Mikszáth Kálmán művei 
II.

ELBESZÉLÉSEK, ANEKDOTÁK, 
FORDÍTÁSOK, TÖREDÉKEK

TARTALOM
A KEMÉNY EMBER
A KEDVES GAILLARD APÓ
PLETYKA
MIÉRT FÉL STOFI BÁCSI A POROSZTÓL?
MIKOR AZ ÚJ KASTÉLY FÜSTBEMENT
»SRAMKO BÁCSI«
FOTOGRÁFIÁK A VÁRMEGYÉBŐL
LÁTOGATÁS STOFI BÁCSINÁL
A FOTOGRÁFIÁK REGÉNYE
TUDOMÁNYOS ÉRTEKEZÉS A HIDEGLÁZRÓL
SÁRIKA GRÓFNŐ
FÜGGELÉK
AZ ÉN ÖREG MISKA KOCSISOM
PISERA BÁCSI KALANDJAI
GARIBALDI BUTÉLIÁI
A CSODÁLATOS GOMBA
A ZSIRÁNS-KERESŐ
AZ ÚJSÁGFALÓ
ÖRZSIKE TÖRTÉNETE
TALPIG EMBER
AZ ÜGYVÉDJELÖLT
AKI NEM AKAR ÚR LENNI
A KÖLTŐ UTOLSÓ KARÁCSONYA
A PAJKOS ILONKA
HOGY JÁRT VÖRÖSMARTY A FINÁNCCAL?
TÖRÖK REGÉK ÉS TÖRTÉNETEK
AZ ELSŐ »HOSSZÚ RUHA«
A MEGBUKOTT ÉS AZ »EMINENS«
A PRIBELI KŐASSZONY
FÜGGELÉK
MELYIK A KÜLÖNB EMBER?
AZ ELSŐ NAP
A SELYEMKOKÁRDA
AZ ANYA SZERELME
EZ A HÁZ ELADÓ
MIRE JÓ A KÁRTYA?
SÖRIVÓK
VALAKI MINDIG LÁT
AZ IVÁS MŰVÉSZETE
»HASIS« ÉS »VUTKI«
A NEMES SZÍV FENT ÉS ALANT
EGY ROSSZ ELŐFIZETŐ
VIZSGÁLATOK UTÁN
A BORIVÓK
A SZ… TAMÁS »DOKTORA«
EGY UNALMAS FICKÓ
A »NELLI-NELLI«
A NŐ REGÉNYE
A PUTNOKI PAJKOS
A RENDŐR
A PÁRBAJRÓL
BRIGLI JIM ÉRDEKES ESETE
A RÉKIÉK BORCSÁJA
MARI RÓZSÁI
EGY FEHÉR RÓZSA TÖRTÉNETE
EGY BORZASZTÓ ÉJ
A KÍNAI MIKÁDÓ
A »KIS RÓKA«
A SVIHÁK
FÜGGELÉK
EGY ÁRVA TÖRTÉNETE
EGY ELLENZÉKI SZAVAZAT
AZ ÖRÖKÖS VŐLEGÉNY
AZ ÖREG DANKÓ BÁCSI
HOSSZÚ SZERELEM
EGY IGAZI KÍSÉRTET
HOGY LEHET MEGGAZDAGODNI?
JÁNOS ÚR A POLITIKUS, VAGY A SZEGEDI KÍSÉRTET
ÉLJENEK A SZŐKÉK!
A PÁCIENS
KINEK KELL ASSZONY?
HOGY LETTEM ÉN ÍRÓ?
LÁTTAM A FELESÉGEMET
ANGOL VILÁG SZEGEDEN
A FÉREG
SZEGEDI TITKOK
A KIS LALA LEVELE
A JÉGEN
A FEKETE ASSZONY
A MI FALUNK
A GILAGÓ BANDA
SZEGED MAKÓN
UTAZÁS SZÉKESFEHÉRVÁRRA
A MARCSÁM CÍMŰ ELBESZÉLÉS
EGY BÚS REGE
A BORÁSZATI GYŰLÉS
A TÍZFORINTOS KUTYA
HOGY ÍRANDÓ MEG A TÍZFORINTOS KUTYA
A MÉZESHETEK
KIRÁLYNÉ KEDVENCE
KONTRA!
A GYERMEKSZOBÁBAN
NÓTÁS KATA
A HIDEGAJKÚ
A LEGSZEBB
HOVA LETT A BOTOMRÓL A KORONA,  A MONOGRAM ÉS A PLÉH?
A RÓZSÁK HERVADÁSA
A KIS SZEGEDI GERGELY
A »KIS GAZEMBER«
EGY JELENET A VÉSZ NAPJAIBÓL
A MAKÓI TÁVGYALOGLÁS
AZ ÖRÖKÖS VŐLEGÉNY
A FEKETE HAJ, MEG A SZŐKE
REGÉNY A VASÚTON
A GAVALLÉR ASSZONY
A BOLDOGOK
A SZALMAÖZVEGY
MINISZTER KERESTETIK
A LEGJOBB DIÁK
KENYÉRHARC
A VÁSÁRFIA
A DIPLOMATA LEVELE
A »KOMORNYIKOM«
EGY MESEBELI KIRÁLYFI KALANDJAI
A KORMÁNYZÓ ÚR ISKOLALÁTOGATÁSA
A VÁSÁRHELYI EMBER
A SZÜRKE ASSZONY
KÉT RÓZSABIMBÓ TÖRTÉNETE
A SZEGÉNY JÁMBOR ÁRMÁDIA
KALIFORNIAI RAJZ
A KÍSÉRTET
A »KÉK KAKAS« A KEREPESI ÚTON
A MINISZTEREK ZSEBE
A FEKETE KISASSZONY
EGY KIS TÉVEDÉS
AZ ELSŐ DINNYÉK
A KIS ABLAK A MENNYORSZÁGBÓL
A FOGADOTT RAB
APRÓ - MEGYEI TÖRTÉNETEK
CSERVÁRY ÁKOS HŰ FELESÉGE
A SZŐLŐ
CSAK SEMMI MOZGÁS
APABÁCSIKA
A TRAMWAY
HOSSZÚ SZERELEM
A SZÉP ÉNEKESNŐ REGÉNYE

A KEMÉNY EMBER
1870

Nagyon becsületes ember volt az öreg Kakuk János, isten nyugosztalja meg szegényt.
Talán azért volt olyan szegény, mert becsületes volt.
Ott lakott abban a nagy ronda épületben, a templom mellett, amelyiken az a nagy festett címer látható: egy ökörfej és egy tagló.
Az egész falu olyan nagyon szerette, mintha mindenkinek családtagja lett volna; nem is hítta másképp senki, mint »János bácsi«-nak, s nem is volt egyebe széles e világon, ezen a nagy szereteten és egy szép leányon kívül; hanem azzal ő be is érte ám untig.
Fiatal korában honvéd volt, sokat tudott beszélni Bem apóról, akinek képe ott függ a tiszteletes uram belső szobájában, a piski hídról, a segesvári csatáról. Én akárhányszor hallottam a szájából. Ilyenkor azután úgy nézett ki az öreg János bácsi, mintha kicserélték volna; apró, szürke szemei villogtak, hajlott háta kiegyenesedett, és a lekonyult bajusz is mintha megérezte volna, hogy miről foly a beszéd, mintegy önkéntelenül kunkorodott fel.
A szabadságharc után itt telepedett le, nehány megtakarított forintocskájával mészárszéket nyitott és megházasodott.
A felesége is jó asszony volt, egyéb hibát sem követett el soha, mint azt, hogy korán halt meg, egy kis kétéves leánykát hagyva árván.
A kis kétéves leánykát Mariskának hítták, s olyan szép gyermek volt, hogy csodájára jártak az emberek: hát még mikor tizenhat éves lett!
Fekete haja volt, mint az éjfél, szeme mint a kökény, arca mint a nyíló rózsa, termetét meg bízvást megirigyelhette volna akármelyik grófkisasszony.
Szerette is János bácsi egyetlen leányát, ő volt szeme fénye, öröme, büszkesége. No, de szerették azt nélküle is elegen: hanem a leány senkit sem szeretett, csak a Lóczi Márton uram fiát, Pétert.
Lóczi Péter derék, jóravaló legény volt, akit bizony meg lehetett nézni, mikor vasárnaponként darutollas kalapja alatt pitykés kék dolmányában végiglépdelt az utcán, s aki bizonyosan szintén szerette a szép Mariskát, de hát mindennek dacára a leány és legény között ezer mérföld feküdött.
Az az ezer mérföld pedig nem volt egyéb, mint két egész házhely, melyet a Péter apja, nemzetes Lóczi Márton uram bírt, s mely olyan gazdag emberré tette, kinek a fia rá sem nézhetett olyan koldusleányra, mint aminő Mariska.
Azonfelül még ott állott távolságnak az a harag is, mely Lóczi Márton uram és János bácsi között létezett, melynek az elejét még a régi időből kellene keresni, midőn a sárospataki kollégiumban hóval hajigálták meg egymást, a piski csatában strázsamesterségért versenyeztek; s ilyen haszontalan apróságokért aztán annyira megszokták egymást ellenségeknek tekinteni, hogy most ugyan a világ kincseért sem tudnának leszokni róla.
Olyan volt a két ember, mint azok a régi mesebeli szellemek, akik szüntelenül egymással birkóznak, és sohasem tudja egyik a másikát földhöz vágni.
Ők is örökké egymásba akadékoskodtak; hol az egyik, hol a másik kerekedett felül; sohasem lehetett tudni, melyik a győztes; pedig egész életük az volt, hogy mindenik azt akarta bebizonyítani a másiknak: »azért is én vagyok a különb ember.«
Csak igen ritkán találkoztak, s ami szó meg is fordult köztük, az mind háború volt egymás ellen.
Még a vidék is úgy nevezte el őket, hogy nem lehetett összeférni egymás mellett a neveiknek sem. János bácsit »puhaszívű«-nek hítták, Lóczi Márton uramat pedig elnevezték »kemény ember«-nek.
...A német világban János bácsi egyszer folyamodni akart a kormányhoz, hogy a szabadságharcban atyjától erőszakkal elhajtott juhnyájat, melyről akkoriban nyugtatványt is adott a német generális, kárpótolják, miért is Lóczi uramhoz járult, hogy írjon egy szép levelet a kormánynak, kinek mégiscsak illenék beváltani a »kezeírását«.
A kemény ember végignézte János bácsit, s a falu házánál egybegyűlt sok ember előtt azt mondta gúnyos, jéghideg hangon:
- És nem szégyenli magát kegyelmed a német előtt koldulni?
János bácsi elpirosodott szégyenletében, mint a pipacs; kiment szótlanul, és sohasem jutott eszébe többé folyamodni.
Mikor bejött a jó magyar világ, s újra kisütött a nap, a kísérteties alakok, akik csak azért éltek eddig, hogy legyen kinek szenvedni, mind sorba kijöttek a napfényre melegedni: a nagyurak elfoglalták őseik székét, a kisurak pedig szintén siettek széket foglalni, akinek mekkora jutott; akinek pedig nem jutott semminő, az legalább a gyepre ült ki, onnan nézte a régen látott jó világot; - mikor - mondom - ez a jó világ bejött, a kemény ember lelke is levetette rideg ruháját, s hivatal után vágyakozék.
Neki is szék kellett, nagyon egyszerű, de terhes szék, melynek azonban most megvolt a maga dísze és fénye, megvolt a maga könnyűsége.
Ez a falusi bírói szék volt.
Valami csábító volt abban: magyar bírónak lenni, olyan bírónak, akit nem a szolgabíró nevez ki, hanem nyolcszáz-kilencszáz ember választja szabad akarata, szíve szerint, azt, akiben legtöbb bizalma van, mint valaha régen volt.
Bizony nem volt akkoriban olyan ember ebben az országban, akinek ez a méltóság derogált volna.
A kemény ember mindent elkövetett, hogy bíró legyen, hanem a választás napján az egész falu egyhangúlag Kakuk János uramat választotta meg.
János bácsi könnyes szemekkel köszönte meg a nagy tisztességet s olyan épületes beszédet mondott, mint akárcsak a tiszteletes uram; a beszédben az is benne volt, hogy a bírói pálcát nem fogadhatja el, mert az erősebb kezekbe való: éppen azért tiszta szívéből kívánja, hogy Lóczi Márton uram legyen a bíró.
A község most már természetesen Lóczira szavazott, hanem a kemény ember sem fogadta el a bírói pálcát - legnagyobb ellensége kegyelméből.
A kemény ember toporzékolt dühében, sohasem érezte magát ennyire megszégyenítve, megalázva, mint ekkor; sohasem ejtett még semminemű fegyver ilyen mérges sebet rajta.
Hanem azért nem volt még megmutatva: melyik a különb ember? Ez majd elválik.
Ilyen örökös versengés volt a két ember élete, akiknek egy vármegye is szűk lett volna; hát még egy falu?
Péternek meg volt hagyva, hogy mindenüvé elmehet, ahová akar, csak Kakuk házába nem. A szép Mariskának pedig szintén szívére kötötte édesapja, hogy a Lóczi fiával ne kezdjen semmi barátságot.
Ezért feküdött ezer mérföld a két gyerek közt.
Hanem mi a szerelemnek ezer mérföld?
A fiú addig-addig méregette sóvár szemeivel a nagy távolságot, hogy egyszer csak azon vette észre magát, miszerint már átlépte: csendes nyári estéken, mikor a szép Mariska ott gyomlál a kertben, akaratlanul is odaviszi lába.
Hiába hítták kemény embernek az öreg Lóczi Mártont, a szíveknek ő sem bírt parancsolni.
Már egy fél esztendeig tartott a viszony Péter és Mariska között, midőn Márton uram egy napon ezüst karikagyűrűt pillantott meg a fia ujján.
- Honnan szakadt rád ez a jószág? - kérdé az öreg, erősen szeme közé nézve fiának.
- Az adta, akinek én adtam oda a magamét.
- Csak nem ettél bolondgombát, hogy ezért a mihaszna karikáért elcseréld kilenc forintos aranygyűrűdet.
- Már lehetetlen változtatni rajta.
- De csak fizettek valamit ráadásnak - vallatja az öreg.
- Egy szép leányt.
- Leányt?... Ezer milliom mennykő! Hát te még meg sem mondod az apádnak?
- Nem olyan fán termett a dolog, hogy édesapám-uram elé lehetne tálalni.
- Nojszen, majd lerázom én a fáról veled együtt, beste lélek-adta!... - Ki vele nyomban!...
- Hát a... Kakuk Mariska - mondá a legény, s most már ő nézett keményen az öreg szemébe.
És annak szeméből azt olvasta, hogy a kemény ember haragszik.
- Micsoda! - kiálta egész képéből kikelve - te az én halálos ellenségem leányát jegyezted el; akinek az apja egy kanál lébe befullasztana, ha tehetné. Jól van. Ebnek vagy a fia, nem nekem, ha menten vissza nem küldöd a gyűrűt!
Lóczi Péter egyet lépett hátrafelé, s onnan mondta vissza haragos apjának:
- Nem küldöm vissza!
- Akkor hát... fel is, alá is út. Nem ismerem az urat. Punktum.
Az öregember hangja reszketett, mikor ezeket a szavakat kimondta. A fiú dacosan hajtotta le fejét. Jól tudta, hogy ezek nem üres szavak: amit az öreg Lóczi Márton uram kimond, az szentírás, azon nem lehet változtatni.
A fiú nem soká gondolkozott rajta; nem lenne Lóczi Mártonnak a fia, ha az ilyenen gondolkoznék. Őt többé nem ismerik itt, hát ő sem ismer senkit; könyörögni pedig nem fog, mert az úgysem érne semmit: ahol a kemény ember azt mondja, hogy »punktum«, ott olyan nagy kő fekszik, amit egy ármádia sem lódít ki helyéből.
Összerakosgatta ami málhája volt, két-három pár fehéret, egy felső ruhát s egypár ezüst tallért, ami még megboldogult édesanyjától maradt rá, s aztán otthagyta a házat hidegen, könnytelenül.
Az öregember ott nézte, mint készülődik fel, mint lépi át a küszöböt utoljára egyetlen fia, akit úgy szeretett, mint saját életét, és a szíve hevesen dobogott a fájdalomtól; de azért az arcának nem volt szabad elárulni semmit. Amit a kemény ember kimondott, azt a kemény embernek nem lehet visszavonni.
Mikor pedig már oly messzire ment, hogy nem láthatta, kirohant kétségbeesetten az udvarra, s megragadván az ott bámészkodó kocsist, tompa, hörgő hangon kérdé:
- Te ember! hova megy a fiam?
- Nem tudom, nemzetes uram. Ne fussak utána?
- Menj! siess!... Vagy hó - ! Megállj! Ne mozdulj! ilyen amolyan... Ahova megy, ott lesz. Nem tesz semmit.
És háromszor is dörmögé egymás után, hogy »nem tesz semmit«.
Harmadnapra már az egész faluban beszélték, hogy Lóczi Péter beállott katonának.
A kemény ember is meghallotta, és azt mondta rá:
- Nem tesz semmit.
És reszketett, amikor mondta.
Kakuk János uram volt talán az egyedüli, aki örült a hírnek, mert most már biztos lehetett benne, hogy a leánya bele nem szerethet Lóczi Péterbe.
Az persze eszeágába sem fordult meg, hogy az bizony már régen szerelmes bele.
Furcsa könyv a fiatal vászoncselédek szíve, nemigen lehet abból olvasni.
