Megfoghatatlan az.
De mindegy, azért mégis átadták a leányt az anyaföldnek illő tisztességgel, gáncs nem férhet ahhoz. A Simovics versei is szebbek voltak, mint a parászkai kántoré szoktak lenni, és bizony eltört a Kupolyi uram mécsese is, mikor a nagyasszonyra került az emlékezés, mikor Simovics rázendíté (kár, hogy nem hallhatták a kanári madarai):
Kupolyi Józsefné, Lehoczky Verona,
Parászka községnek nemzetes asszonya,
Végső sóhajtásom azért keres téged,
Bocsásd meg nekem, ha okoztam költséget,
Én ugyan leszek már a másik világon,
De ha onnan hagyják, bizony megszolgálom.
Kicsiny gyülekezet volt, szegényes, de csupa becsületes arcok. Úgy tízen, tizenöten verődtek össze, vén anyókák és koldusok. Aztán a Vayné asszonyom, de az nem jött ki a temetőbe. Az udvarosné ott sírdogált, és egy parászkai ember, Korpádi nevezetű, vett részt a temetésen unalomból; a szekere tört el a nyavalyásnak, hát ráért, ameddig a kovács megvasalja. Egy minisztráns gyerek vitte elöl a keresztet a kakassal. (A különös keresztet igen megbámulták a népek az utcákon, úgy sietés közben.) A koporsó után Kupolyi József uram ballagott meghatva, levett kalappal, mellette a Vince vitte a muskátlis cserepet. Olyan szomorú volt minden… És az emberek úgy siettek, úgy siettek, szemközt, oldalt és mindenfelé.
Aztán elértek a temetőbe, - leeresztették a koporsót az üregbe és vége volt mindennek. A Vince lekuporodott a friss hantokhoz és elültette a muskátlit a leány lábaihoz. És azután? Hát azután szétnézett a két gyászoló öregember elhomályosult szemmel, és hát egy púppal több volt a földön. Egyéb nem történt. Egy púppal több. Ez az egész.
A Vince pedig visszafelé szóba ereszkedett a parászkai emberrel, Korpádival, számítgatták halkan, mibe kerülhetett Kupolyi uramnak ez az egész história. Pap, kántor ennyi, koporsó, sírásó, szemfedő, halottaskocsi, orvosság, doktor ennyi meg ennyi, hát biz ez szörnyű összeg, oda van a búza árának a fele, és most már nem mehet a rossz tüdejével a fürdőre.
Mire megjegyzé a Korpádi nevű parászkai lakos:
- Akkor ez hát annyi, mintha a Kupolyi uram temetésén lettünk volna.
S szinte jólesett neki ez a fölfedezés, mert legalább valami szükséges dolgot végzett, mialatt a szekerét vasalják.
Maga Kupolyi is éppen ilyen gondolatokkal tépelődék, s azért tért ki egy mellékútra, hogy egyedül lehessen szorongató érzéseivel. Ameddig voltak tennivalói a lelkéből sarjadzott kötelesség körül, az egyik teendő után ameddig jött a másik, a harmadik, valóságosan belekábult a jóság gyakorlásába. Mert az is egy édes mámor. Valóságos vén gyerek volt ez az ember. S a gyerek, míg játszik valamivel, vagy sírdogál valamiért, minden egyebet elfelejt. De most, mikor mindent szépen elvégzett és a sorrendben a hazamenetel következett, egyszerre megrémíté az a tény, hogy a pénzből hetven forintot elköltött.
Hát ez keserves dolog. Hát mármost mi lesz ebből?
Először is nem mehet fürdőre, a megmaradt pénz már nem elég arra. Már ez is nagy baj, mert az élet szép, a halál pedig borzadalmas. De másodszor… Oh, a másodszorban annak a szegény öregasszonynak a bánata van benne, aki annyit csütlött-botlott, annyi nélkülözést vállalt, hogy férjét gyógyulni küldhesse.
Sohasem volt még az apóka olyan boldogtalan, mint most. Hátha még azt tudta volna, hogy az eladott búzában benne volt a Pali keresménye és a Vince megtakarított pénze is.
Megelevenedett képzeletében az otthon. Látta a Sajót az udvaron, a hollót a kalitkájában, a kérődző Riskát a jászolnál, a teljes violákat az ablakban a cserepekben, látta a nagyasszonyt, amint a kapunál ácsorog, kémlelve az országutat, melyen az urának jönnie kell. Mi volna, ha tegyük föl, most éppen már hazaért volna, ha most lépne le például a szekérről, és az anyóka így szólana: Csakhogy megjöttél, édes öregem. Nem történt az úton semmi bajod? No, hála istennek! Csiba te, Sajó, ne ugrálj itt! Hát eladtad a búzát? Hogy adtad el? - kérdené nyájasan, vidáman. - De talán éhes is vagy? No, gyere be hamar, falatozz valamit! Aztán ott a kréta, számolj be az asztalon…
Nem, nem. Nagy lelki csömörrel utasítá vissza e rettentő gondolatot, így állani a nagyasszony elé. - Inkább beugrik az Ipolyba.
Az izgatottság annyira erőt vett rajta, a köhögés úgy előfogta, hogy egy házfalhoz támaszkodott és vért hányt. Aztán elgyöngülve ült le egy kőre, a régi kaszárnya kapujánál. Gondolkozni akart, de csak összefolyt előtte minden, fák, házak, járókelő emberek forogtak, forogtak, mint a pörgettyű.
Végre egy kicsit magához tért, de alig volt jártányi ereje, csak lassan vánszorgott a Rákig. Tanácskozni akart Vincével, de Vince még nem jött meg, hát bement az ebédlőbe a számlát kifizetni s erősítőül egy kis vörös bort kért.
Az ebédlőben egy nagy asztal körül ültek a bogyolai nemesek és makaót játszottak. Mindig így szokták vásár után. A pohos Vay adta a bankot, és utazott a pénz ide-oda, ahogy ez már szokása.
Az öreg itta az ő granátszínű borocskáját, leszegett fejjel, szomorúan, oda se nézett volna, ha a játékosok egyike, Osztovszky András, a bogyolai gazdag varga (valami sógorság a Lehoczkyak után) rá nem ösmer.
- Nini, Kupolyi sógor! Hát maga mit húzódik úgy félre? Itt a sok pénz, ide kell jönni. Tud-e makaózni?
Fölfelelt valaki a játékosok közül:
- Hogyne tudna, hisz nemesember.
- Hát akkor helyet szorítok. Próbálja meg a szerencséjét, sógor.
Kupolyi szeme felcsillant. No, ez kapóra jön. Egy mentő szalmaszál. Hátha egyenesen az isteni gondviselés súgja a vargának, hogy szóljon neki, segíteni akarván nagy ügyefogyottságán…
Nem sokat habozott, fölkelt s helyet foglalt a varga mellett. Hanem a szerencse nem akarta legyezgetni, egyik bankó úszott a másik után… Hogy is lehetett azt hinni, hogy az isteni gondviselés éppen egy közönséges vargát válasszon közvetítőül, mikor a saját szolgája, a bogyolai plébános is ott ül a játékasztalnál.
A kóválygó pipafüstben köhögött az öreg, majd megszakadt, de azért csak szorongatta reszkető kezeivel a kártyalapokat és mindig vesztett. Már magok a játékosok is röstellték.
- Bizonyosan a szerelemben szerencsés a bácsi. (Még ki is csúfolták a gyehennára valók!)
Közben megjött Vince, befogta az ökröket és várta az urát, hogy hazainduljanak. Várta, várta, nem jött. Végre nagy kérdezősködésre az udvarosné újságolta, hogy kártyázik odabent.
Vince fejcsóválva sietett be érte. Ott ült a szegény apóka a sok gusztáló, disputáló alak közt, sápadt arccal, mint egy halott. Meg lehetett tőle ijedni.
Vince megállt a széke mögött, kezét a vállára tette.
Megrázkódott, rábámult Vincére üveges, lázas szemmel, lecsapta a kezében levő kártyát (éppen az utolsó tíz forintja fut rajta), fölkelt, mint egy kísértet, és hagyta magát szó nélkül kifelé vezettetni. Csak ott künn, a friss levegőn kérdi susogva, zavartan, mint az alvajáró:
- Hova megyünk?
- Hát haza.
- Én nem mehetek többé haza.
- Ej, mit beszél? Talán vesztett? - kérdé megijedve Vince.
Az öreg szomorúan bólintott fejével.
- Sokat?
- Mind.
- Ej, az ámenjét! - káromkodott Vince, öklével verve a homlokát - megérdemelném, hogy a nagyasszony összezúzza ezt a vén koponyát, amiért nem fogtam rövidebb pórázra a nemzetes urat.
- Vissza akartam nyerni, Vince. Tudod, a költséget.
- Tudom. Gondoltam. Hja, biz ez nagy baj, rettenetes nagy baj, és nem is tudom, mit csináljunk. És ami azt illeti, hát megmondom magyarán, ez már az Istentől sem szép.
- Ne szidd az Istent, Vince. Nekem is volt eszemben, de a kártya nem az ő találmánya. Az ördögé. Ott, ahol kártyáznak, az Isten nincs jelen.
Vince nem felelt, gondolkozóba esett. Sokáig járt-kelt a szekér körül, majd rákönyökölt a Bimbó sovány lapockájára, mintha a Bimbóval is tanácskoznék, míg végre kigondolta, hogy mi lesz a legjobb. A legelső mindenesetre azt a beteg öregembert megnyugtatni.
- Utoljára is, ami történt, történt, nemzetes uram. Nem szabad a fejünket elveszteni. Szép is volna, ebugattát! A világon már nagyobb eset is előfordult. A király egy országát vesztette el, de azért csak megvagyunk mi is, ő is. Hiszen baj, baj, de majd csak eligazítjuk a nagyasszonnyal.
- Nem, Vince, én nem kerülök a szeme elé - hörögte Kupolyi tompa, reszkető hangon, mintha a föld alól beszélne.
- Hát ne jöjjön haza, nem bánom. Leteszem Vernyón Sándor Istvánéknál, s aztán, ha szépen rendbehoztam mindent… ej no, valami csak lesz.
Addig-addig beszélt, biztatta, kérlelte, bátorította az apókát, hogy végre föl hagyta magát tuszkoltatni az üres zsákokból csinált ülésbe, és a két pihent ökröcske olyan fürgén vitte, hogy még estére sem harangoztak, mikor már megálltak Vernyón a Sándor-porta előtt.
Örültek Sándorék a vendégnek, de bizony nem hitték, amivel benyitott: »most itt maradok vagy egy hétig, ha ki nem kergetnek.« Azt gondolták, tréfál, egy kicsit leszállt itt egy-két nyájas szóra s a holdvilágnál szépen hazasétál Parászkára, - egy macskaugrás ide. Igaz másrészt, hogy valami nagy szomorúság ömlött el rajta és az gyanús volt. Ágyat mindazonáltal már csak akkor bontottak neki, mikor látták, hogy végképp nem szedelőzik. Hm, ez mégis furcsa dolog, de sehogy se találták meg a fogantyúját.
Végre másnap reggel bevallott mindent. Bolondság lett volna titkolózni. Egy-két óra múlva szétterjedt úgyis a különös temetés híre. (Ama bizonyos Korpádi beszélte el.) A kártyázás se maradt titokban, de erre nem voltak maró észrevételek. Az vessen érte követ, aki maga bűn nélkül való. Ellenben a temetésért nagyon megrótták. Nincs jó esze. Nagy fantaszta. Még a papok se dicsérték. A vernyói lutheránus pap azt mondta volna állítólag: »Az ember prédikál olyanokat, de megcselekedni nem lehet.« Némelyek, kivált Parászkán, nevetve újságolták a nagy hírt: »Kupolyi uram hamar hazajött a fürdőből.« Szóval nagy csúfság lett. Hogy szenvedhet az a szegény asszony otthon. Nem éli túl sokáig. Lehetetlen.
Egész nap nem jött semmi hír Parászkáról. Mintha meghaltak volna az otthonvalók. Dehogy, - ő (Kupolyi) halt meg rájok nézve. Senki sem jött, még az unoka, Pali se. Még az se bocsát meg neki. Még az se akar róla tudni. Igazuk van. Megérdemelte.
De azért folyton várt-várt az ablaknál, s minden kocsizörgésre sebesen vert az a fájó, öreg szíve. Sándorék nagy vendégséget csaptak; tyúkkal, kaláccsal tartották, de alig evett egy-két harapatot; a pipa se ízlett, csak járt-kelt ablaktól ablakhoz, elszontyolodott ábrázattal, mint a halálos rab, ki valami nehéz vasat cipel.
És mégis a legborzasztóbb volt harmadnap reggel, ekkor kocsiztak el a Sándor-ház előtt a vasúthoz a parászkai nemesurak, az influenzások, akik Gleichenbergbe mennek; Bolnádyné tömérdek skatulyával, Veres Mihály (dunyhákban viszik szegényt) a két leányával megy, aztán Pataky Pál Értelmes Imrével egy kocsin. Hogy fájt ez neki, mintha mindig tőrt döfnének a szívébe, mikor egyet-egyet felösmert. Most ő is ott mehetne köztük és az unoka kísérné…
A vernyói jó ismerősök, rokonok künn állnak a kapuajtókban, a nyitott ablakoknál búcsút integetve, kendőiket lobogtatva. Jó egészséget, jó egészséget! Egy-egy mosoly röppent el némely ajkon - olyan csapodárféle nem jó mosolygás. Talán az ötlött eszébe az illetőnek: »No, a vén Kupolyi már meg is érkezett a fürdőből.« Oh, istenem, mennyit szenvedhetett otthon az a szegény asszony, ha látta ezt az elvonuló menetet.
A vendéglátó Sándorék ma is sütöttek, főztek, a helyet is megfújták, ahova ült, de hasztalan adtak volna annak akár mennyei mannát, hogy egy kis kedvet csináljanak neki; ma még jobban kétségbeesett és már ezerszer megsajnálta, hogy nem ment Vincével haza. Úgy látszott neki, hogy már esztendők óta van itt, mégpedig elhagyottan, befalazva, mint egykor ama szerencsétlen fehérszemély, Ubrik Borbála. Milyen balgaság, hogy itt maradt! Mennyivel jobb volna otthon, az anyóka közelében, ha szidná is, ha olajba sütné, ha a kutyával hálatná egy ólban, de legalább ott volna, hallaná a hangját, tudná mindig, hogy mit csinál.
Ahelyett most óra múlik, nap múlik, és se hír, se levél, se üzenet, se harag, se engesztelődés, hanem csak a szürke bizonytalanság, mindennél a legborzasztóbb. Jól látja ő, mint néznek össze titokban itt is a családtagok: »mi lesz ezzel az öregemberrel?«
Hát végre uzsonnatájt begördült egy kocsi a portára, maga az anyóka ült benne, és még le se szállt, már az udvaron elkezdte nagy dérrel-dúrral a háborút.
- Hol az a vén lump, hé! Hát idebújt a húgomasszonyékhoz? No, szép virág, mondhatom, érdemes volna cserépben kitenni az ablakba! Jössz elő mindjárt, te temetkezési patronus! Hát Eszterházy vagy te, vagy Vaskor? Minek képzeled te magadat, te fejős birkája csalóknak és hamis kártyásoknak! De összeülni a bogyolaiakkal! Azokkal a trágyadombon nőtt tulipánokkal. Hiszen csak a kezembe kerülne vagy egy, a fogammal tépném szét. Hát nem mersz előjönni, ugye, te minden földi tékozlók fővajdája, akikről a krónikák valaha emlékeztek? Mert már olyan volt, aki a saját sírkövét elherdálta, de aki a saját tüdejét föltette a tökalsóra vagy mit tudom én mire, olyan te vagy…
Kupolyi hallotta a zamatos mondatokat (hej, megösmerte ő ezt a hangot a falon keresztül is), szepegett egy kicsit, de belül a szíve inkább örömében ugrált. Íme, mégis eljöttek érte, mégpedig maga az asszony. Ennyit már mégse érdemelt! No, a Vince mégis nagy diplomata.
Mind közelebb jött az ismerős hang, végre a papucsok kopogását is hallotta. Mintha maga a végzet közelednék dübörögve. Az apóka első ösztöne a futás volt, be, be, a legutolsó szobába, de egy mozdulatának se tudott ura lenni, csak nézte, nézte tehetetlenül, mint tárul szét az ajtó, a keményített szoknyák hogy ropognak, hogy suhognak, aztán megáll az ajtóban, csípőre kapja a kezeit, s beleszúr két tőrt, két szikrázó szemet - mely pedig oly szelíd egyébkor.
- No, hát meg mersz előttem állani? Nem bújsz mindjárt a föld alá?
(Hiszen szerette volna ő azt, de nem lehetett.)
- Verona, Verona - nyögte csöndesen, bágyadtan.
A nagyasszony a lábával toppantott.
- Ne szólj hozzám, ha az életed kedves! Hanem szedd az irhádat, mert viszlek; de ne képzelődj, hogy pampuskát sütöttünk otthon, hát azért viszlek. Elviszlek, hogy mások nyakán ne légy, - hogy otthon pusztulj el a saját vackodban. Mit, te köhögsz? Ne merj nekem köhögni, azt mondom, mert az utolsó szuszt is beléd fojtom. Azt hiszed, eljöttem volna érted, ha nem sajnálnám ezt az úri nemes famíliát, hogy ujjal mutogassanak a házukra, mondván: »Itt vagyon elbújva ama haszontalan, préda Kupolyi, aki fél a felesége színe elé kerülni«… No hát, hiába protestálnak Sándor István öcsémuram és Sándor Istvánné öcsémasszony, tudom, hogy maguk jó emberek, de ami úgy van, az úgy van. És most meg se köszönöm, hogy befogadták, mert inkább seprővel kellett volna kikergetni, hogy bujdosott volna el az erdőkbe, ahová való.
De azért mégis átölelte Sándor Istvánnét és feltűnő hosszan tartotta fejét, minthogy alacsonyabb vala, annak a kebléhez szorítva. Fölötte csudálkozék aztán Sándor Istvánné, hogy az ingválla azon a helyen csuromvíz volt.
- No, mármost indulj!
S elöl eresztvén a szegény apókát, aki a nagy röstelkedéstől azt se tudta, melyik lábára lépjen, maga utána topogott, mint egy porkoláb, s maga mellé ültetvén őt, meghagyta a kocsisnak (megint a Gál volt megfogadva), hogy léptetve hajtson a falun keresztül, mert keresztényeknek épületes látvány az elveszett juh föltalálása és hazavitele.
Az úton szótlanul ültek egymás mellett sokáig, Kupolyi nem mert szólni, az asszony nem akart, jobbra fordítva a fejét, hogy ne is lássa; de azért lopva nem egyszer vetett rá bánatos, gyöngéd tekintetet. Remegve látta az apóka halovány arcát, lesoványodott nyakát, átlátszó füleit, s mikor egyszer túl a feleúton észrevette, hogy köhögni akarna, de visszatartja, mire a vér az arcába tódul és a halántékaiban kezd lüktetni, szelídebben kiálta rá:
- No, csak köhögd ki magad, megengedem.
Amint azonban elmúlt a rohama, elmúlt a kímélet is. Korholva folytatta (de mindegy, legalább beszélt hozzá):
- Ebek harmincadján vagy, azt látom; hogy mi lesz belőled, azt gondolom. Pedig látod, látod, ma te is szépen elmehettél volna a többiekkel, ha nem feledkezel meg önmagadról, rólam és mindenről.
Kupolyi uram lesütötte a fejét, nézte a Gál Mihály mellényén hátul a pitykékből csinált gúlát, meg is olvasta, hány gombból áll, aztán még mélyebbre nyomván be a kalapját, így szólt:
- Igazságtalan vagy, Verona, ha azt hiszed, hogy rólad elfelejtkeztem, mert…
Az asszony hagyta már beszélni, de éppen ez a nem várt körülmény hozta zavarba.
- Mondtál, kérlek, valamit? Úgy? Semmit. Hát, hogy ami azt illeti, igenis eszembe voltál éjjel-nappal, hidd meg, Verona, és bizonyságom rá, hogy ő el is búcsúzott tőled.
- Kicsoda?
- Hát az a leány.
- Miféle leány? Miféle búcsúzás?
- A verseket értem, Verona; ha hallottad volna, hogy szólít, hogy búcsúzik, bizonnyal telesírod a kendődet.
- De kiről beszélsz?
- Hát a leányról, akit eltemettettem.
(A szegény apóka azt hitte a maga jóságával, hogy ezzel rögtön lekenyerezi az ágaskodó sárkányt a nagyasszonyban.)
- Ej, eredj a badarságaiddal! Többet nekem elő ne hozd! Értetted?
Nem is hozta elő, de sokkal bátrabb lett, és amint későbben (már egészen a falu mellett, mikor a Sajó is eleibük szaladt) azt a pirongató kérdést intézte hozzá, hogy nem szégyenelte-e a szerepét Sándor Istvánéknál? - vakmerően odavágott:
- Hát tetszett volna értem jönni.
Mire az asszonynéni csodálatosképpen a támadó helyzetből hirtelen lecsúszott a védelmibe.
- Hiszen elmentem volna én - mentegetőzék csendesen, kérlelőn -, de az a gaz Vince nem akarta elárulni hollétedet, míg csak nem fogadtam meg, hogy teljes amnesztiát adok.
Az apóka mondani akart még valamit arról a teljes amnesztiáról, de már nem ért rá, mert élesen közbecsikorgott a kapu, melyet a Vince tárt kétfelé.
Tehát megint otthon volt, az ódon kúriában; a nagyasszony sem zsémbelt sokáig, múltak a rossz érzések is és beállott újra a nyugalom. De nem a régi idilli élet. A nagyapó nem volt az elkényeztetett, becézett ember többé. Az »eset« emléke, mint sötétlő árnyék feküdt köztük. Vagy meglehet, hogy csak képzelte a nagyapó. Bírák ebben mi nem lehetünk. Valószínű egyébiránt, hogy volt valami visszamaradt szemrehányás az asszony szemeiben, amit idegen ember észre nem vehetett, csak maga az öreg, aki annyi évig olvasgatott e szemekből, mikor még szépek voltak és mikor már csak jók és szelídek voltak. Ahogy volt, úgy volt, de az tény, hogy az apóka most már nem érezte magát otthon olyan jól, mint azelőtt, minélfogva nem lebzselt annyit a díványon, a karszékben meg a méhesben, hanem kijárt Vincével a mezőre, ha munka volt, ha pedig munka nem volt, fogta a puskáját és a nyulak ellen viselt háborút (majd azt mondtuk: testvérháborút).
Ebből aztán két jó következett.
Egy az, hogy a gazdaság kezdett fölpendülni, mert az apóka mindig a földjein botorkált, más az, hogy a sok járás-kelésben elvesztette a köhögést. A harmadik jót nem is említem, mert az csak a nyulaknak volt jó, hogy soha egyet se lőtt le közülök.
A friss levegőn rogyásig elfáradva olyan étvággyal evett, mint a farkas, s úgy aludt, mint egy medve, miért aztán csodálatos módon kezdett épülni testileg, termete szétment, arca megpirosodott, még tokát is eresztett. Úgy hogy mire a falu előkelő krákogói ősszel megtértek a fürdőből, ki valahogy, ki valahogy se, akkor már Kupolyi uramat megkülönböztetésül a felső soron lakó másik Kupolyitól »gömbölyű Kupolyinak« csúfolták.
Testi erejével a szellemi ereje, férfias bátorsága is növekedett, elannyira, hogy egyszer csak (már akár hiszik, akár nem) ő kezdett parancsolgatni az anyókának. Az anyóka szíve pedig mindettől repesett örömében.
Mikor esténként kiálltak a kapuba, a Pali fiút várni a bányából, boldogan hizlalta szemét kedves urán, a gömbölyű Kupolyin, kit az arra sétáló Brogly doktor is minden alkalommal megbámult, mint valami tengeri csodát, miközben vidáman súgta a nagyasszonynak: »Erős lett, mint egy bika, és minden recept nélkül.«
Vince ilyenkor szokás szerint a hollóját etette az udvaron s jókedvűen ingerkedett vele, míg az rémes tollazatát illegette.
- Csak ugrálj, ugrálj! Most már a gazdámmal ketten várjuk ki a halálodat, kis fityfirity.
Isten jóvoltából így lett megint víg a Kupolyi öreg porta. Mosolygott ott minden megint. A nagyasszony violái az őszi verőfénytől, az emberi arcok a lelki megelégedéstől. Jólét is volt. Egy feltört rétben pompás káposzta termett: színre, keménységre mint az acél, s akkora fejek, mint a rocska. A tótok lejöttek a hegyekből, kedvvel szedték ki érte tüszőikből a sok pénzt, amit Amerikából hoztak.
Az állatok jó karban vannak. A fehér veréb egy idő óta már hálni is a konyhába járt, a Riska pedig mintha tudná, hogy az apóka most többet eszik, egy iccével több tejet adott, mint azelőtt. Néminemű rövidség csupán a Sajót érte; a Kosztohay kölykökből valamelyik kilőtte parittyából az egyik szemét. De lát az azért, ha akar, eleget; - csak ugatni nem akar végképp. Úgy látszik, a vakságból veszi magának az indokot erre a teljes tétlenségre. Az anyóka haragszik, de a gazda pártját fogja: »Ugyan mit fárasztaná magát szegény? Mit ugatna? Kire ugatna? Nem jár errefelé rossz ember.«
Így jöttek-mentek a vidám napok szép hosszú sorban, míg végre, mert nincsen örökös egyformaság, megint kiugrott egy szomorú.
Szép, hosszú ősz volt, Kálmán-napkor Kosztohay Kálmánéknál szamócát adtak föl a vacsorához, ami most nőtt az erdőben. Az esték pedig olyan melegek voltak, hogy künn a kertben volt terítve, ott folyt aztán a tánc is szabad ég alatt egész éjjel. (Az ördög vigye el azt a Gilágót, de szépen húzza némelykor.) A nők könnyű batiszt-ruhát viseltek, éppen mint nyár derekán a majálisokon. Nevezetes dolog ez október közepén! - Ilyenkor már körülbelül hó van a Tátrában!… Az igaz, hogy itt is volt; de csak a Horváthyné vállán. Mivelhogy kivágott ruhában jelent meg s csak úgy ringott-rengett táncközben az a finom fehér hús, amelyből a gyönyörű nyaka kezdődik, mint a tojás fehérjéből vert hab.
Hanem iszen nem csoda, ha ennyit lát Kupolyi Pali, hogy többet is megkíván. Csak egy kicsit jobban kellene vigyázni a világ szeme miatt. Sok, ami sok; azok a pillantások, az az egymáshoz való tapadás táncközben. Persze szabad volt a mező; az egyik macska, Horváthy uram, a filagóriában kártyázott, a másik macska, Kupolyi Józsefné nénémasszony pedig korán távozott, minthogy az apókának a lába fáj, Szent Antal-tüze támadt rajta, de máskülönben egészséges, mint a makk, és vacsorát kell neki készíteni.
- Nagyon sokat eszik - dicsekedett az anyóka -, isten panaszképp ne vegye.
Pali csak hajnalfelé származott el, ledőlt otthon egy kicsit, csak éppen, hogy szemeit megcsalja, a rendes időben már talpon állt, hiába szidta a nagyapja.
- Mit rontod az egészségedet? Nem dőlne le a világ, ha egy kicsit később mennél el, ha kipihennéd magadat. Ha már néhány ezer esztendeje ott van az a kőszén, hát még ott lehetne négy órával tovább. Mit siettek úgy? Megfoghatatlan az, hogy az emberek úgy sietnek.
A Pali nagy ásítozva tette meg ellenvetéseit:
- Ma nem lehet. Ma nagy dolgunk van: ma új ágat törünk át a régi, elhagyott tárna felé.
Megreggelizett, megcsókolta a két öreget és elment.
Nem is történt aztán egész nap délutánig semmi figyelemreméltó; néhány nyelves asszony eljött Kupolyiékhoz pletykázni egyet-mást a Paliról meg a Horváthynéról. Hogy azt mondják, a férj észrevett valamit, mert egyszer csak lecsapta a kártyát éjfél után, oda ment, ahol táncoltak, és kiakasztotta egy szó, egy magyarázat nélkül az asszony karját a Paliéból.
Leugrott felültette bricskára és hazavitte. Képzelheti, hogy volt otthon jelenet. Ha neki volnék, elkergetném; de nem is lesz ennek jó vége, majd meglássa, lelkem nénémasszony; és Pali is jobban tenné…
- Eh - szólt közbe az apóka -, egy kis legyeskedés az egész. A légy is száll az édes tejre.
- Ha odaszáll, bele is esik az, bátyámuram.
- Mit árt az a tejnek? - vélte Kupolyi.
- De árt a légynek, mert belefúlhat.
Így ijesztgették az öregeket; de mi volt ez ahhoz a rémülethez képest, amit Benákné idézett elő estefelé? Benákné így ősszel mindig a mezőkön kódorgott gyógyfüveket szedni, egy kis mályváért, gyűszűvirágért, bojtorjánért a harmadik határba is elkalandozott. Ma, alkonyatkor, dúlt arccal csörtetett végig a nagy utcán, azzal sem törődve, hogy a füvei szerte hulladoznak a szaladásban, fulladozó hangon kiabálta:
- Nagy szerencsétlenség! Borzasztó istencsapása! A vernyói bánya beomlott és eltemette mind az embereket.
Szájról szájra ment a hír. Csődületek támadtak az utcákon, a kutaknál, a bíró háza előtt. Új hírmondók jöttek Vernyó felől, olyanok is, akik már a helyszínén megfordultak. Biz ott nagy baj történt. Aki bent volt, az többet nemigen eszik kenyeret.
Kupolyiné is a kapu elé jött a nagy zajra, és amikor meghallotta a vészhírt, a fejéhez kapott, egy sikoly, és összeesett, mint a kettétört fa. Úgy vitték be az asszonyok a karjaikon, mint egy holtat a szobába, ahol az apóka kedélyesen pipázott egy karosszékben, bebabulyázott lábával. No iszen, kiesett a pipa az ő szájából is a történtek hallatára. Fölugrott, mint egy megsebzett vad, hogy a bányához rohanjon, de szegény két lépést sem bírt tenni.
- Hátha még nem bizonyos. Hiszen még az nem úgy van - hajtogatta Vince, aki szinte nem volt emberi ábrázat.
A nagyasszonyt az ágyra fektették, locsolták vízzel, tormát szagoltattak vele, mire fölocsúdott, de roppant sírással, jajgatással. Elővette szokott baja, a szívgörcs is.
- Hamar, hamar a borostyánmeggy-csöppeket!
Vince megkereste az almáriumban, miközben egyre ismételte gépiesen, öntudatlanul, mint a szajkó: »Nem bizonyos, nem bizonyos.«
Pedig már bizonyos volt. Futkosás, siránkozás, jajveszékelés zaja verte föl a csöndes falusi utcákat. A bányamunkások közül sokan voltak odavalók. A bíró és a tizedesek házankint jártak kihajtani az embereket kapákkal, talyicskákkal a mentéshez.
- Jaj, hogy nem mehetek - hörögte kínosan, tehetetlenül Kupolyi.
S keserves sírásra fakadt, hogy azt kellett hinni, mindjárt megszakad a szíve.
Vagy egy óráig sírt hangosan, keservesen, aztán kiapadt a könnye, és csak panaszkodni tudott, irigyelte az anyókát, mert szívgörcse van, kívánta, bárcsak őt is elővenné valami nagy testi fájdalom, hogy a lelkit ne érezze annyira. Korholta Vincét, hogy szívtelen, hogy nem rohan a bányához, de midőn készülődni kezdett, nem akarta elereszteni.
- Nem, ne menj el, az anyóka miatt. Én nem tudom gyámolítani. Oh, Pali, Pali, édes kis unokám!
Lassan, lassan jobban lett a nagyasszony, azaz megszabadult a testi fájdalmaktól, s most legalább megosztották a közös bánatot, de csak úgy lehetett, hogy mindeniknek megmaradt az egész.
- Éreztem, éreztem - nyöszörögte a nagyapó szívet tépő hangon -, tudtam, hogy utoljára látom; mondtam neki reggel: ne menj el, Pali fiam, ne törődj ma a bányával, pihend ki magadat. Előérzetem volt, de nem hallgatott rám, nem hallgatott.
Ezalatt beköszönt az est, felhőkkel feketén, csillagtalanul. Minek is már a csillagok! Ott ültek, mint a siralomházban, az udvarra nyíló ablakú szobában, és várták azt az utolsó szót, azt a retteneteset…
Koronkint jött egy-egy ismerős hírekkel.
- Úgy látszik, bent vesztek mindnyájan - újságolta Gál Mihály, ki onnan érkezett. - Mennyi nép van ott három faluból, mennyi nép! Ásnak, dolgoznak, de nincs remény.
Az öregek a hallott híren rágódtak, meghányták, magyarázták, boncolták. Egyébre senki sem gondolt. Az ökrök éhesen bőgtek az istállóban, a tehénke is csodálkozhatott, hogy ma senki sem jön fejni.
Egy félóra múlva megint kopogtattak a külső ajtón, Vince ment a závárt eltolni. Szerednyei János hozott hírt.
- Az ásás foly, tíz embert már megtaláltak holtan.
Nyomasztó síri csönd támadt. Ki meri megtörni? Végre az anyóka kérdé reszkető, félénk hangon:
- Köztük van?
Megint csönd, s milyen csönd, hallani a szívek dobbanását.
- Nincs köztük - felelte Szerednyei János.
Azután elment Szerednyei. A három alak pedig csak ült, ült tompa fásultságban, csendesen a sötétben. Senkinek sem jutott eszébe gyertyát gyújtani. Egy szót se szóltak, egyetlen szót se, csak néha röppent el egy sóhaj. Abból látszott, hogy élnek.
Megint hallatszottak léptek az udvaron. Megint jön valaki. Jaj, istenem, mit hoz?
Vince fölkelt, ajtót nyitni, de úgy látszik, be se csukta Szerednyei után, mert már a pitvarban hangzanak a léptek, szemben vele megnyílik a szobaajtó, s megcsendül egy édes, ismerős hang:
- Jó estét, apóka, jó estét, anyóka!
- A Pali, a Pali!
No, lett erre öröm. Ilyen örömet még emberek nem értek. Ugrott az apóka, ugrott az anyóka. Gyertyát, Vince, gyertyát! Vince siettében kipkedett-kapkodott, a pipaszár csutorás végét húzgálta a falon, de biz az nem akart csodát tenni, nem gyúlt meg. Végre maga a Pali sercentett el egy gyufát, de abból se lett soha gyertyaláng, mert a két öreg eloltotta az ölelésével, a pihegő szuszogásával.
- Csakhogy élsz, édeském. Nincsen semmi bajod?
- Csak éhes vagyok, anyóka, és szomorú a társaim miatt.
Erre mindjárt térült, fordult a nagyasszony (nem volt már egy csöppet sem beteg), gyertyát gyújtott, a gyertyafénynél még egyszer összevissza csókolták a Palit, nemcsak ők ketten, de Vince is, amit megirigyelt tőle az apóka, mert rákiáltott:
- Ne nyalakodj, öreg! Keresd meg inkább a pipámat! Egy örökkévalóság, hogy nem szíttam.
Pedig nem volt ideje rágyújtani, mert perdült a nagyasszony, a karika se sebesebben, összehozva mindent, ami jó volt a házban. Pali az asztalhoz ült, az öreg szintén odagurította a karszékét, az ő étvágya is rögtön megjött, mire jóízűen falatoztak mind a ketten.
- Hát beszéld el mármost, hogy menekedtél meg, édes fiam. Mert mi bizony holtnak hittünk.
A nagymama is az asztalhoz húzódott az unoka mellé, kezét a vállára nyugtatva, Vince pedig egy kis székre kuporodott az almáriomnál és a csizmáját foltozta (az Isten verje meg azt a kutya Filtsiket, rossz bőrt adott rá).
- Bizony holt is volnék, ha egy kis véletlen nem jön közbe. Délben elfogyott a dohányunk a bányában, hát beküldtük a Király Pistát Vernyóra a boltoshoz. Hogy ím visszaérkezik, azt mondja nekem, egy fiatal leány vár reám odafönn, sürgősen akar velem beszélni. »Miféle leány az? Semmi közöm hozzá!« Nem akartam fölmenni, de a Pista megnyugtatott, hogy nem afféle, egy vézna serdülő leány. Megcsiklandozott a kíváncsiság, hát fölhúzattam magamat, úgy ahogy voltam, a piszkos munkás-zubbonyomban.
- Hát ki volt? - kérdé az anyóka türelmetlenül.
- Csakugyan idegen leány volt, egy fekete kakassal a hóna alatt.
- Fekete kakassal? - szólt közbe Kupolyi, a szemöldjeit fölhúzva, és nyomban letette a pipát. - Csak folytasd, kérlek!
- Azt kérdi tőlem: én vagyok-e a Kupolyi Pál? Mondom: én vagyok. Hát akkor jöjjön, jöjjön - lihegte izgatottan -, egy asszony várja az erdőben a tisztáson, ő fogadott meg, hogy jöjjek és elhíjam. Nincs sok veszteni való idő, jönnie kell, mert nagy veszedelemről van szó.
- Hát persze mentél, mert gondoltad, hogy ki? - mondá a nagymama jóságos szemrehányással.
- Inkább nem akartam menni - folytatá az unoka, őszinte nyílt arccal -, mondtam, sok dolgom van, annál is kevésbé volt kedvem, mert a leány leírása nem igen hasonlított arra, akit a nagymama gondol.
- Pedig mégis az volt, ugye?
- Nem tudom.
- Tehát nem mentél el? - csodálkozék az öregúr.
- Dehogynem. Hiszen akkor nem volnék itt. A leány addig kért, csaknem erőszakkal kapaszkodott belém, míg végre rászántam magamat. Olyan különös volt ez a leány; hogy mit akart, mi érdeke volt, most sem tudom megérteni…
- Nyilván jól megfizette a dáma arra az esetre, ha elhoz - vélte Kupolyiné.
- És hogy volt öltözve? - kérdé Kupolyi lázban égő szemekkel.
- Nem is igen néztem, valami pettyes kendő volt a fején.
- Nem volt hibás a termete?
- Mintha egy kicsit ferdén tartotta volna a nyakát.
- Nem volt szőke?
- Igen, szőke volt; de mit érdekli ez az apókát?
- Majd meglátod azután. Te csak felelj. És a kakasnak piros volt a taréja?
Elmosolyodott a Pali és összenézett a nagymamával.
- Hiszen minden kakas-taréj piros, apóka.
- De megállj csak - kiáltott föl most az öreg, feltűnő élénkséggel. - Nem volt a kakason csöngettyű, a nyakán vagy valahol?
Most már aggályosan találkozott a két tekintet, a nagymama- és unokáé.
- Nem, édes nagyatyám. Nem volt semmi csöngettyűje a kakasnak, az csak a bárányoknak szokott lenni. Hát mondom, megígértem neki, hogy rögtön megyek, csak a rendes ruhámat húzom fel odalent. Megnyugodott ebben és kijelenté, hogy előre megy, de megint kért, hogy csak siessek, siessek… Mire feljöttem kiöltözve, már nem láttam sehol a különös leányt.
- Hallod, Vince? - szólt Kupolyi. - Azt mondja, eltűnt nyomtalanul…
Vince elmerengő szemmel bámult a gyertyalángba s intett nagy fejével, hogy mindent hall.
- Tehát egyedül indultam az erdőnek, mégis abban a hitben, mit tagadjam, hogy Horváthynét találom, de még az erdő széléig sem jutottam el, midőn egy rettenetes tompa zuhanás hallatszott, melytől megrázkódni és felnyögni látszott az anyaföld. A bánya dőlt be. Futottam lélekszakadva vissza…
Mélységes csönd támadt az elbeszélés után, mindenki végiggondolt rajta. Valami hűs áram meglobogtatta az égő gyertyát, a szélein jácintkékbe játszó lángnyelvecskéje reszketett. Valamelyik bútor kísértetiesen pattant és megint minden csöndes lett, csak az óra ketyegett hangosan.
Öreg Kupolyi arca átszellemült. Kezét imaszerűen összetéve mellén, szemeit a magasba emelve, ájtatosan rebegte:
- Bizonnyal ő volt az. Eljött őt megmenteni.
- Ki? - kérdi az asszony.
- Az a leány, akit eltemettem - ismétlé babonás csodálattal.
Az anyóka harmadszor is összenézett az unokával. Szemeik fájdalmasan mondták: Elvette az eszét a nagy öröm.
De Vince, az okos, a hitetlen Vince megmozdult a kuckóban.
- Igen, ő volt! - bizonyítá, reszkető hangon keresztet vetve magára. - Dicsértessék a Jézus Krisztus!
E pillanatban egy kakas szólalt meg odakünn. Vagy az anyóka kakasa volt, mely azt hirdeti, hogy már éjfél van. Vagy az a másik, rejtélyes kakas jött figyelmeztetni: Kikiriki! Itt voltunk, mi voltunk.
A SZÖKEVÉNYEK
1901

Az évszámot nem tudom pontosan megjelöli, de emlékszem, hogy abban az évben történt, mikor az asszonyok a krinolinokat kezdték viselni. Tudom, hogy nehéz erről az esztendőre rátalálni, de mégis csak legjobban lehet az asszonyok viseletéről, mert az majdnem évente változik, míg ellenben a férfiakon mindig egyforma minden. Ámbár akkoriban ők is alá voltak vetve némi divatnak. Sokan, a legjobbak, kurta vasat viseltek.
Abban az évben építették fel városunkban a rozzant, leégett kollégium helyére a csinos új épületet, s azt a feliratot tették a homlokzatára: »A haza minden előtt.«
Báró Krapotka Leopold, a megyei főnök, merésznek találta a feliratot, s megütközvén benne, ekképpen okoskodott:
Micsoda rebellis beszéd ez! Mit akarnak már megint a hazával? Hol azon siránkoznak, hogy már meghalt, hol megint azt állítják, hogy mindenek előtt következik. No, hát ebben nincsen logika, mert vagy csakugyan meghalt a haza és akkor legyen csendesen, mint a halottak, ne tolakodjék előre, vagy pedig nem halt meg és akkor meg kell rendszabályozni.
A haza minden előtt - micsoda vakmerő, esztelen állítás. Hát az Isten, hát a császár!… Eppű, eppű!
Ez az »eppű« nem volt valami titokzatos varázsszó, hanem a méltóságos úr egyik különös szokása. Kövér úr volt, mint egy meghízott gúnár, az asztmája miatt nehéz lélegzetű, és ha valaki vagy valami dühbe hozta, elkezdett sebesen fújni, s ez akkor úgy hangzott: eppű, eppű.
Mindenképpen irritálta a felirat, s jelentést tett róla felső helyen. A válasz nem sokáig késett s teljesen kielégítette Krapotkát. Hívatta is legott az iskola gondnokát, tekintetes Halápy Mihály urat, s megparancsolá neki, hogy a feliratot az új kollégium homlokzatáról vétesse le, mert különben a hatóság fogja leszaggattatni.
Nagy lőn emiatt a felháborodás és szomorúság városszerte, az ifjúság lázongott s elhatározta, hogy agyondobálja kövekkel azokat a közegeket, akik felmásznak a létrákon, hogy a betűket eltávolítsák. Halál fia, aki azokhoz nyúl! A vének pedig gyülekeztek Halápy Mihályhoz, a legtekintélyesebb protestáns oszlophoz, s ott deputációnak alakulván, azzal a kéréssel járultak a mindenható főnök elé, hogy ne vegye le a feliratot az épületről, felelőssé tévén őt isten és emberek előtt a vérért, amely ennek következtében folyni fog.
A főnök úr el is lágyult s talán meg is ijedt egy kicsit.
- A fölirat nem maradhat - mondá ravasz sajnálkozással -, mert eltávolítására immár felső parancs van és azonfelül magam is veszélyes tendenciákat látok benne, hanem ha az urak más, valami ártatlanabb föliratot akarnak, azt nem fogom ellenezni.
- De hisz ennél ártatlanabb mondás alig képzelhető - ellenveté egy őszhajú hazafi, valami Szoltsányi Gáspár nevű.
- Paperlapap! - vágott közbe a főnök. - Haza, Szabadság, Nemzet! Tudjuk már az effélét. - Sopánkodás, siránkozás, deklamálás. Utáljuk az effélét. Pokolba a lamentálással. Eppű! Hanem írjanak az urak valami odavalót a tanulás köréből. Hiszen annyi sok szép dolog van a klasszikusokban. »Aurora musis amica«, vagy »Plenus venter non studet libenter«. Igen, igen, tanácskozzanak a múzsákkal, de nem a ravasz Minervával. A bölcsesség istenasszonyának adja ki magát a kutya, de hadi sisakot hord s a baglyot tartja a lábainál, csak propter formam, hogy ne mondjam, a hatóság félrevezetésére. No, hát én azt a hadi sisakot összetöröm. Huhogjanak a tekintetes és nagytiszteletű urak, amennyit tetszik, de holmi rejtett gyújtó-anyagot nem tűrök. Írjanak az oskolájukra valami olyanformát, mint például: »Thököly a tanulóknak.« Ez szép, jó, szelíd és kifejező, nincs benne se robbantószer, se sértő gondolat. Azonfelül népszerű is, hehehe. Mert valahányszor valaki tököt hí ki kártyázás közben - s hány százezerszer hínak ki Magyarországon tököt naponként - mindig hozzáteszik: »Thököly a tanulóknak«, hehehe.
Krapotkának igen tetszett ez a sikerült élc, nagyot kacagott rajta s még nagyobbat fújt utána, eppű, eppű, eppű. Majd azzal bocsátá el az érdemes deputációt, hogy három napi kigondolási időt enged nekik az új fölirathoz, melyet előlegesen jelentsenek be; addig a homlokzaton maradhat a régi jelszó.
Nosza, megindult a keresgélés a nagytiszteletű professzor urak és a világi korifeusok fejében egy velős fölirat után; egész nap tanácskozának, hogy alkalmas mondatot készítsenek. De nem olyan könnyű az, mint első percre látszik. Mert holmi mondatok ugyan születtek, de vagy teljesen ártatlanok voltak és senkinek sem tetszettek, vagy pedig tetszettek, de nem voltak teljesen ártatlanok, azaz nem állották volna ki Krapotka úr cenzúráját. Utoljára is abban egyeztek meg, hogy teljesen rábízzák a föliratot Halápyra.
A tekintetes úr azonban tiltakozott.
- Én nem bízom magamban, uraim, mert az én koponyám éppen úgy, mint az önöké, tele van az átélt események keserű ízével. Ami tehát ezeken a koponyákon keresztülment, az mind impregnálva van már keserűséggel, s rajta van valami sajátságos forradalmi szag. Azt pedig a Krapotka úr orra úgy érzi, mint a fokhagymát; mert lelke nincs, de orra van, azt meg kell adni. Mármost aztán vagy olyan föliratot kell szerezni, amit ő észre nem vesz - de ez nehéz -, vagy olyat, amin nincs semmi észrevenni való, de ez meghátrálás. Én nem tudok olyat kigondolni. Ahhoz friss, tapasztalatoktól meg nem mérgezett elme kell. Én tehát azt tartanám szükségesnek, hogy a nagytiszteletű professzor urak hirdessék ki a tanítványaik közt, hogy két darab körmöci arany pályadíjat tűztem ki, aki nekem holnapután estig négy-öt szóból álló alkalmas mondatot hoz.
- Valde bene - helyeselték a professzorok, s kihirdették a felsőbb osztályokban és a teológián, ami lázas mozgalmat idézett elő a fiúk között. Isten a megmondhatója, hogy hány kis szobában rágta eznap délután és este a kalamust egy-egy izzadó üstökű suhanc, hogy valami nagy dolgot kiszorítson, mert a kapanyél is elsülhet. És végre is, tudjátok meg, fiúk, hogy a legszebb gondolatok, melyek a közmondásokban és a népdalokban vannak lerakva, nem a nagy emberek alkotásai, hanem az együgyű sokaságból nőttek ki. Mert a kedves kis múzsák is kikapók vagy legalább nagyon gyanúsak, hogy nemcsak a törvényes kiválasztottjaikkal csókolóznak.
Hogy most e két arany miatt sokan fohászkodtak hozzájok, bizonyos, mert az elhagyatott Fazekas-utcán, ahol a Halápyék sárgára meszelt szép kőháza állott, régen láttak a virágcserepes ablakoknál varrogató leányok annyi diákot jönni-menni, mint a következő napon. Oh, szegény bohó fejecskék, szőkék és barnák egyaránt, mi mindent nem gondoltatok e szokatlan jelenségről.
Pedig hát csak az a két arany a tekintetes Halápy úr zsebében, két kis sárga arany, nem a ti kék vagy fekete szemetek húzta ide a diákokat.
Jöttek-mentek egész nap, de a két arany nem mozdult, nem akart más gazdát. Halápy úr elégedetlenül járt fel s alá a szobában és panaszkodott olykor a feleségének.
- Utoljára is azt kell fölíratnom az iskolára, hogy »Épült helyben«.
- Nem jön semmi?
- Csupa lappália, csupa középszerűség.
Pedig milyen önérzettel léptek be, kivált az öregebb teológusok, s milyen fitymáló mosoly jelent meg a serkenő bajszok alatt Halápynak arra a kijelentésére, hogy várjunk a mondattal, hátha még jobb is jön estig.
Morogva ment ki a diák, az ablak alatt rendesen egyik-másik pajtása várta. Halápy hallotta, amint referál neki odakünn: »Okvetetlenkedik az öreg, nem akarja a díjat mindjárt kiadni.«
Filozófus ember volt, elgondolkozott ezen is s közlé a feleségével:
- Milyen bölcsen van az ember teremtve, Apollónia. Nem is hinnéd, édes szívem. Látod, azokban, amiket ő soha meg nem szerezhet, bővelkedőnek hiszi magát, azokban ellenben, miket megszerezhet, örökké szükséget lát. Panaszkodik, hogy nincs elegendő pénze, hogy nincs elegendő búzája, egészsége, nyugalma, de sohase hallod panaszkodni, hogy nincs elegendő esze.
Nem bízott már, hogy jó felirathoz jut. Denique a friss koponyák zöldek és éretlenek. A bölcsességet csak a tapasztalás adhatja, nem terem magától, mint az erdei virág.
Leszállt az esti szürkület, s éppen a kaszinóba készült, hogy megvigye a meddő pályázat hírét a kíváncsi professzoroknak, mikor halk kopogtatás nesze üti meg füleit. Tehát még egy diák s még egy lapos mondat.
- Szabad!
Egy satnya legényke csúszott be a félig nyitott ajtón, meggörbülve, félénken.
- Mi tetszik?
- Némi közlésem volna - felelte egy nyöszörgő, vékony hang, mintha a föld alól jönne.
- Jó, jó, majd mindjárt meggyújtom a gyertyát.
A világosságnál önkéntelen pillantást vetett a diákra. Bizony nem sokat ígért az ipse. Inkább egy hülye benyomását tette, mint egy intelligens fiúét. Ügyetlenül állt az ajtónál, nem tudott kezével-lábával mit csinálni. Vékony, verébszerű feje, melyet a váll-lapockái közé húzott, félrebillent kissé, mintha el volna törve.
- Hányadik osztályba jár?
- A hetedikbe.