Hiszen János bácsi semmit sem vett észre a leányán soha; sőt, most is még csak meg sem illetődött azon az újságon, hogy Péter katonának csapott fel. De hát hogy is illetődött volna meg, mikor ő azt már előre tudta; hiszen Péter elbúcsúzott tőle és megmondta, hogy miatta megy el s miatta jő vissza... Ott esküdtek meg a kertben, hogy örökké szeretni fogják egymást és hogy várni fognak egymásra, akár a koporsó bezártáig is.
Oh, az a nagy akácfa! susogó leveleivel sokat beszélhetne erről: az hallotta az esküjöket.
De e nagy akácfa jól tudott hallgatni, és a szép Mariska még jobban tudott.
Nem is beszélt arról a szerelemről más semmi, csak a leány szelíd, merengő szeme, és kedves arcának vendég halványsága.
...Hanem János bácsi abból sem tudott olvasni.
Azt ugyan látta, hogy napról napra megfogyottabb, mintha valami titkos láthatatlan kéz mindennap lelopna arcáról egy rózsát, fekete szemeiből egy sugarat, aminek, hogy mi lehet oka, azt eltalálni a doktor dolga.
János bácsi meg is kérdezte a doktortól, s a doktor meg is nézte a Mariska nyelvét, és azt mondta, hogy »semmi baja«.
Mert hát a doktorok könyveiben nincsen nyoma az olyan nyavalyának, aminek a neve szerelem. Minek is volna nyoma, ha úgysem segíthetnének rajta? - Hiába adnának receptet ellene, ha nincs rá flastrom a patikában.
Később azután még halványabb lett Mariska; ereje napról napra fogyott, szépsége hervadt, mint a letörött virágé.
A faluban azt kezdték susogni, hogy hektikában van.
Az pedig olyan betegség, amiből csak a sírban gyógyul ki az ember.
János bácsi egészen meg volt ijedve, messze földről rakásra hozatta az orvosokat, s mikor mindezek nem segítettek egy körömfeketényit sem, akkor rendesen mindig tanácsoltak egy-egy javasasszonyt, aki bizonyosan ki fogja gyógyítani Mariskát.
János bácsi szót fogadott, elhozatta a javasasszonyokat; de azok sem tettek egyebet, mint azt, hogy segítették tönkrejutni a szegény János bácsit.
Ami kevés pénzecskéje volt, az úgy elment orvosra, patikára, hogy ugyan nagyon körül kellett néznie, hol talál a ház táján egy betevő falatot. Azt a nehány tallért is, amit öreg napjaira tartogatott, egyenkint váltogatta be; az is elfogyott mind, az is mind kevés volt.
Beállott a nyomor, a legrosszabb időben.
A beteg ágya egész búcsújáróhely volt, az egész falu úgy tartotta, mintha a saját gyermeke lett volna, és jártak oda vigasztalni János bácsit, felszolgálni a beteget, virrasztani mellette.
Csak a kemény ember maradt hidegnek, őt nem érdekelte senki baja, még talán a magáé sem; sohasem volt olyan mogorva, mint most. Talán azért, mert nem volt kit gyűlölni. Egyedüli ellenségébe a sors kötött bele; ő azt sem bánja, hadd birkózzanak együtt: ő addig fegyverszünetet köt vele, míg nem lesz elvégezve a dolog. Akkor meg aztán majd kezdhetik elölről.
A sorsnak azonban tetszett belekötni a kemény emberbe is.
Valami háború ütött ki Dalmáciában, amit az újságot nem olvasó magyar ember csak akkor tud meg, mikor féllábon jön haza a fia elbeszélni, vagy mikor ott találja nyomát az - adókönyvecskéjében.
Lóczi Márton uram azonban újságolvasó ember volt, s a sok nemigen dicséretes dolog közt azt is ott találta nyomatva, hogy »mennyi magyar vér fogyott el!«
Hosszú lajstroma ez az elesett magyar fiúknak, akik elhaltak, s bizony okos embernek tartanám, aki be tudná bizonyítani, hogy nem hasztalanul.
A nagy lajstromban ott volt az elvérzett katonák között a Lóczi Péter neve is.
Az öregember kezéből kiesett a lap, elsápadt, de csak egy percre; a körülötte ülők alig vehették észre. A másik percben már egész hidegen emelte azt fel a földről s tompán dörmögte:
- Nem tesz semmit.
És olvasott nyugodtan tovább.
...Mi lehetett ott írva?...
A hideg, mozdulatlan arcon valami furcsa pirosság kezdett mutatkozni, a kiégett, fénynélküli szemekben mintha valami kihamvadt üszköt szított volna fel valaki. A körülülők sohasem látták még így a kemény embert.
Ugyan mi lehetett ott írva?...
Ott pedig nem volt egyéb az újságban, mint egy egyszerű felszólítás, hogy építsünk a honvédeknek »menházat« a közadakozás filléreiből: egy palotát, hova meghúzódhassék a rongyba burkolt dicsőség, hova elrejtezhessék az eleven messzekiáltó panasz, - hadd ne hallhassa a világ.
Lóczi Márton uram felolvasta a sorokat hangosan, hadd tudja, hadd hallja meg mindenki, azután odajárult a vasas ládához, és ami pénz volt benne, mind kimarkolta, az utolsó fillérig, összeolvasta és feljegyezte a neve mellé egy tiszta papirosra.
- Csakhogy ezt megértem - dünnyöge hosszú lélegzetet véve. - Tehát van mégis valaki, akinek van szíve... akinek eszébe jut az éhező, a didergő honvéd.
A körülülők egy miatyánk alatt teleírták a papírt: egyszerű parasztemberek voltak, keveset adhattak, de éreztek melléje annyit, hogyha az a sok jó érzelem mind pénzzé változott volna, bizony meg lehetne rajta venni magát Rótsildet is mindenestől.
Lóczi uram új papirost vett ki az asztalfiából, azt mondta, hogy ebből az adakozásból nem lehet kizárni senkit, az utolsó koldusnak is alkalmat kell adni, hadd fizethesse le tartozását. Ő házról házra fog járni és felszólít mindenkit, adakozzék tehetsége szerint, mert meg van írva, hogy a szegényember »garasa« nagyon jól meg fog férni a főúr »tízezre« mellett.
És úgy tett, amint mondá: bekopogtatott mindenüvé, a tiszteletes uramtól kezdve az utolsó cigány viskójáig, még Kakuk János uramhoz is.
Oh, mint fogja megszégyeníteni ellenségét, aki most olyan szegény, hogy talán semmit sem adhat. A szegénység ugyan nem szégyen, de az szégyen, hogy nem gazdálkodott.
És a kemény ember szíve dobogott a diadal érzelmétől és az elfogódástól, midőn életében először átlépte annak az embernek a küszöbét, akit legjobban gyűlöl.
Csendesen kopogott az ajtón, de a »szabad« szó nem hallatszott belül, tehát anélkül nyitott be a vele volt két tanácsbelivel együtt; hanem megdöbbenve lépett hátra, amint a szoba közepére tekintett.
Halálos ellensége, akinek nem egy keserű mondást gondolt ki útközben, ott térdelt sápadtan az ágy lábánál.
Az ágyon pedig ott feküdött a szép Mariska meghalva.
A mosolygó ajkak becsukva, a kicsiny kezek megdermedve örökre...
Oh, milyen szép halott volt!
Az öreg János bácsi megüvegesedett szemekkel nézett reá, hosszan, némán, meredten, észre sem véve, hogy valaki van a szobában, csak nagysokára vetette oda tekintetét a jelenlevőkre. Talán meg sem ismerte őket fájdalmában?
Lóczi Márton ingadozó léptekkel járult közelebb a halotthoz s csendes, megindult hangon mondá a szomorú ellenségnek:
- Vigasztalódjék kegyelmed, Kakuk uram! Isten adta, isten vette el. Vesztettünk mi annál már drágábbat is.
Az öregember felvillanyozva ugrott fel erre a szóra s aztán elboruló arccal mondá:
- Igaza van!
- Én is ma értesültem a fiam haláláról...
János bácsi most pillantott legelőször a beszélőre s csodálkozva rebegé:
- Kegyelmed az Lóczi Márton uram? Mit akar kegyelmed itten?
- Kérni jöttem...
- Kérni? Éntőlem? - vágott közbe keserűen a szomorú apa. - Van-e még nekem valamim, amit el lehetne kérni? Nekem, aki nem tudom egyetlen lányomat eltemettetni? Nagyon szegény ember vagyok én arra, hogy adhassak valamit. Hanem hát csak próbálja meg kegyelmed.
- Igen, én kérni jöttem, mert a kérelem kötelességem kegyelmed irányában. A rokkant honvédek számára egy menházat akarnak építeni közadakozás útján: egy krajcártól kezdve felfelé elfogadtatik minden adomány...
János bácsi csüggedten hajtotta le fejét s kétségbeesett hangon hörgé:
- Egyetlenegy fillérem sincsen.
Lóczi Márton hidegen fordított hátat, s kifelé sietett, midőn a szomorú ember megragadta kabátjánál fogva s odavonszolta a halottas ágyhoz.
- Mit akar kegyelmed, Kakuk János uram?
Kakuk János uram odahajolt a szép hatotthoz s lehúzta annak ujjáról aranygyűrűjét:
- Te, kedves angyal, aki ott fenn vagy a mennyben, bocsásd meg apádnak, hogy elveszi legkedvesebb jószágodat s odaadja a szegény honvédeknek.
...És az bizonyosan meg is bocsátott neki érte.
- Fogja ezt a gyűrűt kegyelmed... több birtokom nincs; ezt is egy halottól kellett elvenni.
A kemény ember megismerte fia gyűrűjét... megdöbbenve vette kezébe, aztán megfogta görcsösen az öreg János bácsi reszkető kezét s megindult, szomorú hangon rebegé:
- Kegyelmed derék ember, Kakuk János uram. Kegyelmed különb ember, mint én. Azt én mondom.
Aztán odatérdelt a kemény ember is a halotthoz, s megcsókolta hideg, merev kezét s felvoná ujjára a gyűrűt,... az az övé, azt nem szabad tőle elvenni...
S amikor felkelt onnan, egy könyű fénylett a halovány halotti arcon, mint a sárga rózsán egy harmatcsepp...
Az a könyű a kemény ember szemeiből esett le.
*
A szép Mariskát eltemették, de nem soká feküdött egyedül; nehány hét múlva odafektették melléje János bácsit is: a bánat vitte oda. Az egész falu kikísérte, a fél falu siratta, de senki sem úgy, mint a »kemény ember«, ki még maig is kijár a temetőbe s órákig elüldögél a sírján.
Ugyan miről gondolkozik ott?
A KEDVES GAILLARD APÓ
- Eredeti elbeszélés -
1871
Az öreg Gaillard apó ott lakott volna múlt nyáron a Quartier Latin egyik negyedemeleti szobácskájában, ha ugyan nem mindig átellenben lakott volna a »Kék Hering« című kávémérésben.
Én magam is innen láttam kijönni néhányszor, az »angolkeserűtől« kipirosodott arccal, vékony, rövid lábaival vígan szökdécselve a járókelők közt, kikre kitelhetőleg igyekezett mosolyogni, mintha fél Párizzsal lenne ismerős. Öreg, barázdás arcához, szürke, kopasz fejéhez olyan jól illett oda az örökös víg mosoly, mint a téli tájképhez a napfény. Az öltözete is egészen összhangzó volt vidor arcával, rövid sárgás frakk s bő pepita-nadrág, aminőt Bernáth Gazsi bátyánk sonica konfiskálna sakk-táblának, ezt kiegészíté tapló színű magas kalapja, melyet rendesen félrecsapva viselt, és a kimaradhatlan virágcsokor a gomblyukban.
Ilyen volt Gaillard apó. Aki nem hiszi, kérdezősködjék utána a latin-negyedbeli utcákban, ott meg fogják mondani, hogy csakugyan ilyen volt. Egy víg öreg ember és egyéb semmi.
Hanem ha majd elolvassák róla ezt a kis történetet, akkor kihagyják azt a két utolsó szót, hogy: »egyéb semmi«.
Keresetmódját illetőleg táncmester volt, aki önálló táncteremmel rendelkezett a jobb napokban, valahol a Concorde-téren, de akinek most már csak néhány tanítványa maradt, kiknek különórákat szentel naponkint, hogy a »járás költészetébe« bevezesse. Ebből tehát világos, hogy Gaillard atyusnak nem volt valami briliáns jövedelme: no, de az atyus valóságos francia volt, kinek Rothschild milliói sem lennének fölöslegesek, de viszont Diogenes szegénysége sem forgatná ki jókedvéből.
A sors, úgy látszik, nem lehetett valami különös jó barátja Gaillard atyusnak: cudarul üldözte fiatalsága óta. Apja csinos vagyont hagyott számára, mit felesége hozománya nem kevéssé öregbített: házassága első éveiben egy fiacskája is született, kiben majdan öregkora örömét remélte feltalálhatni, - de hát a sors úgy ellene esküdött szegénynek! - hogy a vagyont szét hagyta szedni a hitelezőknek, a kis Henry gyereket elvinni hagyta a halálnak, azzal tetézvén mostohaságát, hogy a feleségét meghagyta Gaillard atyusnak, amit az megint úgy hozott helyre, miszerint egy szép reggelen megszökött tőle.
Mire való is a szegényembernek a vén feleség?...
A sors azonban most sem engedte nyugton Gaillard apót... szeszélyes keze olyan furcsa napokat hozott Párizsra, hogy a fiatalságnak kisebb gondja is nagyobb lett a tánctanulásnál.
A táncmestereket sorba fel lehetett volna akasztani a füstre, még csak egy árva lélek sem sajnálta volna meg őket...
Mire való lett volna most ott a tánctanító, kivált elevenen, mert sülve talán még hasznát vehették volna beefsteaknek.
A szép kacér Párizs darabokra szaggatta testén tarka, csillogó ruháját, melyet úgy irigyelt tőle az egész világ, és felöltözött nyakig nehéz páncélba.
És aki látta mosolygó ajkain a hideg mogorvaságot, szép fényes homlokán a sötét haragot, amint felemelte finom kezébe a véres zászlót és véres kardot, mikor büszkén hátravetette méltóságos fejét és azt kiáltá, mellét kitárva az ellenség légióinak: »Mérkőzzünk össze«... vagy aki végighallgatta a lelkesedés tüzében született zsoltárt: »Párizs szent falától egy porosz sem tér meg«... megállott bámulatában, levette kalapját a méltóságos hölgy előtt, és nem hitte el saját emlékező tehetségének sem, hogy ez a szép »istenasszony« »cancan«-t szokott azelőtt táncolni.
Így volt csak igazán szép.
No, hanem voltak is ostromlói elegen, akik szerettek volna bejutni a szívébe, abba a nemes szívbe, melyre a világ is ráfogja, hogy az övé, - de a büszke királyi hölgy bezárkózott udvarlói előtt.
»Párizs szent falára egy porosz sem hág fel.«
Ez ugyan azelőtt nem volt ott divatban, hanem azért volt a divat fővárosa, hogy csinálhatott magának új divatot is.
És az nagyon furcsa divat volt.
A fiatalemberek nem irogattak szerelmes leveleket a kisasszonyoknak, hanem valahol a csatatéren konverzálgattak az ágyúkkal. Ha estély volt, az azon megjelent néhány ember elő sem hozta a nagy operát vagy a sportkülönösségeket, nem is mosolygott szeme közé ismerőseinek, hanem igyekezett minél savanyúbb ábrázatot csinálni. Az volt most a divat. Ha két ember találkozott az utcán, nem azt kérdezte egymástól: »hogy van ön?«, hanem »él még ön?« - A köszöntés-forma is megváltozott: a »serviteur« kiment a divatból s a »bon jour«-t kapták fel helyette. A nyomorúság és balszerencse egyenlővé teszi az embereket. Senki sem lehet a másik szolgája, hanem a reggel, az megvirradott. Jó lesz felkelni.
És fel is keltek egytől egyig.
...Még akkor nem gondolták, hogy mire idejök lenne felöltözni, már addig nem lesz reggel, hanem éjszaka...
A szeszélyes Párizs felülmúlta magát eredetiségekben.
A kalendáriumot is megváltoztatta és ebben az évben a farsang előtt tartotta meg a bőjtöt.
Minek is volna most farsang, muzsikaszó, mikor úgyis fütyül a golyó.
Minek gyújtanák meg a fényes tánctermek csillárait, mikor úgyis ki van világítva minden az égő városok lángjaitól; minek készítenék a hölgyek az ezer alakú cotillon-érdemrendeket, mikor azok alakját a porosz golyó rajzolja le a hősök mellén.
Az öreg Gaillard apó naponként eljárt nézni tanítványait az elysei mezőkre, amint a »tour de mains« és a »chaine anglaise« finom mozdulatai helyett nehézkes ostoba jobbraátokat és balraátokat csinálnak.
Mennyire bosszantó ez egy érzékeny szívű táncmesterre!
...Így elrontani, amit ő épít.
Mennyivel jobb volna, ha a köztársaság meg a porosz király egy nagy általános quadrille-t rendezne katonáival, aztán mikor a két hadsereg összejönne a »tour de mains«-ben, mindenik nagyot ütne öklével a másikra. Az lenne aztán a szép háború!
Ilyen szeszélyes ötletei voltak Gaillard apónak, s ezeknek köszönhette népszerűségét mindazok előtt, kik a »Kék Hering«-ben itták kávéjokat.
Egy reggel, még az orléans-i győzelem előtt, a szokott kedélyállapotában nyitott a fent említett helyre, hol több ismerőse ülte körül már a megszokott asztalokat.