- Canis mater! - kiáltott föl Halápy kedélyesen. - Maga a teológusokkal akar versenyezni? Nohát, lássuk azt a medvét.
A fiatalember közelebb tántorgott, minden mozdulata esetlen volt és félszeg, amint a zsebébe nyúlt és elővett egy fehér cédulát, s amint átnyújtotta, egész teste reszketett az izgatottságtól.
- Hát jó-e? - csacsogott a nyájas öreg úr.
- Nem tudom - hebegte a diák.
- Ha nem tudja, hát minek hozta?
- Mert van benne valami, mert, mert… (Megakadt és zavarában a kabátja hajtókáját kezdte rágni)… mert érzem, hogy mozog bennem valami.
- Alkalmasint valami giliszta.
Azt lehetett volna hinni, hogy erre a diák is elmosolyodik, de csak a vértelen ajkait harapdálta és csak még kisebbre húzta össze magát; a homloka összezsugorodott, az apró, bárgyú szemei pedig behúzódtak a mélyedéseikbe. Olyan szánalmas volt a szegény fiú, hogy a Halápy szíve megesett rajta.
- No, no, no, barátja az erénynek, nem kell az ilyet szégyenleni. Már maga az igyekezet is méltánylandó. Aztán, teringette, a legjobb táncos is egyszer valamikor járni se tudott.
Föltette nagy lassan a pápaszemét s inkább jóakaratból, mint érdeklődésből átfutotta a négy szóból álló mondatot. Látszott az arcán, hogy meg akar haragudni, de aztán erőt vett magán s hanyagul leereszté a padlóra a kis fehér cédulát.
- Jaj, édes fiacskám - szólt azután némi titkolhatatlan bosszankodással -, magának még sokat kell tanulnia és nőnie, míg a kollégium homlokzatáig fölér. Hogy mi egy velős mondat, azt már mégis tudnia kellene egy hetedik osztálybelinek. Hiszen ez semmi. Mit gondol, lelkem, csak nem írhatjuk föl egy monumentális épületre az igeidőket vagy a számokat, hogy egy, kettő, három, négy.
S ezzel intett neki a kezével, hogy eltávozhat.
De a diák nem mozdult, ajka mozgott, kínosan látszott keresni szavakat, s szemei megüvegesedve meredtek a papírlapra.
- De kérem, Halápy úr - hebegte halkan -, az a négy szó… a négy szó, nemcsak igeidő az a négy szó…
- Hát mi a fityfene?
Gépiesen hajlott le a papírcéduláért és fölolvasta hangosan:
»Praesens imperfectum, perfectum futurum.«
Aztán egyszerre a homlokára ütött, föllángolt a szeme, hirtelen világosság támadt a koponyájában és fölkiáltott:
- Maga gondolta ezt ki?
- Én - rebegte az halkan, szégyenlősen.
- No, hát ez jól van kigondolva - mondá ünnepélyes hangon, mintha ítéletet hirdetne ki -, te nyerted el a pálmát, amice!
És még egyszer megnézte a diákot, mintha a saját szemének se akarna hinni, hogy ettől származik a fölirat.
Úri fiúnak látszott a ruházata után; csinos fehérneműt viselt, finom cipőt, és úgynevezett »lutheránus kabátot«. Angol divat volt ez, tehát praktikus. A kabát belseje ugyanis, minthogy szintén el volt lapos gombokkal látva, lehetett a kabát külseje is és vice versa; és minthogy a szövet egyik oldala szürke kockákkal volt mintázva - a másik oldala pedig fekete színben pompázott, és egy perc alatt meg lehetett fordítani, az illető kabát tulajdonosa voltaképpen két kabáttal rendelkezett és hódolhatott az etikett különböző kívánalmainak. Szóval, ami a szabótól került, az mind szép volt rajta. A gondviselés azonban nem bánt vele olyan jól, mint a szabó.
Halápy a fiókjába nyúlt az aranyakért és a markába csúsztatta.
- Megérdemelted, fiacskám, tedd el. Adjon az Isten ezer annyit. Egyelőre azonban érd be ezzel. Az ilyen nagy diáknak tudom, vannak már titkos kiadásai is, amelyekre otthon nem gondolnak. Igaz-e vagy nem? Tudom, hogy már dohányzol is. Az Isten verje meg a trafikot. Különben nem a pénz - tette hozzá jókedvvel -, a pénz csak pénz, de a dicsőség… Szinte képzelem, hogy fognak a szüleid örülni.
- Sohase szabad nekik megtudni.
- Ej, ugyan mit beszélsz? Ne bolondozzál, barátocskám (s kedélyesen hátbaütötte a diákot). Az volna szép, hogy meg ne tudnák. Holnap az egész város erről fog zengni. Én magam írom meg nekik, ha a vidéken laknak. Bízd csak rám, barátocskám!
A diák megreszketett, mint a kocsonya.
- Nem, nem - hörögte fázékonyan -, én csak úgy engedem át a föliratot, ha a tekintetes főgondnok úr vállalja a szerzőséget.
- Oh, hogyisne! Majd bolond vagyok. Öreg napjaimra kezdjek lopni! Hogy ellopjam a te dicsőségedet, hogy bezsebeljem a dicséreteket érte? Azt már nem teszem, amice frater.
A diák üres tekintetében valami dacféle mutatkozott.
- Akkor hát nem jártam itt, nem hoztam semmit és nem engedem fölhasználni a mondatot.
Halápy fölkacagott, majd enyelegve mondá:
- Hát fogjad a mondatodat, szorítsd össze markodban és vidd haza, de a kópiája nálam marad és azt én a kollégium homlokzatára illesztetem, isten engem úgy segéljen. De nem is értelek, mi lelt téged. Hiszen már pityeregsz is. Ejnye, ejnye, ilyen nagy fiú. Hát mi az ördög van veled?
- Félek, hogy börtönbe kerülök érte - vallotta be, a sápadt arcát eltakarva kezeivel.
- Ahá! No, persze. Erre nem is gondoltam. Bizony megeshetik. Most minden megeshetik. Hm, ez már más. És most már nem mondom, hogy nem vállalom a szerzőséget, ha éppen követeled. De nem látom be, hékás, hogy miért ne ülhetnél egy kicsit a hűvösön? Szép az, te csacsi…
A diák mélyen sóhajtott:
- Nem lehet. Nekem nem lehet. Sohase mernék az atyám szeme elé kerülni.
- No hallod! Hát miféle apád van neked? Ki vagy te?
- Én báró Krapotka Oszkár vagyok - felelte szomorúan. 
Halápy uram hátratántorodott a meglepetéstől.
- A megyefőnök fia?
A diák némán bólintott fejével.
- No, most már minden világos - kiáltá az öregúr s kenetesen hozzátette: - Áldassék érte a seregeknek ura, hogy az alma ennyire elgurult a fájától! (Odanyújtotta neki a nagy tenyerét.) Mindent tudok, mindent értek már, legyen hát úgy, hogy én gondoltam ki azt a feliratot.
Úgy is volt. Másnap reggel személyesen vitte el az írást a főnökhöz, melyben bejelenti az új feliratot.
Krapotka Leopold elolvasta a jelentést és rámosolygott Halápy úrra.
- Ez már helyes, ez már jó. Az időről szabad beszélni. Az idő ártatlan fogalom. Praesens, imperfectum, perfectum, futurum. Egy kicsit ostoba dolog, de nekem mindegy. Jelen, félmúlt, múlt, jövő. Maga gondolta ezt ki?
- Én.
- Hát gratulálok.
Mire leült s ő is írásban adta ki, hogy az új felirat teljesen kifogástalan lévén, ezennel engedélyeztetik.
Hát föl is rakták az ácsok még aznap délután a homlokzatra nagy sokaság jelenlétében, s azontúl gyorsan vitte a hír, mi van a kollégiumunkon. Szállt-szállt a ravasz mondat, panaszkodó bánatot szívtől-szívhez vivő. A magyarok megértették, mert már megtanulták azt a keserű tudományt, az értelemben másik értelmet keresni; meglátni, ami hiányzik, kiegészíteni, ami félig megvan. »Praesens imperfectum« azt jelenti: tökéletlen jelen, »Praesens futurum« azt jósolja, hogy: tökéletes jövő. S ami mindenek felett való, hogy sikerült a németet lóvá tenni. Igaz, csak így a suba alatt. De hát az is valami. Olyan édes, olyan kacagtató, hogy szinte sírni lehet rajta.
Ah, istenem, milyen idők voltak! Ti azt most már nem értitek meg, hogy egyetlen mondat is gyújthatott és vigasztalhatott. Mikor a legmámorítóbb dal ekképp hangzott:
Emich Gusztáv nagy naptára,
Szerkesztette Friebeisz István,
Ezernyolcszázötvenhétre,
Emich Gusztáv betűivel.
És ezen sírni tudtak azok a jó emberek. Mert közös egyetértésben azzal az öncsalással énekelték, hogy a szürke, bolondos négy sorban valami szabadság-himnusz van eldugva.
Hát még a felirat! Az egyenes úgy tűnt fel, mint pásztortűz, mely bevilágítja az éjt. Halápy Mihály neve ismertté lett általa az egész országban. Persze a báró Krapotka Lipóté is. Sőt az volt a baj, hogy Bécsbe, az udvarhoz is eljutott az elmés felirat híre, és Krapotka bárót nyugdíjazták. Kimondták rá, hogy egy jóakaratú szamár - ami kisebb fokozat egy rosszakaratú szamárnál. Krapotka nagyokat fújt »eppű-eppű« és visszaköltözködött Morvaországba Brünn mellé, ahol egy fűrészmalma és néhány holdból álló, tejgazdaságra alkalmas tusculanuma volt.
Bezzeg szepegtek a városi urak, hogy megint leveszik a feliratot. Hanem hát az a szép a politikában, hogy nehéz benne valamit előre eltalálni. Levették bizony nemsokára, de nem a feliratot a kollégiumról, hanem a kétfejű sast a megyeházáról. Egyszóval, beütött a magyar világ, és a főispáni székbe beleültették a nagy hazafit, a halhatatlan felirat alkotóját, Halápy Mihályt.
Még ugyanabban az évben történt, hogy Sáros vármegyében elhalt az a bizonyos nagy protestáns úr, Szoltsányi Gáspár, aki télen át a városunkban szokott lakni. Két nagy birtoka volt és nagyon sok szegény rokona. Ez különben minden sárosi embernek van. T. i. a szegény rokonokat értem, mert a két nagy birtok nem olyan általános.
Különc öregúr volt, és nem szerette a rokonait. Mit gondolt, mit nem, elég az hozzá, hogy a két nagy jószág közül az egyiket a kollégiumunkra hagyta (maig is bírja békességben), a másikat, a nagyobbat, a kétezer holdasat pedig, melyhez a családi kastély is tartozott, minden élő és holt fölszereléssel odatestálta annak az érdemes embernek, aki a kollégium feliratát komponálta. No, ez volt eddig a legnagyobb honorárium a világon egy sornyi kéziratért.
Mindez úgy tűnt fel, mint egy mese. Egy uradalom négy latin szóért. S pláne egy sárosi uradalom! Talán nincs is meg. Hiszen a sárosi embernek magának nincs soha elege, nem hogy idegeneknek hagyjon. Hiszen a sárosi ember az ablakokra spekulál. Az idegen ablakokra. A haldokló nemes azt mondja fiainak: »Van elég muskátlis ablak az országban.« És azok szétmennek s kikeresnek magoknak a muskátlis ablakokban egy-egy csinos pofácskát - persze hogy hozomány is van hozzá. A haldokló paraszt is azt mondja a fiainak: »Van elég törött ablak ebben az országban«, s azok is szétmennek és megcsinálják a törött ablakokat.
Hát furcsa volt ez, de tény volt. Sokan meg is irigyelték érte Halápyt. Mégis csak hóbortos istenasszony a szerencse, hogy úgy bele tud valakibe csimpaszkodni. Egyszerű kisbirtokosból főispán lesz. De ez nem elég. Más főispán elkölti ebben az állásban az uradalmát, ő pedig kap egyet.
Rokonai, meghitt emberei ellenben siettek őt meggratulálni, és most következett a legnagyobb szenzáció. Őméltósága nevetett egyet és így szólt:
- Köszönöm a szíves jóakaratot, de nem én vagyok a Szoltsányi örököse.
- Hogy-hogy?
- Mert a híres kollégiumi fölirat nem az én elmeszülöttem.
Az arcok megnyúltak és unisono tört ki a kérdés:
- Hát kié?
- A volt megyefőnök derék fia, báró Krapotka Oszkár hozta hozzám annak idején titoktartás pecsétje alatt.
Lett erre nagy csodálkozás, fejrázogatás. Krapotka Oszkár! Lehetetlen az! A félkegyelmű Krapotka Oszkár?
- Márpedig ez úgy van, ne csodálkozzatok. A szent tűz is egy közönséges csipkebokorban lobbant föl Mózes előtt. Az Isten nem tartotta okvetlenül szükségesnek, hogy egy kamélia-bokrot vagy még valami különbet gyújtson meg a maga személyével.
A rokonok és a jóbarátok mindenképp igyekeztek rávenni a főispánt, hogy tartsa meg a birtokot, vagy ha nem akarja megtartani, adja valami jótékony célra, de mindenesetre hallgassa el a fölirat titkát, mert annak köszönheti nimbuszát, főispánságát.
De az öregúr hajthatatlan maradt.
- Egész életemben az igazságért harcoltam, most egyszerre benyit hozzám a hazugság egy kétezer holdas jószág képében, s immár beadjam a derekamat? Nem. A föliratot elvállaltam a magaménak, míg a szerzője attól félt, hogy szenvednie kell érte, de most, mikor egy nagy birtok jár érte jutalmul, fölkerestetem az igazi szerzőt, s minden befolyásomat fölhasználom, hogy bele ültessem.
Meg is tette, amit kimondott. Hiába intették, hogy hálátlan és sikertelen munka lesz, mert a Szoltsányi-rokonok kiforgatják a németet. Nagy rókák…
Csakhamar eltisztított minden akadályt, fölkerestette Oszkár bárót Morvaországban; mikor rátaláltak, éppen valami apró hivatalt keresett, de sehol se akarták bevenni a gyámolatlansága miatt. Képzelni lehet a nagy örömét.
Megemberesedett ugyan, de éppen olyan szánalmas alak maradt, mint diákkorában, a tétovázó, ijedt tekintetével, a meggörnyedt hátával, a remegő szempilláival. A ritkás, rőt szakálla, mely azóta benőtte az állát, még csak rútabbá tette. De mindegy, azért mégiscsak ő gondolta ki azt a föliratot. Egy szép napon tehát törvényesen beleült a szép, három tornyú oroszkai kastélyba.
A Szoltsányiak nagy sebbel-lázzal kezdték meg ellene a pört, és mikor a végrendelet megdöntése nem sikerült, nem átallottak ahhoz a furfanghoz nyúlni, hogy könyvet nyomtattak ki múlt századbeli betűkkel és akkori évszámmal, régi diósgyőri papirosra, amiben már előfordult a »praesens imperfectum«-féle ötletke, s rámutattak a bíróság előtt, hogy íme, innen lopta alperes a föliratot, de az okos bíró kisütötte, hogy a könyv az idén nyomatott a pör számára.
Mikor erről az oldalról nem akart sikerülni a dolog, egy másik Szoltsányi tanúkat szerzett, akik eskü alatt bizonyították, hogy az örökhagyó Szoltsányi Gáspár maga komponálta a kérdéses feliratot, fel is olvasta előttük és beküldé, az akkori oroszkai nótáriustól, néhai Markovics Jánostól, Halápy Mihály úrnak, de a kétlelkű jegyző, hogy érdemeket szerezzen magának, a megyefőnökhöz vitte a levelet. Nyilván ott akadt rá a fiatal Krapotka, meglehet, ő bontotta fel apja helyett, s megszerzendő a két, pályadíjul kitűzött aranyat, ő közlé Halápyval a feliratot. Hiszen isten, ember látja, hogy a szellemi tehetségei nem ütik meg azt a mértéket. Eszerint tehát a Szoltsányi Gáspár végrendelete tárgytalan, mert maga-magának hagyta az egyik birtokot, azaz furfangos tréfás ember lévén, a bírósági eljárás által akarta kisüttetni a maga szerzőségét, mert hiú az ember még a halála után is.
De talán mégis a legokosabb volt a harmadik Szoltsányi, egy fiatal, turócmegyei bocskoros nemes, ugyanolyan harmadízi rokon, mint a többiek. Ez a Szoltsányi, névszerint György, egyszerűen beállított a báróhoz:
- Méltóságos báró úr! Én szintén egyike vagyok a megcsalódott örökösöknek, de minthogy nekem nincs pénzem a fiskálisokat fizetni és nincs időm összetett kézzel várni a sült galambot, hát én beadom a derekamat és arra kérem a méltóságos bárót, tessék engem gazdatisztjének alkalmazni. Értek a mezei gazdasághoz és ígérem, hogy hű sáfárja leszek.
Imponált a bárónak a szép daliás ember, volt valami őszinte és rokonszenves a föllépésében, aztán az ellenfelekből is kidől vele egy, taktikának se rossz, ha meglátják a többiek, hogy kezdődik a leszerelés. Kapott tehát az alkalmon, nyugdíjazta az öreg köszvényes kasznárt, aki már úgyis alig bírt tipegni a gazdaságban, s a csinos tornácos gazdatiszti lakba nemsokára a fiatal kasznár költözött be.
Kellett az új kasznár, mert ugyancsak meg volt lazulva a fegyelem a cselédek közt, henyéltek, loptak. A volt kasznárt a köszvény többnyire az ágyban tartotta, tehát Hirkó János, a béresgazda intézkedett, ő állott a cselédség élén, maga is mindenféle zsírral megkent ember s amellett elég cinikus vén kutya. Egyszer a garmadára kellett volna vigyázni a nyomtatásnál, de a kasznár hortyogva találta s összeszidta, mire nevetve felelt föl:
- Ne tessék nyugtalankodni, kérem alásan, amíg én alszom, addig itt nem vesz el semmi.
Hát igaz is, mert körülbelül ő maga volt a legnagyobb tolvaj.
A báró semmivel sem törődött, ennie, innia volt bőven, a többi nem látszott őt érdekelni. Valóságos növényi életet élt.
A gazdaságba éppenséggel nem avatkozott, csak ha a kasznár kívánta, hogy példaadás okáért hordja le a bérest vagy Hirkót, vagy a kertészt. (Istenem, milyen naiv lélek lehetett az az öreg kasznár.) A báró megtette, nagy lelki küzdelmek és trémák után maga elé hívatta a bérest.
- A kasznár úr megkért, hogy tudassam önnel, milyen kevéssé vagyok megelégedve viseletével.
Máskor ezeket mondá a csősznek:
- Úgy vagyok értesülve, hogy ön nincs kellő tekintettel elvállalt kötelezettségeire. Szíveskedjék, kérem, további ténykedésével engem ettől a véleményemtől eltéríteni.
Hát persze, hogy nevettek rajta és folytatták.
És még a cselédeknél is jobban rontotta a bárót egy szomszédja, aki gyakorta átjött a legközelebbi faluból. Ez a kedélyes cimbora Kobolinszky Turibius volt, lengyel származású, azelőtt dzsidás-főhadnagy, ideházasodott a szomszéd helységbe, Maroványba; egy özvegyasszony állította be maga mellé. Persze, csakhamar elverte, amit elverhetett, és arról lett nevezetes, hogy tetőtől talpig gentleman, de soha sincsen pénze.
A báró nem nagyon kedvelte, de Kobolinszky nem sokat törődött azzal, átjött minden másodnap, megtanította kártyázni (inni már tudott), s megnézegették a gazdaságot, a vetéseket, a gyümölcsfákat, az állatokban beállott szaporodást, az eladásra szánt lovakat, üszőket és bikákat, s amelyik megtetszett neki, kimondta rá a szentenciát:
- Ezt megtartom, bruderkám.
Az istállóktól elkívánkozott az ólakhoz, az akolhoz; ott is akadt egy-egy szép ártány, vagy valami hatalmas szarvú kos.
- Ezt is megtartom, bruderkám.
Ami azt jelentette, hogy ezeket most már nem szabad idegennek eladni, de át kell hajtani annak idején őhozzá, de azt éppen nem jelentette, hogy az árukat valamikor ki is fizesse. E tekintetben különös elvei voltak Kobolinszkynak. Személyes inzultusnak tekintette volna, ha valaki a pénzét kérte tőle, és nagy volt abban, hogy ügyesen tudta az ilyen dolgokat lovagias afférekké változtatni.
Általában sportja volt neki a környékbeli gazdaságok folytonos figyelemmel való tartása, különösen az eladásra szánt marhák képezték érdeklődése főtárgyát, amelyekből rendesen »megtartott« egy-egy csinosabb példányt - úgyhogy a maroványi omladozó kúriába az év minden szakában érkeztek csinos állatok a szélrózsa minden irányából.
De különösen az oroszkai kastélyba fészkelte be magát erősen. Voltaképpen ő volt ott az úr, mikor Szoltsányi átvette a birtokkezelést, és kemény kézzel fogta meg a gyeplőket.
Míg a többi Szoltsányi egyre perlekedett, ő addig rendbehozta a birtokot, megzabolázta a cselédséget, egyéniségének súlyával ránehezedett a gyámoltalan úrra. Csakhogy amit ő egy nap belevert, azt a másik nap lerontotta Kobolinszky. Csendes, alig észrevehető rivalizálás folyt köztük, hogy kinek a kezébe kerül a föltétlen hatalom.
Kobolinszky anyagi dolgai átkozottul rosszul álltak, s az isteni gondviselés ide hajítja neki készre ezt a báránykát, akit ő szabadon nyírhatna, s íme, jön egy kemény ember és igyekszik őt félretolni.
Farkasszemet néztek egymással. Mindenik figyelte a másikat és érezte, hogy útjaik keresztezik egymást.
Kobolinszky sokkal átlátszóbb volt, mint a másik. Kobolinszky egyszerű, léha fickó, aki pumpolni akar - így ítélte meg őt Szoltsányi. Kobolinszky ellenben nagyra taksálta az ellenfelét.
- Ennek az embernek céljai vannak. Mit akar, mit nem akar, az Isten tudja. De semmi esetre se azért buzgólkodik itt, hogy egykor jó szolgálati bizonyítványt kapjon a bárócskától.
Rideg, kevés szavú ember volt ez a fiatal Szoltsányi. Elösmerték, hogy jó gazda, hogy pontos ember, hogy a földesura javára dolgozik. De ebben az esetben ezért se adózhattak neki dicsérettel, inkább visszatetszett. Nem karakter - mondák az emberek -, míg a többi Szoltsányi verejtéket, pénzt izzad a nagy pörben, ő addig beáll az ellenfél kutyájának. Szégyen egy nemesembertől. Inkább koldulni menne a jóravaló ember, mintsem az ellenséghez szegődjék, s annak nyalja a talpát, akit meg kellene harapnia.
Maguk a Szoltsányiak teljes szívükből megvetették. Úgy beszéltek róla, hogy a nyomorult, a renegát, a tányérnyaló. Különben sem a »jó« Szoltsányiakból van.
Ő csak a vállát vonogatta erre is.
- No, én pedig megyek a magam útján.
Azokhoz a természetekhez tartozott, akik keveset beszélnek, sokat gondolkoznak és kérlelhetetlenül cselekszenek. Szeretett megfigyelni embereket és dolgokat, különösen érdekes probléma volt előtte Oszkár báró. Vajon mi lakhatik ebben a fiatal emberben? Beteg-e ez, világgyűlölő vagy csak rettenetesen gyáva, szerencsétlen nevelés áldozata? Miről gondolkozhatik így egyedül, egész életében egyedül? Milyen világ az ő világa? Mi lehet ott? A Mars bolygót is érdekes lehetne bejárni, de még jobban szeretne belenézni a báró lelkébe. Mivel van az megnépesítve, lobognak-e bent szenvedélyek, vannak-e ott álmok, remények?
Különösen az tűnt fel Szoltsányinak, hogy a báró sehova sem vágyik, társaságra nem gondol, asszonnyal nem beszél (nem is tart a kastélyban, csak egy öreg, fogatlan szakácsnét). Pedig éppen abban a korban van, mikor a szív megszólal és minden egyébnek hallgatnia kell.
Egyszer aztán felfedezett valamit. A kastély ősparkja leszaladt egészen a rétekig, hol deszkapalánkkal volt körülkerítve.
A réten, a park alatt a Gyikos vize folydogált; villogott, csillogott a napfényben, mint egy ezüst gyík. A patakban csinos, dévaj falusi menyecskék, leányok mosták, sulykolták a vászonneműjöket, bokáig a vízben, szoknyáikat felgyűrték egészen a térden fölül. Hej, de szép fehér patyolat lába volt egy-kettőnek. Trécseltek, vihancoltak, egy-egy vaskosabb tréfa is kihasadt a pajkoskodásból. Közbe pedig fölcsendült valami csintalan tót dal, lágyan, melankolikusan, hogy bolonddá tegye az idegen füleket, mintha szomorú volna.
Szoltsányi arra ment vállára vetett puskával, szeme végigsiklott a korhadozó palánkon, midőn alól, egy deszkarepedésen egy villogó szemet vesz észre. A vadász tekintetét el nem kerüli az ilyesmi.
Huh, micsoda vadállat!
A szem olyan volt, mint egy farkasé, kimondhatatlan éhség lobogott ki belőle.
Egy paraszt suhanc piszkált ott vesszővel a közelben egy ürgelyukat.
- Te kölyök - kiálta rá -, mássz fel hamar arra a topolyafára, és nézd meg felülről, miféle állat van odaát. Látod azt a szemet?
A suhanc elröhögte magát.
- Hisz az a báró úr szeme.
Szoltsányi hátrahőkölt meglepetésében. Igen, igen, a báró szeme. Persze a báró szeme. Most már bizonyos volt benne, megösmerte. - De hát - tette hozzá hangosan, de akaratlanul - mit akarhat a báró olyan helyzetben, hiszen le kell kuporodnia, hogy a szeme ott lehessen?
- Hihihi - felelt a suhanc. - Az asszonyokat lesi. Mindennap nézi őket, mikor sulykolnak.
Hát mégis éhség az a szemében - gondolta Szoltsányi -, mégpedig nagyobb, mint a farkasé.
A vállára kapta puskáját, s a gyalogúton vidáman fütyürészve elindult egyenest a tarlóknak.
- Az én madaram vagy te már - morogta csendesen a bajusza alatt.
Egész bizonyosat akart tudni. Még aznap délután egy próbát tett a báróval. Elvitte kocsizni a gazdaságba. Maga a kasznár hajtotta a lovakat. Megfordult többi közt a »Dolinka« rétnél is, ahol éppen akkor végezték fogadott napszámosok a sarjúgyűjtést. A kasznár megállította a kocsit a gyűjtőknél s aztán tréfásan intett a fehérnépnek, hogy üljenek föl, majd hazaviszi. A báró rémülten kiáltott fel:
- Az isten szerelmeért, mit tesz ön?
De már késő volt: az asszonyok, leányok elkezdtek nevetgélve, visítozva fölkapaszkodni, s annyira tele lett a sáfrányszínű kocsikas, hogy egy almát nem lehetett volna elhajítani. A fehérszemélyek, akik részint álltak, részint a kocsi oldalán kuporogtak, minden zökkenőnél összevissza dőlingéltek az urakra. A csintalankodó kasznár minduntalan megcsípett egyet-egyet a ruhán keresztül. Pfuj, micsoda illetlenség volt az! Szegény Oszkár báró azt hitte, hogy rögtön elsüllyed szégyenletében. És azok a csinos kis boszorkányok nemhogy megharagudtak volna mindezekért, de ők maguk is jól mulattak a Szoltsányi neveletlenségein, sőt ami neheztelésük volt, az inkább a szemérmes, a tartózkodó úr ellen irányult, mert mikor a szép Koleszár Zsuzska valahogy odatántorodott a báró ölébe, a vásott Voják Anka rákiáltott: »Vigyázz a ruhádra, lelkem, mert aludttejbe estél!«
Mindegy, azért mégis jól mulatott a báró, s mikor a leányok leszálltak a kastélynál, mámorosan égő szemekkel, ziháló mellel fordult a tisztjéhez:
- Érdekes nap volt ez, Szoltsányi. (Valami állatias kéj világítá meg arcát.) Azok a hozzánk csapódó asszonyi testek… Azok a testek.
Szoltsányi most már készen volt a terveivel, amelyeket a báró anyagi viszonyai nagy mértékben siettettek. Váltókat zsirált Kobolinszkynak és Kobolinszky a határidőre nem fizetett, úgyhogy Oroszkán elkezdődött az a szomorú processzus, amin a nemesi kastélyok rendszerint át szoktak esni.
Először oda járnak a víg cimborák.
Később a bélyeges papírok kezdenek járni helyettök.
Azután jönnek az egyezkedő ügyvédek.
Azután a végrehajtók.
Éppen a végrehajtóknál tartottak, mikor egy este nagy villámlás és mennydörgés keletkezett. Ilyenkor a báró nagyon félt, aludni sem tudott, rendesen átküldött a tisztjéért, hogy az beszélgessen vele.
Ma még a szokottnál is rosszabbak voltak az idegei, összezsugorodva ült karszékében s majdnem pityeregve panaszolta el tönkrejutását:
- Édes Szoltsányikám, segítsen rajtam, ha lehet.
Szoltsányi összeszámolta az adósságokat és így szólt:
- Csak egy módon lehet; ha a báró úr becsületszavát adja, hogy nem barátkozik többé Kobolinszkyval.
A báró odanyújtotta finom kis kezét, amely reszketett a kasznáréban:
- Becsületemre mondom - nyöszörögte.
- Rendben vagyunk - mondá a kasznár. - Én felutazom Pestre és egy kölcsönt eszközlök ki a földhitelintézetnél, ezzel kielégítjük a hitelezőket. Nem kell tőle félni, meg se kottyan a birtoknak, mert jó és jövedelmező.
A báró takarékosságot és javulást ígért, Szoltsányi pedig másnap reggel eljött búcsúzni.
- Tehát csakugyan elutazik?
- Igenis, báró úr. Az ilyet nem szabad késleltetni, mert a poloska a piszokban, az adósság pedig a fiskálisok fiókjában szaporodik a legjobban.
- És mikor jön haza?
- Két hét múlva.
- Az egy kicsit sok.
- Némi családi ügyeim is vannak.
A báró nem kérdezte, miféle családi ügyek, s a kasznár sem volt közlékeny ember. Minden dolgát, még a legjelentéktelenebbet is valami sajátságos titokzatossággal csinálta.
Déltájt elutazott a vasúti állomáshoz, mégpedig Maroványon keresztül, ahol a főhadnagy a kúriája előtt csibukozott s »holla! holla!« kurjongatásokkal megállította a kasznár kocsiját.
- Hova, hova, barátomuram?
- Pestre.
- Tehát a kis bárócska egyedül marad, megszabadul a gondnokságtól - jegyzi meg a lengyel gúnyosan. - Majd megvigasztalom szegénykét délután.
- Azt pedig ne tegye a főhadnagy úr, mert megfogadtattam vele, hogy önnel nem barátkozik többé.
És egyenesen, keményen nézett a lengyel szeme közé.
- Ah, még mit! - szisszent fel Kobolinszky, görcsös kacajjal, fenyegetőleg. - Hogy mer ön ebbe avatkozni?
- Mert ön túlságosan kihasználja az ő gyámoltalanságát.
- És ön tán nem? - kiáltá élesen Kobolinszky.
Sajátságos cinikus mosoly jelent meg erre a kasznár ajkán.
- No, no, főhadnagy úr, nem kell azért méregbe jönni. Mondjuk, ha úgy van is, mint ön állítja, ha nekem is az volna a szándékom, hát akkor is mit tapasztalunk az életben? Ha két kutya van valahol, s egy csont, amelyik az erősebb kutya, az elkergeti a gyengébb kutyát és maga rágja le a csontról, ami rajta van, a gyengébb kutya pedig elindul más csontot keresni. Igaz-e vagy nem? Gondolkozzék csak rajta. Hajts tovább, János!
Kobolinszky nagy fúriában hajtatott mindjárt délután Oroszkára, de a báró kiüzente a komornyikjától, hogy nem fogadhatja, mert rosszul érzi magát.
Kobolinszky dúlt-fúlt. Nagyon elkeserítette a dolog, hazament és egész éjjel nem tudott aludni mérgében. Bántotta a hiúságát, hogy ilyen csúnya módon esett ki a jövedelmező barátságból. Ezer színes tervet kovácsolt vánkosain, meg elvetett, amíg aztán az egyik olyan volt, hogy egyaránt megfogja Krapotka bárót és Szoltsányit. »Ember vagy a talpadon, Turibius« - mondá magához reggel a tükör előtt, mikor fésülködött.
Megreggelizett és újra áthajtatott két rossz gebéjén az oroszkai kastélyba.
- Vigye be ezt a cédulát a báró úrnak - mondá a báró hű komornyikjának, Varga Péternek, ki még néha apját, a megyefőnököt szolgálta egykor, mint amtsdiener.
A komornyik bevitte a cédulát, melyen csak ez a néhány sor állott: »Nagy veszély fenyeget téged, egy-két szót okvetlenül kell veled váltanom legsürgősebb érdekedben.«
A báró maga jött ki eleibe nagy rémülettel és bevezette szobájába.
- Bocsásd meg - szólt lesütött szemekkel, mint egy bűnös -, de megígértem valakinek, hogy ezentúl más életet folytatok. Ne haragudj rám, kérlek alázatosan, és beszéld el a veszedelmet, amely környékez.
- De hozass előbb, bruderkám, egy kis pezsgőt, mert átkozottul szomjas vagyok.
A pezsgő előtermett, és Kobolinszky elkezdte a maga szokásos modorában, de meglehetősen baljóslatú arccal:
- Mondtam már neked egyszer, bruderkám, hogy nekem egy nővérem is van. Azaz, hogy voltaképpen nincs. Vagyis elbeszéltem neked azt a bohókás furcsaságot, amit az anyám csinált. A mámika egy spanyol grófné volt: Alcantez di Malvosa. Nagy bolondja az etikettnek. Egyszer eszébe jutott, minthogy az Isten nem áldotta meg leánnyal, hogy egy leánykát vesz örökbe. Ah, micsoda ostoba szertartás volt ez. Még most is nevethetnék rajta, ha elgondolom. A mámikám felöltözött a legszebb selyemruhájába, s a kicsi fruskát, a kertészünk ötéves leánykáját, előzetesen a sok csipkék, fodrok és volantok, szóval a szoknyái alá bújtatta. S így elkészülve mindennel, megállt ünnepélyesen a nagy ebédlő közepén. Ekkor kinyitották jobbról-balról a szárnyasajtókat. A cselédek, a gazdatisztek, a lelkész meg én betódultunk az ajtókon és mindnyájan néztük a mámikámat, aki akkor még nagyon szép asszony volt. Anyám ezután így szólt: »Tiszteletreméltó lelkész úr, kedves egyetlen fiam, kis Turbius, és önök, derék gazdatisztjeim, és ti, becsületes cselédjeim, halljátok meg, amit most nektek mondok: én, Johanna Alcantes di Malvosa grófnő, ezennel egy kis leánykát kérek az Istentől és fogadok el, kis testvérkét a fiamnak és egy kis úrnőt nektek.« Mire megsuhogtak a mámika szoknyái, és a kis leányka kijött a csipkék és szoknyák alól, és most már nekem egy nővérem lett ettől az időtől kezdve.
- Oh, Kobolinszky, ne gyötörj ezzel a te hosszadalmasságoddal. Mondd meg már, kérlek, mi az a veszedelem?
- Nos, ez a fogadott nővérem férjhez ment egy bécsi hivatalnokhoz, és természetesen ő kapta meg anyámtól a Kobolinszky-ékszereket.
- De mit tartozik ez ide?
- Nagyon is ide tartozik, bruderkám. A múlt héten Bécsben jártam nála, Nagy Mihály fiskálissal, aki, tudod, a Szoltsányiék ügyvédje is. Valami hagyatékhoz jutottunk. Bagatell. Egy pár ezer forint, de mégis rendezni kell. A dinernél elbeszéltük a te szerencsédet, mellyel ezt az Oroszkát örökölted. Elmondtuk, hogy egy szellemes mondatért kaptad, a praesens imperfectum, perfectum futurumért. Ah! - kiáltott fel meglepetve Magdaléna, mert így hívják őt - hiszen ez a mondat rajta van a Kobolinszky-ősanyák egyik gyűrűjén, melyet én kaptam anyánktól.
Krapotka báró olyan sápadt lett, mint a kísértet.
Kobolinszky átható pillantást vetett rá s megelégedetten gondolta magában: »Ehe, megfogtalak, kis csacsi«.
- No, no, ne reszkess - szólt hangosan. - A jó barát, teringette, azért jó barát, hogy kritikus pillanatokban helyén legyen az esze. A fiskális, képzelheted, egyszerre föl volt villanyozva és mindenáron meg akarta a gyűrűt szerezni: »Kívánjon ezért a kincsért, asszonyom, amit akar«, de én félrehíttam Magdalénát és megeskettettem rá, hogy a gyűrűt soha másnak, mint nekem, a kezéből ki nem adja.
Oszkár báró fölugrott, mint egy majom, és a lengyel nyakába ugrott, miközben megeredtek a könnyei a hálától.
- Oh, Turibius, te vagy a legjobb ember a világon!
A legjobb ember ezután újra befészkelte magát a kastélyban, ott volt sülve-főlve; ő járt le a pincébe pezsgőért, ő rendelte meg a szakácsnénak, mit főzzön, miközben folytonosan magasztalta, hogy még csak jobban igyekezzék.
- Isteni személy ez a Murkainé. Így nem főz a császár szakácsa sem. Megtartom őt, bruderkám - azaz mit beszélek -, becsüld meg őt, bruderkám.
Egész otthonosan viselte magát. Ha zsidó tévedt a portára, ő adott el neki egyet-mást, birkabőröket, zabot, levágni való borjút, és a pénzt egyenesen begyömöszölte a maga tárcájába, a szokott megköpködéssel: »apád, anyád idejöjjön«.
A szegény gyámoltalan báró ráhagyott mindent engedelmesen és mindig csak azt hajtogatta:
- Ugyebár, megszerzed azt a gyűrűt?
- Meg, meg - felelte ő -, az okvetlenül szükséges, mert hiszen még be is csuknának, hogy jogtalanul bitoroltad a jószágot.
Tehát igaznak kellett lenni, hogy Krapotka Oszkár csakugyan lopta valahonnan a feliratot.
A tizedik napon azzal a kívánsággal jött Kobolinszky, hogy cseréljenek lovat. Krapotka megijedt, mert két nagyon szép szürkéje volt, a Kobolinszky lovai ellenben nem értek többet testvérek közt negyven forintnál, de Kobolinszky megtörte az ellenállását.
- A Magdaléna nővéremet várom. Egy csinos fogatra van szükségem, ha ide-oda kikocsizik. Hiszen érted. Hát ne okoskodj.
A csere megtörtént, és a báró roppant szepegett, hogy mit szól hozzá Szoltsányi, ha megérkezik? Jaj, jaj! gondolni se mert erre. Hiszen becsületszavát adta, hogy nem barátkozik vele - és a lovait is odaadta! Hogy álljon meg előtte ezek után? Úgy félt ettől a Szoltsányitól, mint ahogy a lelkiismerettől fél a bűnös. Csak ne jönne még. Csak legalább még egy hétig, míg kigondol valamit.
De hasztalan reménykedések, mert a komornyik egy legközelebbi reggelen, midőn benyitott ura szobájába, bejelentette nagy vidáman, hogy a kasznár úr megérkezett az éjjel.
- Jól van, Péter - felelte fanyarul az ébredező uraság -, csak tegye le a reggelit.
- De van ám nagy újság!
- Mi?
- Asszonyt is hozott.
- Ki?
- A kasznár úr.
- Miféle asszonyt?
- Hát a feleségét. Hiszen azért volt oda. Házasodott. Jaj, micsoda gyönyörű személy!
- Ő maga is szép ember - dohogta a báró -, jól tette, hogy megházasodott.
Tényleg előnyösnek tartotta magára ezt a váratlan fordulatot, mert legalább nem csap a kasznár lármát a fogat elcseréléséért. Ilyenkor csókolózik az ember, semmire rá nem ér és egész nap lesi a napnyugtát.
Nagy nyüzsgés-mozgás, újságolás lett a faluban. Kíváncsi öregasszonyok és buta pofácskájú parasztbakfisok egész nap a kasznári porta körül cirkáltak, ólálkodtak, hogy megláthassák az új asszonykát. Mert nevezetes jelenség falun egy új asszony - még ha ismerős leányból lett is. Nagy látványosság. Új a szemérmetes pirulás az arcán, meg az a tétovázó tudás a szemeiben… De hát még mikor olyan főbenjáró személyiségről van szó: mint egy »új kasznárné«. És hátha még pesti!
Szapulták is emiatt a kasznárt az apró négyablakos kúriákban. Hát nem tudott innen nősülni? Mintha nem volna elég leány szanaszét a falvakban, szebbnél-szebb. Bolond ember az olyan, aki a pesti sátrakból veszi a szilvát, ütődöttet, bizonytalant, amit a seregélyek már megcsipkedtek, mikor itt vannak az otthoni fák a hamvas, kívánatos gyümölcseikkel, csak le kellene szakítani egyet.
Még jobban viszkettek a nyelvek későbben, mikor napok, hetek elmúltak, és a kasznár nem mutogatta az asszonyt. Nem vitte sehova vizitelni. (Bizonyosan nincsen becsületes ruhája se.) Azt mondták, hogy otthon ül lefüggönyözött ablakoknál, mint egy török odaliszk, és csak este megy ki az udvarra levegőt színi. Mindezekből pedig mi következik? Az, hogy vagy púpos vagy sánta, vagy üvegből van az egyik szeme.
Szoltsányi mindjárt megérkezése után átjött referálni a bárónak a kölcsönről és elhozta az aláírandó okmányokat. Házasságról, asszonyról egy szót sem szólt (mit tartozik az az uraságra?). A két szürkét sem említette, valamint a Kobolinszky fölfrissült barátságát; de a hangjában volt valami keserű íz, valami megvető árnyalat, ami mutatta, hogy már a cselédek besúgták a történteket.
- Különös ember - gondolta a báró -, hogy a feleségét nem említi.
Annál jobban emlegették mások. Abban az egyben minden forrás megegyezett, hogy szép asszony. De mégis furcsa, hogy sehova se viszi a kasznár, még a templomba se. Talán félti? De ugyan kitől, mikor ő a legszebb ember az egész vármegyében?
De a legjobban magasztalta a kasznárnét Kobolinszky, aki valamely ügyben fölkereste a kasznárt, éppen mikor nem volt otthon.
- No, barátom - mondá a bárónak -, nem szeretem a kasznárodat, mert nem tartom jó emberednek, hanem az asszonya fölséges falat. Micsoda termet, pajtás, mint a gazelláé. S hogy ring a dereka a csípőn, mintha fédereken járna. Pikáns, finom arcocskája van. Egy kicsit fitos orr, de csak hogy éppen-éppen. Aztán azok a nagy, fekete szemek! Jaj, mikor úgy rám vetette a pillái alól (csettentett a szájával). Aztán mikor leereszti azokat a fekete selyem rojtokat! A pillákat, bruderkám. Akkor egy szent. Hát még a haja! Éppen fésülködött, mikor betörtem hozzá. Sohase láttam még olyan hajat, pedig diákkoromban egy udvari borbélynál voltam koszton Bécsben, aki csupa főhercegnőket fésült. Oh, az a haj, az a haj! A korom se olyan fekete és mégis izé… mit is akarok mondani?
- Hogy egy kicsit kékbe játszik.
- Gazember! - ordított fel Kobolinszky, az asztalra csapva. - Te láttad már azt az asszonyt!
Mindez csak tréfásan ment. Ittak, koccintgattak mellette, és a sok faggatásra végre beszédessé lett Oszkár báró, bevallotta, hogy csakugyan látta vagy kétszer a kasznárnét látcsövön a kastélytoronyból.
Mindezt pironkodva beszélte el és egyszerre véletlenül hozzátette.
- Gyűlölöm azt a teremtést! - és szemeiben vad láng lobbant föl.
- Gyűlölöd? Hát miért? - kiáltott fel a lengyel meglepetve. - Talán történt köztetek valami? No, ne légy előttem zárkózott, Oszkár; legjobb barátod csak megérdemli, hogy a szívedet kinyissad.
A ravasz Kobolinszky kisejtette, hogy ez a házasság valahogy alkalmas lehet majd vagy az urat elhidegíteni a gazdatiszttől, vagy a gazdatisztet az urától. Mert hát a végszámítása mindig az volt, hogy ő legyen a báró prefektusa, de lehető hamar, míg érdemes.
- Hát igenis, volt egy esetem. De ne nevess ki, Kobolinszky. Hiszen te ismersz, hogy gyáva vagyok. Szeretném néha a fejemet falba verni emiatt, de ahhoz is gyáva vagyok. Isten az oka, Kobolinszky, senki más; ő osztotta szét a teremtmények közt a tulajdonságokat, a macska kapta az alattomosságot, a hörcsög a szemtelenséget, a róka a ravaszságot, és így mindnyájan. A juhászom ellenben kapta az ostobaságot, mert a minap behajtott a parkba egy beteg kost, hogy kényelmes házi koszton legyen, mint rekonvaleszcens. Arra megyek, hát rám néz a kos és megismer. Szégyenlem mondani, Kobolinszky, de tény, fölismerte bennem a gyávaságot, megszegte a kajlaszarvú fejét és nekem rontott, meg akart támadni. Én erre menekülök, ő utánam, futok bokron, virágon keresztül szívdobogva, amikor egyszerre gúnyos csengő női kacaj hallatszik balról, oda tekintek, hát látom a kerítésnél a kasznárnét, ott áll és nevet rajtam édesdeden, gúnyolódva. Szerettem volna a föld alá süllyedni… és úgy gyűlölöm, de úgy gyűlölöm azóta, hogy ki sem mondhatom.
- Mert bolond vagy - kiáltott föl Kobolinszky a szakember biztonságával. - Hiszen oly világos, mint a nap, hogy az az asszony kezdegetni akar veled.
- Ne beszélj, ne beszélj - hebegte a báró kigyúlt arccal.
- Mert ha nem akarna kezdegetni, ha nem volna kacér, tiszteletben kell hogy tartsa a férje földesurát és bizonyára nem nevet ki. De úgy kell lenni, hogy megtetszettél neki.
- Ugyan, ugyan, mi tetszett volna meg neki rajtam? - hebegte gyámoltalanul és mégis nagy türelmetlenséggel, mintha ki akarná húzgálni vendégéből a biztató szavakat.
- Ne firtasd, bruderkám. Elégedj meg, ha én mondom neked. Én, a vén sas, aki sok fészket dúltam már föl. Ne kergesd az okot, csak azt ne, mert úgy áll a dolog, hogy mikor Évát a paradicsomból kiűzték, szorongásában ott felejtette a neszesszerjét, amiben az okok voltak. Azóta ok nélkül szeret, gyűlöl és cselekszik.
Mintha mézzel kenegetnék a báró szemhéjait, behunyta a szemeit álmatagon és önkénytelenül fölsóhajtott…
- Meglehet, hiszen meglehet…
Szítta be az édes mérget, amitől az ember rendszerint meg nem hal, hanem csak valami bolondot csinál. Igaz, hogy nem volt több egy kávéskanálnyinál, egészséges szervezetnek semmi, de olyan pipogya léleknek ennyi is sok.
Ettől a naptól kezdve gyakran őgyelgett a parknak abban a részében, mely szomszédos volt a kasznár udvarával. Itt egy jódarabon vaskerítés volt, aranyos hegyű lándzsákkal. A kerítés rácsán kényelmesen át lehet látni.
Kavicsos út vezetett arra, hűs vadgesztenyesor közt, az arra való séták nem lehettek feltűnők, sőt éppen oda volt eltemetve az egyik vadgesztenyefa alá a megboldogult Szoltsányi Gáspár úr is. Vadméhez döngték a sírján: praesens imperfectum, perfectum futurum. És ez napról napra igazabb lett. (Alhatsz, öreg, nyugton, szép csöndesen.)
Még szinte kegyeletes is volt, ha meg-megállt annál a sírnál és hosszan elmerengett, félszemmel átsandítva a gazdatiszti udvarra. Egyszer vagy kétszer csakugyan mutatkozott az asszony; rendesen galambjait etette. Oh, de gyönyörű is volt így közelről. Pedig csak lopva mert ránézni; az asszony nem viszonozta; a tekintete le volt mindig sütve, szendén, mint az apácáké. (Talán valami klastromból van megszöktetve.)
Egy alkalommal mégis megtörtént, hogy találkozott a tekintetük. Mindenik gyorsan elkapta a magáét. De ebben is Krapotka járt jobban. Mert neki az az egy szemvillantás is elég volt, hogy fölforrjon a vére.
Mindez természetesen nem sokat ért. Elégnek egy kis gimnazista se tartotta volna. A szerelem nem stagnáló betegség, mint a hurut, a szerelem vagy gyógyul vagy növekszik, mint a mérges seb, a szerelem haladó valami.
S itt sohase történt semmi. A legnagyobb események közé számítódott, hogy egyszer a kasznár kinyitotta az ablakot és azt kiáltotta: »Mariska!« A báró boldog volt vagy két napra. Hiszen megtudta, hogyan hívják.
De jöttek közbe lehangoló napok, amikor hasztalanul tiporta a kavicsos utakat. A tündér nem volt látható. Ilyenkor felsóhajtott: »Későn jöttem« vagy »korán jöttem«, amint a galambok vagy megelégedetten, jóllakva ültek a dúc tetején, vagy pedig éhesen röpködtek szanaszét.
Egy kis szolgálójuk volt a kasznáréknak, amolyan kifutó süldő lányka. Kendert tilolt az udvaron. És mert ravaszabb egy szerelmes bolond, mint egy kijózanodott bölcs, megszólította a kis fruskát a rácson át:
- De szép galambjaik vannak önöknek, tisztelt hajadon!
- Bizony igen szépek, méltóságos báró úr, kezeit csókolom.
- Milyen kövérek!
- Maradhatósak, kérem alásan.
- Bizonyosan sokat esznek - fűzte a szót a báró.
- Bizony nem néztem, instálom.
- És mikor etetik őket?
- Ahogy jön. Egyszer később, másszor hamarabb.
Ebből ugyan nem lett okosabb a báró, hanem iszen arra való a Beliál ördög (ő kezeli állítólag az ilyenfajta ügyeket), hogy ha valami nagyon nehezen indul, résen legyen és javítson az ügy menetén.
Jutka eldicsekedett úrnőjének, hogy a méltóságos báró megszólította, dicsérte a galambokat és kérdezte, sokat esznek-e és hogy mikor etetik őket.
Kevés szóból ért az okos ember, de az okos asszony a sok szóból is tudja, melyiken van a súly. Jól összeszidta Jutkát:
- Miért nem mondtad, te szamár, hogy a galambokat öt órakor szoktam etetni!
Bezzeg Jutkának se kellett több, amint másnap a kastélyba küldte a kasznár úr valami dologban s meglátta a báró urat a tornácon egy könyv olvasásába merülve, egyszerre csak mögéje sompolyodik s illő figyelmeztetés okáért megböki a vállát a könyökével.
Összerezzent és megdermedve nézett a kis fruskára. Az meghajtotta magát kecsesen s éneklő, nyújtós hangon jelenti:
- Hogy azt mondja, a mi galambjainkat öt órakor etetik.
- Ki mondja? - kiáltott fel a báró élénken.
- Az asszonyom.
Oh istenem, hogy süvített ez a szó a levegőben. S hogy zúgták vissza az összes tölgyek és platánok. Minden fűszál erről beszélt. A méhek is, akik a virágok körül repdestek, mind ezt zümmögték, hajtogatták: »Neki már megmondta az asszony, megmondta, megmondta.«
A báró egy perc alatt új emberré alakult, mintha eleven ezüstöt öntöttek volna ereibe, nyugtát nem lelte, az életkedv pezsegni kezdett benne. Menni, cselekedni akart. De hova menjen, mit cselekedjék? Tele tüdővel szítta a kert balzsamos illatát. Ej, ugyan hol volt eddig ez az illat? Hiszen már tegnap is nyíltak a virágok! Mámorosan ődöngött fáktól-fákhoz, melyeken a madarak daloltak valami édes dologról. Aztán letévedt egész a tóig, a vakító napkorongból egy aranykéve ereszkedett a tó fölé. Ebbe a sziporkázó finom aranyfátyolba keverőzve keringett három fehér dáma, három fehér lepke. Iregtek, forogtak, libbentek, bolondoztak. Tetszett ez a hattyúknak, leültek a tó szélén, s mint valami nagyérdemű közönség, nézték a három táncosnőt. A bárót pedig úgy meghatotta ez a sok minden, hogy hangosan felkiáltott: »Milyen szép ez a világ!«
Pedig ugyan mi változott benne meg? Talán valami lepel hullt le a milliárd titokról, melyek a holnap és a holnapután titkos méhében alusznak? Vagy talán ama milliárd eseményből, mely egymást kergetve, keresztezve kibukkant a mai nappal, kizökkenté valamelyik eddigi sarkaiból a világot? Dehogy! Csak egy kicsiség került napfényre. Hogy a kasznárné galambjait öt órakor etetik. És már ettől is mennyire megszépült ez a világ!
Boldog volt a báró, madarat lehetett vele fogatni. »Ez már a bizonyosság, a legteljesebb valóság«, ismételte magában százszor és százszor. Élénk lett és közlékeny, mindenkivel szóba állt, lassan telt az ideje (Uramistenem, hol van még az öt óra?), unalmában kiállt ácsorogni a kapuba, s amit sohase tett, megszólította az arra menő parasztokat. Szerencsére dél felé meglátogatta Kobolinszky. Ezer kísértés incselkedett vele, hogy mindent elmondjon neki a mérhetetlen széles boldogságból. Csak az Isten őrzötte, hogy semmit se szólt. Kobolinszky különben azt jött jelenteni, hogy a nővérétől megszerezhető a gyűrű, de kétezer forintba kerül.
- Nem tesz semmit, nem tesz semmit - hagyta rá szórakozottan. (Nem bánta ő most már a gyűrűt se.)
- És mikor kaphatnám meg a pénzt? - kérdezte Kobolinszky.
- Hát próféta vagyok én, vagy mi?
- Nagyon könnyen beszélsz, bruderkám. De a dolog fölötte fontos, hidd meg azt nekem. Mert akkor aztán végképp eltűnik ez a hatalmas vádoló tanú. A te fiókodban lesz. Antik dolog, szép dolog, különben is megéri azt az árt.
- Jól van jól, hiszen majd kivasalom Szoltsányitól, de mostan nem érek rá, valami mással vagyok elfoglalva.
- Ugyan mivel?
- No, no - vigyorgott a báró titokzatosan. - Ne legyen olyan kíváncsi a főhadnagy úr - és a szájára tapasztotta a kezét.
Hanem mikor aztán a lengyel kocsira ült, mégse állhatta meg, hogy a távozó kezeit megszorongatva, valami keveset ki ne bocsásson az édes titokból.
- Okos ember vagy, Kobolinszky. Amit te egyszer megmondasz, az vasból van. Fránya fickó vagy, Kobolinszky.
Az öt óra lassan-lassan megjött. Az asszony künn volt a galambjai közt és rámosolygott a báróra, mintha régi ismerőse lenne. A báró piros lett, mint a rák, és lekapta fejéről a kalapot.
Kétszer vagy háromszor átsétált a kerítésnél, merengett a sírnál, és ez azután így történt minden áldott nap az öt órai etetéskor.
Hanem bizony ez is csak a galamboknak volt jó hosszabb időre, mert ők pontosan megkapták a búzájukat és ők egyebet nem akartak - de a báró néhány nap múlva át kezdte látni, hogy a tökéletes boldogság mégis az lenne, ha beszélgetnének egymással, ha megfoghatnák az egymás kezét, és a többi meg a többi.
- Igen, igen - sóhajtott föl magában ellentétes érzelmek közt, mintegy epedve a jövőért és mégis remegve tőle -, eljő az a nap, amikor meg kell őt szólítanom. Dübörögve közeleg az a nap. De miért ne szólíthatna meg inkább ő engem? - sugdosta neki az önzése.
Kiszínezte tarkabarka ábrándjaiban, miképpen kellene ennek történnie. Ha például valami vipera csípné meg Mariskát (éppen híresztelték a falusiak, hogy viperák vannak a határban), a Mariska sikoltana, ő pedig hopp, átvetné magát a kerítésen és kiszíná a csípés helyét, ahogy a regényekben szokás. De vajon meg merné-e tenni? Elsápadt erre a vakmerőségre gondolva, s hideg borzongás futott a hátán keresztül. Nem, nem. Talán mégis jobb lenne, ha őt magát csípné meg a vipera és a Mariska színá ki az ő sebét? Ah, milyen szép, lélekemelő jelenet! De mivel későbben eszébe jutott, hogy ha a vipera őt csípné meg, az akkor neki fájna, elveté magától ezt a tarthatatlan kombinációt, újra átcsapott a másikhoz, hagyván a viperacsípést a Mariskának. Így vándorolt kettejük közt a képzeletbeli vipera óráról-órára napokig-hetekig - hogy talán bele is bolondult volna a változatos kombinációkba, ha már anélkül is nem lett volna bolond.
Oly sokáig forgatá elméjében ezt a hóbortos ideát, hogy annak minden oldala, minden kis porcikája belemártódott az ő nagy önzésébe. Ej, hátha a Mariska ki se színá az ő sebét? Mi a garancia rá? Az, hogy átmosolyog? Bolondság, bolondság! Hátha csak szeszélyből teszi, hátha csak a földesurával kíván jóban lenni. Hiszen megmondta Kobolinszky, hogy az asszony ok nélkül szeret, gyűlöl. Csak éppen a mosolygása volna valami különös okadatolt dolog?
Kételyek kezdték gyötörni. Oh, istenem, hátha nem szeret? Ha csak incselkedik, csak csúfolódik? Hiszen némely asszony csak azért mosolyog, hogy a fogait mutogathassa.
Elhatározta, törik-szakad, bizonyosságot szerez. Hadd dűljön a kocka és vele minden. Egész délután ivott. Az öreg Péter komornyik nem győzte hordani az üvegeket.
- Minek már az a sok ital?
- Mert bátorságot akarok inni, öregem.
- Minek az a sok bátorság? Hiszen nem megyünk a török ellen.
- Azt csak én tudom, hogy mi elé megyek - sóhajtott fel a báró.
Pont öt órakor megjelent a kerítésnél. A szép kasznárné nagy kedvteléssel szórta a búzát a galamboknak, de a csirkék is odafutottak, mert a csirkének is van magához való esze. Korholgatta őket kedvesen, szelíden: »Hess, hess, cudarok, ne bántsátok, ami a másé!«
Éppen akkor bukkant fel a rácson túl a sétáló báró.
A csirkék nem szaladtak el, csak egyre csipogtak: csip, csip, csip, és szedegették a szemeket. Jól is jártak ez egyszer a makacsságukkal, mert az asszonyka fordított a taktikáján.
»Jó, jó, no, értelek kicsikéim. Azt csipogjátok ugye, hogy jobb a másé. Hát nem bánom, megengedem, nem kergetlek el.«
Így beszélgetett a csirkékkel, de ha valami selyma ember hallja, még azt hihette volna, hogy ez inkább a bárónak szól.
Maga a báró is úgy magyarázta s erőt merített a bohókás kedveskedésből és egy elszánt mozdulattal hirtelen letépett egy szép piros rózsát az út mellett, aztán behunyva szemeit - a macska fél, de én nem - áthajította a kerítésen, úgy, hogy a rózsának körülbelül oda kellett esnie a galambok közé.
Hűs áram támadt a gallyak közt. Rejtelmesek ezek a részleges szélfuvallatok, melyek keskeny vonalon átsuhognak és újra csend támad utánuk. Mintha egyetlen láthatatlan lovag száguldana a levegőben láthatatlan paripán, s fölsírnának a fák, melyeket útjában a szellemló patkója megtapos. Odább a többi fák meg se moccannak.
Különösen a behunyt szemű ember festi ezt így ki. De a báró az összeverődő gallyak zörgésén, a sárguló lombok zúgásán át is csak a galambok rebbenését hallotta… A rózsa tehát odapottyant.
Kinyitotta szemeit és felette csodálkozott, hogy minden olyan nyugodt a természetben, mintha semmi sem történt volna. Ő maga is megvan, él és lélegzik, mint rendesen, csak a szíve dobog egy kicsit hangosabban. A villám nem ütötte le, a föld el nem nyelte, a kasznár golyója szét nem zúzta. Hát ilyen kicsiből áll a bátorság!
Behúzódott egy kicsit a sűrűségbe és onnan figyelt, nem hallatszik-e onnan valami zaj, valami perpatvar. Aztán óvatos macskaléptekkel közeledett ismét a kerítéshez.
Megrázkódott. Megdörzsölte a szemeit, nem álom-e, amit lát? A piros rózsa ott van a kasznárné keblén… Jaj, de nagyon illik a violapettyes perkál ruhájához!
Vissza akart vonulni a boldogságával, de ami most történt, leigézte. Az asszonyka lehajtotta a fejét, szelíden, álmodozón nézte a rózsáját, aztán csak még jobban hajlította, hajlította azt a szép fejét, mígnem egészen odaért az ajka a rózsához, ahhoz a bizonyoshoz, és megcsókolta.
Ekkor vette észre a bárót (úgy gondoljuk), megédesedett a nézése és sebes, félreérthetetlen eltökéléssel feléje lépegetett, kecsesen, negédesen, barackvirágszín karjait kislányosan lóbázva a levegőben.
- Köszönöm a szép rózsát - rebegte csöndesen, a szemeit lesütve.
A bárónak úgy tűnt föl ez a hang, mint valami messziről jövő földöntúli melódia, érezte, hogy el kellene futnia, de az lehetetlennek látszott e percben. Hiszen nem szökhet meg sehova. Mert nemcsak a kasznárné indult meg feléje, hanem a föld a tiszti lakkal, a falusi házak szalmafedeleikkel, a templomtoronnyal, s jönnek-jönnek… forog vele a világ, zúg a feje, vére lázadozik, szeme elhomályosul, és csak azt hebegi egyre:
- Oh, kérem, iszen… Oh, izé… Higgye meg, higgye meg, oly zavart a fejem.
S ösztönszerűleg a könyökével törölgeti, mint a parasztok, a forró, izzadó homlokát.
Isten tudja, hogy történt, mi történt. Oly álomszerű az egész. Lehetetlen arról számot adni. Mintha ilyenformákat mondott volna még a kasznárné: »Hát nem jön közelebb? Ej, csak nem fél tőlem? Hiszen nem haraptam még én le az orrát senkinek.« Igen, igen, mintha ilyesmit is hallott volna, és mintha minden szó egy cérnává változnék, amit a szívébe belehúznak, mint a tűfokba, és a sok cérnával azután húzta, ráncigálta őt valahogy, mert egyszer csak ott állt lüktető halántékokkal, szomjas ajakkal, villogó szemekkel, remegő orrcimpákkal a kerítés mellett, közvetlen a közelében, úgyhogy a lélegzetét is érezte, hajának illatát magába szíhatta.
- Mondja csak, igazán nekem szánta a rózsát?
- Igazán… persze… izé… de hát…
A szép asszony megfenyegette ujjaival, incselkedőn:
- Ej, ej, báró úr! Hát így szokás rózsát átnyújtani hölgyeknek? No, várjon, várjon!
Addig dévánkodott, pajkoskodott vele, míg végre átmelegítette és megoldódott a báró nyelve is - hogy szinte nehéz volt megállítani.
Így ment ez ezentúl mindennap - csak kezdeni nehéz. A kasznár a határban járt délután, az asszony pedig ott csevegett a kerítésnél a gyámoltalan bárócskával.
Meg is indult erre a falusi pletyka, hogy nagyon értik egymást.
A világ azonban nem értette.
- Eh, ostobaság! Nem lehet az! Olyan hamar! Mikor szép férje van. Üres pletyka az egész. Az unalmat kergetik. Hiszen hova tette volna a szemét az a fiatal asszony?
Beszéltek, beszéltek, de senki sem hitt igazi rosszat, bizonyosan maga a férj sem. Mert Kobolinszkynak volt rá gondja, hogy egy-egy névtelen levél megcsiklandozza. De Szoltsányi, úgy látszik, nem volt csiklandós, mert éppen semmi se történt.
Sőt mikor néhány hét múlva beállt a tél, a kasznárné gyöngélkedni kezdett, s midőn a kerületi orvos azt ajánlotta neki, hogy korcsolyázzék, maga Szoltsányi mondotta az asszonynak (így beszéli a kis Jutka):
- A parkban van egy befagyott tó, kérd meg a bárót, ha beszélsz vele, engedje meg rajta a korcsolyázást.
- De most sohase beszélek vele.
- Hát írj neki! Mert én magam elvből nem kérek tőle semmit.
Írt is neki; elvitte a Jutka, de annyi levelezés még a hétéves háborút se előzte meg. Levél ment, levél jött nagy titokzatosan. Innen Jutka vitte, amonnan Murkainé hozta. Hogy miről levelezhettek, miféle bonyodalom, nehézség merült föl a tó dolgában és miféle tárgyalások váltak folyton szükségesekké, azt józan emberi elmével annyival is nehezebb fölfogni, mert mikor már az asszonyka megkezdte is a korcsolyázást, a levelek még mindig vándoroltak.
Hogy azonban nagyon ártatlan dolgok lehettek bennük, valószínű. Mert valami névtelen (nomina sunt odiosa) valahogyan elfogott egy levelet, amit az asszony a bárónak írt, s a férj kezébe származtatta, és hát - ebből se lett szerelmi dráma.
De szó ami szó, furcsa volt. Mi beszélni valójuk lehetett egymással, mikor a korcsolyázásnál majd mindennap találkoztak? A báró a tóparton állt vörös orral, fagyos fülekkel, bundába takarózva, az asszony pedig kimelegedve, kipirulva száguldozott a csillogó kristálytáblán, miközben olyan vidáman, fesztelenül fecsegtek, mintha már száz éve ösmernék egymást.
Szép órák voltak ezek.
Ezernyi apróság történt. Egyszer az asszonyka egy nagy piruettet akart kivágni és lebukott. A báró kacagott rajta.
- Ejnye, maga gonosz - kiáltá rá. - Még kinevet? Jön ide mindjárt, hogy fölemeljen!
A báró a tóra tipegett nagy félelmek közt, de mikor aztán megfoghatta a kezét, átnyalábolhatta a derekát, hogy fölemelje, nem adta volna két olyan uradalomért, mint Oroszka.
És mindennap akadt valami jutalom, valami »szentjánoskenyérke.« Megereszkedett a korcsolyaszíj a kis lábakon.
- No, báró, ha maga olyan nagy vitéz, meg tudná-e erősíteni a korcsolyámat?
Erre mit tehetett? Lekuporodott a földre és megszorítá a szíjakat, ott babrálhatott a kedves lábakon, és mondjam-e, ne mondjam - már csak inkább mondom: följebb a hófehér harisnyából is megvillant egy darabka. Nagyon szét volt már játszva. Nem állhatta meg, hogy alattomban ne csípjen egyet a lábikrán.
A kasznárné sikított és hátba ütötte pajkosan.
- Ej, báró, báró, mi lett magából? No, nézd a gonosz embert!
Annyi kis selymaság, annyi cukros bohóság fűszerezte ezt a korcsolyázást, hogy szinte kétségbeestek, mikor a márciusi napfény egyszerre kieresztette a nyelvét és lenyalta a szép jégtábláról azt a szikrázó fehér zománcot. Egy félóra alatt lucskos lett, szörcsögött.
A báró megdöbbenve nézett az asszonykára.
- Istenem! Milyen szomorú az, hogy így elmúlik valami. Ha meggondolom, hogy itt egy-két nap múlva már nem lesz jég. És semmi nyoma sem marad, hogy maga itt járt.
- Hát itt marad a tó, bárócska. Az is valami.
- Mit bánom én?
- A tavon csónak lesz. És én majd ide járok csónakázni.
Ebben némileg megvigasztalódott a báró, de azért aggodalmasan vetette föl:
- Ha ugyan a kasznár úr megengedi.
Az asszony vállat vont, miközben a korcsolyája éles sarkával gépiesen a jégbe áskált, mint mikor a kényes paripa lyukat kapar a patájával.
- A kasznár dühös ember ugyan, és ha egyszer valami helytelent találnánk tenni (elnevette magát, aztán szemérmetesen lesütötte a tekintetét), mind a kettőnket keresztüllőne, az bizonyos (a báró láthatólag megborzongott és összehúzta a prémes krispinjét), de hogy ne engedjen meg egy kis ártatlan csónakázást, no, azt szeretném látni…
- Kár, hogy én nem tudok csónakázni - sóhajtott a báró.
- Azt szeretném én tudni, hogy voltaképpen mit tud maga.
- Tudom tűrni a gorombaságait.
Hát a tó csakugyan jó barátjuk maradt tavasszal is. A báró egy finom lélekvesztőt csináltatott, mely sebesen röpült, mint a nyíl - eddig csak egy nagy ormótlan csónak volt, amit Hirkó tákolt össze; nagy nyári forróságok idején benne hált az imposztor, a hűs tó felülete által ringatva. Mert találékony elme volt az öreg.
Szép meleg április járt a felföldön, s a csónakázásnak már megvolt a maga bűbája. Jött is a kasznárné, amikor jöhetett.
De a nagy napok csak még most lesznek. Az igazi kedves napok. Szoltsányi az alföldre készült birkát vásárolni, oda marad vagy egy hétig. Hiszen az igaz, hogy voltaképpen mindegy lehetne, de mégis-mégis. Jó a csőszt messze tudni, ha szőlőkóstolás jár az eszünkben…
Ebben az évben hamar nyílt meg a tavasz és enyhe volt. Még gólyák is jöttek Oroszkára. Szép fehér gólyák. Az egyik pár a kasznár házán rakott fészket. De a Valaszki molnár pajtáján is volt egy.
A gólyák, ezek a fehérek, akik az alföldön szoktak nyaralni, csak nagy ritkán szontyolodnak arra a plánumra, hogy »nézzük meg az idén a tótocskákat«. Mindig van az ilyesminek valami nagy oka. Néha a nyomorúság készteti őket: ha nagy aszály volt az alföldön, hát a gólyák közül egy-két kalandosabb szellemű összebeszél:
- Próbáljunk tán följebb egy kis szerencsét!
Többnyire megcsalódnak, mert ott még rosszabb, és jövő évre újra ott kelepelnek az alföldi tanyák kéményein, hirdetve az ifjabb nemzedéknek: »járt utat járatlanért el ne hagyj.«
De vannak főbenjáró okok is. Amikor muszáj elmenni. Összeütközés a törvénnyel, a gólyák országában. Nagy a korrupció köztük, mi haszna szépítenők, s igen gyakoriak a gyilkosok. Gólya asszony megöli az urát. Vagy a férjemuram ad túl bűnös módon a menyecskén, szüle megöli a gyerekét. Sok utálatos, sötét bűn van köztük, a természettudósok egész könyveket írtak a gazságaikról, de a többség még becsületes, ítéletet tart s kivégzi a bűnös gólyákat, ha napfényre jön a hajmeresztő tett.
Ezek a gólyák tehát, akik ide jönnek, mind gyanúsak. A gólyatársadalom erkölcsi halottjai és száműzöttjei, akik olyan helyre vonulnak el, ahol nincsenek társaik, nincsenek gólya-rendőrök, akik szemmel tartják, nincsenek gólyabírák, akik ítélnének, ahol csak szegény tótocskák vannak, akik örülnek a gólyának, mert ritka náluk. Nem kutatják a múltját, hanem köszöntik nyájasan.
A Szoltsányi gólyáját éppen aznap, mikor az alföldre indult, valami különös dolgon kapták rajta a cselédek.
Köveket hordott a csőrében egész nap a fészkébe, melyen az anya a tojásokon ült már.
- Hát megbolondult ez a mi gólyánk, hogy köveket hord ma kis békák helyett a fészekbe?
Sok embernek feltűnt, megálltak, megbámulták, amint gyorsan leszáll és újra fölvesz egy kis követ s térül-fordul nagy lázasan, szorgalmasan.
- Az ördög látott valaha ilyet. Pedig okos madár.
A kasznár úr elbeszélte, hogy Aquileja ostrománál egy gólya kivitte csőrében a fiókját a városból, mit látván az öreg Attila, fölkiáltott: »Katonák, holnap bevesszük és fölperzseljük Aquileját. A gólya tudja már!« És csakugyan másnap elégett Aquileja.
Az öreg Hirkó a homlokára ütött:
- Nagy vihar lesz ma vagy holnap, tekintetes uram. A gólya a fészkét erősíti, hogy az orkán le ne sodorja.
- Bizony igaz lehet.
Hirkó marasztalta a kasznárt - ne induljon el, hátha valami rossz helyen találja utolérni a zivatar.
- Nem úgy van az, szüle - felelte a kasznár tréfásan -, nem sérthetem meg a barátot azzal, hogy a gólyának jobban hiszek.
Az öreg Hirkó a tornácra tekintett, ahol az időjárást jelző higany-instrumentum volt fölakasztva, és a barát künn állt a kápolna előtt - ami szép időt jelent.
Valóban tiszta volt az égbolt, mint valami új selyemszövet, amin egy pecsét sincs.
A kasznár hát elindult déltájban, de a gólya még mindig cipelgette föl a köveket délután is.
Reggel se mutatott a firmamentum semmi különöset; fehér volt a színe, bágyadtpiros árnyalatba játszó, mint a frissen szűrt kecsketej.
- Hát hol az a zivatar, Hirkó bátya?
- Meglesz az valahol - bizonykodott az öreg -, mert én, úgy segéljen, nem nyúltam hozzá.
Délután csónakozni ment a kasznárné; mosolygott a tó és éppen olyan halavány kékes volt, mint az ég. Ámbár iszen az eget nem igen nézegette senki, hacsak az öreg Hirkó nem, aki nem messze a tavacskától, a park egy rejtett helyén kapálgatott két megbízható napszámossal. Bekötött szemmel vezette őket ide s vezette ki innen, ahogy szokás volt hajdan az erődített várakban. A parknak ezt a helyét »régi ország«-nak nevezték a beavatottak. Őserdőnek látszott, óriás fák, átjárhatatlan sűrűség, bozót, tüske, át meg átfonva kúszó növényekkel, indákkal, gyökerekkel. A közepén volt aztán egy irtás, a »régi ország«. Itt tenyésztette Hirkó azt a bizonyos nemes plántát, amire a király olyan erősen rátette a kezét. Innen nézegette az eget. De biz ott még mindig nem látszott égi háborúra való készülődés. Különben is lesz, ami lesz, mit bánja ő. Olyan csak talán mégse lesz, hogy fináncok potyogjanak le az égből - a többi pedig mind nem veszedelmes.
A kasznárné járműve vidáman siklott a tó hátán: míg a partoknál evezett, addig a báró a szárazon követte és virágokat hajigált utána, de egy lila orgona-fürttel úgy meg találta ütni az asszonyka szemét, hogy az megneheztelt és megfenyegette:
- No, várjon, kiállhatatlan!
S mintegy büntetésül a tó belseje felé evezett egy kis öblön át, ahonnan már nem lehetett elbeszélgetni.
- Isten áldja meg; megyek be a tengerbe!
A báró kérlelte, hogy ne menjen, mert akkor ő itt unja magát, de a szép asszony makacs volt, levetette a kabátkáját s ugyancsak dolgozott a lapáttal. Közbe-közbe hátrafordult, s a kendőjével integetett: adieu, adieu!
Mikor aztán a tó közepén volt, letette a lapátot a csónakba, a kabátkát a feje alá és végigfeküdt a csónakon. Ez az igazi édes nirvána. A csónak egy helyen áll, de a víz mozgatja, egy csöppet ringatja.
Behunyja a szemeit, a napfény csiklandozza az arcát, aztán egyszerre hűs szellő támad (jaj, de jó, de üdítő) és a víz mosni, nyaldosni, ostromolni kezdi a csónakot, locsog hozzá, pöröl vele… Micsoda szép elálmosító dolog ez.
Ezalatt mintha egy láthatatlan madzagot oldana föl valaki az ég peremén, a bágyadt kékes függöny szét kezd húzódni; mint pára mállik szét a semmibe, komor, fenyegető felhők kóvályognak ki alóla, egy pár rőf tüzes pántlika szemvakítón fut végig a sötétbarna szöveten, s megdördül az ég, hogy hallani az anyaföld bordáinak ropogását. A nagy rázásban valami lyuk szakadt ki lent a poklon, és ezen a szellentyűn át szörnyű orkán süvít föl, bömbölve csavarja ki a fákat, korbácsolja föl a vizeket, szaggatja a kastély zsindelyzetét és lökdösi le a viskók födeleit: Le a kalappal előttem, parasztok!
A tó közepén a csónak elkezd táncolni, billen ide, billen oda, ugrik és leesik, mint a labda. Az ijedtségtől halálra vált nő sikoltoz, keze megdermed, kiesik belőle az evezőlapát.
A báró látja a partról és kiáltoz: Bátorság, Mariska, bátorság! Most meri először szólítani nevén. Nem ér semmit. A csöndes tó egy pillanat alatt szörnyeteggé lesz és fölfordítja a csónakot. Az asszony beesik a vízbe, egy darabig még küzd, kapaszkodik, még ott sötétlik a haja, még látszik az egyik fölemelt keze, aztán vége, vége… Csak egy piros napernyő úszik ott csöndesen, mint egy elhajított, gazdátlan mályvarózsa.
- Segítség, segítség! - ordítozta a báró a rettenet és az őrület vad hangján.
Hirkó rohant oda a három napszámossal.
- Elmerült a kasznárné - hörögte a báró (de nem volt szegényen emberi ábrázat) - ott, ott azon a helyen, ahol a csónak van, ahol az ernyő van.
Hirkó a fejét vakarta.
- Baj, baj!
- Hát mért nem mozdulnak, maflák? - ugrott eléjök a báró dühösen, mint egy hörcsög. - Hamar, hamar! Egy tehenet kap, aki kihúzza.
- Bornyastul? - kérdé Hirkó és már kezdte a nagy dromedár csónak kötelét oldozni.
- Két tehenet bornyastól - licitált a báró, egész testében remegve. - Hamar, hamar!
Hirkó egy perc múlva benn volt a csónakban, »gyorsan ide egy csáklyát«. De nini, a báró is utána ugrott. Hát megfordult már a világ! És milyen ügyesen, vakmerőn ugrott be, mint egy matróz. Hát nem csodálatos ez?
- Mit akar, méltóságos uram?
- Önnel megyek.
Hirkó kicsinylőleg tekintett végig rajta.
- Énvelem ugyan nem jön, mert ez nem tréfadolog, ez istenkísértés.
Azzal megfogta, mint egy macskát, és gyöngéden kitette a partra. »Maradjon veszteg.« Majd azt morogta önnönmagához befelé:
- Majd, hogy ő is befúljon. Ki a kutya adná meg nekem aztán a bornyas tehenet?
A hajdani pákász hatalmasan tudott bánni az evezőkkel, a megszilajodott tóval és a tomboló orkánnal szemben is, csakhamar ott volt a helyszínen és fölhozta a kasznárnét nagy ügyesen a mélységből.
A báró dúlt arccal szaladgált föl s alá a parton, mint egy őrült:
- Meghalt? - kérdé félénken, tompa nyöszörgéssel.
A napszámosok közömbösen ordították be Hirkónak a süvítő széllel szemben:
- Azt kérdezi az uraság, hogy meghalt-e?
Kínos percek voltak, sokáig nem felelt; végigfektette a szép testet a csónakon, úgy, hogy a feje legyen lejjebb, azután lekuporodott melléje, a szíve tájára helyezte a fülét, hallgatta figyelemmel sokáig, csak azután kiáltott vissza:
- Nem lesz semmi baja!
Aztán amint közelebb evezett, kezdte a rendeleteket kiosztani.
- Hozzatok egy saraglyát dunyhákkal, valaki pedig menjen a doktorért. De az most kártyázik valahol, nehéz lesz megtalálni, addig is elő kell hívni néhány öregasszonyt, akik értenek az ilyesmihez. Muskátinét a felső végről, az a Balaton mellett szolgált, Komárkánét a templomsorról, az egy uszodásnál volt szakácsné Pesten, Sztrálnyik Pálnét, akinek az első férje a vízbe fúlt, a másik férjét pedig a bor ölte meg… A folyadék mind egy kutya.
Az éledő reménytől egyszerre ruganyos lett a báró, tett-vett, intézkedett, térült-fordult, parancsolt, mint egy kapitány, és minden olyan zsinórra ment, mint a patyolat. Mi lelte ezt, mi lelte? Hogy egyszerre valóságos férfi lett a katuska emberkéből. Murkainé asszonyom, a szakácsné, titokzatosan hunyorgatott a sárgás macskaszemeivel: »a szerelem tette ezt, ti mihasznák; ne is bámuljatok fölötte.«
A kasznárnét lefektették a legszebb vizitszobába a kastélyban, az egyetlen selyem ágyba. Bizony még olyan volt, mint a halott. Az öregasszonyok csakhamar összeszaladtak, s lett nagy tanácskozás, mindenféle füveknek főzetése. Az egyik a szíve körül dörzsölte, a másik pálinkát töltögetett abba az elkékült szájába, amelyik olyan szép piros volt még ezelőtt egy órával. Mire a doktor elősántikált estefelé, már konstatálhatta, hogy a kasznárné ki fogja heverni a kalandot.
Mindezek dacára teljes eszméletét csak másnap reggel nyerte vissza és igen csodálkozott rajta, hogy hol van. A báró, aki majdnem az egész éjszakát mellette töltötte, megmagyarázta neki, mi történt, míg végre visszaemlékezett.
- Ah - mondá szomorúan, lankadt, erőtlen kezét a bárónak nyújtva. - Megmentett a haláltól, de milyen élet számára? Minek hozott engem ide a kastélyba? Visszamehetek-e én még a kasznárlakba, miután már egy éjszakát itt töltöttem? Feleljen nekem erre! Adjon tanácsot!
A báró gondolkozva járkált fel s alá, aztán megállt az ágy előtt.
- Hogy én? - szólt bárgyún összezsugorodva. - Én azt gondolom, jobb lenne, ha maga gondolna ki valamit.
- Én már ki is gondoltam - felelte az asszony csendesen, ábrándosan, a szétbontott haját ráborítva takarónak az arcára.
- No, mondja meg!
- Tegye ide a fülét, megsúgom.
A báró engedelmesen lehajtotta a fejét az érdekes, halovány archoz, mely most olyan tiszta és átlátszó volt, mint egy szenté.
BEFEJEZÉS
Hogy mit gondolt ki az asszony, mit súgott, nem tudjuk, senki sem hallhatta, még Murkainé se, pedig ő ott kuksolt szemével, fülével a kulcslyukon. Nem volt ugyan érdemes, mert egy-két nap múlva úgyis kitalálhatta mindenki. Sőt egy hét múlva maga Szoltsányi is megtudta, még haza se kellett érnie, mert már útközben, Eperjesen, föltűnt neki, hogy az ismerősök különösen nevetgélnek, ha látják.
Megfogott hát egyet és kikérdezte. Az megörült, mint a bolond, mikor megértette, hogy a szerencsétlen flótás még semmit se tud, s ő lehet az első, aki beadja neki hamisítatlan eperjesi nyelvezetben.
- Ne ijedj meg, lieber pan brat, de egy kis hiba van otthon. Feleség, uraság, fuccs. (Úgy tett a szájával, mint aki elfúj valamit a levegőben.) Non habes dominam, dominum, dominium aber bleibt… aj toje volacso (és ez is valami).
Szoltsányi arca elsötétedett.
- Ej, nem értem. Hát mi lett velök?
- Megszöktek, amicenko, együtt. Szerették egymást…
Képzelhetni, hogy tombolt, hogy dühöngött az a kemény ember. Mint a megdühödt vadállat járta be az üres szobákat otthon és a kastélyban, fölfeszegette a fiókokat, hogy hagytak-e valami levelet. Nem hagytak azok semmit.
Az asszonyt nem emlegette, mintha nem is lett volna, mintha nem is fájna neki, csak a báróra fente a fogait:
- Fürdök a vérében! - kiáltozá - megölöm, ha megtalálom.
Igaz, hogy nem kereste. De hol is kereste volna? Ki tudhatná azt, hova mentek? Innen két megrakott társzekérrel utaztak el és a hintóval a vasútig, onnan aztán visszaküldték az üres szekereket, hogy minden rendben van. Csak a gonosz csont, az öreg Hirkó merte megkérdezni: »Mit mondjunk majd a kasznár úrnak, ha megjön?« - »Hogy tiszteltetjük« - felelte az asszony s nevetett.
Egy félév is elmúlt, míg végre meg lehetett állapítani különböző hírek alapján, hogy a szökevények Brünn mellé vonultak Pirkendorfba, a Krapotkák ősi skvarkájára, ott éldegélnek, mint két turbékoló galamb.
Vándorló mesterlegények, kereskedelmi utazók hoztak felőlük hírt, s ugyanazok révén jutottak ki amoda a Szoltsányi fenyegetései: »Jaj az életének, ha valaha elém kerül.«
Egy-két évig nem volt közöttük semmi érintkezés, hallgatott mind a két fél, jól esett, úgy látszik, mindkettőnek a csönd. Hanem a bolondos Kobolinszky egyszer csak fölkereste őket Pirkendorfban (az is eljut mindenüvé, mint a pestis). Hogy mit csinált ott, isten tudja… (udvarolt talán az asszonynak), de bizonyos, hogy sok érdekes pletykát hozott - ami itthon emelte egy kicsit már nagyon is aláhanyatlott értékét. Tele töltötte a vidéket azzal a hírrel, milyen keservesen panaszkodott előtte a báró, hogy a kasznár egy garast se küld neki a birtok jövedelméből, és hogy ezt nem szándékozik tovább tűrni.
Szoltsányi, úgy látszik, megenyhült e hír hallatára, mert az uradalmi botos ispánt, Malinák Pált, akit az idén fogadott a gazdasághoz, elküldte ősz táján Pirkendorfba néhány száz forinttal, mint a birtok két évi jövedelmével, hozzon a bárótól nyugtát, hogy ki van elégítve. Rendszeres, komoly számadást nem küldött (mert minek az?), és a báró se kívánta. No iszen, az lenne még szemtelenség, ha kívánná!
Persze, levelet se írt Szoltsányi, beérte fenyegetésekkel és vérfagyasztó üzenetekkel, melyeket Malináknak el kellett ott referálni, hogy így-úgy, be ne tegye többé a lábát ebbe az országba, mert nem eszik több kenyeret.
Hanem iszen nem is volt annak szándékában bejönni. Szepegett az, szegény, eleget, még ott a messzeségben is. Hej, ki volt már az innen füstölve alaposan…
Szoltsányi György pedig szabadon gazdálkodott a szép oroszkai birtokon, melyet megjavított, felinstruált, valóságos Kánaánná változtatott még a báró ittlétében. Bizony csak éppen annyi, mintha az övé lenne, mintha ő örökölte volna Szoltsányi Gáspártól.
Gyarapodott, nőtt vagyonban, azt se tudta már, hogy mit tegyen a tömérdek pénzével, akvirált, terjeszkedett.
Az a dibdáb összeg, amit Malinák Pál minden év őszén Pirkendorfba vitt, számba se jöhetett. A pénz mellett olyankor hírt is vitt oda és hozott onnan.
- Megint vett egy birtokot Szoltsányi úr - újságolta ottan.
- Megint született egy gyermeke a bárónak - újságolta itten.
S ez úgy ment sok-sok évig: új gyerek ott, új birtok itt.
Hanem egyszer csak az is megszűnt. Malinák már csak olyanokat újságolt: »A báró nagyon göthös. Sántítva jár, olyan, mint a csontváz.« »Szoltsányi úr haja már olyan fehér, mint az ezüst.«
Ej, ej, hogy szaladtak azok a bolondos esztendők, s hogy elfújta az idő a régi szenvedélyeket, a haragot, a dicsvágyat, a bosszúállást. Vagy csak a jóllakott ember nem érzi - hogy mire volt valaha étvágya? Ehelyett azt érezte az oroszkai kasznár is, hogy ő már fáradt ember. Igaz ellenben, hogy már akkor nem hítták oroszkai kasznárnak, hanem »oroszkai nábobnak«. Nagyobb birtokot szerzett össze az elszegényedő dzsentritől, mint Oroszka, csinos kastélyt építtetett magának Maroványban, amibe egy tiszttartót ültetett be, aki Keszthelyen végezte tanulmányait. Tetszett az öregnek, hogy úgy emlegetik a tisztjét: »az oroszkai kasznár tiszttartója«: négy sallangos lovat kellett neki tartani és némi parádét kifejteni.
Ő maga azonban megmaradt a szürke egyszerűségében, a régi ütött-kopott kasznártanyán, és kezelte a Krapotka birtokát. De hát nem volt-e ebben is valami konok kevélység?
Egyszerű zöld bricskáján, kopott ruhájában járt be az eperjesi vásárokra, dehát azért megsüvegelte őt mindenki, nagy tekintélye volt a vármegye minden urai előtt, de érezte is, nagyon érezte, és ha összetalálkozott egy-egy Szoltsányi atyafival, akik a pörvitelben tönkrementek, gúnyosan szólította meg:
- Szervusz, bátyám, jó Szoltsányi! Hát ki csinálta jobban a dolgot? Ugye a nem jó Szoltsányi?
Egyik-másik vissza is vágott néha (mert minden Szoltsányi kevély):
- Hiszen csak megvolna a mód, tekintetes öcsémuram, de hát az asszony? az asszony?
Titokzatos arccal felelte ilyenkor:
- No, no. Majd az is másképpen fest egyszer.
És csakugyan. Rosszabb az idő a vénasszonynál, mert kíváncsibb. Minden skatulyát kinyit, minden lyukba bevilágít.
A következő ősszel betegeskedni kezdett s többször mondá: »elég már énnekem a lapokat olvasni mindennap«. Éppen nála volt egy délelőtt Kobolinszky, aki valóságos totumfac-ká nőtte ki magát a háznál. Ma éppen a háziúr dohányát vágta föl, midőn kocsizörgés hallatszott be az udvarról.
Szoltsányi kitekintett.
- Egy eperjesi fiáker. Jó lesz a dohányt eldugni.
Hamar elrejtették az ágytakaró alá, de ok nélkül, mert igen tisztességes arcú, előkelően öltözött úr lépett be, fényesszőrű cilinderkalappal a kezében, és bemutatta magát, hogy ő dr. Pergen János ügyvéd, Brünnből.
- Tessék helyet foglalni. Bocsássa meg, hogy föl se kelek, de a köszvény…
- Bizalmas beszélgetésem volna Szoltsányi úrral.
S fürkésző tekintetét végigjártatta a két úron, mintegy találgatva, melyik lehet az ő embere.
- Eredj, Kobolinszky, mondd meg a szakácsnénak, hogy még egy vendég lesz.
- Én a báró Krapotka Oszkár teljhatalmú megbízottja vagyok - folytatta az idegen -, igen fontos ügy hozott ide.
- Gondolom, hogy nem fáradt ok nélkül ilyen messzire.
- Talán sejti is az ügyet.
- Úgy gondolom - felelte Szoltsányi közömbösen -, hogy a birtok eladásáról lesz szó. Most jó ára van a földnek. És én magam sem bánnám már, elbetegesedtem, vissza akarok vonulni a saját odúmba.
Dr. Pergen az ujjaival játszott, udvarias ember volt, hagyta kibeszélni a házigazdát.
- Nem, nem, valami egyéb hozott.
- Ah, és ugyan mi?
Szoltsányi szemeiből kilövellt a hamu alól a régi gyűlöletteljes láng egy szikrája. Azt hitte, a visszatartott jövedelmeket akarják kivasalni. Önkéntelenül morogta: »Nyugtáim vannak minden évről.«
- Ön talán tudni fogja, hogy a bárónak gyermekei vannak, akik nemsokára kilépnek az életbe és névre lesz szükségük. Ön ért engem. A báró át van hatva attól a törekvéstől, hogy törvényes gyermekeivé tegye őket.
Szoltsányi már megint egykedvűen szítta a csutoráját, és bólintott a bozontos fejével.
- Értem, igenis.
Dr. Pergen most fölemelte ujját, hogy attansiót kér (látszik, hogy valamikor professzor is lehetett).
- Azaz a báró el akarná venni a gyermekek anyját törvényesen. (Minden szót külön hangsúlyozott.)
Szoltsányinak a szemöldjei a nagy figyelemben fölszaladtak egész a homlokára.
- De ez, mint méltóztatik tudni - magyarázta Pergen úr tovább -, nem mehet olyan simán és egyszerűen, az nem egészen függ tőlünk, ahhoz mindenekelőtt az ön beleegyezése és hozzájárulása volna szükséges.
Zöldes fényű éles szemeit valóságosan bele látszott szúrni Szoltsányiba, kinek ajka körül gúnyos mosoly jelent meg.
- Mindenekelőtt én teszek önhöz egy kérdést, tiszteletreméltó uram és vendégem - szólt a kasznár és a pipáját lassan a karszékhez támasztotta -, közölte már a báró ezt a tervet az izével… az asszonysággal?
- Természetesen nem. Mert meg akarja őt lepni a legnagyobb fiok nagykorúsága napján. Éppen ennek az előkészítése végett vagyok én itt, s hogy minden hímezés-hámozás nélkül áttérjek a meritumra, a báró kész bizonyos áldozatokat hozni.
- Hm.
- Teszem azt, az oroszai birtok valamely kisebb részét örökösen átengedi az ön beleegyezése fejében.
Szoltsányi egy elhárító mozdulatot tett a kezével, aztán egy Mefisztó alattomos nyájasságával kiáltott föl:
- Oh, az nagy ostobaság volna! Mikor én ingyen is beleegyezem. Csak méltóztassék a báró úrnak elvenni őt egész bátran.
Az ügyvéd valóságosan fölszisszent a meglepetéstől, s arcát a váratlan siker derűje öntötte el.
- Mit? Hogy ingyen is kész megindítani a válópört?
- Azt már nem - felelte ez meggyőződéssel.
- Hát mennyiért? - kérdé gyorsan, mint a fogorvos, hogy fájdalom nélkül húzza ki az odvas fogat.
- Semennyiért.
Dr. Pergen bosszúsan mozdult meg székén és a szakállát rágicsálta.
- Akkor én önt nem értem. Előbb kijelentette, hogy ingyen is beleegyezik és…
- Most is mondom.
- És azután kijelenti, hogy pénzért se indítja meg a válópört.
- Mert nem is lehet.
- Hogyhogy?
Szoltsányi előbb meggyújtotta a pipáját, megnyomkodta benne a hamvat, csak azután jelentette ki nagy flegmával:
- Mert nekem az az asszony sohase volt feleségem.
Az ügyvéd felugrott, minden hajszála égnek meredt.
- Hát mije volt? - hörgé.
Szoltsányi vállat vont:
- Semmim.
- De millió ördög, uram! Miért nem mondta ezt meg ön soha a földesúrnak?
Szoltsányi mosolygott:
- Mert sohase kérdezte.
E pillanatban benyitott az öreg Kobolinszky.
- Asztalon a leves, bruderkám! Végeztetek?
- Végeztünk - felelte Szoltsányi megelégedetten, s nagy erőlködések közt emelkedett fel a székéről.
FILI
(RAJZ A RÉGI VILÁGBÓL)
1902

Még állnak a kúriák a falvakban, már amelyek még le nem dőltek. Azokon bizony már csak a meredező kémény kormos lyuka beszél értelmesen, mintegy panaszkodva, hogy több ment ki rajta, mint amennyi a csűr felőli kapun bejött. Hja, a trakták… a trakták!
Amelyik kúria azonban megmaradt, az most sokkal csinosabb, mint azelőtt. A fényűzés nagyobb hódító Napóleonnál. Amit az emberiség célszerűt, szépet vagy kényelmeset kigondol, abból belopja magát lassan-lassan valamicske mindenüvé. Ma már a hajdú is villával eszik, Mátyás király az ujjaival cselekedte. A falusi jegyző olyan pamlagon heverészik, amiről Gara nádornak fogalma se volt. Egyszóval, a pompa növekszik, egyre növekszik.
A kúriák kéménye most is füstöl, vendég is van elég. Körülüli a szépen megterített asztalt. Az ezüst kandeláberekben négyszer annyi gyertya ég, mint hajdanta. A régi búbos kemence helyén finom majolika-kandalló terjeszt meleget; szürke bekecses, torzonborz alakok nem ülnek az asztalnál, minden elegáns és egyöntetű. A bútorok, a ruhák, a porcelánok, a kristályok. Minden az előkelő jólétet leheli. A férfiak frakkot viselnek, mert ez már nem afféle régimódi összeröffenés, hanem diner, melyre meghívók mentek ki; a hölgyek nyaka és fél melle csupasz, és a suhogó selyemderék csak ott kezdődik, ahol már muszáj neki. Ez az egyetlen takarékossági jel. De menjünk tovább. Nem érdemes sok szót vesztegetni egy-két tenyérnyi helyecskéért.
Nincs itt pusztulás. Mit pusztulás? Ellenkezőleg. Ha az elődök föltámadván egy percre, körülnéznének kúriájukon, összecsapnák a kezeiket: »Oh, milyen fény - mondanák -, mennyi ízlés, mennyi gyönyörű, hangulatot ébresztő dolog. De nini, mintha a legszebb csecsebecse hiányoznék az asztalnál.«
Hát igen, valami csakugyan hiányzik. Valami olyan, amit nem szokás észrevenni. Hiányoznak az elszegényedett rokonok.
Azelőtt mindenüvé jutott belőlük. Nem is volt úri ház, ahol nem ült ilyen. Ha a vendég meg akarta határozni, hogy milyen derék családnál járt, ilyenképpen formulázta:
- Nagy ott a pompa. Csak szegény rokon van vagy hat a háznál.
Jobban fénylettek az asztalnál azok a fölszedett árvák és haszontalan léhűtő rokonok, mint mostan az ezüst tálcák, a kristályserlegek és a nagy virágbokréták.
Egy egész külön kaszt voltak. Nélkülük sivár lett volna a ház és visszariasztó. Boróka-ág jelezte a korcsmán, hogy ott pénzért enni-inni valót kap az ember. A szegény rokonok sokasága jelezte magánháznál, hogy ott magyar szívesség fogadja a vendéget.
És hát ez a genre most kiveszett. Nincsenek többé szegény rokonok a kúriákon. Elfogytak, mint a bölények.
Talán a szegénység tűnt el Magyarországról? Dehogy. Inkább jön, egyre csak jön, jön a rettenetes talpaival: tip-top, tip-top, és a hosszú keze mindinkább összeszorítja a nemes famíliákat, megropogtatván a csontjaikat, - de szegény rokonok ennek dacára sincsenek.
Én még tudtam, vagy tudni véltem kettőrül, de mikor nemrégen meglátogattam Hettyessy Kristóf barátomat és képviselőtársamat Vidolyon ősi kúriájában, már nem találtam nála a két árva lánykát, akik azelőtt az asztal szélén szoktak ülni kurta szoknyácskáikban, asztalkendővel a nyakukban, s akikről azt állította Kristóf, hogy vagyontalan távoli rokonai.
Szerettem nézni őket, mikor ettek, mert minden olyan új volt a szájukban, a szép fehér rizskásaszem-fogacskák, a piros nyelvecske, a rózsaszínű íny.
- Hol a Tinka, Böske? - kérdeztem az ismerősöket.
- Hja, azok már megnőttek és…
- Férjhez mentek - egészítettem ki.
- Dehogy - mondták. - Úgy áll a dolog, hogy Kristóf se győzi a nagy háztartást, hát bedobta őket abba a nagy közös verembe, ahova a magyar ember az efféle portékát rendesen belöki.
- Miféle verembe, az istenért?
- Ej, hát rásózta őket az államra, hogy az tartsa el. Az egyik telegrafista, a másik postáskisasszony.
- Szegény kicsikék! - sóhajtottam föl.
- Inkább a szegény államot sajnálnád - jegyzé meg az, aki fölvilágosított.
Valószínűleg úgy gondolta, hogy sajnálatra méltó az állam, mellyel harcban állnak a polgárai. Ungorkodnak ellene és kijátsszák a koporsótól a sírig.
A lakoma után a különböző vonatok indulása szerint vitetett ki bennünket Kristóf az állomáshoz.
A huszár, aki a bakon ült, csempészett dohányt szítt, a szél felém hozta füstjét, megéreztem; a kocsis gubájának ujjában valami eleven dolog mozgott, kivallotta, hogy egy pár csirkét visz a városban lakó anyjának, és azért dugta oda, hogy a fináncokat becsapja a vámnál. A mellettem ülő tisztes aggastyán, a Hettyessy-család egyik rokona, egész úton a szentírásból idézgetett argumentumokat az állam törekvései ellen. Vajon mit véthetett neki az állam, hogy olyan nagyon haragszik rá? Hát semmit. Egy nagy dominiumot adott neki. Mert aki jobbról ült mellettem, az egy püspök volt, aki a legközelebbi pásztorlevele tartalmát ösmertette.
- Szegény állam! - sóhajtottam föl hangosan.
A könnyű bricskát két bús fekete lovacska húzta. Föltűnt, hogy Kristóf úr éppen a püspököt vivő kocsiba fogatott két ilyen gyenge kiállítású állatot.
- Nem igás lovak ezek? - kérdeztem a kocsist.
- Honvéd-lovak - felelte egykedvűen.
- Soványak - tettem hozzá.
- Nem érdemlik meg a jobb kosztot - magyarázta. - A legnagyobb munkaidőben rendesen bekéri őket az állam; éppen csak hogy velünk tartatja ki.
- Mégis csak botrány - pattant föl a püspök -, hogy az állam ennyire becsapja a polgáraikat.
Oh jaj, hát az állam is? A háború kölcsönös. No, persze. Minden vonalon folyik a vetélkedés, egymás nyakába, varrni a terhet. Kieszelni, hogy ki miben árthat a másiknak.
- Méltóztatott valami mondani? - kérdé értelmetlen dünnyögésemre maliciózus mosollyal a püspök.