- Nos, mi újság odakint, atyus?
- Egész félcsoda.
- Ah! Ne mondja! - hangzott mindenünnen a kíváncsiság.
- Egy olyan embert láttam ezelőtt félórával, aki...
- Nos, aki?...
- Panaszkodott, hogy meg van terhelve a gyomra.
- Pour l’amour de Dieu, anakronizmus.
- Egy kis cukrot kérek még, madame, - szólt Gaillard apó Dumont asszonyhoz, a kávémérés-tulajdonosnőhöz.
Azután egy pajkos párizsi opera áriáját kezdé fütyülni.
- Hát Párizson kívül mint állnak az ügyek, Gaillard apó? - kérdé egy barna, ajánló külsejű nemzetőr.
- Alkalmasint rosszul. Hanem, az ördögbe!... nem olyan sietős még a dolog, hogy máris komolyan lehetne venni. Persze, hogy nem sietős...
- Bagatelle... Tréfából is összemorzsoljuk a poroszokat.
- Trochu már előre is betábláztatta magát a Moltke bőrére.
- Ah! - nevetett a »Kék Hering« közönsége.
- Bravó, atyus! Ön ma felülmúlja magát a kedélyes ötletekben.
Gaillard apó kivette tobák-pikszisét a zsebéből és egy élvezetes szippantást tőn belőle, mialatt magas, bibircses homlokán a török császár névaláírásához hasonló ránccirádák alakultak.
- Én csak az igazat mondom, uraim. A vén Franciaország megrázza magát és megifjodik. Egy napon elunja a pezsgő-, dry madeira- és a sergeant wast, felkel az asztaltól és azt mondja, hogy igyunk mármost változatosság okáért egy kis »vért«.
- Nem jó volna, atyus, ha elébb egy kis porosz húst ennénk? Mert már nekem az a furcsa természetem van, hogy csak az étel után ízlik az ital.
- De gustibus non est disputandum, monsieur, - szólott Gaillard apó egyet köhintve. - Hanem azt nem látom be, hogy míg Párizsban tart a ló- meg szamárhús, minek keresnők azt addig Párizson kívül.
- Ez az élc kitűnő.
- Az onnan van, édesem - viszonzá Gaillard atyus -, mert a franciának a szavában is több a puskapor, mint a porosz ágyúban.
- Kétségkívül.
Gaillard atyus a kávé után rendes szokása szerint még egy angolkeserűt rendelt.
Azután újra felvette a beszélgetés fonalát.
- Igen, csakugyan... A francia nép nem barbár, ha hadat izen valakinek, legelőször is epigrammákkal hajigálózik. Úgy van, epigrammákkal...
- Mint például a körte arcú királyra...
- Vagy a Nouvel Emprunt a Tuilériák palotáján...
- Az nagyon találó az N. E. betűre - kacagott jóízűen a nemzetőr, kardját a padlóhoz ütögetve. - Egy kis elégtétel azon sok adósságért, mit az excsászár tőn romlásunkra.
- Fi donc! Minek azt szemére hányni?
- És miért nem? - kérdé a nemzetőrtiszt bosszúsan.
- Azért, mert az a legkisebb hibája.
- Hogyan? Legkisebb?
- Nos... mert a sok adósság tulajdonképpen sok vagyon - negative.
A törzsvendégek Szent Hippolytra esküdöztek, hogy olyan jól ugyan nem lehet elmulatni az Opéra Comique-ban sem, mint Gaillard apó szavain.
- Negatív vagyon!... Ezt igazán jól adja, kedves polgártárs; pedig már-már megijedtem, hogy napóleonista.
- Nem éppen. Szeretem a Napóleonokat. Ez az egész.
A nemzetőrtiszt kabátját gombolta ki, hogy jobban nevethessen.
- Jaj de jó! Tehát a Napoléon d’or-okat szereti. Az igaz, hogy mindenre van kádenciája. Ön sohasem vénül meg, Gaillard apó.
- Sohasem komolyodom meg, akarta ön mondani, nemde? Mert már öregnek elég öreg vagyok: hatvanéves.
- Szép idő. Kár, hogy nem fiatalabb. Egy lelkes katonával lenne gazdagabb a köztársaság...
- Mondtam már, hogy nem sietős a dolog. Quel diable! Ön egészen komolyan veszi az állapotokat, és az bosszant. Várjunk még kissé.
- És aztán?
Az öreg apó felhajtotta poharából a még benne maradt szeszt, azután valami sötét komolyság ömlött el ritka vendégképpen tulipiros mosolygó ábrázatján, s mindig nevető, savószínű szemei valami kimondhatatlan ragyogó lángot kölcsönöztek azoktól a szavaktól, amiket el fog mondani.
- És aztán? Quelle question? Ha komoly találna lenni a dolog, ott leszünk egytől egyig az ágyúk torka előtt. Az öreg Gaillard is francia, neki is ott lesz a helye... Úgy van, uram, én is ott leszek akkor.
Gaillard apó a zsebkendőjével megtörülte izzadó homlokát és újra mosolygott: a nemzetőrtiszt pedig felkelt helyéről, odalépett hozzá és megszorította némán, melegen a kezét.
Olyan sokat tud a néma kézszorítás beszélni.
Azután mosolyogva felkelt az öregúr, illedelmesen köszönt a jelenlevőknek és eltávozott, hogy néhány óra múlva ismét visszajöjjön feketéjét meginni, melyet madame Dumont már évek óta mindennap pontosan kiszolgáltat neki ingyen.
Madame Dumont okos asszony, érti az üzletfogásokat. Ahova Gaillard apó jár, oda igen sokan járnak utána.
Az öregúr az ajtóban még egyszer megfordult és meghajtotta magát, azután a szokott mazurka-polka lépésekkel lejtett haza, útközben vidáman dúdolva magában:
Volt egyszer egy király,
Volt egy derék király,
De csak egyszer-egyszer tra la la la!
Mikor pedig egyetlen szobájú szállására érkezett, elkezdett kedvére ugrándozni, egyet dünnyögve közbe-közbe:
- Persze, hogy nem sietős még a dolog.
A németeknek van egy kifejezése, mellyel »a már-már késő«-t szokták megjelölni. In zwölfter Stunde. Helyesen van. Csak hadd jöjjön a »tizenkettedik óra«, akkor fel fognak kelni mindnyájan és megeszik villásreggelire a fél Európát. Az már nemzeti sajátsága a franciának. Csak hadd mulassák magukat a porosz hadseregek Metz meg Párizs alatt. Az oroszlán nem tartja még érdemesnek egészen felkelni; hanem méltóságosan megfordul a másik oldalára és csak farkával csapkodja a legyeket. Hadd jöjjenek még közelebb: legalább nagyobb darabon lehessen őket kergetni hazafelé.
Csak az a kár, hogy nem lehet belőle valami nagy hadjárat... legfeljebb arra való, hogy az öreg Dumas papának legyen már egyszer egy kis jó témája regényt írni...
...Hanem a szegény Dumas apó bizony nem ért rá bevárni a végét; itt hagyta a jó regény-témát a poroszoknak.
Azok pedig nekifeküdtek az utolsó fejezeteknek és kezdtek belőle csinálni tragédiát.
A balszerencse órájának mutatója rohamos gyorsasággal közeledett a tizenkettőhöz.
Az oroszlánból patakként kezdett folyni a szép piros vér - és a farkával nem volt képes többé visszatolni a »mutatót«.
...Strassburg tornyainak égő üszkét az egész Franciaországba széthordta a szél és mindenütt lángra lobbant tőle a hazaszeretet.
...Metz megadta magát, s a megvérezett szárnyú »gloire« végerőfeszítéssel rebbentette meg a fél világot betakaró szárnyait; ha ugyan tudna-e még repülni...
...A »világ szíve«, Párizs, lázasan feldobogott a nagy csapások hallatára és átváltozott kővé.
Hadd törje be az orrát azon a kövön valaki.
...A département-okban megkondult a szomorú harangszó:
»Vész! Vész!«
Ezt a szót most mondja ki először Franciaország. Nincs is benne a nemzeti nyelvtanában, hanem azért megérti minden ember: az égő falvak, véres folyamok világosan megmagyarázzák az értelmét.
Itt a »tizenkettedik« óra.
Nagyon szomorú napok voltak ezek.
A történelem majd elbeszéli őket híven: odaadja kiérdemelt jutalmát mindenkinek; arculütést az árulóknak, bepiszkolt kardot az elnyomónak, babért a vérző homloknak.
Én legalább az ő helyében úgy cselekedném.
Hanem hát a történelem nem bízza rám az ilyeneket, aminthogy okosan is teszi - minélfogva talán én is okosan teszem, ha nem avatkozom madame Klio dolgaiba, hanem felszedem azokat az apróbb levelű virágokat, amiket ő már nem tart érdemeseknek koszorújába fonni.
Ilyen például az én vidám Gaillard apóm.
Ő is meghallotta a szomorú újságot, hogy közelednek a megpróbáltatás nehéz órái: ott járt-kelt Párizs hallgatag utcáin, és olvasta az emberek arcán azt a kellemetlen felkiáltójelt, melyet a megdöbbenés szokott odafesteni vastag, összekuszált ecsetével.
Az öreg táncmester mosolygott és azt mondta:
- Teringette! Ez már nem egészen tréfa.
S aztán szépen elballagott a »Kék Hering«-be, egész nap ott ült kávéja mellett, de nem szólt egy mukkot sem; olykor a fejét csóválta és mosolygott folytonosan: de ez a mosolygás olyan valami szomorú volt.
A törzsvendégek csodálkoztak rajta, de nem akarták háborgatni, legfeljebb azt jegyezték meg egymás közt:
- Az atyusnak valami baja van ma.
Hanem másnap még jobban csodálkoztak, mikor az öregúr sem a délelőtti, sem a délutáni kávéját nem jött elfogyasztani.
- Bizonyosan beteg. Úgy van, a szegény apó rosszul lett s alkalmasint az ágyat nyomja otthon.
A nemzetőrtiszt, aki tudta a Gaillard szállását, udvarias ember lévén, megígérte azonnal felkeresni a víg öreget, hogy állapotáról körülményes jelentést tegyen a »Kék Hering« közönségének.
Félóra múlva visszatért s arcán megindulás látszott.
- Nos, hogy van a mi apónk odahaza? - kérdék többen egyszerre.
- Nem leltem otthon - felelt a tiszt kardját leoldva.
- Merkwürdig! Azt kellene hinnem, hogy valamelyik rokonához ment ebédelni, ha egész pontosan nem tudnám, hogy semmiféle rokona nincs - szólt egy lotharingiai születésű gombkötő.
- Én pedig szinte egész pontossággal mondhatom válaszolt a nemzetőr -, hogy egy rokona mégis van.
- És az?
- A haza.
- Hogy érti ön azt?
- Úgy, uraim, hogy Gaillard apót nem találtam szállásán; a kapustól kellett tudakoznom, az világosított fel...
- Helyesen.
- Tudtomra adta, hogy az öreg tegnap minden holmiját elárusítá.
- Ah!
- És hogy ma reggel léghajón elutazott a voges-i hegyek közé.
A csodálkozás és meglepetés jelei beszéltek minden arcon.
- A kapusnak csak annyit mondott, hogy itt az idő megtenni kötelességét, a nemzet abban a helyzetben van, hogy két öreg kéznek is hasznát veszi... most nem szabad hatvanévesnek lenni csak a nyolcvanéves embernek... ő elmegy a csatamezőre... Párizsban vagy lesz, vagy nem lesz ellenség, neki pedig okvetlenül ellenség kell. Azért hagyja el Párizst. Egyéb elajándékozni valója nincs a haza számára - csak az élete: azt adja oda, ami van.
Az emberek fejöket csóválták, a nemzetőr pedig leült szokott helyére az olvasó-asztal mögé, fejét tenyerébe hajtá, aztán meghatott hangon folytatá:
- Szegény Gaillard apó!... Áldja meg az isten, amerre fordul! Igazi francia ő, még a nagy forradalombeli alakok mintájára.
- Csupa becsület és csupa könnyelműség - vágott közbe egy állatorvos.
- Óhajtom - szólt madame Dumont -, hogy nemsokára viszontlássuk őt. Az nem szép volt tőle, hogy így szó nélkül hagyta el barátait. Ej, ej, ezért majd számot kérünk...
A »Kék Hering« vendégei ezúttal nem mulattak olyan jól, mint egyébkor; Gaillard apó távozása valóságos űrt hagyott a szívekben; hanem ez sem tartott sokáig, másnap már elfeledték egészen, mintha sohasem ösmerték volna. Az emberek hozzá voltak szokva a veszteségekhez. Az egyik kellemetlenség betakarja a másikat, kivált ha az a másik a nagyobb.
Most pedig ugyancsak volt miből válogatni, hogy mit sirasson az ember: a vagyonát-e, amely elpusztíttatott, a fiát-e, aki elesett, vagy a hazát, mely elárultatott?
Bizony igaza volt annak a Gaillard apónak, amikor azt mondta, hogy most nem szabad hatvanévesnek lenni senkinek.
El kell dobni a mankót, mert azért adott az isten két kezet az embernek, hogy legyen mibe fogni a puskát.
Olyan időket élünk.
És ezeknek az időknek örök tanúságaképpen fog megmaradni a loire-i és a voges-i hadsereg története.
Hadseregek, amik a földből nőttek ki varázsszóra, ahol együtt küzdöttek a fiú, apa és talán még a nagyapa is, és küzdöttek kétségbeesetten, utolsó csepp vérig, rongyosan, mezítláb a csikorgó havon, akik mint földhöz vágott Anteus új erőt nyernek a földtől, akiknek már nincs reménye a győzelemhez, nem is harcolnak talán a győzelemért, hanem csak azért, hogy harcoljanak, hogy lássa az elbámult Európa, miszerint a megbénult oroszlán még meg meri rázni királyi büszke sörényét.
A voges-i hadseregben a franc-tireurök közt találjuk Gaillard apót is.
Ki érne rá elbeszélni, mint jutott oda? Most nemigen tudja megmondani az ember, mikor reggel felébred, hogy hol fog vacsorálni este. Hova veti a sors szeszélye egy óra múlva. Még a legnagyobb út is, arról a világról a másvilágra, csak egy lépés.
Ki törődnék most azzal, ki hol volt ezelőtt egy nappal és hol lesz ezután egy nappal...
Mintha a napoknak nem lenne elég története úgyis.
Minden nap hoz egy új csatát, s minden csata elvisz ezer életet: az ezer életért aztán amikor kedve tartja, foglalóul hagy egy kis reményt, de azt is csak néha.
A szerencse istenasszonya becsukta markát elbizakodott, kedvenc nemzete előtt, és azt mondja: hogy »haragszom rád«.
Hanem van egy kéz, amelyik tán ki fogja tudni nyitni az istenasszony összeszorított szűk markát; van egy méltóságos kiváló alak, akire nem lesz elég ereje haragudni, akit ha meglát, mind a két kezét kitárja, hogy - megölelhesse.
Az ősz vezér ez, akit minden nemes nemzet a magáénak tud, az újkor legnagyobb jelleme, a szabadság legélesebb kardja, a világ legelső polgára - az öreg Garibaldi.
Ott hagyta betegségét caprerai kunyhója elrongyosult ágyában, hogy egészségesen halhasson meg a szabadságért.
Aki megparancsolta saját magának, hogy ne legyen beteg, az tudni fog parancsolni a balszerencsének is.
Úgy van. Előre!
Halavány arcán felgyúl a szent lelkesedés tüze, beteg, köszvényes keze magasra emeli a két világrészt bejárt kardot, golyó-lyuggatta lába belevágja a sarkantyút a ló szügyébe.
Előre!
Nem fáj az öreg Garibaldinak semmije sem.
Azután megzendül a choisy-i temető lánglelkű halottjának csodás tüzű viharos dala, a - Marseillaise.
Ez a dallam a sereg élelme és ruházata. Ez élteti, ez melegíti őket.
...Ott rohannak... elöl a »des vengeurs«, a halálfejű lovasság... utánok a többiek... Nézzétek őket! Ugye meglátszik, hogy franciák, kiket Garibaldi vezet?
És nincs pihenés soha; ami ma nem sikerült, holnap próbáljuk meg: semmi sem lehetetlen.
A küzdők között pedig mindig a legelső sorban lehet látni egy ősz, mosolygó alakot - Gaillard apót.
Úgy szeretik mindnyájan, mintha az apjok volna; öregebb a többinél, vidámabb a többinél és ravaszabb a többinél.
Egyedül a gerilla-harc az, melyben az apróbb emberek is hasznát vehetik leleményességüknek, ügyesség- és ravaszságuknak. No, de hasznát is veszi Gaillard atyus: ő igazán nagy mester ebben. Tüskés bokrok közé vonulni, fától fához simulva rendíthetlen bátorsággal tüzelni az ellenfélre: ebben ő felülmúlhatlan.
És mindezt olyan finom eleganciával, annyi kedves humorral, annyi kellemes pajkossággal teszi, mint mikor valami fiatal ember kenyérgolyócskával hajigál a vis-à-vis ülő kisasszonyra az asztal fölött.
Ha pedig nyílt csatában harcol, a halállal szemben sem hagyja el vidám mosolya, akkor is egyre pattognak szellemdús ötletei, úgy hogy a körülötte levők önkéntelenül elkacagják magokat és azon módon kacagva törnek az ellenségre.
Azért nevezték el azt a kompániát, amelyben szolgál, »nevető kompániának«.