- Nem, nem, semmit se mondtam.
Valósággal nem mondtam semmit, de egyre azon gondolkoztam az állomásig, hogy a régi világ mégis csak őszintébb és szebb volt.
Mikor még a magyar nemesúr maga tartotta el a saját elszegényedett rokonait és mikor még az állam is maga tartotta el a saját lovait.
*
Az elszegényedett rokonoknak bizonyos Lengyel Fili volt a legkiemelkedőbb prototípusa. Gyerekkoromban úgy is híttuk a környéken: a »dupla lengyel«.
Nagy termetű, szép ember volt, kinek a természet csodálatos erőt adott a karjaiba és fogaiba. Az ezüst hatosokat olyan könnyedén harapta ketté, mint más ember a kukoricaszemeket, de minthogy hatosai nem igen voltak a produkcióhoz, hát öreg hámistrángokat harapdált szét a nézők nagy bámulatára, karjával pedig akármikor megfogta a rohanó bika szarvát és megállította: »Hopp, egy szóra, hékás!«
Hogy minek adta a természet e roppant erőt Lengyel Fülöpnek, azt senki sem tudja. Alkalmasint el akarta ásni, mint ahogy az ember sokszor elássa az értékeit olyan helyre, ahol senki sem találja meg. Fili nem dolgozott sohasem és nem emelt egyebet, mint poharat, a lakomákon ide vagy oda szállván.
Nem dolgozott pedig nyilván azért, mert nem akaródzott neki. Ami szerintem, elég ok, mert az a természet ujjmutatása. Ha a természet azt akarta volna, hogy Fili dolgozzék, beleoltotta volna a munka vágyát. De a természet nem akarta.
Ostoba beszéd az, hogy mindenkit ki kell tanítani valamire és ki kell használni valaminek. Hát kell-e az erdő minden fájából okvetlenül szerszámot faragni?
Csak abból, amelyik már a gyökerén kínálkozik rá. Arra is kell a fa, hogy a mókusnak legyen hol fölszaladni, leszaladni. Arra is kell egy-két gally, ahová a madár a fészkét lerakja, arra is, ahová a vándorló legény a tarisznyáját, kis pók a hálóját akassza. Szóval, mindenféle fa kell. Sőt olyan fa is legyen az erdőben, melynek még ennyi szerep se jut. Csak éppen hogy ott van. Megnő, susog, zörög, hajladozik egy-kétszáz esztendeig, aztán visszarothad a földbe. Ami erőt, zsírt kiszítt onnan, visszaadja annak a saját szétmálló testével. És hát minden úgy van a végén, mintha semmi se történt volna. Se a fa nem vesztett, se a föld nem vesztett.
Sohase ítéltem meg a szegény Filit szigorúan. De már kisgyerek koromban föltűnhetett a helyzete, mert jól emlékszem, egyszer azt kérdeztem anyámtól, hogy Fili bácsi mi voltaképpen?
Anyám elnevette magát.
- Fili bácsi rokon és semmi egyéb.
- Jó állás az? - tudakoltam.
- Hogy érted?
- Lovon jár-e a rokon vagy gyalog? (Így értettem még akkor az állásokat.)
- Attól függ, fiacskám, ki kinek a rokona.
- Hát a Fili bácsi kinek a rokona?
- Sok nevezetes, jeles famíliának; a Rédekyeknek, a Laszlyaknak, a Hettyessyeknek, Hajdúknak, Vajdáknak és Liszkayaknak.
- De a királynak csak nem rokona?
- Eredj, te bohó, hiszen nincs is királyunk.
- Hát miért nincs?
- Kicsiny vagy te még arra, nem érted még te azt!
De én csak nem eresztettem el a témát, mint a kis kutya a csontot.
- Hát nekünk is rokonunk a Fili?
- Nekünk nem rokonunk.
- Mért nem rokonunk?
- Mert ő nagyobb famíliából való, tehát az előkelőbb famíliákkal van rokonságban.
- Hogy lehet azt megösmerni, mama, melyik az előkelőbb família?
- A címek és az életmód után. Azonfelül a nevek hangzása is sokat tesz.
- Furcsa! Az ember a fülével veszi észre az előkelőséget.
- Sok más is kell hozzá. A Fili apja például királyi konziliárus volt, az anyja is nagy dáma. Majd még eleget hallasz róluk.
Hallottam is azután budetini Lengyel Mihály konziliáriusról, aki szegény ember volt és éppen a Hettyessy-féle kúriát bérelte Vidolyon a Kristóf barátom atyjától, ott valami évi járadékból éldegélt nejével, egy előkelő tartású, hajporozott dámával, akinek a testvérhúga udvarhölgy volt az anhalti hercegnél.
A kiterjedt atyafiság a szokottnál is jobban összetartott, mert egy közös nagy pört folytattak Esterházy herceg ellen valami puszta miatt. Bár csak azt adná az Isten, hogy megnyernék!
Szűkecskén éltek a konziliáriusék, - mégis nagy rollét játszottak. A rokonság kevély volt rájuk s a tenyerén hordozta. Hogyne? Egy konziliáriust, aki azonfelül egy udvari dámának a tulajdon édestestvérét bírja nőül. Nem tréfa ennek a fele se. De ami igaz, igaz, meg kell adni, hogy ők is ragaszkodtak a rokonokhoz és váltig látogatóban voltak. Az egyiktől ki, a másikhoz be, Filit is magukkal cipelvén. Őnáluk Vidolyon csak egyetlenegyszer gyűlt össze évenként a rokonság ebédre: Szent Mihály napján. Hanem akkor aztán kivágták a rezet, s volt mit beszélni a környéken. Ki hol ült? Mi volt az első étel, mi a második, mi a harmadik és így tovább? Milyen mártást adtak ehhez vagy ahhoz? Hogyan volt összehajtogatva a szalvéta?
Eszerint igazodott a környék. Ez lett a »nobel«. Hát még az ülés rendje! Mennyi keserűség lett ebből! Mert nagy dolog volt az illetőre. Ha például Rédekynét ültették előre, akkor ebben az évben Rédekyné vitte a szót mindenütt. A konziliárusék osztályozása vérré vált és akceptálta minden fórum. Nagy jelentőségű nap volt tehát Szent Mihály. Kívánatos, kecsegtető és mégis borzalmas, bizonytalan. Ha valaki feljebb ült, mint tavaly, akkor jó, de ha valaki lejjebb került, annak lőttek. Az egész vármegye gúnyosan suttogta, hogy ez vagy az a família kezd lemenni.
Maradt is aztán a diner után tömérdek apprehenzió, mint ugyanannyi akta, amit az egykori referendárius bizonyos sablonos formulák szerint intézett el, útra kerekedvén feleségestől, fiastól, inasostól. Maguk közt a konziliáriusék »reperáló utak«-nak nevezték ilyetén kirándulásaikat, és az otthon maradt házőrző szolgáló is azt mondta, ha valaki őnagyságáék felől tudakozódék:
- Reperációban vannak.
A dolog pedig abból állott, hogy látogatást tettek a rokonoknál megfordított sorrendben, ahogy az asztalnál ültek. Aki leghátul ült, az kapta az első »vizittát«, a leghosszabbat, néha két-három hétig tartót, mert a legnagyobb sebre kell a legnagyobb flastrom, és az ott töltött idő mennyisége jelzi igaz, a sérelem nagyságát is, de főképp a konziliáriusék nagyrabecsülését. Innen átmentek a következő rokonhoz, de ide már rövidebb időre, és így tovább-tovább, ahogy kellett, - mert hát nagyon jószívű emberek voltak a konziliáriusék.
A reperáció szinte eltartott az egyik Szent Mihály-naptól a másikig. Ebben nem kíméltek se időt, se fáradságot, mert ilyen a finom lelkek gyöngédsége. De hasztalan. Az ütött sebek mégse gyógyultak be teljesen. A mihálynapi ebéd ülési rendje mint valami változhatatlan törvény nehezedett az illetőkre, s néha ki-kitört a szemrehányás.
- Ej, vigye az ördög az etikettet! - pattant föl ilyenkor a nagyságos úr. - Valakinek mindig elöl kell ülnie és valakinek hátul. Ez az egész. A perpetuum mobilét talán ki lehetett találni, de hogy mindenki elöl üljön, azt nem lehet kitalálni.
Hanem az elégedetlenség nőttön-nőtt a famíliákban, s egyik attak a másikat érte emiatt.
- Hiszen mindig megreperálom - dörmögte a konziliárius méltatlankodva.
- Mit ér, ha a világ mégis csak a szentmihálynapi ebédet veszi mértékül?
- Hát jól van. Majd tanulmányozom a kérdést.
Ebben az ígéretben aztán megnyugodtak egyelőre a deklasszifikált rokonok. Szerencsés mondat, mely még referendárius korából vált vérévé. Majd tanulmányozom a kérdést. Ah, isteni erejű bűvige. Magyarok balzsama. Nemzeti klenódium. Majd tanulmányozom a kérdést. Krisztus urunk nehány száraz keszeggel és valamely csekély kenyérrel elégített ki négyezer embert, de hát az mégis hal volt és kenyér, a halat fogni kellett, a kenyeret sütni kellett, de a »majd tanulmányozom a kérdést« örökös készenlétben van és nálunk százezer embert szoktak vele kielégíteni.
A konziliárius úr legalább megtette, amit ígért: tanulmányozta a kérdést és arra az eredményre jutott, hogy a spanyol etikett nem alkalmazható, mert a nemes atyafiaknak nincsenek különböző címeik és rendjeleik. Itt volna most már a származás. De mind olyan régi nemesnek tartja magát, hogy a káoszba vesznek el az ősei. Itt van, teszem azt, Laszly Ferenc uram, aki azt állítja, hogy az egyik ükapja annak idején a Caligula lovának bőréből viselt volna csizmát és valami húsz esztendeig nem bírta elnyűni. Próbálta kontemplálni kor szerint, hanem ez ostobaság. Kor szerint csak a bor előkelősége állapítható meg jogosan. Végre is addig törte ravasz fejét, hogy sikerül egy célszerű metódust megalkotni, s elmondta az atyafiságnak aperte:
- Mivel pedig ungorkodtok, apprehendáltok egymásra és énrám, édes atyámfiai, valamint vetélkedtek, melyiteket ültetjük asztalfőre és így tovább, ennek most már más módját ejtem. Mert nem járja, hogy úri személyek és famíliák sértődjenek meg, amikor kikerülhető. Egyszerűen átviszem a kérdést az oktalan állatokra. Azok mérlegeltessenek immár, ne pedig ti. Ennélfogva az ül ezentúl az én asztalomnál Szent Mihály-napkor legfelül, aki nekem a legsúlyosabb malacot küldi évközben. Ámen.
Hanem iszen ezzel még csak beljebb verte a rangkórság tüskéjét a talpukba. Szelíden indult meg ugyan a versengés, de előreláthatólag nem sokáig maradt meg csendes medrében. Hettyessyék még csak egy szopós malacot küldtek, amit a konziliárius megmért és nyugtát küldött a súlyáról Fili pedig bevezette ezt és az utána következőket egy hiteles protokollumba. (Ez az egy munkája maradt fenn.) Hajdúék már egy süldőt hajtattak be a Lengyel udvarára, Laszlyék egy kant, Vajdáék egy hízott mangalicát, úgyhogy a következő Szent Mihály-napkor, mikor már ezen az alapon ültek az asztalnál, Vajdáné asszonynéninek jutott az első hely, ami tekintve, hogy Vajdáné egy gazdag budai szappanoscsaládból származott s a házasság mint mésalliance szerepelt a közhitben, kínos benyomást keltett az atyafiságban.
A konziliárius mosolyogva vonogatta vállát a panaszkodó célzásokra és csípős megjegyzésekre.
- Hja, édes lelkeim, megmértem a müncéren, és a mérték mérték. A müncérrel nem lehet szóba állani, csak a sertés testének. A sertés teste beszél, a müncér csak tolmácsolja.
No, ha a sertés teste beszél, hát egyszerre rávetették magukat az atyafiak a tagbaszakadt nagy csontú fajokra, amelyekre sok hús és zsír fölfér. Különösen Rédekyék és Liszkayék keresték ki jól a »fundamentumot«, és minthogy tényleg a setések teste fog beszélni, elnevezték az egyiket Cicerónak, a másikat Demosthenesnek. Rédeky uram tejbe főzette a Cicero kukoricáját (csoda lesz ebből, majd meglássátok); Liszkayné asszonynéni pedig minden áldott nap két óra hosszat vakartatta szolgálókkal a Demosthenes hátát és lapockáit, ami annak látható gyönyörűséget okozott, - úgyhogy azt okvetlenül meg kell hálálnia a gyarapodásával, ha van benne becsület.
Az ördögbe is - egy párbaj sertésekkel! Ilyen sem volt még a világon. A fél vármegye lázasan várta a bekövetkező eredményt; bulletinek keringtek szájról-szájra a nevezetes sertések legutolsó állapotáról s fogadások történtek mindenfelé.
De míg Cicero és Demosthenes a természet rendje szerint lassan, de szépen emelkedtek súlyban és hírben, egyszer csak - sic transit gloria mundi - a »Jelenkor« című lap azt a néhány sornyi hírt hozta, hogy Debrecenben Bujdosó Mátyás nevű hentesmester ötödfél mázsára hizlalt föl egy sertést és hogy immár pénzért is mutogatja egy bekerített helyen a Péterfia-utcában.
Soha még ilyen szenzációs hír nem érkezett erre a vidékre a nagy Napóleon elbai menekülése óta. Egy ötödfél mázsás sertés! Súlyosabb a híres angol Murphi-nál, melyet a szép Viktória koronázására öltek a londoni hentesek.
…El tudom képzelni, miképpen ragyogott a nénikék szeme. A Rédeky bácsi homloka ellenben redőkbe vonódott s elhatározta, hogy megveszi a sertést. Készül tehát az útra, de olyan ürüggyel, mintha Pestre menne betegen a híres Stáhly doktorhoz. Mire aztán elment éj idején egyenest Debrecenbe, s az etetéseket kivéve, meg sem állott csak a Bikában, vagyis annak az ebédlőjében, de ott aztán úgy állt meg az ajtónál megmerevedve, mint egy sóbálvány, a látományra, ami eléje tárult.
Egy nagy kerek asztal körül ültek Liszkay János, Vajda Pál, Hajdú György, Laszly Ferenc, Hettyessy Péter, Lengyel Márton, szóval az otthon hagyott nemes atyafiak, és ferbliztek.
Azonnal elérté a szituációt… No, hát ezek most idejöttek külön-külön, megvenni a sertés-Góliátot, de egymásra bukkanva, meghőköltek a következményektől. Hisz itt egy őrült licitáció talál kiütni a hentesmester zsebe javára. Nosza, leültek előbb családi tanácsot tartani, ahol is (mintha hallaná Rédeky Gábor uram) fölvetették az érveket. Uraim, atyafiak, minthogy csak egy sertés van, abból logikailag az következik, hogy azt csak egyikünk veheti meg, a többiek legfölebb az árát verhetnék föl. Legokosabb tehát, ha az a pénz, ami elpocsékoltatnék, az oktalan ráígéréseknél, megmarad a családnál (mert hiába, a családhoz való ragaszkodás a legelső a világon). Mindezeknél fogva csak egy modus vivendi mutatkozik, ha a fátumra bízván a dolgot, a magunkkal hozott összegekkel leülünk kártyázni, és aki leghamarabb letörik, hazamegy, míg lassan-lassan mind elpotyogván, a legszerencsésebbik másodmagával (t. i. a sertéssel) teheti tiszteletét visszamenet a konziliáriuséknál.
Rédeky nevetve lépkedett a kerek asztalhoz:
- Osszatok, urak, nekem is!
…És hát folytathatnám e különös sertésháború rajzát, mely még sok esztendeig tartott, de nem folytatom. Hisz csak arra kellett bizonyítéknak, hogy Lengyel Fili bácsi már gyerekkorában ilyen sertéshúsokon táplálkozott. Ezekből szedte a nagy erejét.
Szülei halála voltaképpen kevés változással járt ránézve. A rokonok megmaradtak és a sertések is megmaradtak. A rokonokra ellenben változással járt, mert megszűntek a szentmihálynapi ebédek. És a sertésekre is változással járt, mert ezek most már otthon éltek és otthon haltak.
Az öregúr után nem maradt semmi vagyon; haldokolva megsimogatta a fiú fejét és így szólt hozzá:
- Pompás rokonokat hagyok neked, Fili. Ragaszkodj hozzájuk, édes fiam.
És Fili csakugyan örökölte ezt a ragaszkodást. Járt az egyiktől a másikhoz és sohase unta meg őket. Évek múltak el évek után, de ő állhatatos maradt. Apja furfangos eszét nem örökölte, se a rangját; őt hát nem is fürösztötték tejbe-vajba, de nem is pretendált ő ilyet. Ő csak Fili volt, az egész világ Filije; azt szerette legjobban, ha észre se veszik, hogy ott van. Végtelenül csekélynek tartotta magát és ebben volt egy kis kedvesség. Kitért a ház komondorának és nem merte a macskát elkergetni, ha ölébe ült. Azonfelül egész nap tett-vett a Fili valamit, dohányt vágott vagy sárgarépát tett közé, hogy nedves legyen, a pamutot tartotta hosszú évekig a néninek, azután hosszú évekig a húgoméknak, cserebogármalmokat csinált a gyerekeknek, írótollat faragott a penecilusával, birkákat bélyegzett odakünn, borért ment a pincébe, kendermagot adott a kanárinak, az ebédnél kihúzta a palackokból a dugókat, - de már nagyobb dologra nem volt alkalmas. Még vadászni se járt. Az ördög cipelje a nehéz puskát.
Lágy, érzékeny szívű ember volt, ami mindjárt látszott szelíd arcán és merengő szemein. Nagyon könnyen meg lehetett sérteni - de ki bántotta volna a szegény Filit?
Rossz arcokat vágni a vendég előtt, csípős célzásokkal megnyilazni, nem tartozott a régi erkölcsök közé. Micsoda szégyen lenne az? Még azt hinné, hogy nem szívesen adják neki azt a kis ételt. Isten ments attól!
A Fili háta mögött hiszen volt elég kritika:
- Mire veszi az életét ez a boldogtalan Fili? Hát így akar ez maradni örökké? Nem szégyenli magát, hogy innen-onnan vén kutya lesz és még semmi? Pedig milyen jeles ember volt az apja. Hogy nem lát valami után! Nem tud elvenni egy vén saraglyát, akinek nem kong a ládája. Hiszen annyi özvegyasszony van, hogy házat lehet velök zsindelyezni. Szép ember, jó ember és végre nem valami nagy szamár, mégis ilyen mihaszna.
Valamelyik asszony gondolom, a szép Liszkayné közbeszólt, amikor egy rokoni összejövetelen fölhánytorgatták ezeket:
- Hát mért nem mondjátok meg neki? Rédeky sógor, maga elég okos ember, beszéljen vele. Hátha lesz foganatja.
- Elösmerem, kedves húgomasszony, hogy elég okos ember vagyok, de mit ér, ha nem vagyok elég bátor ember, hogy én mondjam ezt meg a Filinek.
- Nem bátor ember? Ön, aki már hat medvét ölt meg?
- Hja, az csak medve volt, húgomasszony - felelte Rédeky -, aki engem is visszaölhetett volna.
Ezen a nyelvbotláson aztán nagyot nevettek, a nevetés elfújta Fili feje felől a felhőt.
Ámbár felhő se volt. Csak üres beszéd volt. Hogy ezt Filinek mondaná meg valaki? Majd bolond ugye? A gazdag rokonnak hiszen meg lehet mondani mindent, ha úgy kerül a sor, még ki is lehet dobni a házból, mert az nem szorul az emberre; visszavághat, bosszút állhat. De a szegény rokon immunis. Azt ilyennel inzultálni lehetetlen. Idegen mondhatja, de rokon nem.
Így volt ez akkor és szép volt így. A szegény rokonnal és a viselős asszonnyal gyöngéden bántak a régiek. Az utóbbival azért, mert többje van a többinél (szíve alatt van a gyermeke), az előbbivel azért, mert kevesebbje van a többinél (hóna alatt van a koldustarisznyája).
Fili tehát élte megszokott világát, s ha megunta egyik helyen, átment másikra. Mindenütt volt valami vonzó és csalogató. Köpcsényben pompás kuglizó van Lengyel Károlyéknál, Újfaluban Vajdáéknál fölséges káposztákat főz Ágnes néni, egy sor füle, egy sor orrja, egy sor kövérje, egy sor töltelék; hát még a pampuskái, herőcéi, amelyeknek megízlelésénél minden alkalommal így kiált föl Fili: »Ferenc József, mit eszel, ilyet bizony nem eszel!« Korontán remek barackpálinkája van Csapóéknak, s kedves kertre nyíló külön szobája Filinek. Orgonavirágzáskor odahúzza a vándorló ösztöne. Vidolyon Hettyessyéknél (mert azok laknak most a megszokott házban) sok apró gyerek várja már nagynehezen Fili bácsit. Kampát, métát, duplext lehet velök játszani. Zsályán pisztrángos patak van a Laszlyék kertje alatt. Fili a pásztoroktól megtanulta, hogy a halaló fűvel meg lehet őket étetni, megbódulnak tőle és szabad kézzel fogdoshatók össze. Aztán ott van közel Szalánc is, ahol Liszkayék laknak, bár egy idő óta nem megy oda Fili, pedig hej, ott lakik a helyes menyecske, annak az aranyszöszke haja az igazi halaló fű, attól lehet csak elbódulni… de Fili mégse megy.
Olyasmit mesélnek, hogy a szép Liszkayné megsértette volna.
Pedig csak annyi igaz, hogy valami vidám társaság volt Újfaluban Vajdáéknál, ahol mindenkinek el kellett mondania az élettörténetét, Filit is unszolták.
- Nekem nincs élettörténetem. Amik énvelem történtek, azok inkább a rokonaim esetei.
Olyan szomorú vallomás volt, olyan sivár rajz egy életről - de ő nevetve mondta.
- Hát nem volt önnek soha semmi külön regénye? - faggatták az asszonyok.
Fili vállat vont; - akkor még csinos férfi volt.
- Mire való volna az nekem?
- De csak volt valamikor szerelmi viszonyod? - ostromolták a férfiak.
- Ugyan hol vettem volna?
- Fili, Fili, nagy kujon! Meg mernél rá esküdni?
- Becsületemre mondom, sohasem vetett énrám szemet senki - mondta Fili ünnepélyesen. Még a két ujját is föltartotta.
Pedig kényes volt a becsületszóra, mint egy Lancelot. Tetszik tudni, azok a bizonyos kolduserények.
Később egy kis tánc volt. Fili az egyik Rédeky-kisasszony csontlegyezőjét tartotta, míg az a táncosával keringett, midőn mellette suhant el Liszkayné. Almavirág-szín ruhába volt öltözve s a fekete szemében egy-egy csillag égett.
Csak úgy hanyagul szólt oda Filihez:
- Kinek a legyezője az? (Mintha csak a szépen faragott legyező tűnt volna föl neki).
- Családi csontok - felelte Fili közömbösen.
Megfenyegette pajkosan:
- Fili, te udvarolsz valakinek.
- Hát nem hallottad az eskümet?
- Hamisan esküdtél, fráter, - vágta oda Liszkayné, kihívóan ringatva a darázs derekát a csípőin.
- Gondolod? - kérdé Fili, tréfára véve a dolgot.
- Tudom - felelte és lehajtá a fejét szemérmesen.
Ezzel köd előtte, köd utána, elillant, eltűnt, mint a füst, a sok ruha, a sok emberfej közt.
Filinek arcába szökött a vér, valami különös érzése támadt belül és az ösztökélte, hajtotta Liszkayné után.
Nem volt nyugta, míg rá nem talált az ebédlőben, ahol éppen egy pohár pezsgőt hajtott föl, amitől egyszerre ezer piros rózsa nyiladozott az arcán.
- Nem mondtad meg, Mariska, hogy ki volt az.
Liszkayné nevetett. Jaj, azok a szép fehér fogai!
- Hogy ki vetett rád szemet? Hát ugye mégis szeretnéd tudni? Hát ugye mégse vagy olyan szent, amilyennek mutatkozol? Csak ezt akartam tudni, barátja az erénynek.
- Ugyan mondd meg! Ne okoskodj!
- Hát megmondom; ha behunyod a szemedet, belesúgom a füledbe.
Fili behunyta a szemét, ahogy parancsolták, azután egyszerre megcsiklandozta valami édes hang, valami zúgó szózat, amely beharsogta egész valóját.
- No, hát én voltam, Fili. Elmúlt. Másé lettem. Mert te nagy mamlasz voltál.
Fili egész teste zsibbadozott, vére sebesen száguldott ereiben, de mikor a szemét kinyitotta - nem volt senki az ebédlőben, csak az inas, aki új gyertyákat rakott be a tartókba. Az asszony eltűnt azalatt.
Íme, lett már Filinek némi élettörténete, de ez csak kis ideig birizgálta a lelkét, halványodott, színtelenedett, később már azt is gondolta, hogy a jelenet meg se történt - alkalmasint részeg volt és a Belzebúbbal álmokra kártyázott.
Hanem ettől a naptól fogva nem mert többé elmenni Szaláncra - pedig vágyott oda.
Liszkay bosszankodott emiatt. Hát mivel alábbvaló ő a többi atyafinál, hogy Fili kikerüli?
Maga Liszkayné is megpirongatta, ha valahol találkoztak.
- Hátrakötöm a sarkadat, Fili, ha el nem jössz.
Fili zavarban volt, elpirult, hebegett valamit, de nem ment el Szaláncra. Érezte ő ösztönszerűleg, hogy a rokoni szeretet kenyérmorzsa - és hogy a szerelem egy kád méz, de abba a morzsának nem szabad belevegyülni, mert a morzsa is elvész és a méz is megsavanyodik.
Pedig sok találgatásra adott okot. Miért haragszik? Kire haragszik? Hát még a Fili is felhúzza az orrát? Lássa meg az ember!
De amint megszólják, menten ki is mentik. No, semmi az. Egy kis bogara van. Úgy sincs szegénynek egyebe.
Pedig dehogy nincs. Hisz csak fogalom az egész. Az egyik ember azt mondja: »nekem négy házam van Pesten«, a másik ember azzal dicsekszik: »húsz fejős tehenem van«, Fili elszámlálja az ujjain: »száztizennégy rokonom van«, és mind a három ember arca egyformán fénylik a megelégedéstől.
Tíz vagy tizenöt kúria az otthona, egy-egy német uralkodó herceg csak az ingeit változtathatja annyiszor, mint Fili a lakóhelyeit, a konyháit, a pincéit és a környezetét. Fili tehát a valóságban nagy úr, - csak elméletben szegény.
Igaz egyébiránt, hogy amennyiben ő megunván magát, odább megyen, éppen úgy megunhatják őt is. Megesett egypárszor. Hiszen az emberek tökéletlen lények voltak már azelőtt is. Nem szépítem én őket. Megunták a feleségüket, megunták talán még a töltött káposztát is, hát hogyne unták volna meg a lengyelüket?
Bizony egyszer-másszor mesterségesen rázták le a nyakukról. Csakhogy arra is megvolt az akkori világban a gyöngéd forma.
- Nini, Fili öcsém - jutott eszébe Rédekynek -, átsétálhatnál holnap, ha nincs egyéb terved, Zsályára. Levelet küldök a nővéremnek, Laszlynénak, de olyan fontosat, hogy nem merem rábízni akárkire.
Fili járatos a rokonologiában és rögtön megérti a dörgést.
- Ejnye, de jó! Úgyis már régen láttam Laszlyékat.
- Mikor jössz vissza? - kérdezi a gazda enyhítőnek.
- Visszajöjjek? - tapogatózik Fili.
- Ahogy neked tetszik. De ha most ott találnál maradni, akkor el ne felejts ősszel virágmagokat hozni tőlük az asszonynak.
Fili most már útra készült, át volt forgatva, mint egy váltó, a legközelebbi atyafira, és egyik se mondta: »nem fogadom el«, ott tartotta, aztán újra továbbította, hogy megint visszakerüljön megfrissülve, újnak, kívánatosnak, érdekesnek, tömérdek hírrel és pletykával.
Így élt és sohase gondolt rá, hogy másképp is élhetne. Az évek elsuhantak fölötte, az ifjúság cserben hagyta (de ez nem fájt neki, mert nem rokon), ősz hajak jelentek meg a fején (az első ezüst) és már csak imitt-amott volt egy atyafi, aki »öcsémnek« szólította, a nagy többségnek Fili bácsi lett.
A rokonok közül sokan elhaltak, de ez sem alterálta, mert születtek és nőttek újak, akik őt már úgy találták, mint egy vén órát, mely az apáiknak is ketyegett. Fili értéke inkább egyre nőtt. És ha ez így megy, valóságos családi ereklye lesz belőle.
De nem ment úgy. Némi megpróbáltatások és kísértések következtek. Szaláncon meghalt Liszkay, és mikor a família összegyűlt a temetésre, a tor után arra kérte a rokonokat az özvegy: maradjon ott valamelyikük egy ideig, míg valami új rend lesz, mert a cselédek még a házföldet is széthordják az ő, meg az árvák feje fölött, ha nem látnak itt valakit, aki kalapot hord.
- Hát talán jó lesz a Fili - vélték a legöregebb atyafiak. - Az úgyis ráér.
Az asszony némán intett a fejével, hogy az is jó lesz. Fili vörös lett, mint a karmazsin, és szabadkozni próbált.
- Nekem nem sok hasznomat veszi Mariska. (Liszkayné Tóth Mária volt a családi nevén.)
- Eredj a pokolba! - pörkölt rá Hettyessy Kristóf, aki akkor volt fiatalember. - Annyit csak te is érsz, mint egy fölállított bakkusz a búzatáblán.
Fili hát ott maradt. Eleinte szokatlan volt neki, alig mert beszélni az asszonnyal és olyan furcsa, nyugtalan érzései támadtak. Valami jelenettől tartott. Némelykor nem volt magával megelégedve s egész éjeken elgondolkozott élete folyásáról. Nappal a gyerekekkel hancúrozott, azok fölmásztak a térdére, hátára, tépdesték a szakállát, befogták a kis játékkocsijukba és hajtották a szobákon keresztül, mint egy vén lovat.
Valójában a gyerekeké volt Fili, azok majd megbomlottak érte. Ő is mindent megtett nekik, amit kívántak. Már persze amit lehetett, mert a kis zsarnokok sok mindenfélét kívántak.
- Fordítsa föl az asztalt, Fili bácsi.
Fili bácsi fölfordította. Tetszett neki a fölfelé meredt négy lába.
- Fordítsa föl a tálat.
Fili fölfordította a tálat és mind kipotyogott belőle a sok ropogós cseresznye. Uccu, rohanjatok rá!… Aki kapja, az marja.
A mama haragudott, zsörtölődött.
- Fordítsa föl most már a mamát is, Fili bácsi.
- Csitt, ti kis gézengúzok. Nem látjátok, hogy a mama milyen szomorú.
Tényleg hallgatag volt egész nap, alig szólt egyet-kettőt gazdasági ügyben Filivel, ha kérte, hogy nézzen utána ennek, annak. Egyébként közömbösen, érzéketlenül cipelte az egyik nap nyűgét a másik után. Gyakran sírt ott is, ahol nem látták. Hát semmi az, majd kiolvad, majd beszédesebb lesz, de még nagyon új a fekete szoknyája.
Fili ezalatt egészen megszokott Szaláncon. Úgy tetszett neki, mintha az egész világ megváltozott volna és a nap folyton sütne. Olyanformát is érzett, hogy valami nagy dolognak kell történni. A levegőben lebegett. A természet is előkészült rá. Falevelek zúgták a parkban, virágok lehelték, madarak csipogták, sőt még a macska is sejtett valamit, mert a sárga szemeivel sokszor vetett egy-egy kémlő pillantást, hol a Filire, hol a szomorú asszonyra.
Hanem elmúltak hetek, havak, és az asszony szomorúsága nem enyhült, hidegsége, közönyössége megmaradt. Fili türelmetlen kezdett lenni. A nagy jelenet nem akart bekövetkezni. Olyan volt az az asszony, mintha meg volna fagyva. Pedig de szép még, ejnye, de szép még. Fili most már nem hogy félt volna a nagy jelenettől, de azon vette magát észre, hogy várja. Ha nem is az egészet (mert az sok volna egy embernek egyszerre), de legalább valami részét, valami rügyecskét, amiből ki lehet már sejteni a virágot.
Hanem bizony a második fekete ruha is elkopott már, de nem jött a rügy.
Rügy helyett azonban megjött a pünkösdi ünnepekre az odavaló református papnak, nagytiszteletű Fekete Sámuel úrnak a mérnök fia, (aki valami vasutat épít most Sziléziában). Szép, deli fiatalember volt; úgy látszik, hogy már régebben otthonos Liszkayéknál, be-benézett a kastélyba és egy kicsit szétbeszélte az asszonykát. Nagyon szellemesen tudott csevegni, meg is nevettette egyszer Liszkaynét, Fili még örült neki.
- Hát még sincs végképp befagyva - jelezte nagy örömmel a nótáriusnak, akivel a réten találkozott.
- A kígyó mindig kienged - felelte a nótárius.
Eközben azonban nagy dolgok estek a külvilágban. Ha volnának a tekintetes nemes atyafiaknak harsonáik, most meg lehetne fúvatni. A nagy pört, melyet még a konziliárius idejében és támogatása mellett kezdtek a rokonok Esterházy ellen, megnyerték, a legfelsőbb bíróság odaítélte a hatezer holdas Holyánka-pusztát, valahol a pokolban, Ugocsa vármegyében.
Nosza, összeült a nagy családi tanács öreg Rédeky Gábor uramnál, disponálni a birtok felett.
Némelyek a felosztás mellett kardoskodtak, mások az eladást tanácsolták, de a többség előtt a família jövendő nagysága és ragyogása lebegett. Hagyassék a birtok közös családi uradalomnak. Valamely családtag gazdákodjék benne, és levonva a saját fáradsága díját, az évi jövedelmet ossza fel a rokonok közt az örökösödési arány szerint.
Elfogadták nagy többséggel.
- De most már ki menjen oda gazdálkodni?
A tekintélyes Vajda Pál emelt szót.
- Én Lengyel Fülöpöt ajánlom. Az ő apja taszította be perünket jó kerékvágásba. A hála is valami, de különben is Fili rokonunkra fér rá a legjobban; legyen úr öreg napjaira.
Nem volt ellene egy hang sem. Úgy van, helyes, jó lesz a Fili. Pedig mindenki tudta, hogy nem lesz jó. Rossz gazda lesz, de mindegy, legyen egyszer úr már a Fili.
S amint szokás ilyen nagy eseménynél, legott hintóra ültek Rédeky és Vajda uraimék és még valaki harmadik, de már elfelejtettem ki, és megvitték neki a megbízatásról kiállított okmányt Szaláncra, nagy parádéval. Még pántlikát is fontak a lovak sörényébe.
Ahogy bejárt a kocsijuk későn este a szalánci kúriára, az asszony már lepihent, csak Fili jött ki elébök.
- Hozta isten, hozta isten!
Az ősz Rédeky Gábor pedig lekapván szépen a kalapját, Fili előtt pózba vágta magát, mint egy orátor, aztán így szólt kedélyes ünnepélyességgel:
- A holyánkai uradalom tekintetes, nemes, teljhatalmú kormányzóját keressük.
- Bizony az nincs itt.
- De bizony itt van az - bizonykodék Vajda Pál.
- Mi legalább nem ösmerjük - felelte komolyan Fili.
- Budetini Lengyel Fülöpnek hívják.
A Fili fülének így is szokatlan volt, de azért csak elmosolyodott, de olyan révetegen, mint aki azon tűnődik, hol van itt az élc.
Eddig még csak Fili csodálkozott, de mikor aztán bent a szobában elmondták neki apróra a nagy szerencsét, ami érte, ahelyett, hogy a nyakába esett volna, egyszerre elsápadt és áporodottá lett az ábrázata - amin aztán ők csodálkoztak.
- Ne tegyétek azt velem! - mondá egészen megriadva. - Hiszen nem vétettem én nektek semmit. Hát miért akartok engem eltaszítani magatoktól?
Olyan érzékenyen beszélt, hogy a kő is megszánta volna, csak éppen a rokonok nem tehették.
- Hát meg vagy te bolondulva, Fili? - feddette Rédeky - mikor nagyobb úrrá tettünk magunknál, s te most azt mondod, hogy nem kell.
- Nem lehet… - tört ki fojtott hangon - föllázad a lelkem a gondolat ellen, hogy én magamra hagyatva, nélkületek maradjak!
- Majd elmegyünk hozzád - biztatták. - Megállj csak. Mindig lesz nálad egy-két atyafi.
- De hiszen éppen ezt nem tudom megszokni, mikor eddig mindig én voltam nálatok. Azt fogom hinni, hogy már én meghaltam, hogy már nem is az az ember vagyok. Hagyjatok meg, kérlek, a régi bőrömben.
Ezer meg ezer érvet hozott fel, de rávetették magukat, erősebbek voltak, visszaérveltek, legyőzték, lehetetlenné tették. Végre megadta magát, de arca végtelen szomorúságot lehelt, és mint a fuldokló, még mindig kapkodott némely különös szalmaszálakhoz.
- Mégse lehet - nyöszörgé -, ha jobban meggondolom.
- Ej, no! mi jutott megint eszedbe?
- Hát hogy a Liszkayné se enged el. Nem hiszem, hogy el engedne menni.
- És ugyan mért? - rázta meg magát Rédeky uram, mint egy haragos medve.
Fili elvörösödött, valami feleleten gondolkozott, durcásan vonogatta a vállát és végre csak annyit mondott kínjában:
- Hát azért.
- No, majd megkérdezem tőle reggel.
- Azt hiszem, kellek neki, izé… a gazdaságnál, meg a gyerekek mellett.
- De csak nem lehetsz holtig pesztonka, az ebadta!
Fili egész éjjel nem aludt, nyugtalanul hánykolódott ágyában, mint az, aki a siralomházban van, de már ez az utolsó éjszakája. Egyéb reménye sincs, csak még a fehér kendő. A Liszkayné vétója.
Mikor reggel felöltözködött, künn az ambituson találta pipázgatva a három atyafit.
- Fölkelt-e már Mariska?
- Igen - szólt Rédeky -, elmondtam neki a dolgot, hogy te vagy a plenipotenciáriusunk.
- És mit felelt? - szólt lassan, fojtott hangon.
Minden vére a szíve tájára zúdult s hajtotta, hajtotta sebesen, mintha egy megbomlott malomkereket egy tenger forgatna.
- Azt mondta, hogy sajnálni fognak a gyerekek.
- Úgy? - hebegte Fili. - Hát azt mondta?
És elkezdett valamit fütyörészni, de olyan sápadt volt hozzá, mint a fal. Aztán felugrott, sétált fel s alá az ambituson. Egy öreg kuvasz feküdt a padlás-feljáró alatt, rúgott rajta egyet, hogy percekig vonított, kunkogott a szegény állat.
- Hát talán mindjárt magunkkal viszünk - vélte Vajda uram.
- Nem, nem, hagyjatok itt még egy-két napig. Borzasztó főfájásom van (a halántékához kapott) és még egy kicsit kipihenem magamat.
Elmosolyodtak, az jutott eszükbe, hogy már negyvenöt éve pihen és még mindig ráadást kér a Fili, két napot. De hiszen éppen azért kedves fickó Fili. Ha nem volna ilyen, egy ütet taplót se érne. Hát ráhagyták, hogy holnapután küldik el érte a kocsit, s aztán elbúcsúztak a szép szomorú asszonytól, összevissza csókolták két oldalról és hazamentek.
Fili pedig nem szólt egy szót se, mikor magukra maradtak.
- Hát elmégysz? - kérdé az asszony közömbösen.
- El - felelte kurtán.
De lelkében forrt valami. Birkóztak benne a gondolatok. Mártogatta a szívét az elméje játékaiba; kétszer keserűbe, egyszer zsongítóba… Hátha csak kevély az asszony? Hátha neki kellene előhozni a múltat, az újfalusi táncestélyt?
Az ebédnél nem lehetett beszélni, mert ott volt a guvernant és a gyerekek. Közönyös dolgokról társalogtak.
Délután aztán fogta az asszony a kosarat, amiben a kötése volt, és elment a parkba. A férje is ott volt eltemetve. Bizonyosan imádkozni és sírni jár oda, mellékesen pedig harisnyát kötni, mert olyan nagy gyász még sincsen, hogy férfi a pipáját, asszony a kötőtűit elhanyagolja.
Fili várt egy órát, míg az imádságát elvégzi, de akkor megindult. Maga is csodálta, hogy olyan bátor. Szétlökte a szárnyas kertajtót, az kísértetiesen csikordult meg.
Aztán ment-ment a kavicsos utakon, a susogó hársak között, a feje zúgott, az ezernyi bogár is zúgott a levegőben, muslincák kergetőztek, egy légy ringatta magát egy pókhálón. A lepkék a virágokon illegették a szárnyaikat és szítták a mézüket… Minden lény dőzsölt és mulatott, csak Fili ment szomorúan, mintha a vesztőhelyre menne.
Végre egy lugasnál beszélgetést hallott. Arra tartott.
Talán a kertésszel beszélget az asszony?
A lugashoz nem vezetett innen út, keresztülgázolt hát egy petrezselyem-padon meg egy galagonyaligeten és odatoppant a lugas nyílása elé.
Hát ott ült az özvegy és a fiatal mérnök.
És a mérnök egyik karja keresztül volt fonva azon a szép, vékony derékon, amit fekete kelme borít be. De hiszen már a harmadik fekete kelme.
A fiatal mérnök hirtelen elkapta a karját, az asszony arca csupa tűz volt, a szeme csupa villám.
- Mit akarsz itt, Fili? - kiáltá riadtan, mérgesen.
- Beszélni akartam veled - mondá Fili szelíden, keserűen, alázatosan, és csak a földet nézte.
- Majd máskor, édes Fili - szólt az özvegy megcsillapodva, nyájasan. - Hanem most eredj, kérlek, valahová elszállt az imént egy rajunk, talán a szomszéd portákra vagy valamelyik erdőbe, ki tudja… mert nagyon messzire is elszállnak ezek a bohó állatkák. Nézz utána, kérlek, és ha szeretsz, keresd meg!
Fili lehajtotta fejét, megfordult és elsompolyodott szó nélkül, szomorúan, ődöngő léptekkel. Végigment a parkon, aztán átgázolta a kis folyót, a Boklyót, és nekivágott az erdőknek.
Esteledett már és még nem jött. A gyerekek keresték, az anyjuk megnyugtatta:
- Fili bácsi a rajt keresi, édeskéim.
Este se jött haza, éjjel se volt otthon. Még mindig keresi a rajt! Hát megbolondult az a Fili? Rőzsét szedő öregasszonyok, madárfészket kereső fiúk látták bandukolni az erdőn, hírt hoztak róla, hogy nagyon szomorú volt és csak kódorgott irány nélkül erre-arra, mintha keresne valamit.
És azután sohase jött többé vissza, se Szaláncra, se sehova, elveszett örökre; még hírét se hallották semmi teremtett lélektől. Nem látta azt többé ismerős élő ember.
Csak ijedős utasok találkoztak néha még most is éjnek évadján egy-egy ismeretlen alakkal, ha valahol úton vannak. Vagy talán csak egy árnyék suhant el mellettük. És aztán elbeszélik a mi falvainkban, hogy az a szegény Lengyel Fili lehetett, aki még most is a szép Liszkayné raját keresi.
De nem valószínű - mert a Fili most már volna vagy száz esztendős.
MINDENKI LÉPIK EGYET
1902

Már a cím mutatja, hogy Erdélybe vezetem olvasóimat. Mégpedig egyik legnagyobb városába, ahol Apró István lakik.
Apró István uram nem valami történeti nevezetességű vitéz a hajdankorból (mert ilyeneket liferálnak onnan az írók), hanem egyszerű csizmadiamester a jelenkorból (még ma is él és varr), olyan, aminő száz is van Miskolcon. Ha csak a csizmáról volna szó, bizony kár volna odáig fáradni, Apró uram azonban inkább a Katalin nevű hajadon leánya által híresült el.
Nem azt állítom ezzel, mintha nem lett volna a mesterségében is tökéletes, mert bizonyára jól csinálta az emberi lábak külső burkolatját is, látogatott boltja volt a Főtéren, átellenben a »Mátyás király« vendéglővel, és a város előkelőségeit számíthatta a kundsaftjai közé.
Sőt éppen ezen a téren voltak magasra ágaskodó törekvései. A csizmadia-hiúság egetvívó fantáziája feszegette az agyvelejét. Mikor 1891-ben azok a nagy dinnyéi termettek a »Kígyófészek« nevű dülőben, hogy csodájukra járt a város, egyet, a legnagyobbat, kiválasztván, magával vivé Karlsbadba, hódolata jeléül a híres csizmadia-királynak, Mannl-Heinnak - mivelhogy a májpuffadása miatt már harmadízben küldé oda doktor Pribil Pál városi protomedicus.
Lefesteni való jelenet lehetett, mikor őkigyelme megjelent ünneplőben a hatalmas görögdinnyével, a híres Mannl-Hein »Hungaria« nevű házában, mely átellenben fekszik a Schlossbrunnal, s magát bemutatván, átadta az érdekes ajándékot, a növény-szörnyeteget ama Deák Ferenc-szemöldökű németnek, ki a maga mesterségében olyan naggyá lett, hogy fejedelmek is megbámulták.
Szemtanúk mesélik (mert ott volt Apró urammal a sógora, Bizédi Gábor varga is vejestül), hogy a két csizmadia, mialatt a dinnyeátadási szertartás folyt, váltig az egymás lábát nézte, titkon szemmértéket véve arról.
De persze, az ördög gondolta volna azt még akkor! Csak későbben sült ki a szándékuk, hetek múlva, mikor Mannl-Hein egy pár zergebőr-cipőt küldött ajándékba Apró uramnak, és ez viszonzásul, rövid időre utána, egy másik pár cipőt Mannl-Heinnak.
Mintha ráöntötték volna, úgy illett a lábukra, s amellett annyira kényelmes volt, hogy Mannl-Hein uram állítólag fölkiáltott, mikor a lábára húzta:
- Tausend Crucifi, ez a mester! Így még nem pihent meg a lábam, mióta élek.
Lőn hát, hogy a következő szezonban Apró István uram a Mannl-Hein-féle cipőben topogott Karlsbad utcáin; Mannl-Hein pedig az Apró István cipőiben, mint ahogy két udvarias fejedelem cselekszi, mindenik a másik uniformisában hivalkodva.
Hogy ily viszonyok közt mégsem a csizmáiról lett híres Apró István, az nem az ő hibája, az a nemzet alacsony színvonalát mutatja. A magyar ember nem eléggé otthonos még a nüánszokban. Nincsen érzéke a formához, a nüánszokhoz; csak a nagy eltéréseket figyeli meg. Ösmeri például a bőrt, a kordovánt, a szattyánt, a bagariát, a chagrint, de hogy milyen csodákat művelhet azon a tű, a bicskia, a kapta, szög, dikics, a csiriz, a cifrázó, a sodró, a kalapács, az ár, meg a csizmadia lelke (mert lelkét önti bele a megalkotott lábtyűbe), arról fogalma sincs.
Csakis ily viszonyok közt eshetett meg, hogy Apró a lánya szépsége által híresült el, pedig az igazán semmi érdem, csak a természet játéka és puszta véletlenség, hogy kellemetes és az emberi szemeknek látásra édes vala. Mert se Apró uram nem volt szép ember, sem a megboldogult Apróné asszony. Mintha igazán rózsafán termett volna a Kati.
Csoda pedig annyival inkább, mert szép lánya rendszerint a korcsmárosnak szokott lenni, vagy a mézeskalácsosnak, nemkülönben a gombkötőknek, a szabók leányai rendszerint véznák, horpadt mellűek, a mészárosoké tenyeres-talpasok, a tímároké szeplősek, a csizmadiáké zömökök és idomtalanok, mint a csutak; ámbátor a müncheni szépség-galériában egy barna suszter-leányzó arcképe veri le a hercegnőket és királyleányokat, akik ott következnek a falon hosszú sorban, köztük a mi megdicsőült, szépséges királynénk: Wittelsbach Erzsébet is.
Hanem talán még a müncheni suszterleánynál is szebb volt Katica. Ha valami világszépséget emlegettek Erdély azon részén, mindig őt vették mértéknek: van-e olyan, mint Kati? Szebb-e az Apró-leánynál?
De még ennél is nagyobb bizonyíték volt szépsége mellett az a körülmény, hogy a város vénasszonyai, kiken már nem igen lehetett élő tanúkkal konstatálni a hajdankori állapotot, mintha összebeszéltek volna, mind azt vallották magukról:
- Szakasztott olyan voltam, mint Apró Kati.
De ez azért nem zárta ki, hogy megszólják. Irigyelték a képmásukat.
- Milyen szerencsétlenség az a nagy szépség rajta, de milyen! Mert meg kell adni, hogy nagy szépség. Úri ennek minden mozdulata, minden lépése. És akármicsoda perkál lifitykét akaszt magára, az mind a legfölségesebb grófi ruhának látszik a csodálatos termetén. De minek? Kinek? Mit használna az, ha a lúd úgy tudna énekelni, mint a kanári? És ha olyan tolla volna, mint a fácáné? Azért nem fognák be kalitkába, és a gúnárok rá se néznének. Azt érné el vele. Nem vennék be maguk közé se a fácánok, se a ludak, se a kanárik. Hát ugyan ki veszi el a Katit? Valami mesterember? Majd bolond! Annak olyan asszony kell, aki egyszersmind szerszám, segítség. Fűrész kell neki és asszony, vágy gyalu és asszony. De mire való neki egy szép virág? Hiszen az ő szeme is látja a szépet, de fázik tőle. Mert a szépség falánk fenevad, csipkét, pántlikát eszik. Egész kirakatokat. Mesterember nem meri elvenni a Katit. Hát mondjuk, úr veszi el. Úr, de miféle úr? A kis úrnak derogál, mert a kis úrtól komolyan vennék, ha csizmadiacsaládba házasodnék, ez ledevalválná a sárga földig. Ennélfogva valami nagy úr veszi el, de hogyan? Úgy, mint a fagy elveszi tavaszkor a barackfa virágját; megérinti, megfújja s azzal otthagyja lehullani.
Van valami abban, amit az öregasszonyok összedaráltak; Katica elérte a tizennyolcadik évét is, de kérő még mindig nem jelentkezett a háznál. A szegényebb sorsú mesteremberek leányai rendre férjhez mennek, a csúnyák is, és ő, a nagy szépség, otthon maradt, még csak azt se kérdezte senki, hogy a világon van-e? Hát megbolondultak ezek a mai legények? Vagy csupa illedelemből szamarak, mint a grófok, hogy a legjobb falatot egyik sem akarja kivenni a tálból a másik elől?