- Rossz hírek jöttek, Gaillard apó! Párizst nemsokára kiéheztetik.
- Nem lehet - mond az öreg -, Párizsnak még eltart fél esztendeig az orléans-i győzelmen rágódni. Ösmerem a párizsiakat.
- Hiszen ön is párizsi?
- Kétségkívül, édes barátom... A párizsiak egészen olyanok, mint én.
- Azaz mindegyik külön egy-egy bevehetetlen vár.
- Legyen szíves, kérem, oda nem érteni az asszonyokat.
A bajtársak természetesen nevettek, Gaillard atyus pedig fütyörészgetni kezdett, mert amikor nem csevegett, örökké fütyült.
Még akkor is egy bolondos nótát dúdolt magában, mikor a legközelebbi hetekben a becsületrend keresztjével díszíté fel mellét a csapat-parancsnok.
Igazán megható jelenet volt.
A parancsnok maga is ellágyult, mikor az ősz férfiú kezét szorítá meg: egy szegény ördög kezét, aki nem harcol birtokaiért, zsíros hivataláért, kitüntetésért, jövőért, hanem csupán önzéstelen szeretetből azon haza iránt, mely neki semmi olyat nem adott, amit védelmezni érdemes volna.
Az egész ezred szeme feszült érdekkel nézte vén kedvence megjutalmazását s egyhangúlag kiáltá:
- Éljen Gaillard apó!
A parancsnok feltűzé az elismerés jelvényét a sárga frakkra, melynek gomblyukában most is fityegett egy csokor télizöld.
- Ön érdemessé tette magát a haza hálájára.
Az öreg apó udvariasan meghajtá magát, de arcán egy körömfeketényi ünnepélyesség sem látszott, sőt még azt sem állhatta meg, hogy közbe ne fecsegjen:
- Ön egészen megpirít, uram.
A parancsnok szótlanul ment tovább, Gaillard atyus pedig kivevé burnót-szelencéjét és szippantott belőle.
- Teringette!... ma nagy hideg van, az orrom nem képes élvezni a burnótot. Apropos! holnap megint csatánk lesz...
Az ismerősök ezalatt odajárultak hozzá, ki megölelni, ki kezét megszorítni sietett, egyik bizalmas párizsi ismerőse meg éppen azt a pajkosságot engedte meg magának, hogy szeretetteljesen megcibálta a fülét.
- Sokáig viseld a szép cifraságot, bajtárs.
- Hollá! ne bántsd a fülem, Tony, mert az régi ereklye: még szegény apámtól örököltem.
- De csak le hagynád vágni az egyiket még egy másik rendjelért?
- Nincs rá eset. A meglevőnek sincsen semmi értéke előttem, s csakis azon esetben lenne némileg...
- Ha?
- Ha teszem azt, itt lenne a feleségem, aki mindig azt állítá, hogy rendetlen ember vagyok.
- Hahaha! Értem.
- Nos igen. Jelenleg nem lenne valószínűsége ezen állításának.
- Mindig bolondságon jár az eszed.
Gaillard apó azzal felelt, hogy eldúdolt egy versszakot valami régi bretagne-i dalból:
Az embernek azért van feje,
Hogy legyen hova
Kalapját tegye, stb.
Íme, milyen jó katona lett Gaillard apóból, aki mindig ott hordta jó kedvét a patrontáskájában.
Ez az egy jó barátja nem hagyta el soha.
Még a dijoni csata napján sem, mely néhány nap múlva következett be, s mely tartott három teljes napon keresztül, szombat reggeltől egész hétfő estéig, január 21-dikétől január 24-dikéig, - s mely legfényesebb lapját képezi az egész szomorú hadjáratnak.
Már akkor kétségbeejtő hírek jöttek mindenfelől; itt is, ott is megverettek a franciák: vitézül harcoltak, de megverettek.
A levegő tele volt sóhajtással...
A megvérezett oroszlán hiába erőlködik már felkelni. Jobb lenne talán békében feküdnie egy kicsit - míg meggyógyul.
De az agg vezér még egyszer meg akarta villogtatni jó kardját, még egyszer meg akarta füröszteni egy kis vérben, mielőtt hüvelyébe tenné talán örökre.
Hadd csináljon még egy szép történetet az a vén acél, amit aztán apródonkint el fog mesélhetni a hüvelynek...
És a dijoni csata csakugyan szép történet...
Három egymás után következő napon megújult, és mind a háromszor győztek a franc-tireurök.
De a legkeményebb ütközet mégis a harmadik napon volt.
Borzasztóan szép látványt nyújtott a kiéhezett, fáradt, elrongyosodott francia csapatok meseszerű bátorsága és vitézsége.
Ott volt a küzdők közt Gaillard apó is: öreg keze egy cseppet sem reszketett, mikor célzott, és míg elsüté puskáját, közbe-közbe ráért fecsegni is.
- Teringette... Ez nem jól van így. Míg én bolondjában ott azokra szórom a tüzet, addig a saját lábamnak is elkélne egy kevés meleg.
- Talán nem húzott elég kapcát, Gaillard apó? - mondák a nevető kompánia tagjai.
- Bumm! Ez talált. Lelkemre mondom, talált... Éppen semminemű kapcát sem húztam... Hanem ez igazán derék puska... Finomul hord...
- Várjon csak, apó... Hátha elfagy a lába? Ne álljon mindig egy helyen. Mozogjon kissé.
- Köszönöm. Fölösleges az aggodalom. Hajrá! A halálfejűek jól tartják magokat... De még ezek az olaszok is pompás fickók.
E pillanatban a porosz ágyú-ütegek roppant sortüzet adtak Pouilly felől, s a francia sereg minden oldalon bomladozni kezdett.
A csata igen válságossá lőn, mert sokan megfordultak s elkezdtek futni.
- Holla, fiúk! - kiáltott dörgő hangon a vén táncmester. - Rosszul szaladtok... cudarul tévesztitek a dolgot... Hiszen éppen az ellenkező irányban van az ellenség...
Aztán jóízűen felnevetett maga is ezen a furcsa tévedésen.
A futók közül aki hallotta a Gaillard atyus tréfáját, megszégyenülve fordult vissza és keserű bosszankodással rohant előre.
Az atyus pedig folytonosan lőtt és csevegett.
Néha egyet-kettőt elvitt mellette a golyó, oda sem hederített neki, legfeljebb egy-egy odavetett mondattal tanúsítá, hogy észrevette elestét:
- Mit üzen a feleségének, monsieur?
Egy másiknak pedig:
- Legyen szíves kérem, megmondani annak a tegnap elesett kapitánynak a másvilágon, hogy a zsebében talált pénzt és hajfürtöt elküldtem az édesanyjának Berlinbe.
Azután rendesen visszatért a beszélgetés alaptárgyára.
- Igaz, hol is hagytam el? Igen, igen. Nincsenek jó kapcáim... azaz semminők... szerezni kellene.
- Természetes; de miként?
- Teringette!... foglaljunk el egy porosz zászlót.
- Hurrá! Úgy van. Foglaljunk el egy zászlót. Éljen Gaillard apó!
E percben egy golyó éppen az atyus tőszomszédját, egy fiatal, tizenhat éves gyereket teríté földre.
Az atyus mosolyogva nézett a haldoklóra.
- Bagatelle! Fel se vegye, fiatal barátom. Ön nagyon jó gseftet csinált. Könnyűszerrel lerázta legnagyobb hitelezőjét - a halált.
A fiatalember bágyadt mosolyra vonta kékülő ajkait, kialvó fényű szemeit szelíden emelte a vén apóra, aztán becsukta őket örökre, azzal a kiáltással:
- Éljen Franciaország!
- No, az megél, csak mi megéljünk. Hanem igaz... előre!... amott látok egy német zászlót.
A csata fordulópontja éppen most következett be.
Canzio egy általános támadást intézett, mely hatalmasan sikerült.
Gaillard atyus vakmerő elszántsággal rohant társaival Pouilly felé, hol a pomeráni ezred makacs vonakodással szúrta a földbe szuronyait, nem akarván előre menni.
Egy porosz tiszt borította ki az ezred zászlaját s azzal a kiáltással rohant a többnyire olasz franc-tireurök felé:
- Előre!
Hanem hát a pomeráni ezred is csak emberekből áll, akiknek akármilyen fülük legyen is, mégis megsiketül néha az ágyúdurrogástól és nem hallja meg a szép szót.
Gaillard apó egészen előre fúrta magát, megtölté puskáját s nagy figyelemmel célzott, aztán lőtt.
A porosz zászló elbukott.
Az öreg apó mosolyogva hunyorgatott szempilláival.
- Hüm! Bravó, öreg. Ezt ugyan jól eltaláltad. Megvan a kapca.
És rohant mindig előbbre, előbbre.
- Utánam, fiúk! Teringette, már bomladoznak a porosz tömegek. No, de nem is lehet az másképp. Nevetséges... Franciaországot teljes lehetetlen legyőzni! Apropos!... Ezzel a bolondos háborúval egészen elrontjuk a falusi papok keresetét. Persze hogy elrontjuk. A sok temetési stóla mind, itt vesz egy közös gödörben. Szent Hippolytra mondom, ez nagyon lelkemen fekszik.
...No, de nem soká feküdt a Gaillard apó lelkén ez a borzasztó dolog, mert alighogy kimondá a fentebbi szavakat, egy ostoba golyó fúródott a mellébe, s a vidám öregember mosolyogva rogyott le a földre éppen abban a percben, midőn burnótszelencéjéből akart szippantani.
- Quel diable! Azok az emberek nem tréfálnak. Nem hinném...
A piros meleg vér patakként kezdett folyni melléből.
A másik pillanatban eget rázó üdvkiáltás dördült meg ezer meg ezer ajakról, mely elnémítá az atyus utolsó cinikus humorát. A poroszok árkon-bokron keresztül futottak a franc-tireurök előtt, halottat, poggyászt, sebesültet hátrahagyva.
A csata meg volt nyerve.
...Az öreg Garibaldi kardja harmadszor is nagyot suhintott: az öreg Garibaldi most is megmutattatta magának a poroszok talpát.
Amilyen nagy volt a győzelem, olyan nagy lett az öröm is.
Diadallal hordozták körül a csatatéren - ami még eddig nem volt - az elfoglalt porosz zászlót.
Ott vitték el a haldokló Gaillard apó mellett, s az fel is nézett rá még most is mosolygó szemeivel, és felragyogott elhalványuló arca.
De mit ér, mikor most már nem húzhatja a csizmájába.
Körülálló ismerősei erővel be akarták kötözni sebét, hanem az öreg apó mosolyogva utasítá vissza:
- Köszönöm. Ne fáradjanak hiába. Hanem inkább keressék meg alattam valahol a burnót-szelencémet, és engedjenek egyet szippantanom az útra. Így ni... Hatalmas burnót! A rue Rivoliban szoktam vásárolni, a Bernhard-kereskedésben. Őszintén ajánlhatom.
Gaillard apó mindinkább halványodott, arcán szederjes kék foltok kezdtek mutatkozni, csak a szemei mosolyogtak, de egyre bágyadtabban.
Végre becsukta szemeit is.
- Meghalt! - mondá szomorúan egy franc-tireur.
...Hanem biz az még nem halt meg; sőt ha meghalt volna is, visszatérne talán az életre, nehogy udvariatlanságot kövessen el.
Kevés vártatva, mindnyájok csodálkozására még egyszer félkönyökére emelkedett, borzasztó erőmegfeszítéssel s elhaló hangon mondá:
- Apropos! Majd elfeledtem. Van szerencsém magamat becses barátságukba ajánlani... Serviteur.
Egy futó mosoly vonult el eltorzult ajkain; azzal nagyot lélegzett és lerogyott. A halál hideg lehelete örökre elnémítá.
A franc-tireurök kedvenc öregüket még aznap egy jegenyefa alá temették Pouilly mellett.
Egy pajkos fiatal hadnagy lefaragta kardjával a fa egyik oldaláról a kérget s ezt a jellemző néhány szót írta oda síriratnak veres krétával:
»Itt nyugszik Gaillard apó. Alkalmasint meghalt, mert nem mosolyog.«
PLETYKA
1871
Nem ültetik, mégis megterem; nincsen sem apja, sem anyja, mégis legszélesebb az atyafisága: nem hívják meg az estélyekre, névnapokra, bálokra, mégis a legszívesebben látott vendég. Az arisztokrácia csakúgy szereti, mint a nép; otthonos mindenütt, Spanyolországban éppúgy, mint Amerikában. Az emberek szeretnek vele foglalkozni, dédelgetik, ápolgatják; nem csoda aztán, ha olyan gyorsan nő mint a hógomoly. Néha rásüt a napfény s mielőtt kárt okozna, elolvad mint a hógomoly, de gyakrabban nem olvad el, hanem súlyos kővé tömörödik s agyonzúzza azt a tárgyat, amelyik véletlenül eléje akad, éppen mint a hógomoly.
A gyermek, mikor az első marék havat almányi labdává gyúrta kicsiny kezeivel, nem gondolja meg, hogy, mikor az a labda görgeteggé gyarapszik, legurulhat a hegyoldalról s leterítheti éppen arra menő édesapját.
Aki pedig legelőször gyúrja meg a pletykát semmiből, még kevésbé gondol rá, hogy hát ez az élvezetcikk még sokba kerülhet valakinek.
Ki ügyelne az ilyenekre!...
Csak a testet nem szabad megszúrni, a lelket nem kéri számon senki.
De hát mit is csinálna a sok asszony-néni, ha a kávé mellett csak a vajas kiflit volna szabad mártogatni a kávéba, embertársaikat pedig agyon kellene hallgatniok, és nem volna szabad szintén bemártogatni egy kis pletyka-szószba; hiszen nem halnak meg tőle, de még csak a kis ujjok sem görbül bele... aztán az embernek mégis csak elmegy mellette az ideje.
Ki vehetné az ilyet rossz néven?...
És ami szabad az egyiknek, szabad a másiknak is, amit pedig mindnyájan tesznek, az általános szabály, ami pedig általános szabály, az nem lehet hiba; tehát a pletyka nem is hiba.
Néha ugyan történik egy-egy kellemetlen eset, amelynek okául némely szőrszálhasogató, ki minden dolognak szeret elejére járni, a pletykát állítja; de hát én istenem, nem történik-e a legártatlanabb dologból néha a legnagyobb szerencsétlenség! - s kinek jutott eszébe valaha a legártatlanabb dolgot gonosznak mondani?...
Ami szerencsétlenség a pletyka miatt történik, annak a vakeset az oka, és bizonyára semmi más.
Hát ki hibájából történt, példának okáért: a Baroghi eset?
No, nem mondom, hogy ha rossz szándékkal szegrül-végrül fognám a dolgot, nem sülne-e ki egy kis gyanúsítható körülmény - teszem azt - Máli nénire is, jóllehet Máli néni talpig derék asszonyság, akinek ugyan egy darabban egy kicsit nagynak ütött ki a nyelve, de aki azért a légynek sem vét, - hogyan árthatott volna hát Baroghi Aladáréknak, mikor Aladár úr saját unokaöccse, felesége - Marika pedig a keresztlánya?... Nem olyan pogányszívű rossz rokon Máli néni.
Dehogy rossz rokon, dehogy... hanem ki tehet arról, hogy már az ember úgy van teremtve az istentől, miszerint szeret elmélkedni más emberek fölött, különösen akkor, ha az ember véletlenül hatvanesztendős asszonyság; ha pedig már egyszer benne van az elmélkedésben, tovább fűzi gondolatait mindaddig, míg összefüggő egésszé alakulnak. Ez a gondolatfüzér lehet aztán vagy igaz, vagy nem igaz. Az igazat kitalálni nem nagy mesterség, sem nem érdem; hanem nem csupán azért van az embernek feje, hogy a búbos főkötőt legyen hova tenni, de azért is, hogy teremjen benne valami. Kolumbus sem látta soha Amerikát, mégis fölfedezte. Máli néni sem látta vagy hallotta soha, hogy Baroghi Aladárnénak tiltott viszonya van Kádas Lacival, mégis úgy gondolta, hogy felfödözte.
Mert hát Baroghi Aladárné szép asszony; szellemes asszony; hogyne volnának imádói is? - ha meg imádói vannak, ő sem bolond, hogy örökösen azt a mogorva Aladárt imádja; ennélfogva mást kell szeretnie; s vajon ki lehetne az a más ember, ha nem a csinos Kádas Laci, Aladár legkedvesebb pajtása, ki mindennapos vendég a háznál?
Az ilyen fölfedezés azután elég két hétre csemegének uzsonna után Máli néni vendégei számára, kiknek titokteljes arccal beszéli el, miszerint az mégsem jó dolog, hogy az a Kádas Laci minden áldott nap ott van Baroghi Aladáréknál... A huszártisztek nagyon csintalan gyerekek, tapasztalatból tudja, mert neki is udvarolt menyecske korában valami gróf... vasasnémet volt, hanem - tetszik tudni, Máli néni nagyon erényes asszony volt, hát amúgy magyarán kiadta neki az utat. Bezzeg Baroghi Aladárné ahelyett inkább magához édesgeti, s amilyen vastagon kezdik - bizony nem lesz valami jó vége.
Ez a gondolomformán elmondott hír végigjárja két hét alatt az egész vármegye úri köreit, s mire a harmadik héten visszakerül Máli nénihez, a jó asszonyság már rá sem ismer a tulajdon elmeszülöttjére, hanem irtózattal csapja össze kezeit.
- Szent isten! Hát már ennyire vannak! ki hitte volna! Tudja-e, sógorasszony - mond a hír hozójának -, hogy ez valóságos botrány!