Restellni való vagy nem, de a szegény Katinak meg kellett elégednie azzal, hogy bámulják, hogy szemet-szájat tátva néznek utána, hogy a fotografiáját kiteszik a kirakatokba, és hogy egy helyi szobrász utána mintázta a Mária szobrot a brassói templomnak. Az is különös volt, hogy a gimnázium nagyobb diákjai egész nap az Apró uram boltkirakata előtt ácsorogtak, nézvén az ott pompázó csizmákat és cipőket; amiből Apró uram azt következtette, hogy most még tökéletesebbek a cipői, mint azelőtt, és hogy az új nemzedék jobban tudja méltányolni a műremekeket. Pedig alighanem azért csatangoltak ott a paniperdák, mert Kati is látható volt a kirakat üvegén keresztül, amint ott ült a gépnél és varrogatott.
Bizonyára más nyoma is maradt ennek: egy csomó szonett, madrigál s néhány »Hozzá« című vers, a gimnázium érdemkönyvében. A múzsák mutatkoztak, de kérő nem.
Hovatovább mindinkább feltűnőbb lett ez a körülmény, úgyhogy Apró uramat is kellemetlenül érintette, kivált, mert csipkelődni kezdtek az ösmerősök:
- Mikor adja már férjhez a Katicát? 
- Majd meglássa kegyelmed, egyszer csak itt toppan valami tekintetes úr. Várakozó leány várat nyer.
- Addig vár, míg én akarom - felelte kevélyen, mert végtelenül büszke ember volt.
Maga Katica látszott legkevesebbet törődni a dologgal. Különös leány volt, zárkózott természetű és hideg, mint a jég. Aztán otthon ülő, mint egy hamupipőke. Furcsa, hogy akinek olyan édes pofácskája van, ne szeresse mutogatni. Más az ő helyében naphosszat az utcán flangérozna. Kati ellenben, a vasárnapi templomot kivéve, nem járt a világon sehová, csak nénikéjéhez, Apró uram sógornőjéhez, vagyis özvegy Apró Jánosné szül. Farkas Amáliához, aki kulcsárné, szakácsné és házvezetőné volt a Hunnia pénzintézet elnökénél, nagyságos Kolosy Ferenc úrnál.
Szerencsés planéta alatt született ez a Máli néni. Oly helyre vette be magát, mint mikor a bolha egy hideg gyékényről egy kövér zsidóasszony ágyába kerül. Olyan gazdag, finom emberhez jutott, aki csak úgy szórja a bankót, mint más ember a polyvát. S aztán micsoda hatalom ő a könnyűvérű agglegénynél; rendelkezik, süt, főz, dúskál zsírban, vajban, mézben, ami szemének, szájának kellemetes.
Máli néni az egyetlen rokona Katicának, ő látja el ruhával, néha egy kis ékszerrel is kedveskedik, aztán ha odamegy, mindig van egy-két tányér sütemény az almáriumban, meg egy befőttes üveg, amit Katicának felbont. Katica nagy ínyenc, torkos, mint egy kis macska. Háromszor, négyszer is átszalad Kolosyékhoz, mintha csak az éléskamrába osonna egy kis paskortára.
Maga Máli néni is hol-hol bekukkan a boltba. Csak egy nagykendőt vet hanyagul a nyakára, mert közel van (a negyedik ház innen), és mindig találnak valami sugdosni valót. Őszinte, mély vonzalmat tanúsít az anyátlan gyermek iránt, s váltig emlegeti: »Ha valamit gyűjtök, ha marad utánam valami, az mind Katicáé.«
Apró uram Máli nénivel beszéli meg a jövendőre való terveket.
- Bosszantani kezd - mondá egy napon a bolt külön fülkéjében, pápaszemét a zöld posztókötényével törülgetve -, hogy a Katinak nincs még kérője. Takaros a leány és mégsem akad szerencséje. Talán vinni kellene ide-oda, színházba, mulatságba? Mit gondol, sógorasszony?
- Azt gondolom, hogy még korán van.
- Ej, ugyan! Hiszen tizenkilenc éves lesz maholnap.
- Mindegy. Mégis csak gyerek. Későn fejlődik. Nem gondol az még a férjhezmenetelre.
- Vajon?
- Tudom.
- Ő mondta?
- Magam találom ki. Ha hozzánk jön, sokszor elküldöm a kertbe.
- A kertbe? - csodálkozék Apró. - És mivégre? 
Máli néni ravaszul mosolygott. Pedig nem jól állt neki, nagyon csúnya fogai voltak.
- Hát abból tudom, sógorkám galambom, hogy a kertnek mindig abban a részében őgyeleg, ahol a szamóca van, meg a cseresznyefa. Gondolom magamban, nincs még senkije és nem is gondol még semmire. Majd ha egyszer azon a részén találom ábrándozva, ahol a muskátli-bokrok vannak, meg a violák…
- Hm, persze, persze - vágott közbe a csizmadia. - Az asszonyi ész olyan, mint a fecske nyála, szép, filigrán dolgot lehet vele építeni. Hanem azért mégis szégyenlem, hogy nincs kérője.
- Majd megjön az.
- De még csak nem is mutatkozik eddig. A legényeim hozzá se mernek szólni.
A sógorasszony megvető mozdulatot tett a kezével. 
- Csak nem akarja mesteremberhez adni a Katit? 
- Hát kihez?
Máli néni csípőjére vágta a kezeit, és a szeme zöldes fényben villogott, mint egy áspiskígyóé.
- Ej, van-e lelke? Hogy azt a piskótából való drágalátos testét valami kérges kezű gazember üsse-verje. Mert a mesteremberek közönségesen durva lények. Hiába biggyeszti el a száját. Maga is csak olyan volt. Az uram se volt különb, és mindig tele volt a testem kék foltokkal, amíg élt, isten nyugosztalja meg ott, ahol van, mint ahogy az én szegény testem is megnyugodott azóta. Nem, nem, sógorkám. Csak hadd várjon még a Kati. Ő jobbra van teremtve. Tekintetes asszonnyá lesz, majd meglássa.
- Valami éhenkórász írnokné. Köszönöm szépen.
- Hátha jobb is kerül, majd meglássuk.
Az öreg Apró dörmögött valamit, rázta a fejét makacsul, majd határozottan kijelenté:
- A familia lejött a hegyről, sógorasszony, hiszen tudja, és nem akar többé fölfelé menni. Becsületes polgár-asszonyt akarok nevelni a Katiból, akinek senki se vethesse szemére a csirizt és dikicset. A leány az enyém most és azt akarom, hogy a férjhez menetele után se szégyelljen az enyém lenni.
- Minden az Istentől függ - jegyzé meg Máli néni ájtatos szemekkel.
- Az Istentől sok függ - fejezte be a csizmadia kemény hangnyomattal -, de Apró István se kutya.
Pedig hát Apró István uram bizony csak kutya - hiába van benne erős akarat. Az Isten ellenben annyi eszközzel dolgozik, hogy se szeri, se száma. Ki tudhatná azt, mikor tesz ő a maga sakktábláján húzást, és hogy mi lesz abból?
Hát most azt rendelé, hogy az Apró uram mája puffadjon meg újra. Ami nem is különös, mert már azelőtt is fölpuffadt néhányszor. De egyáltalán nem is lehet rossz néven venni egy csizmadia májától. A csizmadia mindig ül megunja ezt a mája és növésnek indul.
Egy szó mint száz, Aprónak megint Karlsbadba kellett menni, s Katit erre az időre Máli néni vette magához lakni. 
A fürdőben aztán megösmerkedett Mannl-Heinnak az első legényével, bizonyos Kolowotki Mátyással, aki a nagy mester tanítványa lévén, szinte túltett a mesteren. Beszélték hogy a walesi herceg vadászcsizmáit, a Dudley ladyk és missek filigrán cipellőit, valamint a szép portugál királyné lábbelijét is ez a bizonyos Kolowotki készíti. Nagy nimbusz környezte a hórihorgas legényt, valóságos aureolát látott feje, körül a csizmadia-szem. Csodakeze van a Kolowotkinak. Rettenetes egy talentum az.
Apró uram barátságot kötött Kolowotkival, s amint elbeszélgettek egynehányszor, az a gondolata támadt (mert roppant esze volt őkigyelmének), hogy maga mellé veszi társul, mivelhogy így még nagyobb hírre vergődik a boltja, talán még a Mannl-Hein dicsőségét is elhomályosítják, ha ketten összefogóznak. No, az nagy dolog lesz. Tele lesz ezzel még Budapest is, ha Bécs nem. Azonfelül ő maga már öregszik, ez is egy ok, csak pápaszemen lát, ez a másik ok, ámbár az első okból fakad, aztán lusta is, friss erő kell a boltba, aki nyájas mosollyal hajlong a kundsaftoknak a boltajtóban s haragos szemöldökkel zsörtölődik a legényekkel és inasokkal, el nem mulasztván az elrettentés politikája kedvéért egyet-egyet hetenkint pofon is legyinteni. Neki derogál az ilyen, sőt veszélyes, mert törvényhatósági bizottsági tag is, s még vissza találna feleselni a bántalmazott, miáltal, amitől isten mentsen, csorba esnék a tekintélyén.
Dictum factum, ajánlatot tett a legénynek, hogy legyen társa, mire az parolát csapott.
- Eb, aki megbánja.
Persze nagy áldomást ittak erre, nem is egyet, s beszélgetés közben, a gránátszínű melniki bor mellett, egyszer csak kikottyantotta az öreg:
- Van otthon egy leányom is, bruder, ha megtetszik, elveheted, ebugatta.
Ez volt a másik titkos terve a legénnyel, akár veri ki a méreg-szeplő Máli nénit, akár nem.
Kolowotki kacsintott a szürke szemével és széthúzta a nagy száját nevetésre:
- Szép-e a mädi, mi?
A csizmadia vállat vont és szerényen mondá:
- Meglehetős, azt hiszem. Különben ízlés dolga.
- No, azért mondom, mert én válogatós vagyok. Szép embernek szép asszony kell, hehehe. Hát nem is adok erre parolát.
- Ej, persze. Nem is fogadnám el.
- Maga látta az én cipőimet, de én nem láttam a maga lányát. Látatlanba nem megyünk. Ha látjuk, se látjuk, mert csak az arca van künn, márpedig az asszony a nyakán alól kezdődik, éppen ahol el van takarva. Elég nagy igazságtalanság ez a sötétben való botorkálás, és ha én király volnék, újra behoznám, hogy az emberek ruha nélkül járjanak, mint hajdan a paradicsomban.
Apró uramat, ki méltóságteljes magaviseletű és ünnepélyes vala, kellemetlenül érinté az efféle dibdáb beszéd, a fizetőpincért kiáltá, egyszersmind ráförmedvén Kolowotkira:
- Nem beszélsz úgy, mint egy komoly férfiú, Mátyás, és gondold meg, hogy ha az emberek szűz anyameztelenül járnának; akkor a cipő se lenne még kitalálva. Mit érne anélkül a világ, hm? Mit érnénk mink is?
Erre aztán elgondolkoztak, elmerengtek a lét és az emberiség rendeltetésének nagy kérdésein és bizonyára azt találták mind a ketten, hogy a világ nagyon hiányos és üres lenne a csizmadiák nélkül.
De hát szerencsére ez sohasem fog bekövetkezni, sőt inkább szaporodni fognak, amint egyre hűl az anyaföld és finnyásabb az emberi láb. A történetünk színhelyét képező városban is megszaporodtak, új cégtábla került a régi bolt fölé: »Apró István és Társa«. S egy nyomtatott cirkuláré ment ki a kundsaftok közé, kövér betűkkel kiemelve, hogy »sikerült társul megszereznem a híres karlsbadi cipész-királynak vagyis a királyok cipészének, Mannl-Hein tisztelt barátomnak jobb kezét, Kolowotki Mátyás urat, ki is velem karöltve, stb. stb.« A körlevél margóin következő mondatok pompáztak: »Nincs többé tyúkszem«, »Nincs többé formátlan láb«, mert tudta Apró uram, hogy mitől döglik a légy.
Kolowotki Mátyás nagyon meg volt lepetve a Kati szépségétől, mikor új otthonába ért. Soha ilyet! Azt hitte, valami tündérlátomány, s oldalba döfvén a mestert, tompa, rekedt hangon kérdé:
- Csak talán nem ő az?
- De bizony a Kati lányom az.
Kolowotkit elragadta a lelkesedés láza, s leugorván a kocsiról, egyenest a Katinak rohant. Meg akarta csókolni, miközben áradozva hadarta:
- Oh, dusicska moja kohanicska. Én vagyok a te vőlegényed, a Kolowotki, a Mannl-Hein jobbkeze.
Szerencsére a Katinak is volt jobbkeze s úgy vágta vele pofon a Mannl-Hein »jobbkezét«, hogy szinte csoda volt akkora piciny kéztől olyan nagy csattanás.
- Meg van ez az ember bolondulva? Apám, apám, segítség!
Kolowotki nagy lihegve iparkodott őt a pof dacára is derékon kapni, megcsókolni, Katica sikongatott, karmolta, lökdöste vissza a kezeivel; az öreg Apró ellenben csak félig kacagott, félig haragudott a dologért.
- Ej, mit ordítasz úgy, mintha nyúznának, hiszen meg nem esz. Te meg, Kolowotki, ne fogdosd a leányt és ne bolondozz, mert megharagszom. Nem szolgálóval van dolgod, hallod-e? Amit kaptál, az a tied. Most már hagyd abba, Kolowotki, mert nem az a módja, hidd el.
S ezzel csillapítólag, barátságosan eresztette le a nagy tenyerét a Kolowotki vállára.
Kolowotki megfordult, Katica pedig időt nyert kisiklani s elfutni a szobából.
Kolowotki kábultan nézett utána. Hogy ringott az a fölséges dereka a csípőin! Az egyik lenszínű hajfonata kioldózott a dulakodásban s sziszegve verdeste menekülése közben a perkálszoknyája alsó fodrát - mert egész odáig ért le.
- Enyim ő - hörögte a legény lázasan. - Nekem ígérte. Talán nem igaz, mi?
És vad tekintetét szinte belevágta az Apró uram arcába.
- Hát meg is lesz - biztatá emez nyugodt komolysággal -, de türtőztesd magad s ne ess neki éhesen, mint a pohánka-kásának, mert a fehérnép fittyet hány azoknak, akikről észreveszi, hogy nagyon utána vannak. Tégy úgy, hékás, mintha föl sem vennéd.
Szót fogadott ebben Kolowotki, már amennyire tehette, mert nehéz a piros almát nézni, éhesnek lenni s tudni róla, hogy az övé, vágyni rá, de bele nem harapni. Eb, aki megállja. S el van veszve, aki meg nem állja.
Egy darabig hozzá sem szólt, de a szerelmes, gyöngéd tekintetét minden órában rajta felejtette. Kati érzéketlen maradt ezzel szemben, mint egy alabástrom bábú.
Kolowotki a fogait csikorgatta dühében, ha senki sem látta, s föltette magában, hogy rá se néz többet, hanem azért nem bírta megállani, ha mellette elment, hogy meg ne csípje titkon enyelgő pajkossággal, ha olyankor tehette, mikor senki se nézett oda, de amit bizalmas édes titoknak szánt, azt a leány legott nyilvánosan nyugtázta, haragosan, durcásan.
- Ugyan ne izéljen, Kolowotki. Mit akar? Hagyjon békét!
Ami azt jelentette, hogy nem akar semmi közeledést, semmi bizalmaskodást. Olyan kosár ez, mint a parancsolat.
Gúnyosan röhögtek ilyenkor a mester legényei, inasai, fölpillantván munkáikból, Kolowotki pedig azt hitte, hogy rögtön elsüllyed a föld alá. Sértődve dúlt-fúlt a boltban napokig, szórakozottan kezelte a szerszámokat s tele voltak a cipők az úgynevezett »vak-vágásokkal«. Minduntalan félrehívta az öreg Aprót vagy a fülkébe vagy az udvarra s izgatottan tárgyalt vele:
- Ezt én ki nem állom tovább. Adjon tanácsot, »papa,« mit tegyek? (Papának kezdte hívni Aprót - azt hitte, ezzel is közelebb jut Katához.) Belehalok, papa!
- Ne félj te ettől, Mátyás! - biztatta Apró uram. - Csizmadia szerelembe még sohase halt meg. Azt csak a szabók és a cukrászok cselekszik meg.
- Nem állom ki tovább, becsületemre mondom, inkább elbujdosom, elhagyom magát, de hogy minden nap lássam őt és tudjam, hogy nem szeret, inkább megyek. Isten áldja meg, papa!
A kezét nyújtotta, s szemeit elöntötték a könnyek. 
Apró uram megijedt. Az új társ sokat ér. Azóta nagyon föllendült az üzlet, amióta ő is benne van. Próbálta csillapítani:
- Nonono, nem baj, Kolowotki. Hiszen még nem ösmer régóta. Hiszen még csak nehány hónapja vagy itt. Nem csoda az ha még nem szeret.
Kolowotki fölfortyant:
- Mit, hogy nem csoda? Hát kinek néz engem a papa? (S kidüllesztette a mellét.) Hát olyan ember Kolowotki Mátyás, akit csoda volna megszeretni? Szép vagyok, kedves vagyok, okos vagyok, hát mit akar még? Hiszen nem princesz. De ha az volna is. Inkább megfoghatatlan, hogy nem szeret.
- Megesik az ilyesmi más emberen is - mondta a csizmadia zavartan, kedvetlenül.
- Énrajtam nem szabad megesnie…
- Te persze kivételes lény vagy - vágott közbe Apró uram gúnyosan, mert már nem tűrhette a nagy pöffeszkedést. - Logikával beszélj, barátja az erénynek, vagy hagyjuk abba!
- Hiszen éppen a logika - ellenveté Kolowotki. - Akit én utáltam eddig, az engem is mind utált, ha mármost aztán beleszerettem valakibe, annak is belém kell szeretnie.
- No persze! Majd az csak úgy megy! Elégedj meg azzal, hogy Kati egyelőre senkibe sem szerelmes.
- Bizonyosan tudja? - kérdé mohón. 
A csizmadia vállat vont.
- Én legalább semmit sem vettem észre.
- Pedig mégis alighanem itt van a bibé - hörögte Kolowotki sötéten, s még a porcelán csehpipa is kiesett a szájából ijedtében e gondolatra. - Megölöm azt a gazembert, megölöm.
És fenyegetően emelte fel az ökleit, meglóbázva azokat a levegőben.
- Láthatatlan árnyékokkal csak a molnárok hadonásznak és a poéták. Ne fáraszd az ökleidet ok nélkül. 
- Majd kikutatom én, hogy kicsoda. Kinyitom a szememet, szimatolok, mint egy detektiv és végére járok.
- Hát azt okosan teszed, ha van ilyen. De ha nincs, akkor csak várj türelmesen, én azt a tanácsot adom. Az idő, Kolowotki, az idő a fő, az idő segít mindenen.
- Ej, menjen a pokolba az idővel! - fakadt ki Kolowotki keserűen. - Mit utasít engem az időhöz? Az idő nem apja a Katinak, az idő nem üzlettársam, még csak nem is csizmadia, hát szeretném tudni, mért segítene engem? Hanem maga a leány apja, maga az üzlettársam, hát maga beszéljen a leányával, el akarom venni, punktum, vagy pedig megyek el innen a világba, amerre a két szemem visz.
Nem maradt tehát más hátra, mint sarkára állani Apró uramnak, ha van sarka, s hatalmi szóval élni, de a leány váltig ellenszegült, úgyhogy Kolowotkit folyton csak a reménység szentjánoskenyerén tartotta.
- Nos, hogy leszünk, »öreg ház«? - kérdezte Kolowotki majdnem mindennap újra és újra.
- Bízzál az időben - ismételte Apró minduntalan. 
És az idő csakugyan segített, de megfordítva, t. i. Kolowotki lett szerelmesebb a leányba. Nem is szerelem volt már az, hanem delirium, féltékenységgel vegyítve.
Egészen elfoglalta ez az érzés. Több szeme lett, mint Árgusnak, mindenkire gyanakodott, aki csak szóba állt Katival: a cifra urakra, akik mértéket jöttek vétetni a boltba s fecsegni próbáltak vele, a legényekre, akik a bolt hátterében dolgoztak, a diákokra, akik kívülről üvegen át nyalták a mézet, sőt gyanakodott még Máli nénire is, aki gyakran vitte magával Katit, majd átdöfte a szemével, hátha a Máli néni is valami asszonyruhába öltözött udvarló, - ami nem is volt valami ostoba föltevés, mert Máli néni orra alatt csakugyan tenyészett némi bajuszféle.
Minden jelt megfigyelt s építette belőlük a hidakat vagy a paradicsomba, vagy a pokolba. Úgy estek a jelek, mintha a leány közömbös lenne mindenki iránt, sőt néha úgy tetszett neki, hogy a szemei gyöngéden pihennek meg őrajta (t. i. Kolowotkin), máskor ellenben gyűlöletet olvasott ki azokból. Bolondos számvetés a szerelem, ahol a számjelekből mindig más-más eredmény jön ki a hangulat szerint.
Mily megnyugtató volt, ha Kati ott ülvén a varrógépnél, bélelve a topánokat, a gép egyenletesen berregett, mint az egészséges ember ütere, egyetlen tempót sem hagyva ki. Ifjú urak jöttek-mentek, és a gép csak egyre berregett.
Ilyenkor hátra se fordult Kolowotki. Minden rendben van. A gép azt mondja: nincsen semmi baj.
A leány rendesen szomorú volt, se nem dalolt munkaközben, mint azelőtt, sem nem nevetett, ha valami tréfát hallott. Lesütött szemekkel ült munkájánál, haloványan, hervadozva, mintha beteg lenne. Vajon mi bánata lehet? Mi lakhatik e fehér homlok mögött? Az arca olyant mutat, hogy valami boldogtalan szerelem rág a szívén. De a gép mindig kiadott minden tempót, akárki lépett is be. Az arc hazudhat. A gép nem hazudhat.
Az öreg Aprónak feltűnt a leány szembetűnő lankadtsága: a karjai megsoványodtak, az arca megnyúlt, fehér, mint a fal, csak a fekete szeme égett, mint két mécses.
- Mi bajod, te Katica? Nem vagy te beteg?
- Nincs semmi bajom.
- Pápista-színben vagy, szívecském.
- A fejem fáj.
Egyre fogyott, egyre gyengült, ajka színtelen lett, a tekintete révedező.
- Jaj, fiam, keresztüllátok a füleden, mintha pápaszem volna. Neked mégis valami bajod van. Ne hívassam el Pribil doktort?
Kati összerezzent, mintha valami hideg széláram fújta volna meg.
- A világért se, apám. Biztosítlak, hogy egészséges vagyok és jól érzem magamat.
Pedig valóságos árnyék, de még csak szebb lett így, valami légies, mennyei derengett az arca körül, valami glóriaszerű, ami a szentek feje körül sugárzik, és itt is megvan, emberi szem nem látja, de odaképzeli.
Nyugtalan érzések fogták el koronkint az öreget, panaszkodott fűnek-fának a leány állapotáról. Ahogy ez már szokás, vigasztalták mindenfélével:
- Keveset van a friss levegőn - jegyzé meg az egyik. - Öntöző kannát kell adni a kezébe, meg kis ásót, dolgoztassa a kertben.
- Leányarcnak a főkötő adja a piros festéket, nem a patika - vélte a másik.
Kolowotki nem vette rossz jelnek.
Kati eped valaki után, azért fehér. De minthogy a gép egyenletesen jár, akárki lép is be, az a bizonyos »valaki« csak a boltban lehet. A Kati tehát utána eped. De mért nem szól? Mért nem adja be a derekát? Mért tesz erőszakot a hajlamain? Micsoda ostoba kacérság az!
Egy délelőtt azonban váratlanul felrezzent Kolowotki, aki háttal fordulva Katinak, szögeket vert egy cipőtalpba. A varrógép egyszerre akadozni kezdett, egy-egy berrenés kimaradt, ami éppen olyan bántó volt, mintha az óraketyegésben támad valami rendetlenség. Az alvó ember is fölébred, ha a tik-tak nem szabályos.
Kolowotki a bolt előrészébe pillantván, egy sugár termetű, fényes fekete barkójú urat látott belépni. Apró uram nagy alázatosan kapta le aranyszironyos házisapkáját s nyakát meggörbítve hajlongott előtte. Nagy potentát lehet az illető. Kati idegesen gyűrte a varrást. A gép megállott, s a lány arca kigyúlt, mint egy égő fáklya.
A Kolowotki szemkarikái zöldes fényt lövelltek, szíve hangosan dobogott.
Ez az! súgta belülről egy szózat, és a dolgozó legények kalapácsai utána verték: Ez az! - Ez az!
- Szervusz, Apró! - szólt az idegen úr kevélyen, fennhéjázón, sárga kesztyűivel, melyeket a kezében tartott, meglegyintve a mester vállát. Ebből állt a köszöntés.
- Alázatos szolgája nagyságodnak. Minek köszönhetjük a nagy szerencsét? 
S posztókötényével egy széket letörölni sietett, ha netán por lenne rajta.
- Nem ülök le, ne bántsa.
- Azt gondoltam, hogy talán mértéket veszünk.
- Ördög vigye most a mértéket! Nem magához jöttem, hanem a kisasszonyhoz.
- Ah, úgy? - szólt a csizmadia örvendő vigyorgással. - Állj fel, Kati! Gyere ide, fiam. A nagyságos úr hozzád jött. Az idegen úr Kati felé lépdelt, s finom illat áradt szét ruháiból, zsebkendőjéből. Kolowotki tetőtől talpig szemügyre vette. Nem volt már fiatal ember, egy kicsit deresedett a szakálla a széleken, de szépek, üdék voltak a vonásai. Előkelő öltözetet viselt, fényes cilindert, szürke csíkos kabátot, ezüst fogantyújú pálcával veregette elegáns nadrágszárait. A kezén pedig a mandzsetta alatt arany karperec csillogott.
Kati gépiesen felállt, de most egyszerre olyan sápadt lett, mint a halott. Szemeit lesütötte, ajkai láthatólag remegtek. 
- Egy kis üzenetet hoztam - mondta a jött, könnyedén, elfogulatlanul. - A nénije künn van a szüreten hajnal óta, a szőlőmben, ide üzente az imént, hogy délután magácskát is kihozzam. Ha tehát az édesapja megengedi és maga is ki akar jönni, délután megállnék itt a kocsival.
Kati az apja arcát fürkészte s újra piros lett, mint a skarlát posztó. Kolowotki kékült, zöldült a háttérben, míg ellenben a csizmadia sietett beleegyezni.
- Oh, hogyne. Csak hadd menjen ki egy kis jó levegőre, úgyis olyan szegényke, mint egy buborék.
A látogató ezt is tréfára fordította. 
- Hát eljön a kis buborék?
Kati fojtott hangon felelt, miközben az arcát elfordította. 
- Igen, ha úgy kívánja - a Máli néni.
- Nekünk úgy sincs most szőlőnk - panaszkodott Apró uram. - Elverte a jég, egyetlen fürt se maradt rajta. Soha még olyan pusztulás, nagyságos uram, mint mikor én oda kimentem nyáron a jégverés után. A gondolat, hogy nem lesz borom az idén, meg az összetiport termés, könnyeket facsart ki a szememből. Jó keresztény vagyok, de mégsem állhattam meg zokszó nélkül. Én uram teremtőm, mit míveltél te itt? Vásott gyerek tesz ilyent, de nem egy isten.
- Apa, apa, ne káromolja az Istent, mert megbünteti; úgy borzong a hátam, ha hallom.
- Hadd el, fiam, légy nyugodt - mondá, nem minden méltóság nélkül -, nem lesz nekem azért semmi bajom, mert az ilyet én aztán mindjárt eligazítom ővele.
- Hogy-hogy? - kérdezte a vendég kíváncsian.
- Hát csizmát varrok neki.
- Az Istennek?
- Persze. Vagyis behívok ilyenkor egy koldust az utcáról és mértéket veszünk a lábáról, ugye, Lőrinc?
Az öreg legény, Lőrinc, bólintott a bozontos nagy fejével:
- De hányszor!
A látogató a fejét csóválta. »Maga ugyancsak furfangos kópé, Apró gazda.« Aztán a Kati felé fordult:
- A viszontlátásig, kicsike. Úgy uzsonna tájára készüljön.
- Hát bizonyosan eljön értem? - kérdé a leány felbátorodva.
- Akár zálogot is adok - felelte mosolyogva, egy udvarias mozdulattal kivette a gomblyukában pirosló szegfűt és átnyújtotta Katinak.
Mindez oly szép volt, oly finom dolog volt, hogy egészen elbájolta a mesterlegényeket, akik nézték. Hm. Ez aztán az úr. Ez tudja a módját.
Kolowotki is ezen a véleményen lehetett, mert mihelyt az ajtó becsukódott a távozó mögött, félrehítta az öreget. - Ki ez a kinyalt fickó? - kérdé zordonan.
- Ez egy kiváló uraság, egy idevaló banknak az elnöke, bizonyos Kolosy Ferenc, első gavallér a városban.
- Megölöm - súgta Kolowotki rejtelmesen a fülébe. 
Ijedten kapta el a fejét és szemébe nézett az üzlettársnak, hogy nincs-e megbolondulva?
- Ugyan, miért ölnéd meg?
- Nem tetszik nekem a pofája, azért. 
- Pedig inkább szép ember.
- De karperecet hord.
- Mi közöd hozzá? Cipőt is hord, mégpedig legalább is húszat koptat ő és a személyzete évenkint. Kár volna az ilyen kundsaftot megölni.
- Ebbe szerelmes a Kati - susogta síri hangon. - És ő is a Katiba.
- Már mint ő? A Katiba? És a Kati őbele? Hát honnan veszed ezt, te boldogtalan?
- Onnan, hogy mi köze volna különben a leányhoz? 
A csizmadia fölkacagott vidáman, édesdeden, hogy szinte könnyezni látszottak apró, fényes szemei.
- Oh, te bolond lengyel, oh, te csacsi lengyel, hisz ez a Máli néni gazdája, a Máli néni pedig nagynénje a leánynak, nekem pedig sógorném, és bagoly legyen a nevem, ha egy nap nem örököltök tőle egy szép összeget.
- Úgy? - mondta Kolowotki és megjuhászodott egy kicsit.
Elcsendesült, de csak látszólag. A zöld szemű szörnyetegnek nem könnyű parancsolni. A zöld szem soha sincs behunyva. Ahhoz nem rendel a gondviselés pillákat. A bolond is észrevehette Kolowotkin, hogy izgatott, hogy szerelmes, hogy féltékeny. A mesterlegények elújságolták Aprónak, hogy a »lengyel-gazda« pisztolyt vásárolt a Perger kereskedésben és mindig magánál hordja, sőt a jóslások is megindultak: »No, majd meglássa kegyelmed, hogy itt valami szomorú dolog történik.« Maga a hű öreg Lőrinc is abban a véleményben volt, hogy Kolowotki egy rossz pillanatban vagy magát lövi agyon, vagy a Katkát.
No, megijedt erre Apró uram és elhatározta, hogy végez a dologgal. Ráparancsol a leányra: vagy férjhez megy Kolowotkihoz, vagy pedig rögtön elküldi a húgához, aki Magyarországon, Hajdúszoboszlón korcsmárosné. Tessék válaszfani. De az egyiknek meg kell lenni, ha ezer ördög állana is útban.
Szerencsére egy sem állott. Sőt az az egy is, aki állt volna, éppen aznap délután átszaladt hozzá bizalmas beszélgetésre és arra próbálta rávenni, hogy adja férjhez a leányt.
- De hiszen eddig maga ellenezte, sógorasszony. 
Máli néni ájtatosan emelte szemeit ég felé.
- Elleneztem, igenis elleneztem, mert a javát akartam. Oh, Mária, dicső anyácska, te tudhatod, hányszor esdekeltem hozzád, szépen egyengetve a jövendőjét. De a homok kiszaladt a légváraim alól. Beteges lett a lelkem, egyre hervad, mint a rózsa a szárazságban. Mikor a portéka romlik, sógor úr, túl kell rajta adni. Ez az elsőrendű regula. Ezt tartotta a megboldogult Jakubovics Bogdán is, akinek a házában laktunk, a Gólya-utcában. Tudja, az, aki prémekkel kereskedett. A Katit férjhez kell adni, mégpedig hamar. Egy szó mint száz. Mert a rózsát is pohárba kell tenni, ha hervadni kezd, mégpedig hamar. Sokszor éppen attól éled föl. Mert csodálatos plánta az asszonyféle.
Apró uram a kezeit dörzsölte nagy megelégedéssel.
- Nos, hadd hallom mármost, ki legyen a sógorasszony kiszemeltje?
- Oh, Mária dicső anyácska, ki is, no? Ámbátor valami nagy válogatást éppen nem ajánlhatok. Rossz világ van most, a lány olcsó, a családfenntartás drága. Nem igen vickándozhatik a mai hajadon. Aki kéri, az marja. Én azt gondolom, hogy Kolowotki is jó volna, szereti, meg fogja tudni becsülni, és ez a fő a házaséletben.
Apró uram csak éppen hogy meg nem ölelte Máli nénit örömében.
- Hiszen éppen ez az én tervem is. Ejnye, sógorasszony, eszem a szentjét, de bearanyozni való esze van. Hát persze Kolowotki. Jól mondja, hogy szereti. Mégpedig hogy! Azután micsoda ember a maga nemében. Ahol megáll, első lesz mindenütt a munkájával. S milyen munka ez a mienk! (Apró uram nekilelkesedett, szemei lángoltak, haja izzadni kezdett.) Olvasom az újságban, hogy egy híres író, gazdag orosz gróf, üres idejében csizmákat varr. Csizmákat passzióból. Mert nagy élvezet az, tessék elhinni. Csak még nem tudja az emberiség. De majd elterjed. Nem adok neki húsz esztendőt, és meglássa, ha két király találkozik valahol, a feketekávé után ahelyett, hogy leülnének durákot játszani, leülnek csizmát varrni a minisztereiknek.
Ennek a bizalmas tanácskozásnak lett az eredménye, hogy még aznap este vacsora előtt megkeményíté a szívét Apró uram egy-két kupica konyakkal a patikában, otthon asztalbontás után elővette Katit és újra szőnyegre hozta Kolowotki ajánlatát, körülményesen és bölcsességgel világítva meg az elfogadás előnyeit és a kosár veszedelmeit, - még a pisztolyvételt se hallgatva el.
- Nem kell, édesapám, se lelkemnek, se testemnek. 
Arcán visszatükröződött az ellenszenv, beszédes, szép szemeiben dacos elszántság fénye gyúlt ki.
- Hát jól van - mondá az apa szomorúan, de határozott hangnyomattal. - A lelkedet nem rontom meg, az akaratodra nem verek békót, hanem aminek meg kell történni, az elkerülhetetlen. Holnap elhagyod a házamat.
- Hová menjek? - rebegte a leány megtört hangon, a fejét lehajtva.
- A szoboszlói nagynénédhez kísér el Lőrinc a reggeli vonattal.
- És meddig maradnék ott? - kérdé tompán, miközben a könnyei előtörtek.
- Ameddig férjhez nem visznek valahova. Vagy ameddig Kolowotki meg nem házasodik. Ide máskülönben sohasem térhetsz vissza. Fizetni fogok érted.
A leány szilajan rázta meg a fejét, azt a szelíd fejét, és a lábával toppantott a padlón, azzal a pici lábával.
- Nem, nem! Nem hagyhatom el a szülővárosomat. Nem teszem, nem tehetem.
Az öreg vonásai egy pillanat alatt elborultak, a vér a fejébe szállt, a szemkarikái kidagadtak, rettenetes lett, mint egy ugrásra készülő fenevad, s a tenyerével nagyot csapott az asztalra, hogy tányérok, tálak mind hulltak alá.
- Csitt, te sápadt béka! Összemorzsollak.
A leány reszketni kezdett apja összezúzó tekintete alatt, lábinai megrogytak, önkéntelenül térdre esett előtte.
- Atyám, édes atyám, ne tegye azt velem!
- Vagy az egyiket, vagy a másikat! - rikácsolta könyörtelenül.
A leány végighúzta sovány tenyerét a homlokán, mintegy hangosan gondolkozva.
- Itt hagyjam a várost, a szülővárosomat, most?…
- Ugyan, mit szeretsz rajta? - Talán a kakast a tornyán? Én nem bánom, maradj itt, de csak mint a Kolowotki menyasszonya.
- Engedjen - esengett - legalább egy kis időt a gondolkozásra.
- Gondolkodhatsz reggelig.
Rimánkodva tette össze a kezeit, mintha imádkoznék hozzá.
- És még legalább huszonnégy órát hozzá, hiszen ennyit a gyilkos is kap a siralomházban.
Az öreg megenyhült, elfordította az arcát.
- Jól van, gondolkozz tehát holnapután reggelig. De ne menj holnap se a boltba, se az utcára, mert értsd meg, félek, hogy valami szerencsétlenség történik. Az a szegény ember, hiszen tudod ki, nem jót forral, és olyan rossz előérzetem van, hogy ki sem mondhatom.
Ha jól emlékeznek rá az odavaló emberek, (akiktől én hallottam ezt a történetet), egy szerdai nap következett, amikor hetivásár is van a városban. Kati kisírt szemekkel kelt föl reggel s nem ment a boltba, mint egyébkor, a reggelijét sem ette meg, a Zsuzsi szolgáló előadása szerint leült az asztalhoz és levelet írt. Zsuzsi az ebédet főzte, nem ért rá mindent megfigyelni, noha szemfüles fehérnép volt. Mit tudta ő, hogy a kicsike részletek is fontosak lehetnek néhány nap múlva?
Tény azonban, hogy a leányasszony (már mint a Kati) nem volt a városban, mert a kimenő köpenykéje még estefelé is azon a helyen hevert a ripszdíványon, ahova Zsuzsi előtte való este tette. Igaz ellenben, hogy Zsuzsi hallotta az utcaajtó nyikorgását délelőtt, és minthogy a Szamos nem ugatott, alkalmasint a Kati volt künn. Talán a levél dolgában járt, hogy valakit fogjon az utcán, aki egy kis borravalóért elvigye vagy a postára, vagy akihez szólt. (Hiszen ha tudnánk, kinek szólt!) Zsuzsi kevéssel déli harangozás előtt átfutott a Tóth János szatócs boltjába egy garas-ára cimetért a tejbe-rizskásához, akkor látta Katit az utcai ablaknál féltesttel kihajolva, mintha az utcát kémlelné és várna valakit, hogy jön-e már?
Kisvártatva azután, mikor a csigatésztát gyúrta a konyhában, megint hallotta az utcaajtót csikorogni, és minthogy most már ugatott a Szamos, valami idegennek kellett érkeznie. Ki volt, mi volt, mit akart, választ hozott-e vagy egyebet, nem tudja, nem látta, nem hallott semmit. Fusson ki - azt mondja - a szeme, ha még egy mákszemnyit tud ezenkívül.
Ami aztán délután történt, abban nincs semmi különös, egyébiránt köztudomású is. Egész estig sírdogált a szobában, mikor pedig hazaérkezett Apró uram a Lőrinc legénnyel, azt mondja az öregnek:
- Igen szeretnék még a Máli nénivel találkozni, édesapám, mielőtt határoznék reggel.
Az öreg megörült, mert tudta, hogy Máli néni mit fog tanácsolni.
- Azt bizony jól teszed, édes lányom. A Máli néni okos perszóna. Bízvást megfogadhatod, amit mond.
Sőt vacsora után ő maga emlékeztette:
- Most már vess egy nagykendőt a nyakadba és szaladj át.
El is indult nyomban, de a küszöbről visszafordult. Valami csodálatosan mély szomorúság honolt az arcán.
- Jó éjszakát, apám, ha lefeküdnék addig.
- Ne légy sokáig. Elküldjem érted a Lőrincet?
- Oh nem, minek? - mondta reszkető hangon. - Majd elkísér onnan valaki.
A Szamos nagy komédiát csinál odakünn, nyalta a Kati kezét, ráugrált, mintha vissza akarta volna tartani. Majd keservesen vonított, mikor eltávozott a kapun. Egy éji bagoly nekivágódott az ablaknak és behujjantott. Még hallani lehetett, amint a Kati kis cipői végigkopognak a kövezeten az ablak alatt. De az öreg nem hallott egyebet, mint a pipája szörtyögését.
Bóbiskált a macska egy széken. Lőrinc mákot tört a mozsárban a holnapi metéltre, de ő is gyakran abbahagyta. A gazda könyökére dőlt fejjel azt cselekedte, amit a macska, csak az óramutató ment, mendegélt pontosan a maga stációkra osztott útján.
Künn a konyhában Zsuzsi mosogatta az edényt, miközben valami monoton ostobaságot dúdolt:
Jegenyefán madárfészek,
Az én Palim sokszor részeg;
Részeg hétfőn, részeg kedden,
Részeg szerdán, csütörtökön,
Részeg pénteken; szombaton
És az egész vasárnapon.
Ezen az altató nótán szundított el Apró uram, de nem eléggé mélyen. (Ahhoz legalább is egy templomi zsoltár kívántatnék.) Lőrinc kevesellte az álmát; mivelhogy egy kancsó bor állt a gazda előtt és Lőrinc egyre azon spekulált, hogy egy kellő pillanatban oda suttyan és húz belőle egyet, de valahányszor közeledett az asztalhoz ilyen gonosz szándékkal, az öreg mindig fölpislantott. Lőrinc kombinált. Hogy lehet ez? Hát úgy lehet, hogy olyankor abbahagyja a máktörést, és a mozsárdöngés megszűnése, vagyis a beállott csend költi fel Apró uramat. Tanulmányozván a kérdést, mindenekelőtt szükségesnek tartotta Apró uram álmát hozzászoktatni a csöndességhez. Félbeszakítá tehát a máktörést bizonytalan időre s leste a gazdát, amint letapadnak a szemei, s megkezdődik a szuszogó lélegzete.
No, most! Fölkelt s lábujjhegyen közelgett a kancsó felé, és már éppen utána nyúlt, mikor az öreg váratlanul kinyitotta szemeit, megrázta magát a székében s nagyot ásított.
- Hah, de rosszat álmodtam - dörmögte. - Lefeküdt már Kati?
- Még haza se jött - felelte Lőrinc.
Az öreg az órára pillantott, bizony az már tizenegyre járt akkor. Ijedten ugrott föl, szemkarikái kitágultak, minden álom elröpült belőlük.
- Mit tud ott annyit locsogni? Szaladj érte hamar, Lőrinc fiam (aggodalmasan csóválta a fejét), sehogy sem szeretem ezt a dolgot.
Lőrinc elsietett, vissza is tért egy negyedóra múlva. Nagyon sápadt volt és lihegett.
- Baj van, nemzetes uram, a leányasszonyka nem is volt ott ma este.
- No, a karbunkulusát! - ordított föl. - Ezt ugyan megcsináltuk. Kivel beszéltél?
- Magával Apróné asszonyommal.
- No, itt szép mulatság lesz, Lőrinc - mondá dúlt arccal, nekitántorodva az asztalnak.
Ez a csapás megtörte. Éppen az erős emberek hajlók a végletekre. Elkezdett pityeregni. Pityeregni egy Apró István, akár egy vénasszony. Leborult az asztalra és egyre csak azt kiáltozta: »Oh, drága kis csecsebecsém, mit tettél! Apád ellen mit tettél?«
Majd odafordult hű, öreg legényéhez és égre-földre kérte összetett kezekkel, hogy csináljon valamit, keresse elő a Katicát, adja vissza neki, ha a föld alól hozná is ki.
Az öreg Lőrinc csak bámult, egyre bámult, hogy mi lett az ő kemény gazdájából, aki eddig mindig csak parancsolt. 
- Mit gondolsz, mit tegyünk, édes jó Lőrincem - motyogta gyámoltalanul, megsemmisülve s úgy leste a szavait, mint egy bölcs ember gondviselésszerű kinyilatkozását (ő, a nagyeszű városatya, az együgyű Lőrinc véleményét).
- Hát én azt gondolom, hogy ki kellene doboltatni - dohogta Lőrinc, miközben maga is zokogni kezdett.
Éppen ezzel adta vissza a gazdája erejét. Míg ő sírt, gyerek volt, s míg a másik nem sírt, őt hitte gyerekségében férfinak, de most, hogy a Lőrinc mécsese is eltörött, fölugrott Apró uram, mint akinek eszéről-erejéről lepattan a lenyűgöző burok, kitörülte szeméből a könnyeket s parancsolón intett Lőrincnek:
- Ostoba fickó vagy. Vedd a kalapodat, menjünk. 
Lőrinc szótlanul követte.
Az öreg leakasztotta puskáját a falról (Lőrinc megborzongott, hogy mi lesz most), azzal elindultak.
Künn az utcán megfogta az öreg a puskát és az égnek célzott.
(No, ez megint egy pár csizmába kerül - gondolta Lőrinc.)
A puska elsült, nagyot durrant. Apró uram csendesen figyelt egy darabig, mintha azt várná, hogy nem pottyan-e le, amit meglőtt, véletlenül éppen lehullott a menyboltról egy csillag (ni, úgy segéljen, eltrafálta, - hüledezett Lőrinc), azután elsütötte a másik csövet is, mire utcahosszat nyiladozni kezdtek az ablakok.
Hiszen éppen csak ezt akarta a csizmadia.
Álmukból fölvert szomszédok, hálófőkötős asszonyságok kitekintettek a lövés zajától megriadtan az utcára, hogy mi történik. Hol lőttek? Ki lőtt? Miért lőtt? Érdekes dolog az ilyen.
- Jó emberek! - kiáltá most a csizmadia stentori hangon, hogy meg lehetett hallani a Kovácsék házától le a Bethlen-kapuig. - A leányom, Apró Katalin, elment ma este nyolckor otthonról a nénjéhez és vissza nem tért mindekkoráig. Okom van hinni, hogy valami szerencsétlenség történt vele. Van-e köztetek valaki, aki látta őt ma abban az órában vagy később és engem útba igazíthat?
Egyszerre hárman-négyen is jelentkeztek. Az egyik látta a Csapó-utcán körülbelül egynegyed kilencre, a másik találkozott vele a puskaportorony tájékán, sietve ment, nagyon sietve, az arcát bebabulyázta nagykendőbe, hanem mindegy, meg lehet őt ismerni a gyönyörű járásáról, a testének kecses tartásáról sok ezer közül is, harmadikul pedig a Sánta Panda Mihály fiskális jelentkezett, aki lekvárt főzetett odakünn a marosmenti villájában és későn jött haza, a Rekettyésnél látott elsuhanni, mint árnyat, a Maros vize felé egy szép sugár leányt, még utána is kiáltott, de az nem felelt, hanem futni kezdett.
- No, hát a Marosba ugrott - mondá Apró uram tompán. - Fogjatok, kérlek, csáklyákat, jó emberek, keresztények, és menjünk.
Már ekkorra sokan gyűltek köréje s hamar volt csáklya, kötél, lámpás. Nagy Gergely uram hirtelen befogatott és a két csónakját is szekérre rakta, úgyhogy egy egész szomorú karaván indult meg a Csapó-utcán a Rekettyés felé. Az éj csöndes volt és nyugodt. A csillagok szikráztak, nevettek az ég palástján és nézték magukat a Maros szelíd vizében.
*
Siettek. A szomorú apa szinte futott elöl, még az asztmájáról is elfeledkezett. A többiek, akikhez odacsatlakozott Zsuzsi szolgáló is, a nyomában loholtak. Zsuzsit bántotta a nagy sietség, mert a délelőtti események csiklandozták a nyelvét, szaladó emberekkel pedig lehetetlen diskurálni. Elkezdte mondani vagy kétszer a levéldolgot, de senki sem hallgatta, pedig ki tudja, nem ebben van-e a dolog nyitja.
Amint mentek-mentek a Gergelyi-féle kukoricaszárítóház mellett, szembe velök egy öregasszony jött a Maros felől. - Rossz jel - szólt Kapor János, az erős varga -, hogy legelőbb öregasszonnyal találkozunk.
A hold teljes fényében világított. A rőzsés embernek a rőzséje szinte lángot fogott. Majdnem úgy volt, mintha nappal lenne, ki lehetett venni az anyóka alakját: csúf volt, töpörödött volt, mint az ördög anyja.
Ügyet se vetett a sokadalomra, inkább kikerülte, átcsapva rézsút a Köröskényiék káposztásán, a város túlsó oldala irányában.
Emezek se törődtek vele, csak a Zsuzsi kiáltott föl élénken:
- Macska legyen a nevem, ha nem a mi Katink vastag kendője az a boszorkányon.
Megütötte a szó a Bogyi József szíjgyártómester fülét. »Hopsza, az bizony meglehet« s utána kiáltott az anyókának:
- Hej, néni, néni, álljon meg egy szóra!
Az öregasszony megfordult és visszakiáltotta:
- Sietős az utam, nem érek rá.
Azzal tovább ment, mint a nyíl.
- Ha meg nem áll kend, majd utólérem én.
- Emberéletben járok - felelte az asszony és csak ment.
- Mi is abban járunk - mennydörögte Bogyi -, s ha meg nem áll mindjárt, lelövöm.
A puska ugyan Apró uramnál volt, de hát mindegy. Úgy vette, mintha őnála volna.
Erre meg is állt az asszony s elkezdődött a nagy distancia dacára a beszélgetés.
- Hol vette kend azt a nagykendőt?
- A szeretőm hozta.
- Szeretője egy olyan vénasszonynak!
- A szeretőm még vénebb, megvan néhány ezer esztendős.
- Kicsoda?
- A Maros. Az ad nekem ételt-italt, néha még ruházatot is.
- Hát miféle kend?
- Én vagyok a Morga halásznak a hites neje.
- Mi járatban van kend?
- Orvosért sietek a városba, az uram egy szép fiatal leányt fogott ki a Marosból, akiben még van élet.
- Halleluja! Ez a mi lányunk! - ordított fel Lőrinc torkaszakadtából. - Majszter uram, majszter uram! - Tölcsért csinált a tenyeréből s mint valami trombitán át harsogta: - Megvan a Kati! Él még a Kati!
Apró uram már nagyon elöl járt. Hanem a közbülsők megértették, tovább adták. Az öreg Szamos, az Apróék kutyája, mintha megértette volna, miről van szó, előre futott s mint ahogy messze elszéledt birkanyájjal tette fiatal korában, eleibük került s éles ugatással terelte őket vissza, miközben két nyulat is fölvert a vackából, de észre se vette, hadd meneküljenek a tarlókon: kicsi dolog az most.
Fordult is vissza legott a sok ember. Hollá, hollá! Hír van a leányról! Az az asszony hozta, akivel az imént találkoztunk. 
Mind odagyűltek most Lőrinc mellé. Legkésőbb Apró jött, de éppen legjobbkor, mert akkoráig már odacsalogatták az anyókát is.
Az aztán elbeszélte, hogy az ura künn halászgatott csónakján, a Boglyás malomtól nem messze, mikor a leány a vízbe ugrott, a kendőjét (éppen ezt, amelyik most az ő nyakán van) a parton hagyva. Az öreg csak valami cuppanást hallott előbb, mert nem arra volt fordulva, de amint a kendőt meglátta a fűzbokron, eltalálta a dolgot és felhozta a leányt, akiben még volt egy kis élet, s elszállítá csónakján a Boglyás malomba, ahol meleg ágyba fektette a molnárné, úgy, hogy a feje lejjebb legyen, megdörzsölték szesszel a szíve táján és valamennyire jobban lett.
- Gloria in excelsis - rebegte ájtatosan Apró uram, fölnézve a magasba, s megkönnyebbülten szívta be a friss levegőt, mely a füvekből, fákból kiáradt.