- Biz az a - botrány.
- Én gyanítottam eddig is, de ennyire nem gondoltam. Szegény Aladár! Talán még nem is tudja.
- Az ilyesmit a férjek szokták megtudni legkésőbb.
- De az mégis csak borzasztó. Tehát már csókolódzni is látták a cselédek? Kitől hallotta, sógorasszony?
- Beszélik már azt, sógorasszony, a gyerekek is.
- Rettenetes gyalázat családomban!... Pedig milyen jó lánynak látszott az az én Mari keresztlányom.
- Lassú víz partot mos. Egyébiránt semmit se búsuljon, sógorasszony - hátha az egész csak pletyka.
- Dejszen, nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja - felel Máli néni s ezer ráncú arcán igazi ijedtség festekezik.
A jó asszonyságnak eszeágában sem volt, hogy ez az ő tulajdon híre, amit a közvélemény azóta egészen másféle toalettbe öltöztetett.
Addig-addig röpködött a jó Máli néni pletykája szanaszét, mint valami tüzes rakéta, míg egyszer éppen olyan száraz helyre talált esni, hol rögtön felgyújtotta az egész helyiséget.
Valami zajos pártértekezlet volt egy jómódú földbirtokosnál; csupa férfiak gyűltek össze.
Úgy látszott, követválasztási mozgalmak szolgáltak tárgyául az értekezletnek, mely egészen úgy ütött ki, mint az ilynemű értekezletek szoktak: keveset határoztak, eleget ettek, sokat ittak.
Az értekezleten részt vettek Baroghi Aladár és Kádas Laci is.
Szép férfiú volt mind a kettő, az egyiket nagyon szerették az asszonyok, először azért, mert huszár volt; de legjobban azért, mert nem volt még nős, s mert minden nőnek egyformán tette a szépet: kitüntette mindnyáját és nem tüntetett ki egyet sem. Baroghi Aladár pedig éppen ellenkezőleg tőn, a bolondulásig szerette szép fiatal feleségét, Szent-Udvari Marit, azonfelül pedig elhanyagolt minden nőnemű ismeretséget, hanem ahelyett inkább a közügynek szentelte életét.
Széles körben kitűnő fiatalembernek tartották, aki a megnyílt alkotmányos élet lépcsőin jó magasra küzdi fel magát vasszorgalmával és jeles tehetségeivel; ezt ő maga is érezte s nem volt ment egy kis büszkeségtől, midőn azt szokta mondani:
- Én akkor is úr volnék, ha egy barázdát sem hagyott volna az apám.
Baroghi Aladár azonban nemcsak úr volt, hanem ami ennél százszorta magasabb állás - egyszersmind boldog ember is: nemcsak a legszebb felesége volt a vármegyében, hanem a legtisztességesebb is; valódi mintaházaséletet vittek, úgyhogy nem egy agglegény kapott kedvet a házasélethez Baroghiék példájából.
Ki hitte volna még akkor, hogy a Baroghiék példájából egészen másféle következtetéseket is fog húzni valaha a világ.
...Az említett értekezletből Kádas Laci távozott el legelőbb.
A kedélyes cimborák és a háziúr mindenféleképp marasztalták, mert hát olyan jó tréfás fiú az a Laci, nélküle agyon van ütve a kompánia, mint mondani szokták.
- Ne menj, pajtás! Maradj itt vacsorára. Az igaz, hogy a két öregen kívül nincs egyetlen egy asszony sem, akit hálódba foghatnál, hanem ahelyett majd fogdossuk a - pagát ultimót.
Kádas Laci titokteljesen mosolygott:
- Nem lehet.
Aladár is sietett marasztalni kedves barátját.
- Ugyan hova mennél? Rossz az út, aztán mindjárt besötétedik. Maradj itt, holnap meg átjössz hozzám. Mari úgyis meghagyta: elhozzalak. Valami formát festesz majd neki.
- Sehogy sem lehet itt maradnom. Egy igen, igen fontos kötelességem nem engedi. Ígérkeztem mára valakinek.
Laci nagyon nyomatékosan ejtette ki a »valakinek« szót.
Az emberek szánó mosollyal néztek Aladárra.
- Ugyan kinek? - kérdé Aladár kíváncsian.
- Nagy titok holnapig. Meg akarlak vele lepni holnap.
- Úgy? Hát akkor csak isten hírével! Annyit előre is gyanítok, hogy valami bolondság lesz.
- Sőt éppen ellenkezőleg, a legkomolyabb lépés életemben - mondá halkabban, mintha csak Aladárnak szánta volna végszavát.
Ez szívélyesen megszorítá Laci kezét s még maga segített őt betakarni a bundájába, hogy valahogy át ne fázzék a könnyű huszárruhában. Aztán gyanútlan arccal sietett vissza a többi vendéghez.
Hogy belépett, hirtelen csend lőn.
- Már csak nagy szoknyahős az a Kádas. Fogadni mernék, hogy valami érdekes kalandra indult.
Figyelmes kezdett lenni.
- Mi lelte ma ezeket? - kérdezé magában.
A két házi öreg anyóka (a háziúr neje és testvére) titokteljesen dugták össze a fejüket, beszéltek valamit, azután nevetgéltek utána, lopva egy-egy bántó pillantást vetve Baroghira.
A vármegye szabadalmazott gorombáskodója, az öreg Stofi fiskális ajkához emelé a hetvenhetedik poharat és egy talpraesett toasztot mondott az olyan férjekre, akik a többi férjek közt kimagaslanak büszke címerök által.
Mialatt pedig beszélt, apró savó színű szemeit a világért sem vette volna le Baroghi Aladárról.
A társaság mint mindig, most is jóízűn nevetett a fiskális úr elmés toasztján. Aladárt bosszantotta ez a nevetés, leolvasván az emberek arcáról, hogy az neki szól.
- Nem szeretem a rébuszokat, uram - mondá, büszkén tekintve szét a gúnyolódókon.
- Bizony pajtás, egy kicsit nehéz fejed is lehet a rébuszokhoz, mert ezt az egyet ugyancsak későn akarod eltalálni - szólt egy szőke uracs.
- Pedig nagyon egyszerű. Az egér nem veszi észre a macskát. Ennyi az egész... - gúnyolódék egy másik.
Baroghi Aladár zavarral jártatá körül tétovázó tekintetét. A finom, nagyvilági ember, ki minden körülmény között fel tudta magát találni, most egészen ügyetlennek, nevetségesnek látszott.
- Ej, kedves Baroghi! Ne hagyja magát! - sipított az éltes háziasszonyság. - Bizony még kifognak rajta.
Egy öreg urambátyám, aki nem értett a bontonhoz, megszánta a kedves uramöcsémet s félreintette egy félreeső szoba szögletébe.
- Már csak megmondom, öcsém, hogy min nevetnek ezek a lurkók.
- Nagyon megköszönöm urambátyám szívességét... - hebegett Aladár.
- Sose köszönd. Mindennapi dolog az egész. Rajtam is megesett biz a... azaz, hogy a ... feleségemen.
Aladárnak arcába szökkent a vére.
- Folytassa!
- Hajszen az ugyan fogja is, míg a körmére nem koppantasz. Vagy úgy? Én folytassam? Hát csakugyan nem tudod? Ejnye, ejnye, öcsém, hol jár az eszed, ha még rá nem jöttél arra sem, hogy ahol szép asszony mellett szép huszárember a házibarát, ott nem hiába keresünk csomót a kákán.
Aladár még jobban elvörösödött, indulatosan ragadván meg a táblabíró rókatorkos mentéjének gallérját.
- Uram! - hörgé tompa hangon - mondja ön, hogy tréfál, vagy különben megfojtom.
Az öreg urambátyám meghökkent kissé, hanem azután eszébe jutott lassankint, hogy nem azért vala az ő édesapja inszurgens-hadnagy valaha, miszerint a fia hiányt szenvedhetne a bátorságban, minélfogva kifejtvén rókatorkos mentéjének gallérját Aladár vonagló ujjaiból, nagy komótosan megcsavarta őszülő bajszát és ilyeténképpen válaszolt Aladárnak:
- Köszönöm irántami jóakaratodat, öcsém, de biz én már csak nem vonom vissza, amit mondtam, különben rajtad kívül úgyis az egész világ beszéli, hogy Kádas öcsénk ott is arat, ahova nem vetett.
Aladár görcsösen szorította össze ökleit, szólni nem bírván a rendkívüli felindulástól; de hisz eleget mondott anélkül is ajkainak kínos rángása.
- Rám meg hiába haragszol - folytatá az öreg -, jóakaró embered vagyok, azért mondtam meg amit magad nem tudsz észrevenni, jóllehet az a gézengúz nem is titkolódzik valami nagyon. Az volt a legmulatságosabb, hogy magadnak mondta, miszerint megígérkezett »valakinek«, s te el nem tudtad találni, hogy a valaki éppen a saját feleséged. Hüm!
Baroghi izzó homlokát tapogatta meg reszkető kezeivel, aztán csendesen kitántorgott a teremből. Mintha a hideg levegő odakint elolthatná a homlok forróságát is.
Mikor a tornácra ért, egy márványoszlophoz támasztá bágyadtan fejét.
- Istenem! - rebegé - lehetséges-e ez?
Azután elgondolta, milyen hű barátja neki Kádas Laci, milyen szelíd angyal, becsületes nő Mari... Szilajan dobbantott lábával a kemény kövezeten, élénken vetette hátra okos, büszke fejét, és azt kiáltá hangosan:
- Nem igaz!
S nyugodtan, közönyösen a mulatók közé tért, mintha nem is történt volna semmi.
»Neki nincs joga bizalmatlankodni.«
És nem is akart gondolni többé semmire, hanem élénk vitába ereszkedett valami száraz jogi tárgyról Stofi ügyvéddel.
Akik a vitát hallották, azt mondták, hogy Baroghi Aladár okos ember, de néha összebeszél biz’ a bolondokat is. Ma ugyan rosszul védelmezte állításait.
No, hanem örült is Stofi fiskális, hogy egyszer valakit mégis lecáfolhatott, s hogy még jobban megadhassa neki a végcsapást, igyekezett valami élcet illeszteni össze.
- Úgy látszik, pajtás, hogy álmodol ma, pedig nem ártana ébren lenni egy kicsit.
A fiskális úr bámulói, ti. két gyakornoka, nyomban észrevették a kitűnő élcet és elkezdtek rajta kacagni.
Baroghi feléjök fordult és ezt mondta sötéten:
- Ha kacagási görcseik vannak, tudok én jó orvosságot.
- Ugyan mi volna ez? - kérdé egyszerre a két gyakornok.
- Egy kis érvágás - felelt Aladár oda sem nézve.
A két fiatalember úgy megijedt ettől a medicinától, hogy tanácsosnak látták elsompolyodni valamely félreeső szögletbe; legjobb az ibolyának, ahol észre nem veszik.
Baroghi Aladár pedig, hogy szórakozottságát elűzze, bement a szomszéd szobába kártyázni.
Nagyon figyelmetlenül játszott, mégis folytonosan nyert.
- Hja, a szerencse vak - panaszkodott a bank-adó.
Ott termett Stofi fiskális is a kártyaasztalnál, ki szokása szerint semmi észrevételt sem hagyott helyben.
- Dehogy vak, dehogy... - mondá. - Sőt inkább nagyon szabályszerűen van. Aki szerencsétlen a szerelemben, szerencsés a kártyában.
Aladárt most bántotta ez a közmondás.
Miért nem veszített inkább?
Öntudatlanul szórta és seperte be a pénzt. Talán nem is látott semmit: lelke előtt összefolyt a világ, s úgy látszott, mintha be volna hunyva a szeme; látta, hogy az emberek mozognak körülötte, de nem érti, mit beszélnek. Különös állapot ez, amibe csak a lélektudós tudná magát beleképzelni. Az egész mindenség valami zűrzavaros zsongássá törpül; az ember azt hinné, hogy már nem is él egészen e káoszban, vagy azt gondolná, ha ugyan képes volna még gondolkozni, hogy ijesztő arcú démonok röpködik körül, kik a fülébe kiáltanak soha nem hallott kellemetlen vad hangokat, amik a velőt rázzák meg.
Aladár hiába erőltetett nyugodtságot: az ő lelke meg volt zsibbadva.
Azok a rossz démonok úgy űzték, úgy kergették... futnia kellett előlök.
De hova? Lehet-e a nyugtalanság elől elszaladni? Adhat-e tanácsot az agy, amikor a szenvedély véres nyomást gyakorol rá?
Az ész leteszi a kormány gyeplőjét s beleszabadítja a nagy zsarnokot, az ösztönt, aki nem gondol vele, hogy mint és meddig uralkodik, hanem amíg uralkodik, saját szeszélye után indul.
Aladár felugrott a kártyaasztal mellől, asztal alá söpörte az előtte heverő nagy összeg pénzt, aztán kifelé indult.
A játszótársak fejöket csóválták, Stofi fiskális mosolygott s utána iramodván Aladárnak megfogta karjánál.
- Hahó, Aladár!... Hová szaladsz? Ne nevettesd ki magad? Már eddig rajtad mulat a fél vármegye. Nem érdemes az a hűtlen asszony, hogy valami bolondot tégy miatta. Csak lassan a testtel! Ami pedig a válópört illeti; ajánlom ügyvédi szolgálatomat...
Baroghi Aladár fájdalmasan felszisszentett; majd összeszorítá ajkait s kiragadva magát az ügyvéd karjából, rohant ki az udvarra.
A kocsisnak parancsolta, hogy fogjon be.
- Gyorsan, gyorsan!
El nem búcsúzott senkitől. Mit neki most az egész világ! még a bundáját is bennhagyta, anélkül ült fel a kocsiba. Mit neki most a hideg?
- Csak gyorsan... lóhalálba!
És Palkó kocsis érti a mesterségét. Mintha szárnyat adott volna a négy csikónak, úgy vágtatnak előre, hogy, mint a lovaiba szerelmes Palkó mondani szokta, tán csak úgy hébe-hóba, példának okáért lépnek egyet-egyet a földre, a többit pedig a levegőben teszik.
Hanem a nagyságos úrnak még ez is lassan van. Palkó fejet csóvál, midőn erre azt feleli: »igenis értem, kérem alásan«, s aztán letér az országútról és völgyön-hegyen, szakadékon keresztül ereszti a rudat Barogfalva felé toronyirányában.
A nagyságos úr tudja mit akar. Palkó nem tud semmit, csak azt, hogy a lovakat nem kell kímélni. Ő nem törődik az úr dolgával, hanem azt látja, hogy az a mozdulatlan összegörnyedt alak ott a hátulsó ülésen nem jó járatban van, minélfogva, tehát ő maga (ti. Palkó kocsis) sincs jó járatban, s amint közibe vág olykor a négy röpülő lónak, el-eldünnyögi magában:
- Már csak látom én, hogy nekünk kettőnknek valami bajunk támadt ma.
Éjfél volt, midőn a barogi kastély külső kapujához értek. Isten csodája, hogy a nyakukat nem szegték valahol.
A nagyságos úr megparancsolta kocsisának, hogy ne hajtson be az udvarra, hanem fogja ki a lovakat itt, azután kösse meg a nagy akácfához, vagy pedig eressze világnak, amint akarja, és jöjjön vele a kastélyba, mert szüksége lesz rá.
Mialatt még beszélt, a kastély két, első emeleti, kivilágított ablakát nézte folytonosan.
Mikor készen volt Palkó, a hátulsó ajtón nesztelenül bementek a friss havon a belső udvarba. Aladár azt súgta Palkónak, hogy hozzon létrát és támassza meg a világított ablak irányában.
Az öreg szolga engedelmeskedett.
- Eltalálta-e kend, öreg, mit akarok? - kérdé Baroghi szomorú, megindult hangon.
Az egykori huszár lecsüggesztette őszbe csavarodott fejét, aztán keservesen nyomta az egyik szemére a hosszúpántlikás kalapot, mintha jobban esnék neki félszemmel nézni ezt a dolgot.
- Nem biz én, nagyságos uram. Nem is találom el soha. Csak azt tudom, hogy nem leskelődni akar nagyságod ezen a létrán. Teringette... azt már bizonyosan tudom.
Aladár bámulva nézett öreg szolgájára; aztán elfordult tőle.
- Igaza van kendnek.
Az öreg némán biccentett fejével.
- De nekem mégis meg kell tudnom, mi történik abban a szobában ott fenn.
- Igenis értem, kérem alásan.
- Ha tehát például kend...
Az öreg Palkó még mélyebben húzta kalapját arcába.
- Nagyságos uram, hű embere vagyok, az is leszek holtig, hanem azt az egyet ne kívánja tőlem. Múljék el ez a keserű pohár, ha lehet. Én szeretem a becsületet.
Aladár egy könyűt vett észre az öreg fénytelen szemében.
- Jól van - szólt Aladár kétségbeesetten. - Kend is olyan mint a többi. Megyek hát magam, mert nekem is becsületem kívánja ezt a lépést.
És felhágott a lajtorja első lépcsőjére.
Palkó villámhirtelen ugrott oda.
- Ne menjen... ne menjen, hadd inkább én menjek.
Az öreg ügyesen mászott fel a lajtorján egész az ablakpárkányzatig, míg lent Aladár fogta a lajtorja végét. Talpa alatt égett a föld, keblében a legellentétesebb érzelmek vihara zúgott.
- Mit látott kend? - hörgé elfojtott, félénk hangon, midőn Pál lefelé lépegetett.