- Az Úr angyalai bizonnyal számba veszik azokat a csizmákat, amiket ingyen varrtunk - vélte az öreg Lőrinc elérzékenyülve.
- Bánják is azok - torkolta le Bogyi uram fumigálva. - Hisz az angyalok mezítláb járnak, Lőrinc.
- A szesszel azonban valami baj történt - folytatta Morgáné nagy figyelem mellett (a püspököt sem hallgatják manapság olyan mohósággal) -, mert a másik halász, az uram cimborája, hogy a menkő üssön a gégéjébe, felhörpentette, mikor oda nem néztünk, mármost hát engem szeszért szalasztottak a zsidóhoz és hogy doktort is hozzak, mert a leány minden porcikája úri formákban fest.
Nosza, lett erre nyüzsgés, mozgás, rendezkedés. Hamar a szekeret, rakjátok le róla a csónakokat és hozzátok ki vágtatva Pribil doktort! Mondjátok meg neki, hogy az én édes leányomról van szó. Csak sebesen, sebesen! Ha megdöglik a ló, fizetem én, Apró István. Te pedig, Zsuzska fiam, eredj most egyenest haza és vigyázz a házra, hogy valamit el ne lopjanak. Hálás leszek hozzád koporsóm zártáig, hogy felösmerted azt a kendőt és így talán még idejében tehetünk egyet-mást. Okos vagy, oly okos, mint a tavalyi kos - és ezzel megcsípte kedélyesen a jobb vállát. (Lőrinc fütyörészni kezdett örömében, hogy a gazdája humora immár kibuggyant.) - Te meg, Lőrinc, ülj föl a szekérre az öreg nénike mellé. Igazíts jól mindent.
A csáklyás emberekre már nem volt többé szüksége, a nagyobb része nagy hálálkodások közt hazaszéledt lefeküdni, csak nehány kíváncsi tartott a csizmadiával a Boglyás malomba.
Kati életben volt, de félrebeszélt s meg sem ismerte az atyját. Mindegy. Már ennyi is nagy ajándék az Istentől. Már ezt se érdemli meg. Hajnal előtt megjött Pribil doktor és kielégítőnek találta az állapotot. Biztatta Aprót, hogy felgyógyul, bár nincsen kizárva egy kis tüdőgyulladás, vagy valami egyéb lázas baj.
- Csak még egyszer megsegítse az Isten - fohászkodott a csizmadia.
Egész nap mellette maradt a malomban. Ápolgatta, ott ült az ágya fejénél, nézegette a szép, halovány ábrázatját, hallgatta a lélegzetét, közben imádkozott.
- Oh, uram, istenem, milyen bűnös vagyok. Én kergettem őt abba a bajba. Mea culpa, Domine. Én akartam tenni erőszakot azokon a hajlamokon, amelyeket te a szívébe plántáltál. Uram, bocsásd meg nekem, balga féregnek. Nem teszem soha többet. Ne legyen ő a Kolowotkié… Mit bánom én! Csak ne vedd el magadnak… Legyen azé, akinek te akarod adni. Csakhogy itt éljen köztünk Ámen.
Szemlátomást javult a leány, bár magas láza volt. Estefelé megint megnézte az orvos és megengedte hazavitetni féderes kocsin, párnákban.
A következő éjet tehát már otthon töltötte és csöndesen aludt néhány órát. Pribil doktor, aki pénteken reggel meghallgatta a tüdejét, kijelentette, hogy nincs veszély, bizonyosan felépül.
Boldog volt Apró uram, madarat lehetett vele fogatni, szeretett volna eldicsekedni az egész világnak, s még a boltba is ellátogatott délelőtt, Máli nénire bízva az ápolást.
- Kati túl van a veszélyen - mondogatta útközben ismerőseinek ragyogó ábrázattal, ritkás bajuszát pödörgetve. - A színe is jobb, a szemei élénkebbek, de még mindig nem tud magáról.
Valaki figyelmeztette (hisz mindenkinek van jó barátja), hogy a Kati esete érdekesen van leírva a helyi napilapban. 
Mihelyt a boltba ért, menten szalasztott egy inast a trafikba egy újságért.
Míg a lapot hozták, a sápadt, halálra ijedt Kolowotkinak tett szemrehányást:
- Látod, látod, temiattad történt ez a borzasztó eset. 
- Megfoghatatlan! - hajtotta az egyre s a kezeit tördelte. - Hol volt a szeme, hogy belém nem szeretett? Megél? - kérdé azután félénken.
- Megél, de nem lesz a feleséged. Aperte kimondom. Van a világon elég leány.
Kolowotki keserűen nevetett s fennhéjázón vágta oda: 
- De Kolowotki csak egy van. S az elvész magára nézve. 
- Ne fenyegetőzz, Mátyás, ne keseríts, ne rontsd el a mai napomat. Szeretem a szép cipőidet, de a leányomat még jobban szeretem. Ha el akarsz az üzletből menni, eredj isten hírével. Kifizetlek.
Eközben meghozták a lapot. Apró uram föltette nagy tempósan az okulárét, de nem azzal a mohósággal, mint egy professzionátus újságolvasó. Lassan, nagy flegmával bontotta ki, aztán nem rohant végig a fekete betű-erdőkön, hogy a maga dolgára akadjon, hanem elkezdte elülről, minden elfogultság nélkül, forgatván elméjében minden egyes dolgot külön, mint ahogy az ember külön nyel le minden falatot és még csámcsog is hozzá. Az mindegy, hogy a voltaképpeni étel, az ínycsiklandozó, majd csak valahol odább kerül sorra.
Egy újdonság volt az első, a beteg főispánról, hogy őméltósága már lábadozik ugyan, de még mindig az ágyát őrzi.
- Ostobaság! - pattant föl, nagy ellensége lévén úgyis a lapoknak, bár mindig bújta őket. - Hát el akarja lopni valaki a méltóságos úr ágyát?
E kifakadás után a következő újdonságra szalajtá szemeit. Abban is ott volt a híres hírlapírói sablonokból egy fülbemászó csodabogár. Arról szólt ugyanis az újdonság, hogy Szojka József huszárkáplár tegnap a kaszárnyában fejbelőtte magát a szolgálati pisztolyával.
- Hát persze - dörmögte gúnyosan. - Azt hittük volna mi, szamár közönség, ha ezt be nem írja az ipse, hogy a káplár előbb átszaladt a Perger & Comp. boltjába külön pisztolyt venni.
Ezután jött ritkított betűkkel: »Egy szép leány öngyilkossági kísérlete.« (Hm, hm. Ez az hát. No, lássuk!) El van benne mondva az egész esemény, hogy a gyönyörű hajadont kegyetlen apja egy cseh suszterhez akarta férjhez adni. (Hazugság! - kiáltott föl Apró uram, polemizálva a kezében tartott lappal - hazugság, mert lengyel.) A leányt azonban másfelé húzta a szíve s inkább a halált választotta, mint a cseh vőlegényt. Mivelhogy a felbőszült atya, egy különben durvaságáról ösmert cipész, (No, megállj, kötnivaló!) aki, mellesleg legyen mondva, városi atya is, bár érdemetlenül, (Keresd csak meg a botomat, Lőrinc!) éjnek idején kergette ki a lakásából engedetlenségeért (Huh, mindjárt megfúlok!), a szegény leány egyenest a Marosnak ment. - Hosszan, részletesen írja le a vízből való kihalászását. Kilátásba helyezi Morga András halászgazdának az ezüst koronás érdemkeresztet, végül pedig »lapzárta előtt« még egy legújabb értesítést fűz a közleményhez. Biztos forrásból halljuk, úgymond, hogy A. K. kisasszonynak régebb idő óta titkos szerelmi viszonya volt városi közéletünk egyik kimagasló faktorával, akit a dolog kényes természeténél fogva nem akarunk megnevezni, mert a hírlapírói diszkrécióval nem fér össze, de aki különben egy itteni előkelő pénzintézetnek első embere.
No, ebből a bolond is kitalálhatta - Kolosy Ferencet.
Fölszisszent Apró István, mint akit izzó tüzes vassal érintenek.
- Jaj nekem! - kiáltá s a fejéhez kapott. Ugrott a kiáltásra Lőrinc s amint látta, hogy aléltan esik össze a gazda, hamar egy kis vizet loccsantott a fejére.
- Elszédültem - mondta, amint magához jött. - Kísérj haza, Lőrinc.
Lőrinc megfogta a karját s úgy támogatta a lakásig, de nem volt rá szüksége, a friss levegő jót tett a fejének, szinte sebesebben lépegetett a szokottnál.
Nem szólt egy szót se útközben, csak ment hallgatagul, gondolatokba merülve, mint egy álomjáró.
- Itt van még a sógorné? - kérdé az ajtóban Zsuzsitól.
- Hazament.
- Szerencséje. Hogy van a beteg?
- Az apáca van mellette. Alszik.
- Szamár vagy! - mondta ingerülten. - Világosan beszélj. Ki alszik? Az apáca?
- Nem. A beteg.
- Jól van. Hát gyere be a vizit-szobába utánam. Szükségem van rád.
Zsuzsi megszeppent egy kicsit, vészjósló tekintete volt a gazdának, de azért csak követte.
- Említetted tegnap - kezdte Apró uram -, hogy a Kati szerdán délelőtt levelet írt valakinek; mondtad, hogy választ is kapott, csak úgy félfüllel hallgattalak, de most szeretném tudni, ki írta a levelet.
- Én nem tudom.
- Hát azt tudod-e, hol tartja a titkos tárgyait?
- Miféle tárgyakat?
- Ami minden leánynak van, holmi emléket, csecsebecséket, megszárított levendulát, mézeskalácsos szívet s több efféle szamárságot.
- Bizonyosan a ládájában.
- Hol van a kulcsa?
- Hja, azt mindig magával hordta, bizonyosan benne van most is a szoknyája zsebében, ha bele nem esett a Marosba.
- Eredj be, kutasd ki a zsebeit és hozd ki nekem a kulcsot.
Zsuzsi örült, hogy csak ennyiből áll a szentencia, kereste a kulcsot, de nem találta.
A csizmadia tűkön ült. »Meg kell tudnom - motyogta -, nyomára kell jönnöm. Hátha nem igaz.«
Kikiáltott Lőrincre, hogy keressen valahol baltát, feszítővasat.
Lőrinc behozta a kívánt tárgyakat, mire Apró uram nekifeszítette a vasat a griffekkel kivert tölgyfaládának, mely az almárium mellett állt.
Az öreg legény megbotránkozva nézett gazdájára.
- Csak nem akarja tán a Katika ládáját feltörni?
- Miért nézel rám úgy, mintha meg akarnál harapni?
- Mert az nem illik egy Apró Istvánhoz.
Apró úr kezeiből kiesett erre a feszítő vas. Maga is érezte, hogy a szolgája most lenézi. Nem, ezt nem tűrheti. Inkább elmond neki mindent, ami a lapban van. Kitárta hát a lelkét, lelke állapotját s rámordult:
- No hát, most beszélj, pupák! 
Lőrinc a tarkóját vakarta.
- Ej bizony, ej bizony! No, már ez baj, hogy megírták. No, már ez szép mulatság. Most már meg kell agyabugyálni valamelyiket, vagy az újságírót vagy a Kolosy urat.
- Hazudik az újság, nem lehet másképp - fakadt ki a csizmadia hevesen. - Vagy mit gondolsz?
- Hogy csakugyan föl kell feszíteni a ládát. A valóságot okvetlenül meg kell tudni valahonnan, Katicától nem lehet. Hátha a láda is elmondaná?
Nem sokból állt, föltépték a fedelet a feszítővassal, s föltárultak a láda kincsei, holmi fehér csipkék, kalárisok, kendőcskék, kistikkelt abc-ék, patyolat háló-reklik, amelyekből finom birsalma-illat áradott szét a szobában.
A csizmadia idegesen babrált köztük, míg végre valami papírféle suhogott meg. Ezt emelte ki. Nézi, nézi, forgatja, hát egy betéti könyvecske kétezer o, é. frtról, amely összeg a Hunniában van letéve Apró Katalin nevére.
- Itt a bűnjel - hörgé elborult homlokkal, s mint a tüzes üszköt, hirtelen visszacsapta, de éppen akkor kifordult a könyvecskéből egy levélke is.
Fölkapta a levelet és a következőket olvasta hangosan:
Kedves Katicám! Megkaptam rossz hangulatban írt soraidat, s megvallom, azok engem is elszomorítottak, de a dolgokat, melyeket előre láttam, nem rendezhetem úgy, ahogy hasonló esetben méltányos lenne. A társadalom rideg törvényeit respektálni kell; aki azok elől kitér, azt összemorzsolják. Én hát nem segíthetek úgy, amint szeretném, és csak azt tanácsolhatom, fogadj szót atyádnak s mondj igent Kolowotkinak. A hozományhoz én is hozzájárulok az ide mellékelt csekélységgel. Egyebet most nem tehetek. Bocsáss meg és feledj el. De ha netalán ama másik esemény következnék be, mindenkor számíthatsz támogatásomra. Isten veled.
Ferenc.
U. i. Ezt a levelemet, kérlek, tépd szét azonnal.
- Meg vagyok gyalázva - szólt tompa, síri hangon a csizmadia -, nem mehetek többé emberek közé és tépte a haját, mint egy őrült.
- Most már minden világos - csóválta a fejét a szegény Lőrinc s jelentőségteljesen jegyzé meg: - Most már értem Kati minden tettét, betegségét, haloványságát és amit az orvos eltitkol.
- Mit akarsz ezzel mondani? - riadt rá Apró.
Lőrinc körülnézett, hogy be van-e téve az ajtó és minden ablak, s a gazda füléhez hajolt:
- Kicsi bántja a nagyot - súgta.
A gazda vérvörös lett, aztán egy görcsös köhögési roham fogta el, azt lehetett volna hinni, hogy mindjárt megfúl, de biz az magához tért csakhamar, s olyat dobbantott a lábával, hogy a ház is rengett.
- Most már minden mindegy. De majd csinálok én rendet mindjárt. Isten engem úgy segéljen!
S ezzel kicsörtetett - mint egy megbőszült bika, széket, dézsát, szakajtót, ami útjában állott, félrelökve - a konyhába, s ott a létrán sietve fölmászott a padlásra.
Lőrincet a borzalom fogta el. Bizonyosan felakasztja ott magát. Kést kerített hamar, amivel majd levágja a kellő pillanatban, nosza most utána, de benyitni nem mert, megállt a létra legfelső fokán és bekukucskált a padlásajtó repedésén.
Eszeágában sem volt Aprónak ilyesmi, valami rozsdás vasládikót húzott ki egy fülkéből, mely a kürtő falába volt beleépítve. Abban kotorászott jó sokáig fakó papír-paksaméták közt. Lőrinc megnyugodott. Aki papírokat keres, az még akar valamit ezen a világon; a másikra nem kell okmány.
Nemsokára le is jött és csak annyit mondott Zsuzsinak, hogy kefélje le, mert nagyúri házhoz lészen útja.
Lőrinc kíváncsi volt, megkérdezte négyszemközt, hová megy.
- Elmegyek egy kicsit Kolosyhoz - susogta rejtélyesen.
- Meg akarja ölni?
- Dehogy, meg akarom ölelni.
- Kolosyt?
- Igen, igen, Kolosy uramat, leendő vőmuramat.
- No, már abból nem eszünk, ahogy én ösmerem a rátartó urat.
- Hm. Majd meglássuk - és a zsebére ütött, mely csak úgy duzzadott holmi színehagyott írásoktól.
Zsuzsi kikefélte, ő maga szépen megfésülködött a tükör előtt, gondos választékot csinált, aztán vette az új köpönyegét, melyet csak a templomba vagy a városi közgyűlésekre öltött föl, és melyet, minthogy latinizáló ember volt (mint nagyenyedi diák öt klasszist végezvén) »decorum«-nak nevezett.
Elindult egész nyugodtan és meg sem állt, csak a Kolosy előszobájában.
Szándékosan kereste föl a hivatalban, mert nem akart Máli nénivel találkozni. (Megfojtaná és még börtönbe kerülne miatta.)
Az előszobában egy titkár ült, az íróasztalnál. A csizmadia-mester tisztességesen köszönt és arra a kérdésre, hogy mit akar, mondta, hogy Kolosy úrral akar beszélni.
- Most nem lehet - utasítá el a titkár -, az elnök úr ma ingerült és kiadta a rendeletet, hogy senkit se bocsássak be.
- Tessék kérem neki megmondani, hogy Apró István van itt.
- No, magát meg éppen nem eresztem be, minthogy egy Apró-leánnyal összeköttetésben valami skandalózus közlemény jelent meg a lapban, mely kellemetlenül érinti a főnököt. - Talán maga az apja?
- Én vagyok, de hát maga ki, hogy nem akar engem, egy köztörvényhatósági bizottsági tagot beereszteni?
- Csodálom, hogy nem tudja - mondá az fönnhéjázó orrhangon. - Én Rákóczi vagyok.
- Úgy? Már tudom - gúnyolódék a csizmadia. - Éppen tegnapelőtt adtam egy forintot a maga hamvainak hazaszállítására.
S ezzel kutyába se vévén Rákóczit, nagy robajjal betaszította a zöld posztóval kipárnázott ajtót, mely fölfogja a külső zajt, lármát, egyszerre bent termett a nagyhatalmú elnök szentélyében.
Az éppen az ablakon nézett ki a színpadi látcsövén át (valami csinos vis à vis-val kacérkodván), háttal volt fordulva az ajtónak, nem láthatta a jöttet, de gondolva, ki lehet, egyszerűen hátraszólt:
- No, mi az, Arnold?
- Én akarok az úrral beszélni - csattant meg az Apró uram éles hangja.
Kolosy ingerülten fordult hátra, észrevevén, hogy az nem a Rákóczi Arnold hangja. De amint meglátta a csizmadiát, halálsápadt lett s a gukker is kiesett kezéből, nagy csattanással a padozatra.
Kolosy nem volt gyáva. Magyar nemes volt. Vagyont ugyan nem örökölt vitéz őseitől (jövedelmező állását saját ügyességével szerezte), de örökölt jó vért és dölyföt. Nem félt se kardtól, se golyótól, se embertől (még talán az Istentől se félt), hanem félt az úgynevezett »jelenetektől«. Mert ezek tönkretehették az állását. S erre az állásra szüksége volt. Szeretett jól élni, urasan, előkelően. Pezsgő, szerelem, jó lovak.
Most tehát halálra ijedt, mert oka volt nagy jelenetet várni. Mindegy. Essünk át rajta. Mindenkit összeszidott volna, hogy minek háborgatja, de ez az egy ember immunis volt ma előtte. Mert maga is érezte, hogy »igazban« jár. Nyájasra próbálta erőltetni arcát (miközben fogait csikorgatta dühében Rákóczi ellen).
- Üljön le, Apró barátom - mondá fojtott hangon, fürkészve az ellenfél vonásait, de csodálkozására nem fedezett föl azokban haragot, hanem ellenkezőleg, alázatos szelídséget.
Mint jó taktikus, nem hagyta magát félrevezetni. A csizmadia nagyon ravasz, nagyon alamuszi. Valami rosszban törheti a fejét, hogy álcában jön. Jobban szerette volna, ha nagy dérrel-dúrral, rettenetes fúriával csap le. Könnyebben lehetne vele végezni. Érezte, hogy így veszedelmesebb.
- Nem ülök le, köszönöm. Tetszik talán tudni, miért jöttem? - kérdé Apró uram csöndesen, vontatottan.
- Majd megtudom, ha megmondja.
- Hát megmondom. Én mindent tudok. Olvastam az újságot, megtaláltam az ön levelét, melyet a leányomnak írt. 
Kolosy finom arca megrándult, de ezt alig lehetett észrevenni; hidegen állt az ablaknál, mint egy szobor, a kezeit mellén keresztbe fonva.
- De nem akarok sok szót vesztegetni, én nem jöttem ide veszekedni, mert a veszekedés ostoba dolog és csak az epét kavarja föl, hanem igazságot jöttem kérni, hogy az úr reparálja meg a dolgot, ahogy lehet. Ön persze jobban szeretné, ha én valami gavallér volnék, aki önt kihívja párbajra s ön leteríti a pisztolygolyójával s ezzel vége. De én csak egyszerű csizmadia vagyok, nem akarom a vérét és nem adom a magamét, én csak olyan bőrökkel dolgozom, melyek még nincsenek kilyukgatva, minélfogva csak annyit mondok: amit vétett, uram, igazítsa meg.
- Nos, jól van, Apró uram. Látom, hogy maga okos ember. Hát úgy beszélek, mint okos emberrel. Beismerem, hogy hiba terhel, mert nekem kellett volna lenni több eszemnek, de az vessen rám követ, akit a szenvedélyek soha le nem győztek. És az ön leánya valóságosan ellenállhatlan. Egy szentet is mámorossá tehetne. Én még most is szeretem őt és…
- Annál jobb, domine magnifice, annál jobb - dörzsölte kezeit a csizmadia.
- És kész vagyok mindent megtenni, amit megtehetek. Lássuk, miféle igazítást kíván ön?
- Csak egyféle van - felelte a csizmadia alázatosan -, amihez a becsületes ember nyúlhat.
- És az?
- Hogy vegye el feleségül.
Meghosszabbodott erre a Kolosy ábrázata, s alsó ajkai remegni kezdtek.
- Csak? - sziszegte gúnyosan, összeszorítván a fogait, hogy idegein uralkodjék, mert a megérintett gőg szilajan nyargalt rajtok végig. - De hisz ez lehetetlen, kedves Apró. Hogy is juthat ilyesmi az eszébe? Én a közélet embere vagyok itt a bank élén, akinek reprezentálnom is kell. Az összeköttetéseim, a családi nexusaim emeltek ebbe az állásba, mely nélkül nincs kenyerem. Ha független vagyoni helyzetben volnék, lehetne erről beszélni, talán magamtól is megcselekedtem volna. De így nemcsak a név kötelez, de a megélhetés is. Az egyik nővérem egy Luzsénszky bárónál van férjnél, a másik az idevaló főispánnál. Mit szólnának hozzá a sógoraim, akik ide emeltek, ha egy csizmadia leányát venném el?
Apró uram meghajtotta fejét.
- Igaz, igaz, instálom.
- Ezek engem rögtön elejtenének, és megszűnnék minden befolyásom, ami az ő révükön van, s ha ezt látnák a részvényesek, ők is elejtenének. Hát nem igaz?
- Belátom, uram - nyöszörögte Apró, fázékonyan összehúzva magán a »decorum« szürke szárnyait. - Szó sincs róla, nagyságos uram, a társadalmi különbséget érzem én is…
- No, ugye, ugye - mosolygott Kolosy megkönnyebbülve -, azért mondtam én, hogy ön okos ember, de mért nem kíván akkor valami évi díjat vagy kielégítést, szóval effélét, ami lehetséges.
- Mert az a másik is lehetséges - vágott közbe Apró.
- Hogy-hogy?
Apró uram fölemelte a fejét olyan kevélyen, mint egy zsiráf, és fontoskodva mondta, lassú, ünnepélyes hangnyomattal:
- Úgy, hogy én lépek egyet feljebb.
Kolosy rábámult. Ez a váratlan szó megzavarta. Megbolondult-e a csizmadia, vagy csak nem érti, mit akar ezzel mondani? De nem maradt sokáig kétségben, mert az öreg széttárta most a »decorum«-ot és a kabátja zsebéből kirántott egy nagy nyaláb papirost.
- Itt vannak a családi irataim, uram. Tessék átnézni. Az én szépapám báró Aprovszki Szaniszló volt, aki ide menekült Varsóból Magyarországra 1801-ben és egy Telekinél lett gazdatiszt, sok apró gyereke közül egyik-másik az iparos pályára ment s elhagyták a bárói nevet, mert csúfolták volna őket, inkább írták magukat Apróknak, ahogy a nép nevezte. Minden megvan itt hitelesen, bizonyítványok, keresztlevelek. Sohasem törődtem velük, nem emlegettem senkinek. Nekem nem kellenek. Minden ember annyi, amennyinek érzi magát és egy lattal se több, vagy kevesebb. 
- Én mondom ezt az úrnak. - De azt is mondom az úrnak, hogy az én Kati leányom éppen olyan vérbeli baronesz, mint a többi, aki atlaszcipőkben tapossa és selyemviganóval söpri ezt a sárgolyóbist.
A világfit annyira váratlanul érte ez a fordulat, hogy valóságosan zavarba jött. Erre a tromfra nem volt visszavágása, úgyhogy puszta időnyerésből átnézte az iratokat s ezalatt összeszedve magát, gúnyos udvariassággal hajolt meg:
- Üdvözlöm önt, báró úr.
Apró uram fülig pirult erre, de csak türtőztette magát, várván a dolgok meritumáról a szép szót.
Kolosy összerakosgatva az iratokat, odanyújtá neki.
- Szép és meglepő dolog ez kétségkívül, de célhoz nem vezethet, sajnálom. A voltra nem ad a zsidó semmit. Én pedig ennek a pénzintézetnek az élén bizonyos fokig zsidó vagyok, aki a jelennel dolgozik a jövőnek. A jelen pedig az, hogy ön, kedvesem, mégis csak egy helybeli csizmadia és a kisasszony csizmadia-leány. Aztán jegyezze meg - és itt már föltépte gőgje az önuralom szellentyűjének csapját s teljes gőzerővel kitört -, igenis, jegyezze meg, hogy egy Kolosynak egy báró Aprovszky is csak olyan apró, mint egy Apró. Megértette?
Apró uram nem jött dühbe, sőt még csak nagyobb alázattal felelte:
- Igenis, megértettem. Azt tetszik, ugyebár, mondani, hogy a társadalmi távolság emiatt még mindig szembetűnő és betöltetlen?
- Azt.
- Vagyis, hogy én hiába léptem egy fokkal fölebb?
- Körülbelül.
- És hogy hát ezen az alapon nem lesz a dologból semmi?
- Igen, igen.
- Hát akkor mármost én egyelőre el is mehetek, más célravezető eszközöket keresni?
S ezzel megindult a csizmadia-báró az ajtó felé olyan nyugalommal, olyan méltósággal, mint egy római szenátor. 
Az előkelő urat megszúrta a rejtélyes mondás s önkéntelenül kérdezte, miközben egypár lépést tett utána: 
- Nevetséges! Miféle eszközökre gondol ön?
A csizmadia visszafordult az ajtóból, mosolygott, és a mosolyában volt valami baljóslatú.
- Hát azt gondolom, instálom, hogy én most fölfelé próbáltam egyet lépni, de nem volt elég. Most majd az úr lépik egyet lefelé. És valahol mégis csak találkozunk.
A következő nap délelőttjén nagy tömegek verődtek össze az »Apró István és Társa« kirakata előtt. Csodálatos dolog volt, senki sem emlékszik hasonlóra. Ember ember hátán, mindenki igyekezett látni valamit, ha másképp nem lehetett, a többiek vállán körösztül. Mintha csak néhány száz évvel volnánk hátrább s Teleki Mihály uramnak azt a csizmáját mutogatnák ott, mely az ütközetből való futása közben egy sáros pocsolyában lemaradt a lábáról - a krónika szerint.
A nemes város ereiből, a mellékutcákból, reggeli kilenc óra tájban a legtöbb ember özönlik a piac felé. Siető alakok, ügyes-bajos felek, ügyvédek, hivatalnokok (ámbár dehogy siet a hivatalnok). Egyszóval, az a sok mindenféle ember, akinek a főtér nagy épületeiben van dolga vagy a város más részeiben, többnyire itt keresztezi egymást.
Már messziről feltűnhetett mindenkinek a sokadalom egyetlen hely körül. Nagy spektákulum lehet - s akinek sürgős dolga volt is, nem átallotta egy pillanatra odanézni, mert az ember kíváncsi féreg, még ha nincs is rajta szoknya.
De mi lehet? - tűnődik rajta addig is, míg odaér, nézvén a folyton hullámzó, oszló és gyülemlő tarka csoportot. Belső tűz van talán a boltban? De hisz akkor füstje is lenne, és oltanák az emberek. Meglehet, hogy valami szerencsétlenség. 
Hanem akkor részvét mutatkoznék az arcokon, a sajnálkozás moraja rezegne a levegőben, holott ezek az emberek mind ingerültek, s a botjaikkal, karjaikkal izgatottan hadonászva távoznak.
Ej, no, mi az ördög az hát? Nem egy olyan akadt, aki nem restellte a szaladást se, hogy hamarabb odaérjen, és valahogy el ne múljék az eltalálhatlan látványosság az orra elől.
Pedig kár volt szaladni. Különösen az olyannak, aki nem tőkepénzes. Aki pedig tőkepénzes, az úgyis olyan úr, akinek a sietés derogálhat. Nem volt abban a kirakatban semmi olyan, ami a látványosság nevet megérdemelné. Nehány díszcsizma és topánka közt ki volt téve a Hunnia-bank egy betéti könyvecskéje. Kinyitva és gumi-zsinórral leszorítva a belső lapja, melyen a betétösszeg, kétezer forint, arabus számokban és írásban van föltüntetve szabályszerűen és hitelesen.
Hát furcsa, persze furcsa, hogy valaki a betéti könyvecskéjét a kirakatba tegye, de mégse páratlan esemény a világon. A westminsteri herceg az istállójában tartja berámázva az angol bank egy millió font sterlingre szóló utalványát és mégse csődülnek oda a népek. Mert egy utalvány végre is csak utalvány, papiros-rongy, ha mindjárt akkora súlyú aranyat jelent is, mint egy kövér kanonok teste. De kétezer forintról szóló könyvecske! Hisz az suvix. Van is azon valami nézni való?
Igen, igen, csakhogy nem is a betéti könyvecske itt a szenzáció, hanem az a cédula, ami alája van téve - s azon Apró István uram sajátkezű írása. Ha a Shakespeare kézirata volna, se okozhatna nagyobb föltűnést. Nem is nézik azt annyian a British Museumban, mint ezt most. Pedig se nem szonett, se nem madrigal, se nem gúnyvers, hanem csak ez a néhány szó olvasható rajta: »Ezen betéti könyvecske leszállított áron Ezerötszáz forintért azonnal Eladó.«
Egy-egy homlokon kínos verejték ütődik ki, egy-egy arc elsápad. Van, aki elkáromkodja magát: Tyűh, a kirielejszomát! Hát így vagyunk? Hát itt mi történt? Kétezer forint csak másfélezeret ér. A többi elolvadt. Akinek nincs pénze, boldog ember, vállat von hidegen s odább ballag, de aki betette a pénzét, rohan haza a könyvecskéért, hogy mentse még, ami menthető. Útközben a vidékbeli rokonoknak, jó ismerősöknek is sürgönyöz. Akikről tudja, hogy Hunnia-részvényük van, adjanak túl rajta, mert hiba történt, vagy jöjjenek a betétüket kivenni, de hamar, mert a pénz, úgy látszik, ebek szérűjén szemetel.
Némelyek ott maradnak habozva, tanácstalanul, megmerevedve az ijedtségtől és nézik-nézik a kirakatot, hol káprázó szemük előtt kalamajkát táncol a könyvecske a topánkákkal; nézik a bent pipázgató csizmadiát, aki fel s alá járkálva, csodálatos flegmával beszélget valami vendégével s egy csöppet se látszik törődni a boltja előtti csoportosulással; - természetesnek találja, sőt titkos elégedettséggel pislant ki egyszer-egyszer, majd kikíséri a vendégét s hallani, amit beszélnek az ajtóban. A kilépő kundsaft lelkére köti, hogy a megrendelt cipőket küldje utána Flórencbe.
- Pontosan ott lesz napjára - biztosítja Apró.
- Mert azután tovább utazom.
- És meddig lesz uraságod Olaszországban?
- Egy hónapig. De egy félév is kevés volna. A legszebb ország a világon.
- Természetesen, természetesen - bizonyítja Apró sztoikus komolysággal. - Az Isten is szándékosan annak teremtette, egy csizma formáját adván neki.
Többen szeretnék megszólítani őkegyelmét, mit tud közelebbit a »Hunniáról,« mi az oka, hogy ennyire megvedlett ez a jó hitelű szilárd intézet (Oh uram istenem, kinek higgyen már az ember ebben a szélhámos világban?), de intelligens renden levők restellték elárulni tudatlanságukat, hogy egy közönséges csizmadiától tudakozódjanak, a kisebb rangú emberek pediglen ellenkezőleg nem merték a méltóságteljes tartású városatyát ostoba kérdésekkel molesztálni. Mert mit is kérdezősködjenek? Hiszen világos. A kutya ugat, a könyvecske beszél. Ha az okos Apró értékén alul adja a könyvecskét, hát annak okának kell lennie - nem érhet az akkor többet egy fityinggel sem.
Ki mert volna arról még csak álmodni is, hogy a könyvecske éppen olyan jó könyvecske, mintha az angol banké volna és hogy az egész csak Kolosy úr kedvéért van csinálva, aki most lépik egyet lefelé?
Mert hát úgy történt a dolog, és ez megint különös lehetett olyan előtt, aki kilenc órakor végigment a főtéren s látta a csoportosulást az Apró boltja előtt, de sietős munkája lévén az alsó városban, ott meg sem állott, hogy mire tizenegyre újra visszakerült, már akkor a csoportosulás a Hunnia-bank épülete elé vándorolt át. De ez csak félig volt tolongás, mert félig már csata volt. Valóságos verekedés folyt, hogy ki jusson fel előbb a lépcsőkön a pénztárhoz. Az erős öklűek hátrataszigálták a gyengébbeket.
Csoda, hogy emberhalál nem történt, - de betört oldalborda, azt hiszem, akadt. Nagy zaj, rikácsolás, káromkodás nyomta le a piac lármáját, a közel sátorozó kofák konverzálását.
Mindenki elöl akart lenni, mert a várost villámként futotta be a hír az eladó betéti könyvecskéről, megtoldva, kibővítve saját külön hírekkel. Mert az emberek mindig emberek. Ha baj festéséről van szó, mindenki hozza a maga ecsetjét: Anch’io sono pittore, de ha örömhírről van szó, a város egyszerre megtelik siketekkel és némákkal.
Amilyen nehéz volt följutni a nagy tolongásban az emeleti helyiségekbe, szembe a rakoncátlan tömeggel, éppen olyan nehéz volt lejutni is azoknak, akik már elvégezték dolgukat a pénztárnál. De egyik-másik mégis utat hasított magának, s ezer kíváncsi ostromlá, mint aki már evett a tudás fájából.
- No, mi van?
- Beváltották a könyvecskét. 
A következő is azt újságolta.
De ahelyett, hogy ez megnyugtatta volna a közönséget, melynek gyanúja már fel volt költve, csodálatos módon csak az az érzése maradt: »Ejnye, milyen jól jártak ezek!« és csörtetett, kapaszkodott, dulakodott, hogy minél előbb fölérjen.
A harmadik, ha jól emlékszem, Borogi Mihály uram, hasonló módon azzal a hírrel jött ki:
- Megkaptam a pénzemet.
- Teljesen?
- Az utolsó garasig - felelte.
De még ez se tetszett a tömegnek, mert a hangulat erősebb a tényeknél.
- Micsoda szélhámosság! - kiáltoztak. - Azzal akarnak minket fölültetni.
(Hát már az sem tetszett a közönségnek, hogy a bank fizetni bír.)
Mire Borogi Mihály annyit mondott:
- Az bizonyos, hogy nagy zavar uralkodik fönn. Teljesen elvesztették a fejüket. Kolosyt kell megnézni, az olyan sápadt, mintha a koporsóból kelt volna ki. A többiek is úgy járnak-kelnek a farács mögött, mint a kísértetek.
De volt is hozzá okuk a nyavalyásoknak, mert csakugyan páratlan eset az annálékban, hogy egy pénzintézetet ilyen váratlanul rohanjanak meg a betevők minden ok nélkül, egyszerre, mintha összebeszéltek volna, és mindenki kéri a pénzét.
Eleinte föl sem tűnt. Gyakori eset. Négyen, öten egymás után vesznek föl betétet, jön egy hatodik, ez betesz kétszer annyit. Ez csak a rendes vérkeringés az arany borjú organizmusában.
Hanem mikor nem akart szünetje lenni, és egyre nyílt, nyílt az ajtó, és mindig csak kivevők érkeznek - kezdett a dolog furcsa lenni.
A pénztárnok pulpitusa előtti tér megtelt emberekkel, és ajtónyíláskor látni lehetett, hogy a folyosó is tömve van. A szemfüles Rákóczi Arnold ijedten szaladt be az elnökhöz.
- Csodálatos dolog történik - jelenté lihegve. - Az egész világ tolong, hogy pénzét kivegye a bankból. Ez nem természetes, elnök úr. Mit csináljunk?
- Ej, bolondság - vetette oda Kolosy félvállról. - Mit csináljanak? Hát fizessenek. A bank szilárd, mint a kőszikla, azért, hogy a szokottnál néhány emberrel több veszi ki a tőkécskéjét…
E pillanatban óriási reccsenés hallatszott a szomszédos pénztári helyiségben, s utána vad lárma harsant föl, minő a harcoló indiánusoké.
Kolosy összerezzent.
- Menjen csak, nézze meg, mi az?
Rákóczi kifutott és befutott, de mint piros legény ment ki és sápadtan került vissza.
- A türelmetlen, izgatott betevők betörték az ajtót, elnök úr!
De már erre Kolosy is fehér lett, mint a fal, s rohant ki az ajtón, megnézni, mi történik. A pénztárnok a tömeget csitította reszketeg, de mégis nyájas hangon.
- Várjanak, kérem, az urak, míg a sor rájok kerül. Így nem lehet. Nincsen baj, kérem. Minden ki lesz fizetve, minden, minden.
Kolosy egyszerre átértette a helyzetet, mint jó hadvezér a veszély pillanatában.
Odaintette Rákóczit és azt súgta neki:
- Menjen a városházára rendőrökért, akik a rendet fönntartsák, s igyekezzék információt szerezni útközben, miből keletkezett ez a hallatlan dolog.
Aztán a pénztárnokhoz szólt franciául:
- E mögött valami manoeuvre rejlik. Pokoli cselszövény. Van elég pénztári készletünk?
- Bizonyos fokig.
- Nem kell megijedni, gondoskodni kell a beszerzésről. Majd utána nézek.
- Fizessem a fölmondáshoz kötött összegeket is? - kérdé a pénztárnok.
- Egyelőre igen, taktikai szempontból, hogy a bizalom, mely valami galád, rejtélyes módon megingattatott, visszatérjen.
Nagy lélekjelenlétet árult el Kolosy, de azért mégis tűkön ült, míg a rendőrök megérkeztek, akik azután csak egyenként engedték a rácshoz jönni a feleket.
Nyomukban jött Rákóczi Arnold is, gőzölgő fejjel, fontoskodó, rejtélyes arccal.
Az elnök beintette szobájába. 
- Megtudott valamit?
- Mindent.
- Nos? - toppantott lábával az elnök türelmetlenül.
- Az a zsivány csizmadia, az Apró csinálta az egészet.
Kolosy elkáromkodta magát:
- Az ördögbe! ezt mindjárt gyaníthattam volna. Hiszen fenyegetőzött. És hát mit tett?
- Kitette ma reggel a bank egy kétezer forintos könyvecskéjét a kirakatába és odaírta, hogy másfél ezer forinton azonnal eladó.
Az elnök izgatottan rágcsálta a bajuszát.
- Úgy? Hm. Micsoda kolosszális furfang lakik abban a bozontos fejben. Ez ugyan alánk gyújtott! És még az a szép, hogy a könyvecske az én ajándékom. Szeretném magamat fölpofozni. Oh, a ravasz kutya!
Eszébe jutottak a szavai: »Most ön lépik egyet lefelé és valahol majd csak találkozunk.«
- Hát azért se találkozunk - dörmögte magában -, és azért se lépek lefelé.
- Nem parancsol valamit, elnök úr?
- Mi lett aztán a betéti könyvvel? - kérdé Kolosy.
- A közönség csődült a kirakathoz és gyanút kapott, széthordta a vészhírt, és most itt van a folytatása a szomszéd szobában, amint látni méltóztatik. A távirdafőnökkel is beszéltem útközben, azt mondja, hogy nem győzik a sürgönyöket továbbítani, melyekben a közönség a vidéki ismerősöket figyelmezteti, hogy a pénzük veszélyben forog.
- Az ördögbe is, ez nem jó - szólt az elnök, sötéten nézve maga elé. - Ez a »run« egyszerűen tönkretehet, ha nem állunk bátran eléje. És hol van most a könyvecske?
- Most is ott van a kirakatban, most is nézik.
- Siessen azonnal oda egy gyakornokkal és váltsák be. - Az az első a sebészetnél is, a sebet okozó golyót kivenni a testből. De vigyen magával két tekintélyes tanút az érdekelt közönségből, hogy lássák, milyen szemtelenül misztifikálta őket a csizmadia. Megálljon, megálljon, Rákóczi! Hadd írjak egy sürgönyt a Hitelbanknak Budapestre. Az éjjel odautazom, mert előre látható, hogy segítségre lesz szükségünk. Egyúttal adja fel a sürgönyt is.
Négy-öt blanquette-et elrontott, míg megfogalmazta. S milyen reszketeg, kusza betűk, mintha csak a lelkével írta volna!
Okos dolog volt két tanút vinni Apróhoz; akadt is mindjárt kettő: a becsületes Herenczy János, arról híres, hogy mindig szerette keresni az igazságot, de sohase találta meg; a másik a lutheránus Hortyán Boldizsár volt, szinte unikum a maga nemében, azokkal is tartott, akik a bankot leszólták, azokkal is, akik bíztak benne.
De iszen jól kifőzte ezt Kolosy Ferenc. A pezsgőtől mégis csak másképp jár az ember esze, mint a csigertől. Most is milyen dilemma elé állítja a csizmadiát. Ha ideadja a könyvecskét ezerötszázért, akkor nagy szamár, mert ötszáz forintjába kerül ez a mai mulatság. Ha pedig nem adja ezerötszázért, akkor nagy gazember és bizonyítványt állít ki magának arról, hogy bolonddá tette az egész várost. Sőt az okozott kárért még talán be is lehet pörölni.
Hej, Rákóczi, hej, Herenczy, Hortyán, nehéz dió nektek Apró István!
Odamentek, de nem volt otthon. Kolowotki azt mondta, hogy egy jó óra előtt a vizsgálóbíróhoz ment, ahová tanúnak idézték.
- Megvárjuk - jelenté ki Rákóczi.
Már jóval elmúlt a dél, mire nagy peckesen előjött. Nem ok nélkül, mert élete egyik legnagyobb dicsőségét aratta ma.
A törvényszéknél tárgyalt bűnügynek az volt ugyanis röviden a tényálladéka, hogy Mányay Gáspár incenci földbirtokost, aki itt a városban tavaly, a szentmihálynapi vásárkor néhány ezer forint ára ökröt adott el, útközben ismeretlen tettesek kirabolták s a kocsisával együtt megölték.
Mányay egy pár csizmát vásárolt Apró uramnál; az is eltűnt a kocsikasból. A rendőrséget ez a csizma vezette nyomra, fölismerni vélvén azt egy föltűnő módon gazdagodó, Prager János nevű fiatal brassói hentesmesteren, mivelhogy a csizma húzója, vagyis a füle éppen olyan szokatlan színű és minőségű vászonszalagból készült, aminőt Apró használ, ki azt egyenesen egy karlsbadi angol boltban vette.
A hentest faggatni kezdték emiatt, eleinte zavarba jött a vizsgálóbíró előtt, de később aztán előállított egy idevaló csizmadiát, Blok Jánost, aki azt vallotta, hogy a csizmát ő varrta. S tényleg neki is olyan vászonszalagja volt, mint az Apróé. Sőt ugyanaz, mert bebizonyult, hogy mintegy másfél év előtt Aprótul kölcsönözte a szalagot.
Minthogy Apró uram is a maga munkájának ösmerte el a csizmát, valóságos salamoni jelenet fejlődött ma a vizsgálóbíró előtt, aki egyenest Brassóból utazott ide őket szembesíteni.
A bíró fölmutatta a nevezetes corpus delictit. 
- Ki ösmeri ezt a csizmát?
- Én! Én! - felelték egyszerre.
- Meg merne rá esküdni? - kérdé a bíró Bloktól.
- Ezerszer.
- No, lássa, Apró - szólt a bíró. - Hátha téved…
- Sohase szoktam tévedni.
- Hát ön is megesküszik rá?
- Természetesen.
A bíró a tarkóját vakarta zavarában.
- Nem bocsáthatom esküre, mert az egyiké hamis volna. 
Apró uram vállat vont.
- Emlékszik rá, Blok, hogy kinek adta el a csizmát?
- Nem emlékszem.
- És ön, Apró?
- Én Mányay úrnak adtam el, emlékszem és vallom.
- Gondolja meg, Apró, mit beszél, mert ez a vallomás halála lehet valakinek.
- Én mindent meg szoktam gondolni.
A bíró nem tudott mit csinálni a két emberrel, csóválta a fejét, játszadozott az ametiszt gyűrűjével, majd kedvetlenül kiáltott fel: - Az ördög látott két ilyen hazug fickót! Lehetetlen rajtuk eligazodni.
Megszúrta ez a szó Apró uramat, sértődve fordult a bíró felé kemény hangon:
- Ha nem a király nevében volna itt a tekintetes bíró úr, nem tűrném el a szavait, de most csak azt mondom, ha nem bír eredményre jutni, bízza rám egy kicsit a kérdezést.
- No, hát kérdezzen! - mondta a bíró elkeseredve. 
Apró uram csizmadiásan a csípőjére rakta a kezeit, s így szólt, a felső testét ide-oda illegetve:
- Hát mondjon nekem valamit, Blok János, ama pár csizmának a belső tulajdonságairól.
Blok János gúnyolódva jegyezte meg:
- Nem ember a csizma, Apró uram, hogy belső tulajdonai is lennének.
- Úgy? Hát majd mondok én. Tessék megnézetni és fölfejtetni szakértőkkel azt a csizmát, bíró úr, és tessék jegyzőkönyvbe vétetni, hogy a bal csizmán jobbról, az orrától kezdődve a hetedik és nyolcadik öltés közt egy vakvágás van. Azért adtam olcsóbban egy forinttal Mányay uramnak. Dixi.
A bíró legottan szakértőket hívatott, akik felfejtették és megtalálták a jelzett vakvágást a mondott helyen s aképpen nyilatkozának nagy csodálattal Apróról, hogy őkegyelme hasonlatos volna a nagy Napóleonhoz, ki is minden katonáját ösmerte, mint ahogy ő ösmeri minden csizmáját.
Nagy glóriával ment hát haza őkelme, s bár jól túl járt az idő a déli harangozáson, mégis be akart még nézni a boltba, hogy bosszút lihegő lelkét ott friss hírekkel meghizlalja, s elmenvén a bank mellett, nagy élvezettel nézte a csoportosulást. »Ezek is mind nekem dolgoznak«, dörmögte mellét dagasztó érzések közt.
Benyitván a boltba, nem minden megütközés nélkül köszönté az ott dangubáló polgártársakat és azt a bizonyos Rákóczit.
- Engem tetszenek várni? - kérdé vontatottan.
- Éppen hogy éppen - felelte tisztességtudással Herenczy.
Rákóczi peckesen fölemelkedett a kerek szákról, melyen ült, s kezét az Apró karjára ereszté le.
- A könyvecskét akarjuk megvenni, mely a kirakatban van, tisztelt Apró úr - s kivette a tárcáját, hogy a másfél ezer forintot kiolvassa.
Apró uram a csutoráját a bal agyaráról áttolta a jobboldali agyarra, megszortyogtatta egy kicsit, aztán így szólt: - Sajnos, már el van adva.
Oh! - Hm. Erre nem voltak elkészülve. Ez váratlan volt. Rákóczi az ajkaiba harapott.
- És kinek adta el? - kérdé Herenczy.
- Az egyelőre titok.
- Ugyan mennyiért adta el? - tudakozódék kíváncsian Hortyán.
- A kitett áron alul valamivel, vagyis nem egészen ezerötszáz forintért.
- De akkor miért nem veszi ki az úr a kirakatból? - támadt rá Rákóczi.
- Mert nekem nem tetszik.
- De ez injuria, mások vagyona elleni merénylet! - fortyant föl az előbbi dühösen, és a nyála szerteszét frecsegett. 
- Én azt teszek ki a kirakatomba, amit akarok, punktum.
- Paperlapap! Azt mi nem engedhetjük, érti-e? Hatósági beavatkozást fogok kérni, protestálok a Hunnia-bank nevében és felelőssé teszem.
- Tegyen, amit akar, de engedje meg, hogy ha ilyen közel áll hozzám, betakarjam az arcomat kendővel, mert én az arcomat nem szeméten szedtem.
Erre elnevette magát a két bizalmi férfiú, Rákóczi Arnold pedig fülig pirult és dühösen rohant ki a boltból.
A bank dolga pedig percről percre rosszabbra fordult. A fölmondáshoz kötött tőkék kifizetését be kellett szüntetni, ami roppant konsternációt szült. Mikor két órakor a rendes időben bezárták a bankot, az ingerült tömeg meg akarta lincselni a tisztviselőket, maga Kolosy is a kert kerítésén át menekült.
Éjjel Budapestre utazott a főispán sógorával, hogy a bankot megmentse elegendő pénzkészlet szerzésével.
De Budapest éppen szomorú város volt akkor.
Nem volt ugyan fekete posztóval beborítva, mint a mesebeli városok, ahova a sárkány ellen készülő királyfi beállít, bár külső jelek itt is mutatkoztak abban, hogy a Lipótvárosrészben az orrok hosszabbak a szokottnál. Egy úgynevezett »fekete nap« a börzén megkopasztotta az egész várost.
Kolosy tárgyalt a pénzintézetekkel, a kormánnyal, fordult fűhöz-fához, járt Pontiustól Pilátushoz, de mindenütt azt az egy feleletet kapta: »nincs kincs«.
Harmadnap ezt az előre megállapított egy szót sürgönyözte haza a főembereinek: »Waterloo.« (Ami annyit jelentett: »a csata elveszett.«)
A Hunnia likvidált. Apró uram pedig ott ült a Kati ágyánál, aki véletlenül aznap lett hosszú betegség után először lázmentes, és akivel először lehetett értelmesen beszélni. Fehér volt, gyenge volt még, mint egy lehelet, de néha rámosolygott az öregre, s ez tündöklőbb volt a napfénynél.
Csevegett, csacsogott. Új volt neki, szegénynek az innenső világ. Minden apróságot kikérdezett. Mióta volt beteg, mert semmire se emlékszik. (Bizony, már hetek múltak el azóta.) Megvan-e még a macska? (Megvan, megvan, napsugárkám.) Hát a Szamos kutya? (Hallgasd csak, hallgasd csak, éppen most is ő kaparja kívül az ajtót, mert szeretne hozzád bejönni.)
Aztán a kedvenc tárgyait tudakolta, a csészéjét, a poharát nem törte-e el a Zsuzsi, nem pusztult-e el valami?
- Nem, nem, semmi se pusztult el. Csak egy fehér rózsa az ablakban, Zsuzsi tévedésből petróleummal találta megönteni, hát elcsúnyult, elpusztult. Csak a fehér rózsa és…
És a bank - akarta mondani Apró uram -, hehehe, a bank.