- Nem dukál elmondani - mormogott Pál, mintegy restellve, hogy nem is valami dolog miatt követett el ilyen ordré-ellenes csínyt... - hanem csak amolyan asszonyhistória az egész, francia lakájnak való munka.
- Parancsolom! - rivallt fel Aladár indulatosan.
- Már mint azt beszéljem el, hogy mit láttam? Hát a kék vendégszobában a kandalló mögött ül egy úr, annak az úrnak ölében pedig egy gyönyörűséges szép asszonyszemély...
Aladár, mint a meglőtt oroszlán, dühében elbődült s eleresztvén a lajtorját, futott a kinyitott kastély kapuján át az emeletre.
Az emeletre vezető lépcső ki volt még világítva.
Aladár önkéntelenül pillantott egy a behajlásnál függött tükörbe... Egy ember kuszált hajjal, villogó szemekkel, összeszorított ököllel, egyik kezében pisztolyt tartva rohant onnan eléje: Aladár is összeszorítá öklét, feléje rohant s olyan irtózatosat ütött rá, hogy csörömpölve ezer darabra zúzódott össze a - tükör.
A boldogtalan nem ismert magára.
De ha magára ismert volna is, nem sokat gondolkozott volna rajta, ha vajon illik-e nagy éjszaka idején olyan toalettben látogatást tenni valami szerelmes párnál. Aztán tudta is ő azt, mit cselekszik!
Lihegve érkezett a kék vendégszoba ajtajához; a tükör üvegén megsértett kezéből lefolyó vércseppek jelölék útját.
Az ajtót villámsebességgel szakítá fel.
-------------------------------------------------------------------------------------
Egy fehérruhás hölgy ült az ajtónak háttal fordulva Kádas Lászlóval szemben a kandallónál. Bizonyosan nagyon édes dolgokról cseveghettek együtt, mert víg nevetés halt el az ajkukon, mikor Baroghi ijesztő alakja oly váratlanul és oly gyöngédtelenül betoppant.
A karcsú hölgy elfojtott sikoltást hallatott, aztán félénk őzike gyanánt iramodott el a termek hosszú sorain át, melyek a kastély balszárnyával voltak összeköttetésben.
- Mari! Mari! - kiáltott Aladár utána szaladva.
Laci felugrott a karszékből, melyben ült, s jóízű nevetéssel állta Aladár útját.
- No, csakhogy már egyszer becsípve látlak. Nem adom egy paripáért.
Aladár azzal felelt, hogy kisütötte a kezében tartott pisztolyt.
Kitűnő lövész lehetett. A csinos huszártiszt szívén találva rogyott össze.
- Ez a te büntetésed - szólott irtózatos nyugalommal.
S a szelíd Baroghi Aladár kéjes gyönyörrel nézte: mint dagad tócsává a sima padlón legjobb barátja vére.
A haldokló félkönyökére emelkedett, aztán azzal a szokott víg mosolyával mondá elhaló, bágyadt hangon:
- Ejnye Aladár, de bolondokat csinálsz, ha részeg vagy. Szervusz!
A mosoly ismét megjelent kékülő ajkain, majd elmosódott lassankint, helyet hagyva a halál hideg leheletének.
A víg fickó úgy halt meg, mint illik. Még a halál sem vetkőztette le teljesen humorát, a virginia szivar még holta után is ott kacérkodott összeszorított fogai közt.
Baroghi Aladár gyűlölségteljes tekintetet vetett a holttestre, azután végigfutkosott a szobákon hűtelen neje után.
Sehol sem találta.
Bizonyosan a balszárnyba, saját szobáiba menekült.
Az ebédlőből kijutott a folyosóra; ott már fel volt lármázva minden; az álmából felriasztott s a lövés zajára? összefutott cselédség egymástól kérdezősködött: mi baj mi történt?
- Hol az asszony? - kérdé Aladár dörgő hangon.
- A nagyságos asszony? Hát hol volna? A szobájában - feleli a szobalány dideregve.
Aladár oda sietett.
Istenem, milyen más érzelmek közt szokta átlépni e szent küszöböt!
Neje nappali szobáján kellett keresztülmennie.
A hálószoba ajtajánál megállott: azt hitte hogy az ajtó valószínűleg be lesz reteszelve. Arra gondolt, hogy valami feszítővasat találjon, mely alkalmas lenne a zár felnyitására.
Gyertyát gyújtott.
Az asztalon ott hevert neje kézimunkája, mit olyan pirulva rejtegetett előtte a múlt napokban: egy kis gyermekfőkötő.
A szerencsétlen ember kiejtette kezéből pisztolyát s belefogódzott a kis mahagóni-asztalkába, hogy össze ne roskadjon.
Most tűnt fel neki egész teljességében borzasztó vesztesége.
Minden oda van. Ami paradicsom volt tegnap, az pokol ma; ami még tegnap boldogság volt, az ma átok; aki tegnap király volt, az ma koldus. Vagy még annál is rosszabb. Neki nem maradt egyebe, csak egy iszonyatos pusztulás és a bosszú!
Ah, a bosszú!
Aladár ereje visszatért e gondolatra, szilárd léptekkel ment a hálószoba ajtajához s véres kezét odanyomta a kilincsre.
Mennyire meg volt lepve, midőn az ajtó kinyílt. Nem volt tehát bezárva.
A szobát homályos éji lámpa világítá.
Aladár lábai legyökereztek, midőn körültekintett.
...A szoba egyik szögletében patyolat-fehér selyem ágyon ott aludt a szép Mari, boldogan, nyugodtan mint az angyal, éjfekete szemei le voltak húnyva a hosszú selyempillák árnyékában az egyik karja pongyolán leeresztve, a másik pedig a mellén szétvált hálóöltönyt fogta össze öntudatlanul; a halavány-barna arcra piros rózsákat rajzolt az álom, mely hogy mély lehetett, tanúsítá a szokottnál erősebb lélegzete.
Aladár agyán egy irtózatos gondolat futott keresztül.
Jaj neki, ha ez a gondolat igaz! És mégis talán jobban szeretné, ha igaz volna.
Odavánszorgott neje ágyához s megragadta lecsüggő kezét.
- Mari!
A szép barna asszony talán álmában is megismeri ezt a hangot, s mosolyogva nyitja ki epedő nagy szemeit.
- Itthon vagy, Aladár? Soká vártalak este.
Aladár meghatva fordítja el sápadt ijesztő arcát, és gondolkozik, mért jött ő most ide?...
A szép asszony megdörzsöli fehér ujjaival kissé álmos szemeit, és elkezd csevegni.
- Tudod-e, hogy vendégünk is van? Itt van Kádas Laci és még valaki... No, ne fordulj el. Találd ki, hogy kicsoda...
Aladár nem felelt.
A kis barna menyecske nem állhatta meg sokáig a nagy titkot.
- Hát képzeld, Laci ugyan rászedett minket. Tegnapelőtt megesküdött titokban Vilma húgommal, aztán kicsinálták, hogy ma este itt jönnek össze és nálunk töltik a mézesheteket. Gondolhatod, mennyire meg voltam lepve, midőn Vilmát mint feleségét mutatta be. Nagy kópé az a Laci!
Baroghi Aladár egész testében elkezdett reszketni, mint a nyárfa, azután egyet ordított, mint valami vadállat, és összeroskadt a padozaton.
Mari ijedt kiáltására befutottak a cselédek s hideg vízzel kezdék urokat eszméletre téríteni.
A cselédek közt mint síri árny suhant be egy fehérruhás, halavány arcú nő, lebontott hajjal, kikelt, vonagló arccal kétségbeesetten kiáltva:
- Gyilkos! gyilkos!
Az öreg Pál azonnal megismerte, hogy ez volt az a gyönyörű szép asszony, akit a huszártiszt ölében látott.
Csakhogy akkor nem volt ilyen halavány!
- Ez a gyilkos! - mutatott Aladárra a fehérruhás nő.
Aladár pedig felnyitotta szemét, felugrott gyorsan s bárgyú kacagással a fehérruhás nő nyakába vetette magát, azt susogván csendes, boldog mosolygással:
- Szervusz!
A fehérruhás hölgy iszonyodva lökte el magától a szerencsétlent, amit az jóízű kacajjal fogadott, s leült az ágy szélére elalélt neje mellé, és azt mondta gyermekes komolysággal, megsimogatván hosszú fekete haját:
- Palkó, csináljon nekem ebből a hajból ostort!
Azután sajátságos mimikával elkezdte mutogatni, mint szoktak az ostorral pattogni, mikor az első lovat akarja az ember megvágni, vagy mikor a lógóst oldalvást csapkodja vissza a kocsirúdhoz.
Az öreg Pál csak nézte, nézte szomorúan Aladár urat sokáig, becsületes öreg arcára két könnycsepp gördült le, azután keserű kocsis-humorral morogta magában:
- Tudtam, hogy elhagyunk valamit abban a cudar sebes hajtásban. Ahun la. Az eszét hagyta el a nagyságos úr.
.......
És ez nagyon egyszerű történet. Az emberek beszéltek róla egy kicsit; azután elfelejtették; még csak a világ feneke sem esett ki miatta. Az igaz, hogy egy menyasszony lett özvegy benne, egy fiatal ember halott, egy boldog nő szerencsétlen, egy okos s szelíd férfiú gyógyíthatlan őrült, - hanem hát ez mind csak a szeszélyes fátum dolga, mely szeret néha olyan képeket rajzolni az élet könyvébe, amikben túlságos sok a tragikum.
De hát ki tehet arról? az embernek egy haszontalan orvossága van ellene - a részvét.
No, de nincs is benne fukarkodás.
Hogy mást ne említsek - a jó Máli néni gyakran jár át kedves, szerencsétlen keresztlányához és vigasztalja szegényt, amint lehet.
...Meg kell nyugodni az isten végzésében, ő tudja, mit cselekszik... az ő bölcsessége kiapadhatatlan: hanem az emberek! - azok rosszak; piszkolják, rágalmazzák egymást, pedig hát minek az az örökös marakodás, pletyka?
Az ám, gonosz a világ.
Őrá is kenik-fenik, hogy rossz a nyelve, azt pletykázzák, hogy ő pletykázik; pedig isten látja a lelkét, még a légynek sem vét szegény Máli néni.
MIÉRT FÉL STOFI BÁCSI A POROSZTÓL?
1871
Bál volt a vidéki kisvárosban. Ahol egy fekete atilla megakadt a vármegyében, mindenütt került bele egy gavallér. A sok rongyos csézáról már egy hét óta tisztítják a tavali sarat, hogy a nagyságos kisasszonyok rangjukhoz illőn jelenhessenek meg a bálban. Szabónak, masamódnak meggyűlt a dolga. Mindenütt sürgés-forgás. A tekintetes papa veszekszik a báli ruhák ára miatt: huszonöt mérő búza megy fel egyre. A nagyságos mama háborút üzenget az egész nemes csizmadia céhnek, hogy bőre varrta az evelasztin cipőjét, pedig hát alig bírta beleerőszakolni a lábát. A kis nagysámok pedig ábrándoznak a jövő élvezetdús percekről, ami nagyon ártatlan mulatság, mert ha valahogy bőre találnák szabni az ábrándokat, legalább nem okozhatják érte a csizmadiákat.
A tekintetes papa nem is bánja, ha a kisasszonykái ábrándoznak, mert hát ez a divatcikk nem kerül pénzbe.
Végre azután elkészülnek a szép fodros selyemszoknyák; a Sárikának pirosszínű, mert fekete szemei vannak, a Gizellának kék, mert a szemei is olyanok; - no az Etelkáé csak bizonytalan színű gyermekruha, mert annak a szemeit még nem szokta nézni senki.
A kisasszonykák felpróbálják a tükör előtt: szép lesz, felségesen fognak kinézni! Csak már jönne a régen várt perc.
Még egy nap, egy éj, azután meg egy egész nap. Harminc óra. Jaj, de sok még!
Addig az ideig ezer apró körülmény intéztetik el; mint lesznek fésülve: à l’enfant vagy à la Pompadour? Ezer nagyfontosságú kérdés merül fel; vajon lesz-e cotillon? Ha nem lesz, mért nem lesz? S ha lesz, ki fogja rendezni? Alighanem Ripők Muki. Vagy azért is Fenyéri Szepi. Ő a legelegánsabb gavallér, már azon oknál fogva is, mert ő a Gizella kisasszony udvarlója.
És végre csakugyan elérkezik a kitűzött nap délutánja, a kisasszonyok felkészülnek, a kocsisnak kiadatik az új, ez alkalomra készült libéria, keményen meghagyatván neki, hogy vigyázzon rá, s ha valahogy netalántán verekedésbe találtatnék sodortatni, el ne feledje előbb emberséggel levetni az új dolmányt, mert az méregdrága jószág.
A kocsis szemtelen jámborsággal minden jókat ígér, közibe vág a józan vérű állatoknak, a kisasszonyok szíve megdobog a nagy örömtől, a nagyságos mama pedig az elindult kocsiról még egyszer ordít egy jóízűt Böskére, Pannára: hogy a sok baromfi étlen-szomjan ne maradjon, mert különben baj lesz...
Egy óra múlva megérkeznek a székvárosba, ahol aztán leszállnak valamelyik jó atyafihoz, egy kicsit lekefélni magokat, ami azonban eltart vagy három óra hosszáig. Itt már tüzetesebb kritika alá kerül a toalett. A néni is beleszól a dologba, s mint tapasztalt városi delnő, fenn akarván tartani tekintélyét, minduntalan talál valami hibát: vagy a derék van rosszul megvarrva, vagy az ingváll nem ízletes eléggé. Azon most már persze nem lehet segíteni. De mért is nem tőle kértek tanácsot?
A nagy toronyóra eközben lassú ünnepélyességgel négy vékonyat és nyolc vastagot kong odakinn, mit Etelka ujjain összeolvasván, kitörő örömmel kiált fel:
- Nyolc az óra. Menjünk! kezdődik a bál!
Csakugyan kezdődik.
A megyeház első emeletén van a táncterem, a melyhez vezető lépcső tele van rakva virág-cserepekkel, zöld jegenyefa-gallyakkal, papiros cifrázatokkal.
Egy egész hamis erdő.
A teremajtóban két egyenesre kifent bajszú cifra hajdú ácsorog, aki tiszteletteljesen szalutéroz a bemenőknek, némely magasabb állású egyén előtt egy-egy komplementumot is megreszkírozván, mi annyit jelent, hogy a jobb lábával egy hangos vakarintást tesz hátrafelé a zsaluzsányi tégla-kövezeten.
No, de ezt már nem látja senki.
Kinek is jutna eszébe a hajdút szemlélgetni, mikor odabenn sír a Jancsi vonója, olyan keserves-vígan, hogy a sok fiatalember szinte az orrával töri be az ajtót, csakhogy hamarább benn lehessen.
Hanem nem is lehet őket csodálni!
Hiszen az egy egész paradicsom, hová sietnek.
A hosszú terem tele van délceg, kedves arcú leánykákkal, pajkos, szeretetreméltó fiatalemberekkel. Mindenütt fény és virág, jókedv és öröm. Még az ős főispánok arcképei is, mik ott függnek az utónemzedék kegyeletéből a megye tanácstermében, mintha valami vidámabb vonást öltöttek volna fel ez estére, nem néznek olyan rideg mogorván, mint máskor.
Jancsi cigány erősen vitatja, hogy a muzsikaszóra hallgatnak.
Az élemedettebb urak kisebb gyűrűkké alakulva politizálnak, egy-egy csintalan mosolyt erőltetve ajkukra, ha történetesen valami kedves unokahúg lejt el mellettök.
Később azután behúzódnak a kredencbe, mert hát hiába, mindjárt szabadabban érzi magát a férfiember, ha a felesége nem látja.
A kredenc percről percre népesedik egész éjfélig. Felhangzanak a víg toasztok és a »causa bibendi«-k mindenféle nemei, megered a jó anekdota-zápor: Zsiga bátyánk mesés kalandjai a régi táblabírói világból, Stofi fiskális sopánkodásai a nép elszegényedéséről, amit Sramko fiskális azzal cáfol meg, hogy a kellner által egy tízforintost küld ki a cigánynak.
Egy-egy kritikus fiatalember, aki nem táncol, hanem csak úgy tapasztalatgyűjtés végett kószálgat fel s alá a teremben, néhány pikáns történetkét hoz koronként a kredencbelieknek, akik természetesen mohón kapnak az ilyeneken.
...»A szép Milka odavan Ripők Mukiért.«
...»Sarolta nagysám beleszeretett abba a gyönyörű ismeretlen fiatalemberbe, aki annyira feltűnt ma mindenkinek. Ugyan ki lehet? Milyen abszurdum, hogy senkinek sem mutatja be magát. Bámulatos fiatalember! Milyen szellemdús és elegáns! Bizonyosan valami mágnás, mert egy szót sem tud magyarul.«
Most megint Miska öcsénk rohan be lóhalálban a táncteremből:
- Hollá! Találjátok ki, mi az újság! Szepi szerelmet vallott Ridegh Gizellának. Ha látnátok, mint villog a szeme...
- Lehetetlen! - kételkedik Stofi fiskális.
- A még csak bliktri! - vélekedik Miska öcsénk. - Hanem arra találjon kádenciát, Stofi bácsi, hogy a maga szeretőjének mind lement arcáról a festék a nagy izzadtságban.
- Hm! Legalább asszekurálva van a szerelmi nyilatkozatok ellen.
E pillanatban megint az előbbi szőke uracs ugrik be, vígan nevetve:
- No, ez groszartig. Quel malheur! (kel malőr!)
- Kell az istennyilának, de nem nekem! - vág közbe Sramko fiskális, ki a francia szót is magyarul érti.
A szőke uracs azonban nem hallgat Samu úrra, hanem, mint aki fontos dolgot tud, siet azt elhadarni.
- No, ugyan megjártuk az ismeretlen elegáns úrral. Különösen Sarolta nagysám járta meg. Úgy kell neki.
- Talán bizony faképnél hagyta a szép mágnás? - kíváncsiskodék egy csomó ember.
- Ej, dehogy. Egészen másképp történt. A nobel fiatalember valódi forradalmat idézett elő a hölgyek közt, anélkül, hogy egy is tudta volna, kicsoda. Sarolta nagysám egészen odalett érte. Láttam, hogy szorongatta a kezét az előbbi négyesben. De nemcsak Ridegh Saroltának, hanem egy általában mindnyájunknak feltűnt elbájoló, fesztelen úrias tartása. Egy félórával ezelőtt az a hír kezdett terjedni róla, hogy egy gazdag orosz báró: nehányan már a családfáját is el tudták mondani. Sőt Zsiga bátyánk arra is emlékezett, hogy együtt vadászott apjával egyszer a kamcsatkai hópusztákon. Akkor történt vele az a nevezetes eset, hogy egy lúdnagyságú oroszországi madár ráült a puska csövére...
- Az ám! - erősíté újólag Zsiga bácsi. - Előbb le kellett rázni, s csak azután lőhettem le, mikor már felrepült.
Hja! bizony sok mindenféle megtörténik az emberrel!
- Hát amint mondom, mindnyájan kíváncsiak voltunk nevére, de senki sem vállalkozott rá, hogy megkérdezze, mert hát egy báróval nem bolondság kikötni. Hátha sértésnek találná venni!
- Bizony, öcsém, nem is tanácsolom - szólt Zsiga bácsi. - Az apja is nagyon ingerlékeny ember volt.
A szőke uracs úgy nevetett, majd belefájult a mája:
- Végén csattan az ostor, Zsiga bácsi. Akkor beszéljen!
- No, és?
- No, végre mégis akadt valaki, aki megkérdezte tőle, kicsoda. Az öreg Rideghnének feküdt leginkább érdekében, ki szörnyen büszke volt a magas állású udvarlóra. Titokban rávette a kis Etelkát, ki mindig Sarolta nénje mellett ült, hogy kérdezze meg nevét.
- Mily neveletlenség! - dörmögte Zsiga bácsi, felkelve az asztaltól s rossz sejtelmei következtében elpárologva a szomszéd termekbe.
A szőke uracs folytatá az elbeszélést:
- A kis Etelka igen pajkos és raffinírozott lányka, aki már politikából is tud naiv lenni. Pompásan adta szerepét. Midőn az előkelő fiatalúr az utóbbi négyes után helyére vezette Saroltát s mulattatni kezdé, a kis Etelka is beelegyedett a társalgásba, utánozva egy gyermek összefüggéstelen gondatlan csevegését. A sok bohó beszéd közt azután előhozta: »De én sohasem láttam önt. Hol lakik maga, bácsi? Mondd meg, Sárika, te bizonyosan tudod!« Kifogástalan sakk-matt! Saroltának nem lehetett egyebet mondani, mint hogy ő sem ösmeri a bácsit, mire az kénytelenítve lett kirukkolni nevével.
- Süsd ki már egyszer! - türelmetlenkedtek a kredenc vendégei.
- A bácsi nem jött éppen valami nagy zavarba, hanem egész illedelmesen bocsánatot kérvén a bemutatás elmulasztásáért, elmondá, hogy ő bizony Snapsz Augusztin, pozsonyi borbélylegény.
No, erre aztán mindenki elkezdett kacagni, amint csak győzte.
Az ördögbe is! Egy gazdag báró, aki borbélylegénnyé devalválódik. Ez már csak elég komikus dolog!
Még Stofi fiskális is mosolygott; pedig ő nem szokott ingyen még mosolyogni sem.
A kredenc vendégeinek az a része, amelyik a maga lábán szokott hazajárni a bálokból, felkerekedett az asztalok mellől s mind sietett a táncterembe, meglátni azt a csodát, akitől úgy halálra ijedt a magas societas.
Hanem már egy szál borbély régen is csinált annyi bajt, mint ez a Snapsz Augusztin.
Az egész teremben valami baljóslatú sugdosás járt szájról szájra. A bóbiskáló garde-dame-okat sorba felköltögették, meghallani azt a rettenetes újságot, hogy az orosz báró senki más, mint Snapsz Augusztin borbélylegény.
Ilyen eset nem fordul elő a »chronique scandaleuse«-ben sem!
De hogy mert ez az ember idetolakodni? Ki hítta meg? Ki hozta ide?
- Hát talán Rideghné őnagysága! Az ő Sárikájának udvarol.
Ezt persze azok a mamák mondták, akik nemcsak amúgy hallomás után szerzik a pletykát, hanem... azért adott az isten talentumot az embernek, hogy saját fejében is teremjen valami.
Szegény Rideghnét hogy rágalmazhatták így!
Inkább sajnálni kellene minden igazhívő keresztyén léleknek.
Ilyen gyalázat!
Őnagysága ötféle színt is váltott azóta, ahogy Etelka kérdésére kilebbent az udvarló neve.
Pfuj!
Ő, aki a »high life« árnyékában nevelkedett fel, nem is álmodott ily megalázó skandalumról soha. Egy borbélylegény az egész világ szeme láttára az ő Sárikájának udvarol, szeme közé mosolyog, sőt még talán a kezét is megszorította.
Borzasztó!
Legelső dolga volt, midőn magához tért, egy megvető, lesújtó tekintetet vetni az illúziótól megfosztott ifjúra, ki egészen természetesnek találta, hogy ő borbélylegény, s egy cseppet sem látszott észrevenni a kellemetlen benyomást.
- Sárika! - szólt őnagysága célzatosan. - Halálosan bosszankodom. Hát te hogy érzed magad?
Sárika valami furcsát akart felelni, mert nem hiába biggyeszté fel duzzadt piros ajkait, hanem egy tekintet a »lovagra«, ki mellette állt, s kiben van valami méltóságos és elbájoló, megfékezte csípős nyelvecskéjét.
- Honteux, comme un renard... - mondá meglehetős rossz kiejtéssel franciául, hogy a terhére vált ember meg se értse. Nem volt reá képes, hogy elutasítsa.
Snapsz Augusztin tökéletes kiejtéssel egészíté ki a kisasszony szavait:
- Qu’une poule aurait pris.
A nagyságos mama elővette a monokliját s még egyszer jól megnézte tetőtül talpig; a saját szemének, fülének sem hitt. Azután megcsóválta fejét, egyet sóhajtott és azt gondolta magában: »Különös ember! Tud ez mindent! Mégsem lehet ez borbélylegény. Teljes lehetetlen.«
»Csak valami tisztességes úton kituszkolhatnák innen«, suttogták a mamák, de egyszerűen kiutasítani mégsem lehet valakit azért, hogy borbélylegény, ha máskülönben illedelmesen viseli magát: meg aztán az is kérdés, hogy kimenne-e? Megfizette a belépti jegyet, mint más akárki, joga van itt maradni.
- No, most segítsen Stofi bácsi - nógatták Stofi fiskálist a fiatalemberek -, most mutassa meg, hogy milyen vitéz ember.
- Ühüm! Hát megmutassam? - eregeté ki a szót szájából Stofi bácsi. - No, hát megmutatom.
- De nem olyan könnyű ám elbánni azzal a borbélylegénnyel. Olyan kinézése van, hogy alig meri megszólítani az ember.
- No, majd kinézem én innen, akármilyen kinézése van is: csak rám kell bízni.
Odabenn a táncteremben azalatt cotillonhoz készültek.
A kredenc fiatalsága elszéledt s a táncterembe sietett, hol gyöngéd kezek teleaggatták kabátjaikat csillogó papírrendjelekkel, s a boldog fiatalság éppoly büszkén viselte, akár megannyi kamarás és belső titkos tanácsos.
Snapsz Augusztinnak végképpen üres volt fekete németkabátja, ami a történtek után nem kíván magyarázatot.
Mindenki reá figyelt. Ő volt a »Stichblatt«.
Egy félreeső asztalhoz ült s egy palack pezsgőt rendelt. Világos dolog, hogy hencegésnek vették.
A kellner előhozta a pezsgőt.
- Bontsd fel! Hopp! Megállj csak! Hisz ez magyar pezsgő. Én franciát kértem, azt hozz, te vén csont.
Sramko fiskális a szomszédjának esküdözni kezdett, hogy ez igazi úr, ha az öreg kellnert »te«-nek meri szólítani, mikor még ő is megmagázza a vén Arnoldot.
- Ezt meg visszavigyem? - kérdé a kellner.
- Ne bántsd! Ha már megkezdtem, hát majd csak kifizetem ezt is.
- Tyű! Hisz ez kifogástalan gavallér! - mondogatták egymásnak az ifjú urak s már nem néztek rá oly megvetőleg.
»No, Stofi bácsi, rajta!«
Stofi bácsi megérté a szemintegetéseket s odasompolygott a félreeső asztalhoz, hol az ifjú ült, s elfújta a gyertyáját.
Snapsz Augusztin gyufát vett ki mellényzsebéből és meggyújtotta gyertyáját anélkül, hogy csak legkisebb kedvetlenség vonult volna el szép férfias arcán.
Stofi úrnak nem tetszett az, hogy az idegen fel sem veszi a dolgot, tehát ahhoz a vastag tréfához folyamodott, hogy odakönyökölt Snapsz asztalára s addig fészkelődött az ökleivel, míg ledöntötte a pezsgős palackot, hogy az legurult a földre s csörömpölve tört össze ezer darabra.
Az idegen mosolyogva nézett fel Stofi úrra.
- Látom, uram, hogy önnek különös passziói vannak. Most már legyen szíves üsse földhöz a poharat is, hanem előbb kiiszom belőle a pezsgőt.
- Hisz ez nagyon eredeti cimbora! - szóltak a tréfa nézői.
- No, még ilyen borbélyt nem láttam - örvendezett Sramko fiskális, aki rémítő demokrata, s nem adja ötven forintért, hogy ellenlábasát, Stofi urat egy mesterember főzte le műveltségével. Bizony, bizony, közeledünk Amerikához!
A szőke uracs is jóízűen kacag s beszalad a táncterembe értesíteni a hölgyeket.
Mindenki mosolyog, csak Stofi bácsi bosszankodik, nagy uborka-orrán végtelen zavar festekezvén.
- Lám, lám, fráter, milyen tréfás ember maga. Én bizony azt hittem, hogy csak az érvágáshoz ért.
- Az a mesterségem, uram.
- Hm! Majd megpróbálom: milyen mesterember. Egyébiránt tanácslom, hogy a borotvát valahogy ne fenje otthon az officinában a nyelvéhez, mert olyan éles, hogy ketté vágja vele... már tudniillik a - borotvát.
- A bizony nagy baj lesz - szólt Snapsz úr könnyedén -, mivel azontúl borotva hiányában a nyelvemmel leszek kénytelen borotválni az embereket, mintha fiskális volnék.
Erre a jó élcre még jobban kitört a nevetés; még a nők közül is bejött nehány katonásabb a nagy hahotára, azon kedélyes kíváncsiságtól vezéreltetve, hogy ugyan hány ember bolondult meg ekkora lármához.
Stofi bácsi szeme szikrázott a dühtől.
- Beste lélek,... no ezért a sértésért majd számolunk reggel - kiáltá mérgesen, értvén alatta hamarjában, hogy egy kis nagyhangú becsületsértési pörrel főzi majd le, vagy legalább megijeszti egy kicsit.
Hanem Snapsz másképp fogta fel a dolgot.
- Jól van, kész vagyok.
Azután a más asztalnál ülők felé fordult.
- Az urak közül lesz oly jó valaki segédem lenni, miután senkit sem ösmerek itt.
A meglepetés halk szisszenése hallatszott mindenünnen: »Ohó, hiszen ez valóságos gentleman!«
Azután lassú mosolygás követte a csodálkozást, melynek azonban minden gúnyja Stofi bácsit illette, ki olyan savanyú arcot vágott ehhez az értelmezéshez, hogy lehetetlen volt nem mosolyogni rajta.
- Quid-quid? - dadogott zavarral. - Ki beszél itt segédekről. Micsoda izé... dolog ez? Micsoda csűrés-csavarás?...
- Gyávaság lesz hátrálni, Stofi bácsi. Azt ne tegye valahogy, hadd legyen párbaj! - kiált közbe Fenyéri Szepi magyarul, hogy az idegen ne értse.
Stofi úr kegyetlenül dörzsölte a homlokát, mintha ott keresne a veszedelem elől valami jó gondolatot. Az is ott keres, ahol nincs.
- Hüm! Hm. No, no... hiszen magam is párbajt akartam.
Nagy megerőltetésébe került ez a vitéz mondat. Dehogy akarta ő a párbajt, dehogy...
- Hanem, hm. Richtig! Én csak nemes emberrel szállhatok síkra. Ön tartozik azt nekem holnap reggel a párbaj helyén bebizonyítani; mégpedig formális dokumentummal.
Az ifjú szó nélkül hagyta Stofi fiskális szavait; csak Miska öcsénknek jutott eszébe, hogy odamenjen hozzá, fülébe súgni:
- Hagyjon békét annak a nemesemberkedésnek. Nem járja már az, különösen az olyan embernek, akinek szinte elfelejtették megszerezni az ármálisát elődei.
- Már az más, ha azt is tudod... - morgott az ügyvéd kétségbeesve, hogy ezt az egyetlen mentő cérnaszálat is ellene fonták meg ostornak.
Míg Stofi úr dühöngött, addig mindkét részről megalakultak a segédek, Miska öcsénk és Sramko fiskális Snapsz úrnak ajánlották fel szolgálatukat, míg ellenben a másik fél részéről Fenyéri és Ripők vitték a nevezetes tisztséget: elhatározván, hogy a párviadal az »Ordas« erdőben, reggeli nyolc órakor történjék.
Stofi úr izgatottan sompolygott el a belső szobákba, Zsiga bácsit felkeresni. Azzal legalább eltartlizhatnak reggelig valahol. Addig pedig sok jó gondolat juthat eszébe az embernek, különösen az olyan embernek, aki nemcsak pusztán ember, hanem még hozzá fiskális is.
Bizony csak szép kelepcébe került! Öregember létére ilyen bolond dologba keverni fejét! Most már vagy végig kell játszani a hős szerepét, vagy kinevettetni hagyni magát. Tertium non datur. Mi lesz őbelőle öreg napjaira, ha agyon találja ütni a borbély?... Rémítő...
De még keseregni sem hagyták nyugodtan. A saját segédjei utána iramodtak s egyik vigasztalni, más meg ijesztgetni kezdte.
- Bátran viselje magát, Stofi bácsi - szólt Fenyéri -, hiszen úgyis megszökik az a borbély. Meglássa, hogy ott nem lesz az »Ordas«-ban reggel!
- Bár ne lenne!.... azaz, hogy csak hadd legyen.
- Hanem nem ártana, ha ön most hazatávoznék és megírná a végrendeletet - mondá Muki.
Stofi úr elhalványodott. Hanem aztán ő is tréfára fordította a dolgot.
- Azt pedig nem könnyű munka kitalálni annyi sok rokon közt, hogy kinek hagyjam az új tajtékpipámat. Mind dohányosak az istenadták, de egyiknek sem merem testálni, mert még a síromban is megfordulnék, ha bajuszt találna kapni.
- Sose tréfálgasson! Nagyon komoly dolog ez! - incselkedék az előbb szóló.
- Hüm! hm! Csak nem hiszed, hogy meg mer vívni velem?
- De bizony hiszem.
- Mégsem lehet hátrálni. A pezsgő beszélt abból az emberből - tüzelt Fenyéri.
Stofi fiskális a fejét vakarta.
- Dejszen, öcsém, az igaz, hogy már csak tulajdonképpen, izé... szégyen vagy micsoda a futás, de hasznos.
- Vegye tekintetbe, Stofi bácsi, hogy most ön van hivatva fenntartani mindnyájunk becsületét. Az ön hátrálása mindnyájunk erkölcsi vesztesége volna egy jöttment ember ellenében, kinek talán kard sem volt a kezében soha. Aztán gondolja meg azt is, hogy ön mégiscsak magyar ember.
A fiskális felbuzdult. Nagyon jó dolog, ha eszébe juttatják valakinek, hogy magyar ember.
- Jó, hogy mondtad, öcsém, mert magamtul ugyan nem jutott eszembe. Igenis az vagyok, édes öcsém, az is leszek holtig. Egyszer kell csak meghalnom úgyis. Holnap reggel nyolckor helyemen találtok.
A fiskális elfordult, hogy valahogy észre ne vegyék azt az érzékeny könyűt, amit e hős szavak sajtoltak szeméből.
Ezalatt újra felhangzott a táncteremben a muzsikaszó, s a fiatalság ott kezdte, ahol elhagyta: a csárdásnál.
Snapsz Augusztin is ott termett Sárika mellett és mulattatni kezdte. Beszélt neki mindenféle bohó dolgokat a szent-pétervári bálokról, szibériai vadászatokról, a francia »Opéra Comique« hölgyeiről, berlini udvari furcsaságokról, olyan eleven szellemdús aprólékossággal, mintha az a bolond borbélylegény mind maga látta volna ezen csodálatos dolgokat.