De a leány ránézett s aggodalmasan kérdezte:
- És még mi, atyám?
Apró elharapta a mondatot.
- Csak a fehér rózsa - motyogta -, vagyis csak a rózsa fehérsége… fehérsége.
BEFEJEZÉS
A Hunnia tehát megbukott, és Kolosy Ferenc nem volt többé semmi. Hanem az olyan semmi, akinek az egyik sógora báró Luzsénszky, a másik főispán, az mindig lehet valami.
Korán örült Apró; lefelé lépett ugyan, de a völgy túlsó oldalára, azért tehát megint nem találkoztak. Kataszter lett valahol Felsőmagyarországon.
De nem sokáig. Az ördög nem hagyja el a maga embereit. Mikor az országgyűlési ciklus négy év múlva véget ért, a főispán megválasztatta képviselőnek. És hát most már ott fönt ült és működött ő is, küszködve azzal a rettenetes frázissal, mellyel a közbenjárásért alkalmatlankodó választók jönnek tarkabarka kívánságaikkal.
- Hiszen csak egy szavába kerül nagyságodnak! 
Milyen ostobák, hogy nem ismerik a minisztereket! Azaz milyen boldogok!
Életrevaló politikusnak bizonyult, mert jól tudta szóval tartani a választókat és minisztereket. Ami magát a törvényhozatalt illeti, ahhoz talán nem értett, de ez nem lényeges. A törvény hozatala végre is nem nehéz. Azt úgy hozzák, hogy talán nem is hozzák. Valami olyan a »törvényhozó«, mint a tollkés. Tollkésnek hívják és mindent faragnak vele a világon, csak tollat nem. A tollat gyárilag csinálják.
Hát Kolosy is tekintélyes képviselő lett, és egyszer évek múlva meglátogatta a kerületét, azaz meglátogatta máskor is, hanem én csak erről az egy látogatásról beszélek. A kereskedelmi miniszter őexcellenciáját kísérte le, aki valami kosárfonó iskolát akart a városban létesíteni.
Nagy fogadtatás volt, roppant parádé, fehér ruhás leányok, diadalkapu, taracklövések és örömtüzek. Ez az utóbbi ért a legtöbbet, legalább melegedni lehetett mellettük, mert zimankós téli nap történt a bevonulás. A lakosság nagy része kivonult az indóházhoz: ifjak, öregek, asszonyok, kis gyerekek, ami nem csoda, mert először járt eleven miniszter e városban.
Megvolt minden, ami ilyenkor szokásos: üdvözlő beszéd és válasz, nagy éljenzés. A miniszter fölült a fölpántlikázott négyesre, majd a képviselő ismerős alakja bontakozott ki a kíséretből (de mennyire összetört, megöregedett a derék úr). Egypár hang kiáltozni kezdte: »Éljen Kolosy Ferenc!«
A rendezők a másik kocsi után szaladgáltak, amelyen a képviselő foglal majd helyet - úgy látszik, valami konfúzió történt. Eközben a kordonból, melyet a rendőrség tartott fenn - egy pillanat műve volt -, kilépett egy kis fiú, lehetett vagy hét éves, szép, bátor arcú, barna gyerek, nagy, villogó fekete szemekkel, fején félrecsapott báránybőr sipkában. Kilépett a tisztásra, ahol a képviselő állt és egy hógomollyal mellbe hajítá őnagyságát.
Nosza, egyszerre hárman is nyakon csípték a merényletért. Ejnye, ilyen-olyan porontya! Nini, mire nem vetemedik! Némelyek nevettek a jeleneten, ami bosszantani látszott a honatyát. Dehogy ne láthassák kicsinyesnek, kedélyes nevetést színlelve, maga szabadította ki a gyereket a megdühödt rendezők karmaiból, ámbár a gyerek is rugdosta őket.
- Ne bántsák, kérem - szólt vidáman. - Szabad országban élünk. Mindenki kifejezheti a rokonszenvét, ellenszenvét. Nos fickó, mért haragszol rám? Mondd meg bátran!
- Azért haragszom rád - szólt a fiú vakmerően -, mert rosszul bántál az anyámmal.
- Éljen! Éljen! - a tömeg éljenezni kezdte a rokonszenves fiút.
Kolosy mosolygott, úgy tett, mintha tetszenék neki a dolog, pedig érezte, hogy még jobban belémászott, s nem tanácsos tovább kérdezősködni, mert nem lehetetlen, hogy bankigazgató korában valami igazságtalanság történt a fiú anyjával, és a gyerek most kikottyantja.
- Teringette fickója - szólt a szép piros orcáját megcsipkedve -, kinek a fia vagy?
- A tied! - szólt a gyerek, kevélyen kidüllesztve a mellét.
Leírhatatlan jelenet következett. Öregasszonyok kilenc nemzedéken át fogják mesélni. Kolosy elsápadt, majd piros lett, mint a paprika. Valami sajátságos, kéjjel vegyes szédület fogta el. A közönségben orkánszerű tetszés-zaj tört ki. Minden ember beszélt, lármázott, ujjongott, ágaskodott, asszonyok a csipkés kendőiket lobogtatták. Csak egyes kifejezéseket lehetett kivenni: »Fölséges gyerek!« »Az öreg Apró unokája!« E percben előállott a kocsi is. Minden szem odatapadt, mi fog történni. Valami csodálatos, idegfeszítő csönd támadt a zaj után. Még a szívek is szinte megszűntek dobogni. Vajon eltalálja-e, mit kell tenni?
És ekkor lehajolt a képviselő, megcsókolta a gyermeket és beemelte a hintajába:
- Elviszlek, kópé, az anyádhoz, tudom, hogy majd kikapsz.
Ezzel maga is fölült melléje. A négy prüszkölő paripa megindult a miniszter fogata után, a lelkesedés pedig, mely mintegy láncaitól szabadult meg, oly egetrázó erővel tört ki, hogy megreszkettek bele a szomszédos épületek, és a levegő rezegve hömpölygette a város felé.
Kolosy csakugyan az anyjához vitte a gyereket, aki éppen az utcaajtóban állt, és gyönyörűbb volt, mint valaha, a bánatos, szelíd arcával, finom, törékeny termetével. Bementek egy kicsinyég a szobába, de miről beszéltek, hogy beszéltek, arra nem volt tanú.
Csak Apró uram említette aztán este a »Polgári kör«-ben nagy dicsekedve, hogy ma nála volt a képviselő és megkérte a leánya kezét, de az esetre nézve még csak annyit mondott rejtélyesen:
- Mindnyájan léptünk egyet, én is, ő is, de a gyerek, a Pali lépte a legnagyobbat. Ebadta kölyke!

KOZSIBROVSZKY ÜZLETET KÖT
1905

Önök alkalmasint ösmerik Kozsibrovszky grófot. Ha máshonnan nem, az én elbeszéléseimből. Hol alul van, hol fölül van, de mindig gentleman marad. Egyszer eltűnik évekre, azt mondják: letört, vége van, valami orosz hercegnél élősködik, efféléket mondanak, aztán egyszerre csak föltűnik megint régi fényében, a klubokban, a versenytereken, a politikusok közt, Krakkóban, Bécsben vagy Budapesten.
A minap (valami két esztendeje), mikor Grácban ütötte fel tanyáját, a penzionált öreg emberek városában, azt jósolták, akik ösmerték rejtekhelyét: »No, de most már csakugyan a temetőben van a víg csont, a mi Kozsibrovszkynk. Egy cégnek az ágense, mely ingatlanok, leginkább villák eladásával foglalkozik. (“Kruse és Társa, a természet megszépítői”. Hauptstrasse Nr. 11.) Ágens és Grácban! Borzasztó vég. Ebből nincs többé feltámadás.«
Pedig hát mégis feltámadt.
De hogy ő feltámadhasson, annak a bekövetkezéseért meg kellett előbb valakinek halnia.
Ez a valaki nem volt más, mint az ő egykori öreg dajkája, valami lembergi Schrammel Alojzia nevű asszonyság, aki csinált virágok készítéséből későbbi éveiben némi vagyont szerzett, s gyermektelen létére, közeledni érezvén végóráját, megemlékezett a kis kópéról, akit egykor saját emlőiből szoptatott, reá hagyta húszezer forintnyi készpénzét és a boltját, mely tele volt csinált virágot tartalmazó dobozokkal.
Kozsibrovszky értesülvén a történtekről, legott elutazott Lembergbe s bekapta a véletlenül jött örökséget, mint a kutya a legyet. Végre is, kleine Fische, gute Fische. Szegény jó öreg Alojzia, - szépen járt el és egészen logikusan. Mikor teje volt, tejjel látta el a kis Kozsibrovszkyt, most pedig egy kis aprítani valót hagyott a tejbe. Igaz, hogy a tej és a beleaprítani való közt egy nagy időbeli hézag tátongott - de így is jó az.
A pénzt átvette a nemes gróf, a bolthoz azonban, minthogy az örökségi formalitások miatt egy egész hétig kellett Lembergben tartózkodnia, ráért egy csinos trafikos kisasszonyt keresni, akinek gavallérosan odaajándékozhatta.
Tárcájában érezvén ezt az égből csöppent összeget, így beszélt Kozsibrovszky önmagához Magyarországba menet, a vasúton:
»Most légy okos, Kozsi! Most vigyázz, Kozsi! Ez az utolsó szalmaszál, amit neked a sors lehajít, hogy ebből fond meg szerencséd szakajtóját. Ne menj kártyázni, azt mondom. Hanem okosságoddal, ügyességeddel szerezd vissza régi fényes pozíciódat. Hallgass rám, Kozsi! Sokat tanultál Kruse és Társától, vedd hasznát.«
És hát csakugyan szót fogadott magának, - meg sem állott Zemplénmegyéig. Ott azután kiszállt és megvett nyolcvanezer forinton egy birtokot. Éppen olyat, aminő neki kellett. Neki pedig olyan kellett, ami a kutyának se kell.
Legyen benne egy nagy erdő, amelyhez ne lehessen jól hozzáférni, legyen hozzá egy nagy vadászkastély, azután lehet hozzá föld is, az nem árt, sőt még használhat is, kivált ha valami zöld terem rajta, nem szükséges annak éppen zabnak lenni. Ne legyen az ember túlkövetelő.
Zemplénben pedig vannak ilyen istenverte dominiumok. Hozzáférhetlen helyeken tornyos öreg kastélyok, régi oligarchák építették, hogy ott az ellenség rájok ne találjon, ha oda beveszik magukat. Vagy csinos vadászkastélyok, azokból az időkből, mikor még dúvadak tanyáztak az erdőben.
Ez a trimóci birtok is ilyen volt; valamelyik protestáns egyházi gondnok bírta eredetileg, s arra a célra használta (hiszen azért is lett főgondnok), hogy mint közjótékonyságáról ismeretes főúr szerepelhessen, minélfogva szinte türelmetlenül leste, hogy hol ég le egy-egy falu, nyomban épületfát ajánlott fel a tűzkárosultaknak a trimóci erdőből, mégpedig felekezeti különbség nélkül. (Hej, micsoda derék emberek voltak azelőtt!) Persze tehette, mert az egész dolog voltaképpen csak az újságokban vickándozott, elméletben. A gyakorlatban elég volt annak a szegény tűzkárosultnak, hogy a háza elégett, azt már nem lehetett tőle kívánni, hogy az ingyen épületfával még a saját életét és a megmaradó barmaiét is kockáztassa tetejébe. Életveszélyes volt onnan csak egy gerendát is lehozni, illetve lecsúsztatni, és többe is került, mintha akár a homonnai patikában rendelte volna meg.
Ez a trimóci birtok az áldozatkész méltóságos úr harmadéve bekövetkezett halála után egy okos unokaöccse kezébe került, akinek teljességgel semmit sem jövedelmezett. Kínálta fűnek-fának, kinevették, már éppen azon a ponton állott, hogy a FMKE-nek ajándékozza, mikor megjelent nála Kozsibrovszky (akivel különben per tu-pajtások voltak) s nyolcvanezer forintot ígért a »dominiumért«.
- Talán valami aranybányát fedeztél fel, öregem?
Kozsibrovszky rejtélyesen mosolygott.
- Hát az majd kitudódik.
Megírták rövidesen a szerződést. Kozsibrovszky odadobott húsz darab ezerkoronás bankjegyet felpénznek »a többit hozom«. Ezzel aztán kezet fogtak és megitták rá az áldomást, ahogy ez szokásban van úgy Magyarországon, mint lengyel földön.
- De mármost igazán valld meg barátocskám, mit szándékozol ezzel a Paflagóniával?
- Hát mindenekelőtt fölszerelem.
- Az erdőt? - csodálkozik ez.
- Az erdőt is - felelte bizonytalan hangon.
- És mivel szereled fel?
- Ej, hát amivel szokás. Élő és holt instrukcióval.
- És aztán?
- Aztán kicsinosítom a kastélyt.
- És aztán?
- Azután következik a többi, majd meglátod.
Állt pedig a birtok mintegy ezernyolcszáz magyar holdnyi erdőből és vagy négyszáz holdnyi úgynevezett egyéb földből, mely igen alkalmas lett volna példának okáért vályogcsinálásra. Hogy egyébre is alkalmasnak mondta volna valaki, arra nincs adat. Kövek is voltak ott, de nagy számmal, építkezés esetén felhasználhatók, de azokat említeni sem akarjuk, ha a vályogot említettük. Mert ha már vályog van, vagy a kő fölösleges vagy a vályog. Minek csináljanak egymásnak konkurrenciát? Azonfelül felséges vizű források csergedeztek innen-onnan. Nagy érték volna ez Budapesten, borzasztó érték volna. De itt, ezen a vidéken még emberek se laknak. Csak a madár iszik itt, aki nem tudja megbecsülni, mert neki a harmat is elég jó a falevélről.
Hanem iszen vannak még derék, becsületes emberek a világ egyéb részeiben, akik meg tudják becsülni.
Kozsibrovszky innen egyenest Homonnára hajtatott, ahol megalkudott a pallérokkal a kastély kicsinosítására.
Majd betért egy ócska vasakkal kereskedő zsidó boltjába a piacon. Ott helyét se találták az előkelő öltözetű úrnak.
- Mivel szolgálhatok, kezit csókolom.
- Tudna-e maga nekem öreg szarvasagancsokat szerezni?
A zsidó csodálkozva tekintett fel a grófra, hogy nem tréfál-e, de hirtelen a homlokára ütött.
- Szobadíszítéshez, ugyebár? - szólt örvendezve, hogy kitalálta.
- Olyasvalamire, igenis.
- Hát mért ne tudnék? Krámer Miksa mindent tud. Krámer Miksának sok apró gyereke van. (Krámer mindig harmadik személyben beszélt magáról.) A szegénység a legjobb professzor.
- Hát szerezzen és minél előbb.
- Mennyi kellene körülbelül? - kérdé a kezeit dörzsölgetve.
- Vagy hat szekérrel - felelte Kozsibrovszky. Krámer Miksa meghökkent, összecsapta kezeit.
- Oh, jaj neki! (Tudniillik, jaj Krámer Miksának.) Hisz annyi szarva nincs a szarvasnak.
- Bolond maga, Krámer; egynek persze hogy nincs, de soknak sok van. (Ezzel kinyitotta a tárcáját és egy százast tett le Krámer elé.) Fogja ezt serkentőnek. Jól megfizetem, ha mind meglesz. Lehet az öreg, nagy, kicsi, kétágú, sokágú; mindegy, csak szarv legyen. Március közepén eljövök és elvitetem.
Krámer végre is megígérte, hogy a kívánt szarvak meglesznek időre, s ezzel Kozsibrovszky nyugodtan elutazott Budapestre.
A »természet megszépítőinek« egy szép levelet írt innen Grácba, hogy nem kér immár többet a mulatságból, mert ő ezentúl a maga ura s magyarországi dominiumát óhajtja személyesen kezelni.
Hozzá is látott nagy sebbel-lobbal, szerzett egy szép négyes fogatot, valahol árverésen megvett egy csomó használhatatlan gazdasági gépet potom áron (de olyan gépeket, amelyek nem jártak és nem is voltak már kijavíthatók), azokat elvitette Trimócra; a kastély elé szerzett ugyancsak árverésen két muskétás ágyút, azok nagyszerűen veszik ki majd magukat a bejáratnál.
Azalatt pedig szorgalmatosan feljárt a kaszinóba, leült nap-nap után az öreg Vágrányi gróf mögé gibickedni, aki szenvedélyes fogadó volt. Minden harmadik-negyedik szava volt: ki fogad erre? Kozsibrovszky egyszer kilesett egy kedvező témát, valami lehetetlen állítást (nagy volt ezekben Vágrányi gróf) és kételkedni kezdett.
- Hát fogadsz velem? - kérdé Vágrányi szokott hevességével.
- Az a kérdés, hogy mibe? - felelte szerényen Kozsibrovszky.
- Akármibe! Amibe akarsz.
- Hát jó - hagyta rá Kozsibrovszky -, fogadjunk harminc zsák eleven nyúlba.
Vágrányi elmosolyodott, de azért belevágott a Kozsibrovszky tenyerébe és elvesztette a harminc zsák eleven nyulat.
Mikor fizetségre került a sor, Vágrányi szerette volna a nyulakat átváltoztatni pénzre, de Kozsibrovszky nem engedett, neki nem kell a pénz, neki elevenen kellenek a nyulak, s így aztán akár nevetséges, akár nem, mégis csak természetben kellett kiszolgáltatni a tapsifüleseket és ráírni az alföldi uradalmának az igazgatójára, hogy azok előteremtessenek.
Mihelyst véget ért a tél és az »isten tehenkéi« kezdtek az első tavaszi napfénynél kijönni sütkérezni a rögök alól, Kozsibrovszky hozzálátott a birtok felszereléséhez.
Kicsinosíttatta a kastélyt, a hét szekér szarvasagancsot lepedővel letakarva éj idején Trimócra szállították Homonnáról. Másnap munkásokat fogadott, mindenik szekérhez négyet, mire a szekerek megindultak az erdőség különböző részeibe.
- No, gyerekek - biztatta a napszámosokat -, lássatok hozzá, hajigáljátok szét az agancsokat.
Azok ránéztek csodálkozva:
- Mitől lesz az jó, méltóságos uram? - Kozsibrovszky nevetett.
- Ha szarvval vetjük be a talajt, szarvasok fognak nőni benne. (És hamiskásan hunyorított a szemeivel.) Egyenletesen szórjátok el, ne egy helyre. Aztán egy kis harasztot kell rá borítani, mert maga a szarvas is így szokta bekaparni.
Bolond egy föld ez! Nem örül ez semminek a világon, csak a tavasznak! Annak is csak vagy két hétig. De akkor felöltözik a legpompásabb ruhájába, a páfrányok ellepik a mezőt s derékig érnek; farkastejek, falevelek, papsajtok, buja cickányok kinyújtózkodnak. Aki szétnéz a mezőn laikus szemmel, azt hinné, egy zsírosabb, gazdagabb földrészre jutott. Gyönyörű az! Embermagasságnyi zöld szőnyeg a vörnyeges földön. Akit ez el nem bájol, az rossz ember. Akit pedig elbájol, az szamár ember. Mert ez a zöld növényzet semmire se jó a világon, csak a szemnek kellemetes. A trimóci föld olyan, mint a lusta ló, szétjátssza magát, ugrós, ficánkol, keneti magát, de ha hasznos munka végett hámba fogják, a Herkópáternek se mozdul. Biztathatod azt, trágyázhatod, szánthatod, boronáltathatod, azt mondja tótul, hogy »nye mozsem« (nem lehet).
Hanem iszen jól tudta azt Kozsibrovszky, hogy mitől hízik a lúd, s tavasz elején Berlinbe utazván, vevőt keresett a birtokra az ottani arisztokrácia körében. És talált is. Mert Németországban minden bőven van, csak föld nincs. Maga a császár az első földbirtokos mintegy 80 ezer hold földdel, melyen vagy negyven kastély és vár áll. A szász király a második földbirtokos tízezer holddal és húsz kastéllyal, a többi dominium is mind ilyen kurta lélegzetű. Kertileg megdolgozott, keresztül-kasul turkált, csatornázott földek. A nagy kultúra is nevetséges. Csak éppen hogy már nem szitálják a földet. De nincs is már ott semmi poézis. Állat csak a vadaskertekben látható és a menazsériákban. Ha itt-ott vadon ugrik ki egy-egy nyúl, talán le is fotografírozzák a német képeslapok.
Valami báró Knopp Sebestyén gazdag bankár és gyáros keresett akkoriban egy vadban dús birtokot valamelyik szomszéd országban. Kozsibrovszky megösmerkedett vele, s mikor neki is előhozta a kívánságát, vontatva felelte:
- Hát azt nálunk lehet találni. Nekem magamnak is van egy eladó jószágom. Értékes szántók és pompás erdőség. Ha jobbat nem tud a báró, nézze meg egyszer, ha arra jár.
- Hm, az a kérdés, hogy van-e benne vad? Mert lássa, kedves gróf Kozsibrovszky, nekem nagy üzleti összeköttetéseim vannak magas, legmagasabb személyiségekkel, akiknek én nem viszonozhatom a szívességüket egyébbel, mint hogy évenként egyszer-kétszer meghívnám őket vadászatra. Tehát egy vadászkastély és lőni való vadállomány kell.
Kozsibrovszky fitymálva rázogatta a jobb kezét.
- Akkor aztán nem igen csinálunk üzletet, kedves báró Knopp, mert az én birtokom nem afféle ráadás a nyulakhoz, nem vadállatok fundusa. Az egy kultivált Európa, egy kis paradicsom a maga nemében, ahol a vadászat csak másod- vagy harmadsorban említhető. Egyébiránt erre a célra is elsőrangú hely.
- Azt hiszi?
- Tessék, nézze meg egyszer. Ámbár mondom, e tekintetben nem fektetek rá valami nagyobb súlyt.
- Ön nem vadászik? - csodálkozott a báró.
- Soha. Fiatal koromban meglőttem egy suhancot, egy hajtót. Nem valami ügyetlenségből, hanem szándékosan. Gyerek voltam és feudális nagy család sarja, bolond középkori eszmékben nevekedve. Apám először vitt ki vadászatra a litvániai erdőkbe, s hallottam, amint a jáger jelentette neki, hogy ennyi meg annyi zerge és nyúl esett el, azonfelül, hogy megsebesült két hajtó. Hohó, gondoltam magamban, hát hajtókra is vadászunk, s minthogy restelltem, hogy még eddig semmit se lőttem, megcéloztam egy tőlem nem messze ácsorgó suhancot és meglőttem. Sebe és kínos jajgatása meghatott, akkor fölfogadtam magamban, hogy sohase megyek többé vadászatra és maig is megtartottam.
- Ön erős karakter, gróf Kozsibrovszky - vélte a porosz. - És milyen vad van az erdőben?
- Azt hiszem, mindenféle.
- Akkor hát megnézem a birtokot.
- Mikor?
- Akár mindjárt.
Kozsibrovszky elgondolkozott.
- Most egy pár napig nem érek rá, de ha önnek kedve lesz, úgy jöjjön el húsvét táján.
A báró megnézte a tárca-naptárát.
- Április 24-én indulok, 26-án ott leszek a délutáni vonattal. Alkalmas ez önnek?
- Ott fogom várni az állomásnál. Ebbe maradunk.
Szép tavaszi napra ébredett április 26-án Kozsibrovszky gróf az ő elátkozott kastélyában, melyet csak négyen laktak: egy vén csősz, egyszersmind major domus, aki a tehenet is gondozta, a kocsis, akinek négy parádés ló volt a keze alatt, egy szolgáló, aki főzött, és a gróf inasa, illetve titkárja, voltaképpen maga is lengyel gróf Styiriverszky, de a grófi stílust levetette ez idő szerint és mint Baptiste szerepelt a trimóci uraságnál.
Kozsibrovszkynak szokása volt az ágyban reggelizni, forralt tejet pirított kenyérrel, azután kiszíni egy csibukot.
- Baptiste, tömd meg a csibukomat és hozd ide.
- Várj - felelte Baptiste -, míg megfőzöm a reggelimet (gyakran esett úgy is, hogy Kozsibrovszky volt a Baptiste inasa, mert a szerencse forgandó Lengyelországban).
Baptiste előhozván a csibukot, félkönyökére dőlve szipákolt az ágyban, miközben kedélyesen beszélgetett.
- Ma nagy napunk van, Baptiste. Ma dől el, hogy mi lesz velünk. Milyen csend van most itt, Majd meglátod, mekkora élet lesz itt délután. (Az órájára nézett). Ha a klepsidra jól mutat, akkor még egy óránk van. Azután kezdődik az előadás. Megjön a szakács Pestről a kuktákkal és az élelmiszerekkel a fél tíz-óraival. Te majd átszaladsz Okladra, Baptiste, ahol már együtt vannak a hajtók. Az éjjel meg kellett érkezni a harminc zsák nyúlnak. Te magad mégy a hajtókkal és elrendezed, hogy e derék támogatóink kellő helyen, módon és időben hagyják el vászonbörtöneiket. Aha, valami zörög az ablak alatt. A fogadott ekék érkeznek. Szamarak. Mit akarnak? Mondtam nekik, hogy csak délután fogjanak bele. Oh jaj, Baptiste! Nagyon kiköltekeztem, Baptiste! Ha ez a dolog nem sikerül, el vagyunk veszve.
Általában zajos nap virradt fel Trimócra. Míg Kozsibrovszky a csibukját szítta, elevenedni, népesedni kezdett az egész udvar. Szekerek jöttek mindenféle holmival, livrés cselédek innen-onnan. Egy csomó hintó és homokfutó üresen.
Baptiste ki-kiszaladt és váltig jelentette, hogy ez jött, az jött.
- A kölcsönkért hintók - morogta Kozsibrovszky.
Ezeket egy társzekér követte, megrakva gyönyörű parasztleányokkal, egy másik szekér férfinépet hozott, egy harmadikon cigány banda szorongott bráccsal, hegedűkkel, cimbalommal.
- Hát ezek mire valók? - kérdé Styiriverszky.
- Ezek az udvari cigányaink. Vidd be őket a kamrába, ott vannak a ruhák, amiket a bukott kassai színtársulat árverésén vettem, öltöztesd fel őket. De most már ideje, hogy fölkeljek.
Lassan, óvatosan öltözködött. Miközben borotválkozott, ki-kitekintett az ablakon, mert minden percben történt valami. Mintha egy színdarab folynék odakünn, ahol az előre kicirkalmazott jelenések, felvonulások kellő időben történnek.
- Ah - szólt megelégedetten az ujjait petyegtetve -, megjött a földmívelésügyi miniszter.
De már erre Styiriverszky is odaugrott az ablakhoz. Egy miniszter Trimócon nem olyan közönséges dolog, hogy az embert fel ne izgassa.
- Hahaha - nevetett Styiriverszky -, hisz ez a Szlamcsik fiskális Homonnáról.
Az volt, a Szlamcsik fiskális; de már akkorra be is nyitott és kirázta a nagy szakálláról az út közben ráragadt port, békanyálat s egyéb oda nem való gezemicét. Szépen volt öltözve, ünneplő feketében, mintha templomba jött volna.
- Jó reggelt, grófocskám, dusicskám, itt vagyok pontosan, mint a szmrty, mint a halál. Adjon az isten jó munkát!
- No hát ülj le, Leopold, és igyál egy kis szilvóriumot. Aztán láss hozzá a dolgok elrendezéséhez, süssetek, főzzetek míg én a vasúthoz megyek a vendégért.
- Mikor jön?
- Az egy-óraival.
- Kik jönnek?
- Ő és a titkárja.
- Szakemberek?
Kozsibrovszky vállat vont.
- A báró vadászati könyvet is írt.
- Az a jó, barátocskám - ujjongott Szlamcsik -, mert amiben a német szakember, abból nem tudja semmit. És milyen korú ember?
- Úgy a hetven felé tart.
Szlamcsik a tenyereit dörzsölte örömében.
- A legjobb évek. Már intelligitur nekünk, nekinek nem. Intelligitur majom-évek.
- És a titkárja milyen idős?
- Az egy Hanck nevű fiatal rokona, vagy huszonöt éves.
- Tapintatlan fickó lesz. Vagyis kecskebak-évek. Jó lesz neki a Komelik Ancsurka. Betanítok őtet.
- Miféle hieroglifekben beszélsz te az évekről?
- Hát úgy, hogy minden ember valami években van.
- Nos, és te milyenekben vagy?
- A róka-években, barátocskám.
- Te Szlamcsik, ne igyál többet abból a szilvóriumból, mert te már ittál ma valahol. Érzem a beszédeden.
- De bizony azon nem érzelsz. Mert ez csak egy régi mese. És okos mese. Régibb a szilvóriumodnál. Iszom még eggyel. Egészségedre, grófocskám. Hogy azt mondja… tudniillik a mese mondja: Isten megharagudta Ádámra, amiért az almából evett. Látod, én azóta istenfélő ember létemre sohase nem eszem almát. És nem iszom almabort. Hát mondom… hol is hagytam el? Isten lecsapta földre embert, hogy halálnak halálával haljon meg. De egy még hátra maradt, hogy mikor haljon meg Ádám meg Éva. A terminus volt kérdéses. Az Úr gondolta, hadd éljenek huszonnégy évig. Addig éri élet valamit. Az ember azonban keveselt eztet, eljött Istenhez panaszkodni. Isten mondja neki: Nye mozsem, Ádámko, daj mi pokoj! Nem tehetek Ádámko, hagyjál nekem békét, éveket mind elosztogattam teremtmények között. Az ember addig nyöszörögte, hogy így, úgy nem igazság, hiszen húszéves koráig nő, hát mire való az a nagy készülődés azért a potom négy esztendőért? Isten belátta, és szólt: habes rectum, de már most honnan vegyem éveket? Ej, ha magamnak nincs, kérek kölcsön. (Ebből tanulta meg dzsentri adósságcsinálást.) Elhívta hát az Isten az ott közel álló állatokat, először a kecskebakot és ettől kölcsönözte ember számára öt esztendőt, aztán odaszólította a rókát, az is átadott az éveiből tíz esztendőt, már akkor volt az embernek negyven éve. Isten ráhunyorított Ádámra: »Elég-e, Ádám?« Az rázta az övé fejit: Nem elég, dehogy elég. Ekkor az ökörtől kért kölcsön az Úr tíz esztendőt. Az is adott (hiszen azért ökör). »Ezekben az években - mondta az Úr Ádámhoz - épp úgy fogod vonni az igát, mint az ökör. Hát kell-e még több?« Ádám mondta, hogy kell. Most már a szamártól vett el tíz esztendőt az Úr. Az ember még mindig többet kívánt, de már nem volt ott a közelben más állat, csak a majom, hát attól kellett elkölcsönözni a többit. No, most már értettél, grófocskám, hogy mit beszéltem?
- Mondjuk, hogy értelek. És igen örülök, hogy éppen a róka-években vagy. Hanem azért eszeden légy, Leopold, és el ne felejtsd, hogy te miniszter vagy, aki azalatt itt toppantál látogatásomra, míg én odajártam a vendégekért.
- Oh persze, hogy el nem felejtem. Egész életemben egy szép emlék lesz.
- Az ebédnél te ülsz a jobboldalamon.
- És hány órára rendeled az ebédet?
- Négyre. A vasútról egyenesen az erdőbe viszem az urakat, és mielőtt még nagyon messze mennénk, Styiriverszky, ki a nyulak eleresztésénél működik, lóháton utánam nyargal jelenteni, hogy megérkeztél. Mindennek klappolni kell, úgy ahogy megbeszéltük.
Kozsibrovszky fölkészült, négy vasderes lova már nyugtalanul toporzékolt künn. Két szép puskát tétetett fel a kocsira. Kijött, széttekintett az udvaron, ahol a gazdasági épületek közt ott állottak a gépek költői rendetlenségben, imitt-amott egy úri kocsi, mintha csak véletlenül lenne ott felejtve. A konyhában a Pestről jött szakács sürgött-forgott a kuktával és szedegette a ládákból a magával hozott delikateszeket, hízott ludakat, uborkát, két dinnyét, egy hízott ürügerincet, halat, kaviárt, és az ördög tudná elszámlálni, mi mindent.
A szolgáló künn a konyhaajtóban tördelte a kezeit: »Óh Jézuskám, Jézuskám, mi lesz itt ma?«
Künn az ambituson gyönyörű parasztleányok üldögéltek, viháncolva, ingerkedve a férfinéppel.
Az egyik tót legény megemelte a kalapját.
- Hát velünk mi lesz, méltóságos gróf úr?
- Ti, édes fiaim, megkapjátok a napszámot becsületesen, esztek-isztok és szépen viselitek magatokat. Ennyi az egész. Mikor pedig megjövök, hát szétszéledtek, ki a kertbe, ki az udvarra és úgy tesztek, mintha dolgoznátok valamit. Hogyha pedig hívni találnálak és azt mondanám, hogy táncoljatok egy kicsit, hát táncolni fogtok. Mert voltaképpen azt akarom bemutatni egy külföldi nagy úrnak, mi módon mulat a magyar ember. Ez az egész, amit tőletek kívánok. Hát ti mennyi napszámot kértek ezért? A jegyző úr nem alkudta ki?
- Nem szólt semmit, csak ide rendelt.
Összenéztek, sugdoztak egymás közt, végre így szólt a legidősebbik:
- Az a kérdés, méltóságos uram, hogy hány napig fog ez tartani?
- Nevetséges! Ma délután egy-két óráig. Ha az idegen uraság elmegy, ti is elmehettek.
A parasztember a fejét vakarta. Nem tetszett neki, hogy csak egy napig tart az elfoglaltság.
- Hát Amerikában - mondá kedvetlenül a foga közül - két tallért fizetnek napjára, ami több mint négy forint.
Kozsibrovszky összevonta a szemöldjeit.
- Jó, jó, de mi nem vagyunk Amerikában, barátom, hát nekem ne szemtelenkedj Amerikával. Aztán az nem is rendes munka!
- Hiszen éppen az - ellenveté a nép szószólója -, hiszen ha rendes munka volna, egy szót se szólnék. De hát az ember nincs az ilyeshez szokva.
- Telhetetlen tótok vagytok! - pattant fel Kozsibrovszky indulatosan. - Hej, Baptiste, Baptiste, jöjj kérlek elő és lőj le közülök egynehányat!
Erre a fenyegető rikácsolásra aztán nagy ijedten gágogni kezdtek a szemenszedett szép parasztmenyecskék és leányok. A férfiak pedig engesztelő húrok pengetésére fanyalodtak.
- Ne tessék rá hallgatni, kérem alásan. Tudja is az? A pálinka beszél belőle. Elfogadjuk, amit ad a méltóságos úr. - Az asszonyok kapnak három koronát, a férfiak két koronát - döntötte el Kozsibrovszky. De ez már ellenkezést szült.
- Hogy lehet az, kérem alásan? Hogy kaphatna az asszony többet?
- Mert az asszonyok szebbek! - felelte Kozsibrovszky.
Minden úgy történt, amint Kozsibrovszky kitervelte. A vonat megjött pontosan, egy elsőosztályú kupéból kibontakozott a porosz báró s háta mögül egy igéző szépségű asszonyka.
- Özvegy Wraditzné, unokahúgom - sietett őt a báró bemutatni.
Kozsibrovszky már hallott a szép özvegyről, kinek férje orosz attasé volt. Harmadéve valami főúri társasággal az ausztráliai szigetekre kalandozott el vadászni, ahol a bennszülöttek kezeibe került, akik, mivel jó húsban volt, a szó szoros értelmében megették.
Kozsibrovszky meghajtotta magát, a szeme káprázott, olyan szép volt az asszony.
- Boldog vagyok, hogy köszönthetem - mondá; de amint a tömérdek skatulyát, dobozt, bőröndöt kezdte belülről lehajigálni Hanck titkár, meg nem állhatta, hogy ne tegyen egy kis szemrehányást a bárónak. - Lássa, kedves báróm, hogy milyen ember ön, volt hozzá kegyetlen szíve, hogy engem előre nem értesített erről a nagy örömről.
- Unokahúgom engem is meglepett, mikor elémbe jött az indóházba azzal a kijelentéssel, hogy őt is hozzam.
- Úgy, de én csak egy kis könnyű kocsin jöttem önökért.
- Nem tesz semmit. Sok jó ember elfér együtt.
- Ember igen, de a kalapskatulyák és a bőröndök követelők. Azonfelül pedig társaságról kellett volna gondoskodnom őnagysága számára. Mit nyújthatok én neki, magányos medve, ily viszonyok közt?
- Nyújtson nekem kezet, ez az egész - követelte a bájos özvegy, egy lágy mosollyal.
Kozsibrovszky kezet nyújtott és meg is csókolta az övét a hármas kesztyűvarrásnál.
- Azért csak mégis hibás ön, kedves báró.
- No, ön ugyan szépen fogad engem - szólott közbe az asszonyka, miközben a pakkjait nézegette, majd tréfásan összetette a kis kezeit könyörgésre. - Kegyelem nekem, kegyelem, ne hagyjon itt elvesznem éhen-szomjan az út szélén.
Kozsibrovszky nevetett, tetszett neki az asszonyka tréfája.
- Dehogy is hagynám itt. Hanem azért haragszom, mert egyszer ér életemben szerencse és ez az ön lejövetele, de én azt sem bírom kiaknázni (a báróra nézett szemrehányóan) és ez az ön hibája.
- No, lássa ez már szépen van mondva - hagyta helyben az asszony.
- Hiszen majd csak elcsináljuk valahogy - szólt Kozsibrovszky és a kocsissal tanácskozott magyarul, mire az hozzálátott a táskák összeszedéséhez; egy részét hátra kötözte, a többit a bakra rakta egy garmadába.
Kozsibrovszky ezalatt felsegítette Wraditznét a hátulsó ülésre, melléje ültetvén az öreg bárót, ki teli tüdővel szívta a balzsamos erdei levegőt.
- Ön pedig, kedves Hanck úr, kuporodjék ide az előülésre. Biz ez csak kis gyerekeknek való, de a császár se adhat többet, csak amennyije van.
- És ön?
- Én a kocsishoz ülnék, de ezt a helyet a bőröndök foglalják el.
- Eszerint?
- Eszerint én másüvé ülök.
A kocsis kifogta az első két lovat és az ostorhegyest odakapcsolta lógósnak a két hátulsó mellé.
- És mi lesz a negyedik lóval? - kérdé a báró.
- Arra majd én ülök rá - szólt Kozsibrovszky, és amikor mondta, már rajta is ült.
- Az isten szerelméért! - kiáltott fel Wraditz asszony ijedten - hiszen nincs rajta nyereg.
- Hiszen ha még nyereg is volna! - hencegett Kozsibrovzsky, a megindult kocsi mellé vágtatva.
Röpült a három ló, mint a villám, a pompás úton a híres pátriában, »mely jó vizéről és jó köveiről ismeretes«, Kozsibrovszky, mint egy középkori levente, ott lovagolt a kocsi mellett, mintha csak a lóbul nőtt volna ki, nem csoda, hogy Kecskeméten nevelkedett, fiúcska korában (az apja mint tiszt feküdt a híres, nevezetes alföldi városban) együtt játszott, együtt élt az ottani szittya porontyokkal, s ott tanulta meg szőrén megülni a lovat. Útközben mindenféle történeteket mesélt az asszonykának, kié ez vagy amaz a kastély, itt egy csata volt, emitt meg az történt; hiszen igaz is, hogy sok minden történt ezen a vidéken… egy borongó várrom balról, egy százados öreg fa törzse, mikor lefűrészelték, egy fazék Mátyás-kori arany potyogott ki belőle.
- Nini! Hát az mi ott? Jaj istenem, de szép!
- Az egy pipacs.
- És szabad azt leszakítani?
- Ha maga parancsolja…
Átugratta a garádot, bement a búzatáblába, hasmánt feküdt végig a lovon, aztán leszakított egyet és elhozta a szép asszonynak.
Az mosolygott rá, megszagolta, de nem volt illata; aztán odatűzte a keblére.
Így mentek majd egy órát, egészen összeösmerkedve. Kozsibrovszky még incselkedett is vele, néha lehajolván, valami hamisságot súgott neki. Az öreg báró megkérdezte:
- Mit mondott a kópé?
Néha elmondta, néha eltitkolta, volt olyan eset is, hogy elpirult.
A szlinyai majornál egy csomó tyúkot látott Kozsibrovszky.
- Tudja, kitől tanulta Worth az asszonyi toaletteket?
- Ugyan kitől?
- Hát a tyúkoktól.
- Ugyan menjen, Kozsibrovszky, mert magába hajítom ezt a látcsövet.
- Becsületemre mondom. Én magam ismertem őt, mikor vándorló legény volt. Egy falusi vadászaton voltam, mikor megpillantottuk a legényt az országúton és erővel kényszerítettük beállni hajtónak. Be is állt szegény, akkor aztán megvendégeltük, beszélgettem vele s láttam, hogy egy rendkívül értelmes iparos. Mondta, hogy Bécsből jő, gyalog utazza be Magyarországot az itt lakó tömérdek elütő népfajok viseleteinek motívumait látni, tekintettel a női toalett harmóniájára, a színek összeegyeztetése képezi főleg tanulmányai tárgyát, mert ezen fordul meg minden. Volt egy roppant értelmes csőszöm, valami Barkó János, elmondtam neki, hogy miket beszél és tanulmányoz a francia legény: ostobaság, mondá a bajuszát megpödörve, jobban tudja az effélét az öreg isten, aki a tyúkokat öltözteti, tessék csak megnézni, hogy vannak itt a színek összeválogatva, az én anyjukom irigykedve mondja, mikor kopasztja őket: »milyen ruházatjuk van ezeknek!« Eltolmácsoltam Worthnak a csősz szavait, elgondolkozott, s mikor rá tíz évre beléptem Párizsban a ragyogó üzletébe, a nyakamba borult: »Uram, én mindent önnek köszönhetek.« Nekem? kérdeztem meglepetve. »Az ön tyúkjai aranyakat tojtak nekem. Igen, igen, én a tyúkok színeibe öltöztetem a hercegnőket és grófnőket.«
- Kozsibrovszky, maga bolonddá akar engem tenni.
- Becsületemre mondom, az igazat beszélem. Annyira igazat, hogy azután éveken át én szállítottam neki a birtokomról különböző színű magyar tyúkokat, amelyekről ő új és új színvegyüléket másolt le. S váltig arra biztatott, hogy házasodjam meg, ingyen fogja szállítani hálából feleségemnek a toaletteket.
- No, lássa. És mégse házasodott meg?
- Mert nem találtam kedvemre való asszonyt egész tegnapig.
- Tegnap hát mégis talált?
- Azért mondtam tegnapot, mert a mai napot már nem mondhatom.
Oly közel hajolt Wraditznéhoz, hogy a ló feje egész odaért és szájából a hab a mantillájára csöppent.
- Jézus Mária Szent József - sikongott az asszony -, miket csinál maga itt? Megy el innen mindjárt ezzel az utálatos állattal!
Előre lovagolt, mintha megneheztelt volna. Wraditzné a kocsis hónalján át látta csak a délceg lovas körvonalait, mialatt a nagybácsival beszélgetett, ki egyre dicsérte a vidéket: »Milyen szép ország ez!« Egy-egy patak csergett le a hegyekről. »Nézd, nézd, Ninette, milyen elragadó.« Másutt a csipkerózsa virágzott. »Ninette, Ninette, de fölséges valami.«
Ninette azonban inkább a lovast szerette látni és az ernyője nyelével odébb piszkált egy kalapdobozt, hogy a kapott nyíláson ne veszítse szem elől.
A nagybácsi észrevette az asszonyi ravaszságot és így szólt:
- Nekem úgy tetszik, Ninette, hogy téged érdekel az az izé… ez a gróf.
Wraditzné vállat vont.
- No, azt éppen nem mondom. De meg kell adnom, hogy nem afféle mindennapi ember, akibe a lélek hálni jár. Semmi sablon. Van benne valami erősen férfias. Egy valóságos vadember.
- S neked a vademberek rokonszenvesek. Természetesen. Mert ők ették meg a férjedet. Hálával tartozol nekik, Ninette.
Az öregúr szeretett csipkelődni.
A Nepomuki-hídnál letért Kozsibrovszky az országútról és intett a kocsisnak, aki átcsapott a dűlőútra a penegei réteknél s nyomában ment mindenütt a lovasnak, a kenderáztatóknál balra fordulva, egyenest az erdőnek.
- Ez már az én erdőm - jelenté Kozsibrovszky, a báró mellé lovagolva.
- És hol van a kastély?
- Az erdőn túl.
- Hát a szántóföldek?
- Azok a kastélyon túl. De látni fogjuk egy részüket odamenet.
- Talán néznénk meg előbb a kastélyt?
- Ahogy tetszik. Én azonban az erdőt ajánlom.
- Helyes. Mi az a fehér ott a szélén?
- Az egy kis sátor, némi frissítőket rendeltem oda, mert az ebéd később lesz.
- No, az nem fog ártani, ugye, Ninette?
- Valamit falatozunk, aztán bejárjuk az erdőt, hoztam az urak számára két puskát is.
- Igaz, igaz, hiszen ön nem vadászik.
Gyönyörű tavaszi idő volt, a tiszta fehér égen egy folt, egy felhő sem látszott, a nap nem sütött, nem tűzött izzó sugarakkal, majdnem közömbösen lógott le fölülről, mint ahogy a tojás sárgája úszik a saját fehérjében. A füvekben ezer élőlény nyüzsgött, mozgott, az erdőből előtörő patakban fürge pisztrángok evickéltek és ficánkoltak. Egy parasztfiú egy egész kosárral fogott, éppen szembe jött velök.
- Nini, pisztrángok! Hohó, pisztrángok! - kiáltott fel a báró kellemesen meglepetve, mert nagyon szerette a pisztrángokat - kié ez a patak?
- Ez is az enyém - felelte Kozsibrovszky.
A báró gyöngéden meglökte ujjaival Ninettet, akinek tekintete elbolyongott az erdő csodálatos színein, a kékes-zöld borókáktól kezdve az aranylevelű fenyőig.
- Hallod, Ninette - szólta el magát -, a patak is a mienk.
Kozsibrovszky vidáman mosolygott befelé, gondolván magában, hogy a pisztrángos parasztfiú szerepeltetése jól sikerült, s ezzel előrelovagolt a sátorhoz.
Ott szép két parasztleány sódart, meleg teát; hideg tojást, vajat, némi süteményt és pezsgőt szolgált fel a vendégeknek, akik leszálltak, s láthatólag jó benyomást gyakorolt rájok a jó reggeli, itt a vadak közt.
- Sapperlot! Hisz ez fejedelmi dolog!
Kozsibrovszky meghajtotta magát.
- Szegények vagyunk, uram, de jól élünk.
A sátor mellett hatalmas rőzsetűz égett, s egy urasági huszár szalonnát sütött a nyárson a tűznél, annak sercegő zsírját kenyérre csöpögtetve; a szalonna mind pirosabb lett, a kenyér mind feketébb, kormosabb.
- Hát ez mi? - kíváncsiskodék Ninette halkan. - Mit süt ez az izé, ez a generális úr? (Legalább generálisnak kellett képzelnie az ezüst sujtásokkal kiteremtettézett huszárt.)
- Ez a magyarok legkedvesebb nemzeti étele. Nem akarja megkóstolni?
Wraditzné ránézett azzal a csiklandozó tekintettel, mely a legmélyebb vizeket is megzavarja.
- Maga a halálomat akarja, Kozsibrovszky.
- Maga gyáva! - incselkedett vele a gróf, aki eközben falatozni kezdett a szalonnából s apró kockákban nyelte le a kése hegyéről.
- Hogy nem merem? Igazán azt hiszi, hogy nem merem?
- Én azt.
- Hát akarja? - mondá fürkésző tekintettel, a témához nem illő mélabús, rejtélyes hangon.
- Persze hogy akarom.
- De mi haszna van belőle?
- Azt már igazán nem tudnám megmondani.
- No, hát adja ide - kiáltott fel s kedves kacaja megcsendült az erdőben.
Behunyta a szemeit és közelebb lépett Kozsibrovszkyhoz, miközben a száját kitátotta, felső testének kedveskedő himbálásával, mint a kis gyerekek szokták, mikor valami jó bácsi a kinyújtott nyelvükre rátesz egy kis cukorkát.
Kozsibrovszkyt valami olthatatlan vágy fogta el, hogy inkább egy csókot raboljon ezekről a kívánatos ajkakról, mialatt a szemek be vannak hunyva, de báró Knopp véletlenül éppen oda nézett, s így mégis csak a szalonnát nyelette le a szép asszonnyal.
- Hiszen nem is olyan rossz - kiáltott fel, mikor már túl volt rajta.
- Mindent meg lehet szokni - szólt közbe nagy bölcsen Knopp báró. - Vegyük csak a szegény párizsiakat, akik a patkányt ették az utolsó hadjárat alkalmával.
- Brr! - szörnyűködött Ninette - mily utálatos állat!
- Vagy a vadakat, akik a férjedet megették - folytatá a báró.
- Jaj, bácsi, ne emlegessen ilyeneket.
Ezalatt Kozsibrovszky hazaküldte a kocsit, megrendelvén, hogy még egy másik kocsival térjen vissza, az erdőnek a nyugati részénél állván meg, a previstyei tónál.
- Most pedig vegyék a puskákat, uraim, és nézzük meg az erdőt.
- Hova küldte ön a kocsit? Csak nem akarja, hogy gyalog maradjunk itt a vadonban? - aggodalmaskodék az asszonyka.
- Ellenkezőleg, azért küldtem el ezt az egyet, hogy kettő legyen belőle az erdő másik oldalán.
Knopp és Hanck puskát fogtak és megindultak a hatalmas ősfák között, melyeknek mindenike külön-külön érdekelni látszott a bárót, de kivált a furcsán nőtt példányoknál állott meg nagy kedvteléssel.
- Hány éves lehet ez? Teringettét, de remek jószág! Kár, hogy nem hoztad el a fényképezőkészüléket, Ninette!
Hátul Kozsibrovszky ment Wraditznéval s segített neki erdei virágokat szedni; kökörcsinek nyíltak az erdőben és kékes tüzű, gyönyörű flammirolák.
Alig indultak el, alig léptek egyet-kettőt, Wraditzné fölsikoltott.
Mindenki oda nézett. A báró ijedten eresztette le a puskát.
- Mi bajod?
- Valami megcsípett. Jaj!
- Szent Isten, talán valami kígyó? Nincsenek itt viperák?
- Nincs, nincs - sietett Kozsibrovszky megfelelni, s feltúrta cipője sarkával a harasztot, mire elővillant egy hatalmas szarvasagancs.
- Ehol van, ni! Őnagysága rálépett az agancsra, s a finom topánkáján át megszúrta az agancs.
- Teringette! - lelkesedett a báró, fölemelvén az agancsot. - Ez már valami. Nézze csak, Hanck barátom. Ez egy igazán nagy szarvas-uraságtól levetett toalett-darab. Ezt magunkkal visszük!
- Nem érdemes azt kézben cipelni - szólt Kozsibrovszky fitymálólag. - Van itt annyi, mint a rög. Majd találunk később is eleget. Figyelmeztetem az urakat, vigyázzanak, hogy hova lépnek.
Kozsibrovszky igazat beszélt. Agancs volt bőven mindenfelé. Alig haladtak egy félkilométernyit, mikor a báró is észrevett egyet a talpainál. Ki se kiabálta, mint okos üzletember, csak a szemével hunyorgatott titkon a titkárjának, mire az visszaszólt csendesen:
- Én is látok egyet. Nini, ott a kökénybokornál.
A báró közelebb lépett hozzá és a fülébe súgta:
- Bolond emberhez jutottunk, barátom; ennek fogalma sincs, hogy milyen kincse van ebben az erdőben. Mit gondol ön, kedves Hanck?
- Én azt gondolom, hogy meg kell venni.
- Meghiszem azt - felelte egész extázisban -, de mit gondol ön, mennyire fogja tartani?
A titkár nem felelt, csak némán mutatott a messzi tisztásra, ahol a hegyről lecsurgó pataknál egy szomjas őzbak ivott.
A báró kezében reszketett a puska a kellemes fölindulástól, de Hanck elsütötte a magáét, s az őzbak egyet fordult a saját tengelye körül és leesett holtan.
- Brávó, Hanck! Bravisszimó. De nem kár az állatért? Szabad-e ilyenkor őzet lőni?
- Bakot igen - felelte jókedvűen Kozsibrovszky -, a kímélet csak az őzhölgyeket illeti.
E pillanatban két nyírfajd-kakas röpült fel. Knopp báró célzott, és az egyik kakas lezuhant. Ezt maga Belzebub ördög rendezhette csak így, aki nyilván Kozsibrovszkynak segített.
- Ez szép lövés volt - gratulált a bárónak Kozsibrovszky.
- Prenumerálok a kakas tollaira, bácsi, a szürke kalapom mellé - kellemeskedett Wraditzné.
- Jó, jó, megkapod - mondá báró Knopp, egy oroszlánvadász gőgjével, majd Kozsibrovszky felé fordult. - Ej, mi volna ez! De mikor Oroszországban vadásztam, az Orloff barátom birtokain, éppen a szívét lőttem meg a medvének, a kellő közepén. Vannak itt medvék?
- Én nem tudom - felelte Kozsibrovszky jámbor arccal -, de talán vannak. Kedves erdőcske ez. Éppen azt produkálja az én becses vendégeimnek, amire szükségük van, amit a vadászati kalendárium kíván, őzbakot meg nyírfajdot, de még ez bizonyára nem minden itt. Azt az egyet hallom, hogy szarvasbőgések idején tele van szarvasokkal. A hím szarvasok háremei itt tanyáznak, kivált ősszel. Egész nyáj tehén bőg itt együtt. De akad azután egyéb is, erdei szalonka, sőt nyúl is van. Nem valami bőven, de mégis akad, ha az ember a nyúlpecsenyét megkívánja.
Mindezt szerényen mondotta, mint aki nem helyez rá súlyt. Nagy lurkó volt. Jól tudta, hogy most a nyulak következnek. Az első puskalövés volt a jel a zsákok kibontására.
Alig is nézték meg zsákmányaikat a Nimródok, Knopp báró gyönyörteljesen kiáltott fel: »tíz aranyat adnék most egy műtömőért.« Kozsibrovszky megígérte, hogy kitömeti, de ezt meg Wraditzné ellenezte, aki a tollakra szerzett már ígéretet. Hanck a kiszenvedett őzbak mellett állt, mintegy megrendülve a saját ügyességétől, míg előjött a hajdú egy talyigával, melyen eredetileg az ételeket hozták, s fölszedte a két elesett állatot. A talyigát egy filozófus szamár húzta, aki bőgni kezdett elkeseredésében, hogy az folytonosan nehezebb lesz.
Az erdő alakja olyan volt, mint egy kalap, köröskörül a karimáján jól lehetett járni, de az emelkedése nem igen látszott megközelíthetőnek; vakmerő favágók ugyan fölmehettek volna, mert hiszen fölmegy már a mai ember a torony tetejére is, de a fákat, ha kivághatják, legfölebb csúsztatni lehetne; mindamellett, vagy hogy éppen ezért, gyönyörű helyekben nem szűkölködött, hegyi patakok rohantak le, mint ezüst pólyák, mély utat vágva maguknak a vörössárgás agyagban. Aztán, ha az ember föltekintett a fák közt a magasba, a titokzatos sűrűségekbe, szinte belekompolyodott a csodálatos világba. Voltak olyan helyek is, ahová már a nap egy pár száz esztendő óta nem sütött; itt nőttek azok a dacos, istentől elrugaszkodott növények, amelyek egészen a föld gyermekei és a napfényhez semmi közük, gombák, gümők és mindenféle mohok. Egy helyütt nagy kő alól pompás savanyúvíz-forrás csergedezett.
- Ez ám a víz, uraim - dicsekedett Kozsibrovszky. - Ilyet a német császár se iszik. Tessék ezt megkóstolni.
A hajdúnál volt pohár, sorba megkóstolták, a báró két pohárral ivott.
- Isteni nektár! - jegyzé meg önelégülten. - Ez már víz.
- Aki ebből iszik, száz évig él - biztatta a tulajdonos. - Ezt itt úgy hívják, hogy csevice.
- Lehet ezt szállítani? - kérdé Wraditzné. - Nekünk csak az a hitvány Apolináris-unk van.
- Nem lehet. Ha messzire viszik, megtörik, megposhad - felelé Kozsibrovszky.
- Nagy kár.
- Dehogy kár - vágott közbe Knopp báró mohón. - Éppen az a jó. Mit ér nekem egy olyan dolog, ami másnak is megvan? Becse csak annak van, ami ritka, amit más csak nehezen szerezhet meg, vagy sehogy.
- Te nagyon önző vagy, bácsikám.
- Te meg nagy csacsi vagy, húgocskám. Magad ellen beszélsz. Mit érnél te például, ha minden asszony szép volna? Hát nem igaz? Mi? Hát nem szellemes ez tőlem, mi? Szóljon hát, Kozsibrovszky gróf, mi?
- Nem igaz - felelte Kozsibrovszky -, mert az ön húga akkor is a legszellemesebb, legkecsesebb asszony lenne.
Wraditzné egy nagy páfránnyal, mint egy karddal vállon sújtotta Kozsibrovszkyt.
- No, hallja! Ön a legjavíthatlanabb hízelgő.
Cup, cup, megzörrent egy gally itt is, ott is, a szikláról egy nyúl ugrott le, majdnem ráesett a Wraditzné kalapjára, amelyen orgonavirág nyílott, egy másik nyúl odább ugrott, le a lejtőről, alig néhány lépésnyire. Hanck úr kezéből kiesett a pohár, de szerencsére nem tört össze. Knopp báró idegesen kapkodott a puska után, míg eszébe nem jutott, hogy a nyúl most tilalmas. Rendkívüli, szinte bohókás jelenet fejlődött most ki a selymes pázsiton, mely a forrás körül elterült, hol egy jókora darabon csak egy odvas fa állt, melyet vadméhek csoportja döngött körül. Nyulak csörtettek elő keletről, nyugatról, délről, mindenünnen oly sokaságban, mint az egerek. Megriadva futottak át a rétecskén föl hegynek, le hegyről, keresztezték egymást, mintha francia négyest táncolnának. Némelyek egyenesen feléjök rohantak, aztán riadtan fordultak vissza, különféleképp változtatva irányukat.
- Mi az ördög ez? - mormogott Hanck úr. - Megbolondultak ezek?
- Ez az erdő meg van bűvölve - lelkendezett Knopp báró. - Ez rendkívüli. Mit csinált ön itt, kedves gróf?
- Én? Semmit - felelte Kozsibrovszky természetes hangon. - Én csak egy rendkívülit látok, egy nimfát, de azt ön hozta magával.
- Hát ez a tömérdek nyúl, uram, ez rettenetes!
Kozsibrovszky vállat vont.
- Hát tehetek én róla, hogy úgy felszaporodtak? Én nem bántom őket, ők se bántanak engem. Megférünk hát szépen a birtokon.
- Sapristi, ilyesmiről fogalmam se volt.
- Hátha még beljebb megyünk.
Mentek azután beljebb, mindenütt a laposon, és jöttek, egyre jöttek a nyulak, mint a sáskák, zörgött a haraszt, zizegtek a bokrok, megvillantak fénylő szemeik.
- Érzik a zsiványok, hogy közéjük nem lőhetünk.
A báró homlokán izzadságcseppek folytak az álmélkodástól és a lelkesedéstől.
- Hogy adja ezt a birtokot, Kozsibrovszky?
- Ugyan menjen! Hiszen még nem látta a birtokot. - Mégis, mire tartja az árát? - türelmetlenkedett Knopp báró.
- Majd megbeszéljük otthon a szobában; tudja, hogy én vagyok az Olcsó János, velem könnyű elbánni, de előbb lássa meg, hogy mit vesz. Menjünk csak beljebb. Vagy menjünk talán az erdő felső részébe, lesz ott még egyéb vad is.
A báró ránézett, hitt neki szentül.
- Milyen vadat gondol fönt?
- Mindenfélét - mondá szokott rejtélyességével.
- Talán csak nem gondolja, hogy bölény is van?
- Meglehet - mosolygott Kozsibrovszky.
S csakugyan, e percben dobaj támadt a mélységes csöndben, mint mikor valami nagy állat közeledik messziről.
- Pszt, mi lehet ez?
Megálltak, hallgatóztak. - Onnan jön. Nem. Eminnen jön. De bizony mégis amonnan jön. Föl a puskákat!
Hát egy lovas alakja bontakozott ki a fák közül; Styiriverszky jött, az uraságok felé száguldott, megemelinté a kalapját és jelenté németül:
- A földmívelésügyi miniszter őexcellenciája várja a grófot sürgős ügyben.
Kozsibrovszky a homlokára ütött.
- Teringettét, elfeledkeztem róla. Tegnap sürgönyözött, hogy jön, s úgy kiment az eszemből, mintha egy rossz szél fújta volna ki. Bocsánat, kedves báró Knopp, de olyan vastag tapintatlanságot követtem el, mint házigazda, hogy nekem azonnal haza kell mennem.
- Természetesen, kétséget se szenved.
- Ha tehát ön meg akarja tekinteni az erdőt még bővebben, amit nem ajánlhatok eléggé, itt hagyom Baptistet, aki olyan titkárféle nálam, s majd mindent megmutogat. Apropos, Baptiste, hol vannak a fogatok?
- Azt hiszem, fölösleges - mondá Knopp habozva.
- Az erdő szélén, gróf úr, a nyírfáknál - felelte Styiriverszky.
- Menjünk mi is - vélte Wraditzné. - Az egyik bükkfa olyan, mint a másik bükkfa.
- Hát menjünk - hagyta rá a báró és megindult.
- El vagy már fáradva, Ninette, mi? Hopp! Tausend krucifix! Már megint megbotlottam egy agancsba.
Fölvett egy szép agancsot, gyönyörködve nézegette, aztán odatette a talyigára a kakas és az őzbak mellé.
- Eredj előre, Baptiste, mutasd az utat.
Styiriverszky lépésben haladott pej lován, aláhajolva, ahol kellett az ágak szeszélyes szövevénye miatt. A társaság utána lépegetett hatalmas faóriások lombozata alatt, festői szépségű helyeken.
Egyszer az egyik hajolt le, máskor a másik. Az erdő, mint egy jó nagyapó, osztogatta a kincseit, mindenki számára volt valamije. A hajdú, aki a talyigát tolta, gombákat talált (azokat viszi haza a feleségének). Knopp agancsokat keresett s talált is vagy hatot. Wraditzné rubintpiros szamócák után futkosott, valahol ki is szakította ráncaiból a szoknyáját, mely olyan finom volt, mint a mák harangvirágja. Hanck ellenben nyers taplóra bukkant s vitte diadalmasan, mint valami klenodiumot.
Styiriverszky nyomán csakhamar oda találtak a hintókhoz, mind a kettőbe négy-négy ló volt fogva. Kozsibrovszky fölsegítette az elsőbe Wraditznét a bácsijával s maga átellenbe ült, úgy, hogy a térdei minden zökkenőnél összeértek a szép asszonyéval, pedig sok zökkenő volt a barázdás, hepehupás szántáson. És ez igen kedves dolog volt, az effajta surolások rövidítik az utat, a térdek pedig egy csöppet sem kopnak el. Hanck a második kocsiba került és maga mellé szedte a vadászzsákmányt, az őzet és az agancsokat.
Kijutván a dűlőútra, egy kanyarulatnál szép kis völgy nyílott ki lapos földekkel, hol így szólt Kozsibrovszky:
- Ezek mind az én földjeim.
A kocsis pedig hajtott sebesen, mint az istennyila.
A földeken munkások sürögtek, forogtak, hogy mit csináltak légyen, alig lehetett kivenni; leányok mostak a pataknál és valami melankolikus tót dalt énekeltek. Nagyon szép volt az, Wraditzné tapsolt és észre se vette, hogy a Kozsibrovszky lába az ő kicsike lábacskájára csúszott valahogy és nyomja egy picinykét, de hát olyan nagyon szép volt a dal. Az egész mezőn csupa elevenség, sáncot ástak, trágyát hordtak ki, lucernát kaszáltak, egy helyütt a lovak legeltek, a kölcsönkért hintók lovai egy rakáson egész ménesnek látszottak.
- Mind az ön lovai?
- Természetesen.
- De hát minek annyi?
- Hát csak. Nem szeretek gyalog járni.
- Mit dolgoznak ilyenkor? - kíváncsiskodék a báró.
- Mindenfélét. A jó föld olyan, mint a jó feleség - felelte Kozsibrovszky -, mindig foglalkozni kell vele.
- Pedig azt hallottam - mondá a báró -, hogy a földet pihenni kell hagyni.
- Bah! - nevetett Kozsibrovszky - hát nem pihen azért az asszony, ha a legyeket elhajtják róla, vagy a derékalját, paplanját közben megigazgatják?
- Hm. Ón úgy látszik, passzionátus nagy gazda, kedves gróf. Gratulálok önnek.
Most egyszerre kibontakozott a fák mögül a kastély, két ódon tornyával, érdekes kiugróival, zöld zsalus ablakaival.
- Ah! De kedves, de gyönyörű!
Knopp báró el volt ragadtatva, Wraditzné nemkülönben és most már ő nyomta meg a pici lábával a Kozsibrovszky nagy csizmáját a lábaikra terített pléd alatt.
- Nézd csak, Ninette, nézd csak, Ninette. De te olyan vagy, édesem, mint egy pipacs. Nincs valami lázad, szívecském?
- Nincs, nincs, bácsikám, csak a szél fújta ki az arcomat.
És még jobban megnyomta a Kozsibrovszky lábát.
E pillanatban megkondult az egyik toronyban ünnepélyes középkori hangon egy harang, kling, klang, kling, klang.
- Aha! - szólt Kozsibrovszky. - Ez annyit jelent, hogy a szakácsné most kezdi befőzni a levest.
- Jaj, istenem, még nekem toalettet is kell csinálni.
- No, az ugyan fölösleges lenne.
- De hiszen le van szakítva a felső szoknyám. Hát nem tudja? Mikor pedig talán éppen maga lépett rá.
- Ej, mit tesz az? Kevésbé szép-e azért a rózsa, mert a felső szirma meg van hasítva?
Ezalatt a gazdasági udvarhoz értek, hol különféle gépek hevertek szanaszét. Kozsibrovszky elég ügyes volt azokra irányítani a figyelmet a maga könnyed módja szerint.
- Gépekkel a modern időkre becsületesen be vagyok rendezve, uti figura docet, hanem azét a múlt időkről se feledkeztem meg. Ezekhez is van két ugató kutyám. - És a két terpeszkedő muskétás ágyúra mutatott, melyek a kastély belső bejáratának szolgáltak díszéül. Másutt két áloé szokott a bejáratnál lenni, itt két ágyú tátongott.
- Nem valami rablólovag maga? - kunkogott Wraditzné, incselkedő megszeppenéssel.
- Hiszen ha az volnék, nem is jönne ki többé innen.
- Ugyan mit csinálna velem, híres?
- Hát itt tartanám örökké - mondá Kozsibrovszky pátosszal.
- Igen ám, ha el nem adná a kastélyt a bácsinak, de így én megint visszakerülnék hozzá.
- Persze, magának ebben is szerencséje van.
Átmentek nagy dobajjal a hídon, mely valaha felvonó volt, s megálltak a tornác előtt. Kozsibrovszky leugrott, lesegítette Wraditznét, úgyszólván átnyalábolta és úgy tette le a kocsiról. Könnyű volt, mint a pehely, és törékeny, de azért nem történt egyéb baja, mint hogy a Kozsibrovzsky bajuszos ajka ez ősi magyar ceremóniával történt leemelés műveletében valahogy odaért a Wraditzné picinyke füléhez és felhorzsolta olyan pirosra, mintha elfagyott volna.
- Itthon vagyunk az én falusi odumban.
Karját nyújtotta Wraditznénak s úgy vezette végig az oszlopos folyosón az ajtóhoz, mely a szalonba nyílt.
- Mit gondol maga énfelőlem? - suttogta az asszonyka duzzogva.
- Tudom is én - lihegte -, el vagyok kápráztatva, mámoros vagyok, nem találom az eszemet.
- Hát semmi rosszat nem gondol?
- Tudok is én már gondolkozni!
Pedig éppen arról gondolkozott, hogy milyen jó dolog lenne abból, ha most ezt a kastélyt és birtokot eladná jó áron Knopp bárónak és az visszatérne hozzá az asszonyka útján, hozván magával több kastélyokat és birtokokat. Lopva nézegette szép termetét, vidám, édes arcát, a pillanat hevületétől fölkavart tekintetének melegségét, és amint éldelegne ezeken, koponyájának egy másik fiókjából kilépett a másik esze is, mert Kozsibrovszkynak két esze volt és az egyik mindig disputált a másikkal; hát ez a másik ész rámordult az előbbire. Az asszonyka nagyon szép, kétségkívül kedves is, ennivaló, de kacérkodni is szeret, nagyon is hamar belejött a lábnyomogatásba, minden játékok közt a legveszedelmesebbe. Kastélyai talán lesznek a jövőben, de mi mindenféle tarka macskái lehetnek a múltban. Ki tudja, a szegény Wraditz úr is nem úgy járt-e, mint ahogy a Kozsibrovszky szarvasai, hogy az ausztráliai szigeteken életével egyszerre a szarvait is elhullatta.
A szalonba nyitva, ott várt már rájuk Szlamcsik úr, aki kordiálisan a nyakába ugrott, megölelte, megrázta a Kozsibrovszky kezeit, mintha száz esztendő óta nem látta volna.
- Kriszti Gott, bruder. Kedves, édes barátocskám!
Kozsibrovszky sietett bemutatni a vendégeit.
- Báró Knopp és unokahuga, Poroszországból. Hanck titkárjuk. Őexcellenciája a földmívelésügyi miniszter.
Kölcsönös meghajlások következtek.
Szlamcsik fiskális úr előkelő szívességgel nyújtott kezet a kecses asszonykának, majd megrázta a báró nagy csontos kezét kordiálisan, míg ellenben Haneknak csak a két ujját nyújtotta oda dölyfösen.
- Hallom, birtokvásárlás céljából méltóztatnak itt időzni.
- Egy kis vadászterületet óhajtanék megvenni - szólt édeskésen a báró.
- Nos és? - kérdé hideg közömbösséggel. - Ér valamit a barátom erdeje ebből a szempontból?
- Sőt egyike a legkiválóbbaknak. Sohase láttam ennyi vadat.
- Ne mondja! Ámbár mint a legkitűnőbb gazdát ismerem Kozsibrovszkyt. (Kozsibrovszky tapintatosan eltűnt egy oldalajtón, mintegy az ebédet megsürgetni.) Hiszen éppen ebben settenkedem, erre utazván a birtokomra, de legyen ez, kérem, titok (Szlamcsik úr Wraditznéra nézett mosolyogva), legalább a pecsenyéig, őfelségétől személyesen hoztam számára kitüntetést a mezőgazdaság terén szerzett érdemeiért, meg akarom lepni a fickót, aki régi barátom. Ah, pompás gazda, uram, ez aztán ért a földhöz, úgyhogy az szót fogad neki s majdnem diktandó hozza a terményeket. Nem értem, hogy most el akarja adni ezt a szép birtokot. Nekem erről egy szót se szólott. Én is szívesen megveszem, mivelhogy most nálunk - tette hozzá magyarázólag - a parcellázás, a nagyobb birtokok elaprózása kezdi mint korszerűség a fejét felütni.
- Jaj, jaj - óbégatott Knopp báró színpadias mosolygással. - Csak nem akar nekem excellenciád konkurrenciát csinálni?
- Öné az elsőség - mondá Szlamcsik úr méltósággal. - De, gondolom, hogy itt nincsenek vadak, legfeljebb szarvasok. És végre is, ki eszi a szarvashúst? Egy kis erdei szalonka, egy kis fenyvesmadár szükséges közbe. Varietas delectat. Sőt még a nyulat is megkívánja az ember, ha nincs. Az pedig itt tudtommal nem igen van.
- Mit? Nyúl? Annyi van, kegyelmes uram, hogy behunyt szemmel kell csak elsütni a puskát, s bizonyosan felfordul valahol egy a lövés folytán.
- No, ha annyi nyúl van - nevetett az álminiszter -, akkor hát róka nincs. Mert a róka eszi a nyulat.
- De hisz akkor ide jöhetnének - vélte Wraditzné - a jó koszt végett.
- Bizonyosan nem tudják.
- A jó pecsenyének messze elmegy a híre.
Kozsibrovszky visszajött és a minisztert karonfogva, egy ablakmélyedésbe vonta, ahol halkan beszélgettek. Knopp báró ellenben unokahúgával tette ugyanazt.
- Ninette - mondá -, te segítségemre lehetnél az alkunál. Úgy látom, tetszel neki.
- Honnan tudja a bácsi? - szólt fojtott hangon, elpirulva.
- Hát vak vagyok én, mi?
- Hiszen nem vak, de…
(Azt akarta mondani: de mégse lát a pokróc alá!)
- Egyszer valami okosat is csinálhatnál a szépségeddel, húgocskám. Eddig mindig bolondot csináltál. Kezdd meg vele az alkut és csavard le az árt. Hiszen ti asszonyok tudjátok az ilyet. Egyet kacsintasz, tízezer forint, kettőt kacsintasz, tizenötezer forint szalad lefelé az alapárból… Csinálj pénzt a kacsintásaiddal, Ninette!
Wraditzné felbiggyesztette a duzzadt ajkait.
- Köszönöm szépen - rázta a fejét makrancosan -, kacsintson a bácsi, ha kedve tartja.
- Hiszen kacsintanék én, te csacsi, de az nem ér semmit.
- Nekem pedig nincs szemem hozzá.
- Oh, oh, ártatlan bárány! Hányszor megtetted ingyen. Nekem ne beszélj!
- Ingyen, az más.
- No hát, szamár vagy.
E pillanatban széttárta az inas a szárnyas ajtót és jelentette, hogy tálalva van.
Kozsibrovszky virgoncan ott termett Wraditzné mellett és karját nyújtotta.
- Nézzük meg, mit kotyvasztottak össze az enyéim. Éhes már?
- Inkább csak kíváncsi vagyok.
Átvezette egy smaragdzöld selyem bútorzatú nappali szobán az ebédlőbe, ahol öt személyre volt terítve, oly elegánsan, akárcsak a Maxim éttermében, Párizsban. Még a divatos krizantémum-virágok se hiányzottak. Balról a minisztert, jobbról Wraditznét ültette szomszédjának. A leves már ki volt tálalva és párolgott, s a benne levő szürke gombakarikák kacéran úszkáltak a tetején.
E pillanatban a szomszédban levő benyílóban egyszerre elkezdett mozogni vagy nyolc vonó, s közbe szólt lágyan egy flóta, meg egy klarinét, meg egy cimbalom.
- Mi ez? - riadtak fel egyszerre a berliniek.
- Hát ezek az én házi cigányaim.
Érdekes ruhákba voltak öltözve, melyeket a Mátyás király fekete serege viselt valamikor Kassán egy színielőadáson.
- Az ördögbe, de hisz ön úgy él itt, kedves gróf, mint egy fejedelem.
- Hát csak kell valami szórakozásomnak lenni - mentegetőzött a gróf szerényen. - Se nem iszom, se nem kártyázom, se feleségem nincs. Mit csináljak? Halálra unnám magam, ha egy kis zenét nem hallanék.
- De hiszen a fülemülék elég szépen énekelnek az erdőben, s az ingyen van. Holott e zenekar tömérdek pénzébe kerülhet.
Kozsibrovszky vállat vont, aztán úgy felelt, mint egy apostol.
- Megeszik, amit a föld ád, és még nekem is hagynak valamit. Elég szép az őtőlük.
Erre aztán rendre kezdtek előjönni azok a dolgok, amiket meghagynak neki: egy tál fölséges tengeri rák és osztriga, ahhoz egy kis chably, utána egy tál ürügerinc angolosan és ahhoz egy kis gránátpiros burgundi, azután fiatal liba uborkasalátával, amellé egy kis Heidsieck pezsgő.
A pezsgőnél felállt Szlamcsik, megsimogatta nagy szakállát, ünnepélyesen köhintett és így szólt:
- Tisztelt uraim és bájos szomszédnőm! Egy történetkét akarok elmondani, mielőtt poharainkat kiürítenők. Nem régen fajdra vadásztunk néhányan őfelségével. Elől mentünk a királlyal egy szántóföldön keresztül, midőn valami fényes dolog csillant meg a fölség lábainál a feltúrt rög alól. Fölemeltem, hát a Lipót-rend középkeresztje. Hogy volt, miképp jött ide, legföljebb gyanítani lehet. Egyszer valaki a király vendégei közül nyilván elvesztette. Át akarom nyújtani őfelségének, mire így szól hozzám: Hagyja csak, maradjon önnél. A földé volt, én nem veszem vissza tőle, azaz megint a földet dekorálom fel vele. (Isten uccse szép és királyi gondolat egy agrikultur államban.) A legjobban kezelt, legengedelmesebb földet, illetve annak a gazdáját. Tegyen nekem azonnal előterjesztést. Nos, én a legjobb lelkiismerettel a trimóci birtokot ajánlottam, mint a legjobban termő mintabirtokot országunkban. Mire a király rám parancsolt, hogy személyesen adjam át ezt a magas rendjelet a történetke fölemlítése mellett kitűnő gazdájának, aki nem más, uraim, mint éppen a mi kedves házigazdánk, Kozsibrovszky gróf, kinek egészségére ürítem poharamat.
Ezzel kivette zsebéből az új pántlikával fölékesített keresztet és a gróf nyakába akasztotta, aki egy csöppet se látszott meghatottnak.
- No, már most aztán igazán nem tudom - szólt mosolyogva -, én vagyok-e a Lipót-rend középkeresztese, vagy pedig a trimóci birtok?
- Sapristi! - vágott közbe az álmélkodó Knopp báró élénken, kire nagy hatással volt a jelenet. - Mi lett volna most, ha a földbirtokot egy negyedórával előbb véletlenül megveszem?
- Bizony nem tudom megmondani - felelte a miniszter kenetesen, meglappant tokáját megvakarva. - Ez nagy kérdés.
- Hogyan? Azt gondolja excellenciád, hogy a birtokkal járna a kitüntetés? - hüledezett a báró, és ősz hajszálai megnedvesedtek a feje búbján. Izzadott.
- Ha őfelsége szavait interpretálom, hogy nem veszi vissza a földtől, amit a földön talált, akkor igenis a trimóci földé a rendjel, de miután annak gazdája is említve lett, így kétes a dolog, csakis az igazságügyminiszter dönthetne benne, vagy pedig…
- Vagy pedig?
- Vagy őfelsége, azaz, hogy…
- Halljuk, halljuk a remek fejtegetést - türelmetlenkedett a báró, egy szigorú oldalpillantással Wraditzné felé, ki valami másról kezdett csevegni.
- Azaz, hogy őfelsége már vissza nem vehetné Kozsibrovszky barátomtól, mert amit én egyszer az ő nevében a nyakába akasztottam, az ott marad a nyakán, si fractus illabatur orbis, hogy aztán az új tulajdonosnak is jár-e rendjel, mely bizonyos fejedelmi szeszélynél fogva a földé lett, annak eldőlése így, vagy úgy, megint egy másik fejedelmi szeszélytől függ. De most koccintsunk egyet, uraim.
Kiitták poharaikat, és a lármásabb zene miatt, mely most következett, egy részlet a Bánk bánból, csakis a szomszédok beszélhettek egymással.
- Lássa, mi minden megterem a paszulyon és a borsón kívül is egy szép birtokon - szólt Wraditzné.
- Komolyan tetszik önnek?
- Valóságosan beleszerettem. Sokért nem adnám, ha az enyém lenne.
- Annak igazán örülök - mondá Kozsibrovszky.
- Csak az a kérdés, hogy mi az ára.
- Nevetséges - nevetett Kozsibrovszky. - Ha akarja, az öné lesz.
- De a nagybácsi fösvény egy kicsit.
- Akkor is. Hiszen két mód is van, hogy az öné legyen.
- Ugyan?
- Az egyik, ha a nagybácsi megveszi, és akkor egy napon a magáévá válik, nem igaz?
- Igaz. De hát a másik mód?
- Hajoljon ide közelebb, majd belesúgom a fülébe.
- Valami bolondot ne súgjon.
Kozsibrovszky odavitte a nagy fejét egész közel a szép arcához.
- A másik mód - súgta s izzó leheletétől ide-oda röpködtek a hófehér nyakon a finom hajpihék, melyeket már a fésű nem fogott fel -, ha maga válik az enyémmé, és akkor rögtön megvan a birtok.
Wraditzné riadtan kapta el a fejét s újra vörös lett, mintha Szent Antal tüze égne az arcán.
- Kozsibrovszky, no hallja! Maga szemtelen.
Duzzogva fordította el tőle a tekintetét, s még a székét is féloldalt igazítá, hogy háttal essék Kozsibrovszkynak.
- Haragszik? - faggatta az kérlelőleg.
- Hagyjon békét!
- De hiszen nem tettem semmi rosszat.
- Megsértett.
- Mivel?
- A szavaival.
- Mit mondtam én? A vevő kérdezett, az eladó felelt, őszintén, úgy, ahogy van.
- De a forma - hajtotta a szép asszony. - Hát így szokás az ilyet megmondani, ilyen alkalmakkor, fogpiszkálás közben?
- Ezek megint veszekesznek - fedezte fel az öreg báró.
- Bocsánat, ha megsértettem a forma be nem tartásával - mentegetőzött Kozsibrovszky, ügyet se vetve a báró közbeszólására -, pedig inkább én adhatnám a sértettet. Ön engem a lényegben sértett meg.
- Mivel? szeretném tudni.
- Azzal, hogy kosarat adott.
- Én? - csodálkozék Wraditzné és egy piskótát morzsolt szét idegesen ujjai közt.
- Tehát nem adott kosarat? Akkor jó.
- Még nem.
- De el van szánva?
- Még nem tudom.
- Hát nem kell a birtok?
- Azt nem állítom. De hátha a nagybácsi révén is hozzájutok - és hamiskásan mosolygott, mert hamar megbékülnek az asszonyok.
- Figyelmeztetem, hogy ez a mód hosszadalmasabb - fenyegette meg tréfásan Kozsibrovszky.
- Mindegy. A második mód csak azután következhetik.
- Akkor én az elsőt azonnal eltörlöm.
Wraditzné vállat vont.
- Ha van bátorsága a nagybácsinak szemébe mondani, hogy csak tréfából utaztatta ide Berlinből.
- Önért mindenre képes vagyok.
- Szeretném kipróbálni.
- Parancsoljon velem.
- Hát legelőször is - mondta halkan, fojtott hangon - legyen ön béketűréssel három napig. Gondolom, ennyi gondolkozási időt szokás kérni a regényekben, aztán csak adja el a birtokot a bácsinak.
- Minek az a három nap?
- Hát az egyik, hogy gondolkozzam a dolog felől, a másik nap, hogy elhatározzam magam, a harmadik, hogy a bácsit előkészítsem.
- Lehet-e reményem?
- Semmit se mondhatok most. Látja, hogy ide hallgatnak.
- De legalább egy jelt, egy jelt - lihegte Kozsibrovszky szinte ittasan.
Éppen az ebéd végén voltak; a csemegénél Wraditzné kivett a tányérból egy óriási ananászepret, meghömpölygette a porcukorban, aztán odanyújtotta Kozsibrovszkynak.
- Harapja el a felét.
Ham, Kozsibrovszky elharapta a felét a füstös, fekete fogaival.
Wraditzné odanyúlt a másik feléért, szemei bágyadtan hunyódtak le, mire szép piros ajkai között eltűnt a szamóca másik fele. S ezzel meg volt a kötés pecsételve. Ilyen mindenféle bolond dolgokból telik az ki az előkelő emberek közt.
Asztalbontás után, átmenőben a szalonba, Knopp báró karon fogta a házigazdát.
- Nos hát, mi az ára a kis birtoknak, kedves grófom?
- Van alku, vagy nincs alku? - kérdezte Kozsibrovszky.
- Csak mondja mindjárt az utolsó árat. Gavallér emberek közt nincs helye a sok locsogásnak.
- Kétszázezer forint - mondá Kozsibrovszky.
- Száznyolcvanra gondoltam - felelte Knopp.
- Egy garast se engedek, sőt ha még egy szót szól a báró, fölemelem az árát.
- Top! - mondá a báró élénken és a Kozsibrovszky markába csapott. - Megvannak-e a telekkönyvek?
Persze, hogy megvoltak a telekkönyvek, sőt ebéd utánra oda volt rendelve egy ügyvéd is Homonnáról, aki mindent rendbe hozott, leltárt készített, mialatt az uraságok az udvarra összehítt cselédek csárdás-táncában gyönyörködtek. Wraditzné egy folyosóra kivitt bíbor karosszékből nézte, mint egy királyné a trónból, a vidám népmulatságot, hogy rakják, hogy aprózzák, miképp ereszti el a legény a táncosnéját, elfonódik tőle, illegeti, billegeti magát előtte, se eltűnni nem tud, se megfogni nem hagyja magát, hanem csak rezeg, bújik, kitér, ugrál vele szemben, mint egy árnyék, míg egyszer csak egy iramodással hopp, átkapja a derekát s most már gyöngéden simul a táncosához, rárántja a frisset, megforgatja, zizeg, ropog a sok kurta szoknya, mint egy folyton növekvő varázsharang s hűs szelet támaszt köröskörül.
Amint éppen ebben gyönyörködnék, egyszer csak ott terem előtte egy csinos legény sarkantyús csizmában, pitykés kék mellénnyel, árvalányhajas kalappal, s meghajlik előtte, hogy a táncra kéri.
Fölijed, ránéz, hát a gonosz csont - Kozsibrovszky. No, már ez olyan jó tréfa, hogy nem szabad elrontani.
Wraditzné beugrott s úgy eltanulta egy félóra alatt, hogy szinte kifogástalanul csinálta. Mikor a gróf visszavezette a helyére, csupa hév volt, csupa olvadás.
- Ez igazán kedves volt öntől, Kozsibrovszky.
- Micsoda fölséges magyar asszonyka lesz magából.
- Én is reménylem. Három nap múlva írok önnek Bécsből, ahol két hetet töltünk rokonaink körében.
- S akkor én aztán fölmenjek?
- Természetesen. Mégpedig mindjárt. Hanem valamit én is kérek, Kozsibrovszky.
- Parancsoljon.
- Csináltasson nekem egy ilyen népies ruhát, ehhez a tánchoz.
Kozsibrovszky édesdeden, önelégülten nevetett, hiszen ez a kérés fölért a legédesebb ígérettel.
- Maga a legtökéletesebb asszony a világon - jegyzé meg csöndesen. - Még nincs is férjnél és már toalett-gondokat akaszt a férje nyakába.
Báró Knoppék az esti vonattal elutaztak, egy csekket hagyván Kozsibrovszkynál a birtok ára fejében, melyet egy hónap múlva lesz köteles átadni a báró ide küldendő tiszttartójának. Mint afféle alapos német ember, mindenfélét vitt magával a birtokról, egy marék füvet, egy skatulya földet (vegyelemzés céljából), egy palack vizet az erdei csevicés forrásból és a talált agancsokat is berakatta a ládájába.
Boldog volt, hogy ilyen dús vadászterületet szerezhetett. Ezer meg ezer tervet csinált a vasúton. Hogy fognak csodálkozni berlini ismerősei. Milyen legendák fognak szárnyalni Berlinben a báró Knopp vadászatairól. Tűkön ült. Sóhajtozott, hogy az ősz még milyen messze van. Szerette volna, ha már most vadászhatnának. Szóval, nem bírt betelni a birtokával. Mindenféle mellékötletei támadtak. Hogy egy festőt küld ki, aki az erdő szebb helyeit lefesse. A következő pillanatban a nyulakra gondolt. Hátha szétszaladnak őszig? Nem jó volna-e bekeríteni az egész erdőt? Mit gondolsz, kis Ninettkém? De szórakozott vagy ma, mi bajod? Hát maga, Hanck, milyen véleményen van?
Hanck azon a véleményen van, hogy az erdőt semmi esetre se kell bekeríteni, mert ha a nyulak kimennek belőle őszig, ahelyett visszajönnek bele a szarvasok. De nem is mennek ki a nyulak. Hát mért mennének? Hiszen szeretik azok a szülőföldjüket. A szarvasok azonban tényleg nem voltak most ott, legalább nem sokan; azok pedig be nem jöhetnének, ha a báró úr bekeríttetné az erdőt.
No, ezt kénytelen volt belátni a báró és megint más irányba ereszté tervcsináló talentumát; a meghívandó vendégek lajstromát készíté el, ezek közé bevette Kozsibrovszkyt is, aki roppant derék ember. Hát neked hogy tetszett, Ninette?
- Még nem vagyok vele tisztában.
- Nagyon szeretetreméltó pedig.
- Majd beszélünk még felőle.
- Félek, becsaptam őt. Némely ember nem tudja, mije van.
- Honnan gondolod?
- Láttam egyszer Drezdában egy szép leányt, akinek olyan aranyszőke haja volt, hogy a sarkáig ért, megért egy uradalmat, s öt forintért adta el egy zsidónak.
- Nagyon szegény lehetett.
- Hát igen. Az a bizonyos sablon-alak volt, aki orvosságot vesz az öreg anyjának az öt forinton.
Knopp bárónak Bécsben lakott a sógora, bizonyos lovag Korenszki, azonfelül egy másik unokahúga férjnél volt bizonyos Bleda bárónál; ezeknek a meglátogatása képezte a bécsi programjukat, azonfelül kirándulások ide, oda, Schönbrunnba, a Semmeringre, Kaltenleutgebenbe, Badenbe és egyebüvé.
Bleda báró felette érdeklődött a vett birtok iránt, maga is nagybirtokos Csehországban. Az öreg úr megmutogatta dicsekedve a földet, sehogy se tetszett neki, vöröses agyag, nem kóser föld ez, aztán az agancsokkal hozakodott elő, ezeket Korenszki lovag nézegette figyelmesen s egyszerre felkiáltott, mint akit a kígyó csípett meg:
- No, szépen vagyunk.
- Mi bajod?
- Ezt a szegény szarvast sajnálom, kedves sógor.
- Hogy-hogy? - csodálkozott Knopp.
- Képzeld, mi történt vele, a szarvaival együtt a homlokcsontját is elvesztette az erdődben.
- Mit akarsz ezzel mondani? - kérdé a trimóci új földesúr elhalaványodva.
- Azt, hogy ez a szarv megfordult már valamikor az esztergályos kezében, volt már ez azelőtt talán ruhafogas is. A báró hüledezett, toporzékolt mérgében, a halántékához kapkodott, kezdte megérteni a szomorú valóságot, s amint gyanúját megindíták, magától gurult az tovább és tovább, míg apránkint kitalálta a többi becsapásokat, sőt még újakat képzelt hozzájuk, mert már a végén a csevicét se hitte el; hátha az is csak úgy oda volt hozatva.
Hanem hát mit tehetett dühében? Lovag Korenszki azt a tanácsot adta neki:
- Ha a magunkfajta gentleman valami ostobaságot csinál, hát nevet egyet és aztán hallgat róla.
Báró Knopp tehát mélyen hallgatott, mert két rosszból, hogy az ember túlfizessen valamit és nevetségessé is váljék, okos ember inkább választja az egyik rosszat, mint mind a kettőt.
Kozsibrovszky ellenben nem élvezhette pénzét, mert ez egyszer gombostűn ragadt az öreg lepke. A Wraditzné gyűjteményébe került - komolyan beleszeretett.
Alighogy elment a szép asszony, üresnek látszott nélküle az egész világ, és egy diák türelmetlenségével várta, hogy az három nap múlva hívni fogja. Tervelt, ábrándozott, leveleket írt. Még vőfélyről is gondoskodott, értesítvén szerencséjéről Krakkóban levő barátját, Traveczky Pált. »Körülbelül három milliója van a menyasszonyomnak és két édes nézésű szeme, hogy tíz millióért se adnám, - komolyan szerelmes vagyok, édes Pál. Az egykori Kozsibrovszky, a korhely, csínytevő jó fiú nincs többé. Fuit. Ez volt az utolsó stiklim. Ezentúl komoly ember leszek, magamhoz váltom ősi birtokomat, Sztrokovicskát, s a mézesheteket őseim ottani várában töltöm, amikor még a tyúkok is pezsgőt fognak inni a vályuból két hétig.«
A sztrokovicskai tyúkoknak ez a kilátásba vett jóléte azonban meglehetős egyoldalú programon nyugodott, melyet teljesen megdöntött a szövetkezett rokonság magatartása.
Wraditzné ugyanis közölte a tisztességes szándékot a nagybácsival és a rokonsággal.
Mire a nagybácsi és a rokonság viszonzásul közölte Wraditznéval, hogy Kozsibrovszky nem tisztességes ember.
Ezzel ugyan csak a szitába öntöttek vizet, mert Wraditzné makacs asszonyka volt, mégis írt levelet Kozsibrovszkynak harmadnapra, de azt elfogták. Kozsibrovszky tehát nem kapott levelet Trimócra.
Kétségbeesetten sürgönyzött az asszonynak Bécsbe, a rokonok címére, fűhöz-fához, Korenszkihez, Bledához; de a Kozsibrovszky sürgönyeit is elfogták s - Wraditzné se kapott a kezéhez semmit.
Várt-várt Kozsibrovszky, de mikor látta, hogy hiába vár, felutazott Bécsbe, hogy majd rendbe hozza a dolgokat, de a szövetkezett rokonok értesültek erről s a nagybácsit idő előtt hazautaztatták Berlinbe.
Kozsibrovszky beváltotta a csekket a Länder-banknál és utánuk ment Berlinbe, mert érezte, hogy ha találkozhatik Wraditznéval és beszélhet, nyert játéka van, de éppen ez a találkozás nem sikerült hamar. Pedig éppen a hamaron van a súly a fiatal, vérmes asszonykáknál.
Mire sikerült végre találkozniok ősszel egy társaságban, Kózel berlini bankár egy családias estélyén, hová Kozsibrovszky, tudván, hogy flamméja ott lesz, meghívót eszközölt ki, már akkor a szép özvegyasszonynak egy tengerészhadnagy udvarolt élet-halálra.
Mégis összerezzent s halotthalvány lett, mikor Kozsibrovszky a terembe lépve, ahhoz a csoporthoz közeledett, ahol ő ült egy csomó hölgy és férfi közt, kik egyikét játszották a bizalmas házi estélyeken szokásos berlini társasjátékoknak.
A tengerészhadnagy éppen ott ült Wraditzné mellett és egy pávatoll-legyezővel hűs szellőt hajtogatott az arcára, röpködtette az aranyszínű hajszálait.
- Kozsibrovszky gróf - mutogatta be a nyájas háziasszony a jöttet.
Kozsibrovszky némán hajolt meg az idegenek előtt, ellenben Wraditznénak ismerősen nyújtott kezet.
Wraditzné habozott. De csak egy percig. Kozsibrovszky észrevette, hogy a kis kezecske reszket, lüktet, mint egy megijedt madárnak a szíve.
- Ah, önök ismerik egymást - mondá a háziasszony, csakhogy éppen szóljon valamit. - Tartson velünk, kedves gróf.
- Mit játszanak? - kérdé Kozsibrovszky derülten, inkább Wraditznétól várva a választ.
Az nem állhatta a tekintetét, lesütötte a szemeit.
- A »három gödölyét« - felelte.
- Hogy megy az?
- Zálogot kell benne adni.
- Hát jó - felelte szokott keresetlenségével. - Ami a zálogtárgyakat illeti, azzal el vagyok látva. (Megcsörgette az óraláncán fityegő zsuzsukat.) A többit majd megtanulom.
S ezzel leült Wraditzné mellé a másik oldalon, ahol még nem ült hadnagy.
Wraditzné kellemetlenül érezte magát a két tűz között, zavarban volt, ügyetlenül felelgetett a »három gödölyében« szükséges kérdésekre, minélfogva egyre-másra szedték tőle a zálogokat. »Jaj, sohasem mászom ki az adósságból.« Már a gyűrűit mind szétadta, mind a két karperece ott volt a végrehajtónál (egy pirospozsgás kövér úrnak a cilinderkalapjában), végre a fülbevalóit is ki kellett kapcsolni a füléből.
A társaságban nagy feltűnést keltett, hogy éppen a legszellemesebb, legnyelvesebb menyecskére jár rá a rúd, ennek valami okának kell lenni, minélfogva valóságosan ráutaztak.
A következő hibánál aztán a zsebeiben keresgélt, de biz azok üresek voltak.
- Mindenemet elvesztettem - szólt nevetve.
Kozsibrovszky lecsatolt a zsuzsui közül egy ezüstbe foglalt medve-fogat és átnyújtotta neki udvariasan.
- Ezzel kisegítem, kölcsön.
- Ah! Mi ez? De csúnya!
- Egy medve-fog.
- Köszönöm, de minek fárasztja magát? - szólt kimérten, szinte bágyadtan.
Kozsibrovszky felhasználta ezt a gyanútlan pillanatot s így szólt halkan:
- Nem adhatna nekem egy percnyi kihallgatást?
- Az lehetetlen - felelte. - Itt mindenki vigyáz rám. Mit akar tőlem?
- Magyarázatot.
Egy percig gondolkozott, szeme révetegül meredt az átellenes falon János fővételét ábrázoló képre, aztán így szólt határozottan, sötéten:
- Megkapja.
- Hol?
- A fognál - felelte.
Kozsibrovszky nem értette a dolgot, de a párbeszédet nem lehetett tovább folytatni. Most megint Wraditzné került vallatás alá, nyugodtan kellett hát várni, amíg újra folytathatja a beszélgetést.
De minthogy a vacsora idejét közelre jelezte a háziasszony és sok volt a zálog, végét kellett szakítani az egzekúciónak (mert azért német a német, hogy még mulatságból is egzekúciót játszik), és a zálogok kiváltása következett.
A zálog fejében valamit nyújtani kell a megegzekváltnak, vagy egy kis szavalatot, vagy szoborállást vagy egy rágalmat mondani, vagy gorombaságot, ahogy ez már szokás az ilyen ártatlan, bohó játékoknál. Sokat lehet ezeken nevetni, - s aki jót nevetett, az jól mulatott. Jól és olcsón. A németek szeretik összeegyeztetni ezt a kettőt.
Wraditzné meglehetősen sok oldalról mutathatta be a talentumát, énekelt, szavalt, szobrot állt, mire rendre visszakerültek az ékszerei. Egyszer aztán a fogat mutatta fel a bíró.
- Kié ez a fog?
- Egy medvéé - felelte Wraditzné. (Élénk derültség.)
- Hol az a medve? Hadd jöjjön ide - nevetett a bíró is.
Mire meghajtotta magát a világ legbájosabb mackója, a szép Wraditzné.
- Hát mit akar adni ezért a zálogért?
- Mondok érte egy történetet.
- Halljuk! Halljuk!
Kozsibrovszky előrehajolt, hogy egy szót se veszítsen el belőle. Tudta már, hogy az neki szól, szíve hangosan vert.
- Kleopátra királynőnek - kezdé Wraditzné az ő csengő, édes hangján - vendége volt egyszer Antonius. Nagy ünnepélyeket rendezett tiszteletére. Többi közt halászat is volt a tengeren. Kleopátra és Antonius halásztak horoggal, az udvaroncoknak nem volt szabad, ők csak lesték az uraikat és jósolgatták, hogy az istenek melyiknek kedveznek jobban. Nos hát, az istenek csakis Antoniust respektálták. Antonius alighogy leereszté horgát, legott egy-egy gyönyörű halat rántott fel. Kleopátra pedig órákig ülhetett, míg egy hitvány asinelli akadt fenn rajta. A gőgös Antonius mint valami természetfölötti lény hivalkodott ebben is, garmadára rakva a fogott halakat, míg Kleopátra az ajkait harapdálta bosszúságában.
- Szép ajka volt? - kérdezte a vörösképű oktondi, akinek a cilinderében voltak a zálogok.
- Azt nem tudom - felelte Wraditzné -, de azt tudom, hogy Kleopátra átlátott a szitán, mert az asszonynak is van esze azért, hogy hosszú a haja.
- Halljuk! Halljuk!
- Másnap megint halászatot tűzött ki Kleopátra, hogy még tovább versengjen Antoniusszal. Antonius fölényesen mosolygott: »Hasztalan töröd magad, szép királyné, az istenek az enyéim« - s ezzel önérzetesen leereszté a horgát. Alig egy percig tartá bent, már érezte, hogy a hal megfogta, s egy fönséges mozdulattal emelte ki. »Íme nézd, Kleopátra, szép királynő.« Kleopátra és a dicsőítő udvaroncok odanéztek és képzeljék, mi volt a horgon…
- Ugyan mi? - kérdék lélegzetfojtva a körülállók.
- Hát egy hering - folytatá Wraditzné.
- Ohó! Hát hogy lehetett az?
- Úgy, hogy Antonius előttevaló nap búvárokat küldött a tengerbe, akik előre fogott halakat akasszanak a horgára, másnap pedig visszatréfálta Kleopátra, megvesztegetvén egyet a búvárok közül, hogy heringet szúrjon rá a kampóra.
- Érdekes, pompás! - tapsoltak Wraditznénak a vendégek.
- És tanulságos - fejezte be a szép asszony -, mert Antonius nevetségessé vált és szélhámosnak mutatta magát, miáltal érdemetlenné lett Kleopátra tiszteletére és kezére.
- Nagyon kedves volt - szólt udvariasan a zálogbíró és átnyújtotta Wraditznénak a medvefogat, ki azt viszont Kozsibrovszkynak adta oda.
- Köszönöm a kölcsönt, kedves gróf.
- A kölcsönt én kaptam vissza - felelte Kozsibrovszky szomorúan -, és csak egyet szeretnék még tudni.
Wraditzné kérdőleg tekintett rá.
- Szerette-e még akkor Kleopátra Antoniust, mikor ebben a keserű leckében részesíté?
Éppen ebben a pillanatban lépett oda a háziúr, karját nyújtván Wraditznénak, hogy az asztalhoz vezesse.
Az asszonyka visszafordult Kozsibrovszky felé, bágyadtan mosolygott és rejtélyesen, hamiskásan vont vállat:
- Meglehet.

.oOo.