Sárikában folytonosan küzdött az arisztokratikus büszkeség az ébredő szerelemmel.
»Milyen délceg termet, milyen férfias arc, milyen ész, milyen szellem!« s a leány arca felpirulna a lelkesültségtől, ha nyomban eszébe nem jutna az a gondolat: hogy hát ez a sok minden összeadva - egy borbélylegény.
S ekkor azt hitte a szegény leány, hogy el kell ájulnia, de valami bódító varázs által volt lekötve, ki nem szabadulhatott alóla: - mint mikor valakinek kellemetlen álma van s maga is érzi, hogy jó volna felébredni, de nem tud.
Már vagy tizenötször lebegett ajkain e szó: »ön alkalmatlan nekem«, de mind a tizenötször ott fagyott meg azokon a piros, meleg ajkakon.
A hamis szem nem egyszer intett Fenyéri Szepinek, hogy teljesítse az előbbi parancsolatot, de tudj’ az isten, a fiatalság ma nem bírt goromba lenni. A Stofi bácsi példáján egészen kijózanodtak. Sőt annyira ment a borbélylegény iránti figyelem, hogy Sárika nagysámot egészen neki hagyták meg: még csak hozzá sem nyúlt senki.
Egyszer azonban mégis megkísérlettek egy vakmerő merényletet: összebeszéltek, hogy senki se legyen »vis à vis«-ja a következő négyesben. Snapsz úr nem táncolhatott Sárikával.
- Kimondhatlanul sajnálnám, ha nem lenne reményem, hogy majd a következő négyesre leszek szerencsés a kisasszonyt megnyerni.
Sárika nem tudott nemet mondani.
A négyes után megint egy csomó csárdás következett.
- Gyönyörű ez a kegyetek tánca! - jegyzé meg Snapsz úr.
- Ön hát nem magyarországi?
- Nem. Én poroszországi vagyok.
- Mióta lakik ön hazánkban?
- Néhány hét óta.
- Milyen cél vagy foglalkozás végett hagyta el ön hazáját?
- Egykor majd olvasni fogja kegyed a hírlapokban, de meglehet, akkor sem találja el.
- Ah! hisz ön az imént azt mondá, hogy borbély.
- Az ördögbe... hiszen most is csak azt mondhatom.
- Tehát csakugyan... - szólt csüggedten a leány - ...és mégis ön egész rejtély előttem, melyet nem bírok megmagyarázni magamnak.
- Higgye meg, kisasszony, a rébuszok olyanok, mint az emberek, mihelyt megmagyaráztatnak, elvesztik érdeköket. Notre empire est détruit si l’homme est reconnu. Nemde?
- Meglehet. Ön hát eszerint érdekes akar lenni.
- Kegyed előtt igen.
- Miért éppen előttem - rebegé a leány és elpirult. Megijedt a saját kérdésétől.
- Azért, mert érzem, hogy kegyedet szeretni tudnám. Ne volnék csak olyan szegény legény, aminő vagyok...
Igazi fájdalommal mondá e szavakat: szinte meg lehetett bennök kézzel fogni az őszinteséget.
Sárika zavarodottan hajtotta le fejét és soká gondolkozott azon a mondaton: »ne volnék csak olyan szegény.« Azután felnézett az ifjúra szomorú, mélázó tekintettel, mintha mondta volna neki: »ne hozz a kísértetbe«.
- Miről gondolkozik, kisasszony?
- Istenem! semmiről. Beszéljen ön, kérem, valamit, ... de nem arról, ... hanem valami másról.
»De nem arról...«
Tehát a büszke Ridegh Sarolta már odáig ment, hogy egy jöttment embernek mondja, ne beszéljen arról, amiről beszélt, a - szerelemről, és olyan hangon mondja, melyben benne van, hogy csak azért is arról beszéljen...
Az ifjú odaült mellé, megfogta gyengéden kezét.
A szép Saroltát valami delejes villany-folyam reszketteté meg, a nemes vonások sugároztak valami ismeretlen szemvakító fénytől, olyan boldognak érezte magát, hogy egészen elfeledte, ha ő-e ridegvári Ridegh Sarolta, az úri körök elkényeztetett bálványa, s az, aki vele beszél, egy borbélylegény. Ő a mennyországban érezte magát: abban a tartományban pedig nincs magas arisztokrácia, sem pedig »canaille«. Kinek jutna ott eszébe olyan bolondság: ki milyen rangot viselt valaha ezen a másik ostoba világon?
A deli ifjú ezalatt beszélt neki sok mindenféle dolgokat. Egy kis kunyhórul odahaza a csendes Rajna partján, abban egy szegény öregasszonyról, ki esténkint kiül a morgó folyamhoz és nézi a közeledő hajókat, hogy melyiken jön meg az ő édes fia... hoz-e szép menyasszonyt távoli országból?... Milyen boldog élet van ott, tisztább a levegő, balzsam az illatja, szebbek a virágok, zöldebb a fű, jobbak az emberek...
A leány úgy elhallgatja, úgy elmereng a suttogó hangokon, mintha valami bűbájos dallam volna, melynek akkordjai belopódznak a szívbe. Nem ügyel már semmire, nézik-e, látják-e, megszólják-e érte? ki törődnék azzal, hogy mit csinálnak az emberek idelenn?...
...Az a kis kunyhó a Rajna partján, tündéri palota márvány csarnokokkal, az az öregasszony egy szelíd, jó arcú édesanya képe, az a folyam morgása egy csendes altató dal, melynek hangjainál oly jó volna álmodozni...
Oh, hogy a mennyországból ilyen furcsának látszik minden! Tovább! tovább!
Egymás leheletét szívják, olyan közel vannak arcaik egymáshoz. Milyen különös, hogy meg nem gyullad egyik a másiktól!
Az öreg Rideghné őnagyságát jó, hogy a guta nem üti meg zavarában, ha odapillant. - Az a leány egészen megfeledkezett magáról! De hát mit csináljon vele? Odamenjen és elutasítsa tőle azt a himpellért? Fi donc! csak magát blamírozná azáltal, ami pedig illetlen egy jó nevelésű delnőhöz. Legokosabb észre sem venni, hogy az ifjú nem tartozik a »társaság«-hoz. Odahaza meg majd kijár a lecke Sárikának.
Ekképp okoskodott Rideghné.
A suttogó pár nem is sokat gondol azzal, hogy őnagysága miről elmélkedik. Ráér akármiről gondolkodni.
Tovább, tovább!
És az ifjú nem fösvény a beszédben, Sárika mégis úgy érzi, hogy szeretné megenni mindenestül. Milyen édes lehet az maga, akinek a szavai is olyan édesek!
E pillanatban megnyílik a nagyterem ajtaja s egy simára borotvált képű öregúr lép be rajta, talpig érő sárgás németkabátban, zöld szemüveggel: éppen olyanformán néz ki, mintha az öreg Goethe támadt volna fel sírjából.
Az öregúr körülnéz az ajtónál, s meglátván Snapsz urat, egyenesen hozzátart, gyöngéden megérintve vállát.
Az ifjú bosszúsan néz hátra, hogy ki merészli most háborgatni? Azonban meglátván az öreget, szó nélkül ugrik fel.
- Mi történt?
- Egy úr várja önt szállásán. Azt mondja, rögtön beszélnie kell önnel.
Augusztin úr egy kicsit gondolkozott, aztán szilárd hangon mondá:
- Tehát rögtön megyek.
Aztán meghajtván magát Sárika előtt, előadá, hogy sürgős ügyben egynehány percre szállására kell mennie az átellenben levő vendéglőbe.
- De reménylem, nem soká fog ön késni.
- Oh, semmi esetre sem. A következő négyes, melyet velem ígért kegyed eltáncolni, bizonyosan itt fog találni.
- Ki tudja? - mondá a leány - hiszen mindjárt kezdik.
- Azon esetben szabad kérnem a következőre. Egyszóval arra, mely visszaérkeztem után az első leend.
- Számítok önre! - jegyzé meg odaadó mosollyal Sárika.
Augusztin úr is mosolygott, azután karonfogván az öreget, kiment a teremből.
A teremajtóban még egyszer megfordult és mosolygott, azután mutogatott valamit, mintha mondta volna: rögtön itt leszek.
Sárika alig várta, hogy visszajöjjön. Az egész terem üresnek látszott neki nélküle.
De soká nem jön!
A négyes is elkezdődött. Valami vándor lélek vetődött hozzá és felkérte rá, de ő azzal utasítá el, hogy »foglalkozva van már«.
Azonban táncosa nem jött el.
Hol lehet annyi ideig?
Bizonyosan dolga van még.
Sok dolga lehetett Augusztin úrnak, mert már a másik négyesnek is a hatodik figuráját táncolják, s még sincs itt.
Sárika kezdett nyugtalan lenni, szemei türelmetlenül voltak az ajtóra szegezve: jöttek-mentek rajta elegen, de Augusztin úr nem jött többé.
Soha többé.
Már reggeledett, a leeresztett ablakfüggönyökön keresztültört a hajnali világosság, a csillárok kezdtek bágyadtabban világítani, a sok báli arcra odaíródott az átvirrasztott éj savanyú kinyomata, a vendégek egy része hazakészülőben van, a lányok kapkodják magukra a mantillákat és a nagykendőket, mit azonban az »animót« affektáló fiatalság kegyetlenül ízetlen arccal igyekszik szokásból megakadályozni, hogy még egyet forduljon a kedves leánycsemetével, mit a szempilláit dörzsölgető mama mogorván enged meg, hozzátévén nagy ásítozva: »de osztán az legyen ám az utolsó...«
A kredencből is már hazapusztult a lármásabb közönség, kit kidobtak, ki meg magától ment el. Csak nehány öregúr maradt még csendes, boldogító tarokk mellett.
A cigánybanda is már a kilencedik pohár feketekávéval tartja fel magában a megfogyatkozott szuszt. Az öreg prímáson az imént az a csúfság történt, hogy elaludt a maga nótáján, s mikor a mellette álló more a vonó egy mesterséges lökésével felébresztette - már akkor a valcert táncolták -, de ő azért mégis csak azon kezdte, ahol elhagyta: »Nem akar a fakó lovam legelni«, mire aztán az előtáncos, Fenyéri Józsi is úgy kijött a sodrából, hogy azt mondta a táncosnéjának, Gizella kisasszonynak:
- Bocsánat, hogy olyan álmos vagyok...
(Azt hitte szegény, hogy ő tévesztette el a dolgot, nem a prímás. )
Már ezt megint Gizella kisasszony sem hagyhatta szó nélkül, minek következtében egy nagyon rekedtet és vékonyat sikított az édesmama felé:
- Menjünk már haza, mama.
- Oh, ne még egy kicsit! - könyörgött Sárika szomorú, elmélyedt hangon.
Ő tudta, miért »ne még«.
Hátha eljő.
Istenem, nem lehet az, hogy el ne jöjjön legalább egy percre!
Neki azt súgta a szíve.
Hanem hát a világon egy szív sem csalhatatlan.
Snapsz úr nem jött el.
És már nem is jő, mert mindjárt vége a bálnak.
»Oh, miért van már vége?!«
Ezt a fentebbi felkiáltást azért írom nagyobb betűkkel, mert két ember gondolataiban született egyszerre.
Sárikáéban és a Stofi bácsiéban.
Stofi bácsi szerette volna, hogy bárcsak ez az éjszaka tizenhárom éjjel ki ne virradott volna, hogy csak a tizennegyedik nap reggeli nyolc óráján adassék át a halál martalékaul. Addig az ideig legalább összeveszíthetne még nehány klienst. Legalább már azt engednék meg neki, hogy előbb Kipcsek Mártontól és Kirgyela Mihály felektől a stempli-pénzt felvehesse: mindjárt nyugodtabban halna meg.
Irtózatos gondolat is az, kérem, egy fiskálisnak tudni, hogy meghal anélkül, hogy legalább egy keresetet ne adhasson be a halál ellen, melyben felhozván kacskaringós konstrukciókban a jogtalan hatalmaskodást, őt a perköltségben elmarasztalni kérje.
Arcát izzadság verte ki, rémítő melege volt, - kiment tehát a folyosóra egy kis hűs levegőt élvezni.
Nem csalódott: a hűs levegő egészen lehűtötte forrongó vérét, elannyira, hogy egy kétségbeesett eszmével kezdett foglalkozni, ti., hogy a borbélylegényt megkövesse.
Becsületére válik, hogy csak igen hosszas megfontolás után született benne ez az aranyos gondolat, amit azonban nyilván maga is szörnyszülöttnek tartott, mert még megkeresztelni sem merte igazi nevén, hanem ráfogta, hogy »kapacitálni« kéne Snapsz urat.
»Hm, hm! Csakhogy akkor oda a becsületem. Még a gyerekek is csúfolni fognak. Istókúgyse meg kell bolondulnom.«
Körülbelül az lett volna belőle, ha tovább is egyedül marad emésztő gondolataival, hanem jószerencsére Miska öcsénk is éppen odavetődött valahonnan a folyosóra.
A folyosón meglehetős sötét volt, mert a lámpák már csak mélázgattak, vagy talán Stofi úr előtt volt sötét az egész világ, azért nem látta meg Miska öcsénket, hanem úgy beleütődött, hogy - ha valami csillagász előre kiszámíthatta volna a két kométa összeütközését, hamarjában elkiáltotta volna magát könnyen: »Vége a világnak!«
- Karambol! - szólt Miska öcsénk tréfásan.
Stofi úr nem felelt semmit; hihetőleg arról gondolkozott: Micsoda két részeg disznó küszködik itt egymással?
Az eszeágában sem volt, hogy ő most összetalálkozott valakivel: másutt járt az esze.
- Majd azt hittem, hogy nem is ön az, Stofi bácsi. Úgy ki van kelve a képéből...
- Persze, hogy nem is én vagyok... - morgott Stofi úr foga közt s egykedvűen ballagott odább.
- Ejnye, de humoros kedélyben van. Talán bizony már észrevette, hogy a borbélylegény megszökött?
Ez az egy szó megcsiklandozta az érdemes úr füleit. Visszafordult.
- Félrebeszélsz? Hogyan?
- Úgy, hogy körülbelül két óra táján eltávozott a teremből. Segéde lévén s feltűnőnek találván hosszú kimaradását, a szállására mentem tudakozódni. Éppen most jövök onnan.
- Hát? - kérdé mohón a másik.
- A vendéglőben azon választ kaptam, hogy az idegen úr, még két másik úrral együtt ezelőtt egy órával elutazott.
Ki látta már a jó Szigeti bácsit »Falstaff« szerepében? Aki nem látta, az nézze meg Stofi urat, és akkor elmondhatja, hogy látta - nem a jó Szigeti bácsit, hanem - Falstaffot.
- Tyű! erre... arra... milliom adta... gyávája - gyulladt fel a teens fiskális úr. - Így bolonddá tartani az embert: láncos... lobogós adta! Egy kis vért akartam belőle ereszteni... No, megállj, nyúlszívű! Csak még egyszer kerülj a szemem elé!...
- Ne tüzeljen úgy, urambátyám, mert mindjárt hanyatt esem.
- Már hogyne tüzelnék ilyen... olyan... mert hidd meg, öcsém, hogy én szomjúhozom - - -
- Elhiszem, Stofi bácsi. Igyunk hát még egy kvaterkát.
- Én vérre szomjúhozom, lámpás teremtette...
A teremből oszló közönség kíváncsian sereglett össze a mérges ember körül, aki erőnek erejével egy másik embert akart ma megenni früstökre, aki az egész világot összevissza-szidja amiatt, hogy neki az egész két hétre elrontották a kedvét, mert el hagyták szökni azt a haszontalan gyáva embert, mielőtt legalább az egyik fülét leszelte volna »Cotillon-ordnyie-nak - ahogy úgy is lett volna.
Miska öcsénk nagyon megsajnálta a haragvó embert: próbálta megvigasztalni.
- Ne rontsa a tüdejét, bácsi! Még meghűl és elreked ezen a hideg levegőn. Aztán, ki tudja - hátha még nyolcra vissza is térhet Snapsz valahonnan.
Csodálatos, hogy Stofi úr nyomban alábbhagyott a szóval: nagyon megnyugodhatott abban, hogy hát bizony nyolcra még itt is lehet.
No, de fölösleges is lett volna kiabálni: már úgysem hallgatna rá senki.
A teremben felharsogott a Rákóczi-induló lelkesítő csodás zenéje, az ajtónál álló hajdúk egyike sebesen felrántotta a szárnyas ajtó másik részét és a közönség kezdett tömegesen egymás hátán kitakarodni, mint a csürhe, mikor a mezőről hazaeresztik, - egyik jóllakva ábrándokkal, szerelemmel, másik éhesen, kedvetlenül; egyik tele szívvel, másik üres reményekkel; némelyek tele fejjel is - akiknek azonban megvolt azért legalább azon kárpótlásuk, hogy a zsebök lett az egyensúly fenntartása okáért üres.
Az udvariasabb fiatalemberek még most is kedvesek: körülugrálják imádottjukat, segítik levezetni a meredek lépcsőkön - melyekről a sok szép zöld gallyat a hajdúk éktelen káromkodásai dacára is, mind ellopdosták a csizmadiainasok az éjjel; - megigazítják a mamák nagykendőit, hogy valahogy meg ne hűljenek az úton, egypár jelentéktelen szót súgnak búcsúzóra a szerető lányka fülébe, melyre már az csak azért is elpirul, mert a zimánkos téli szél egy perc alatt úgyis pipacspirosra festé arcát.
A kapu alatt »jó reggelt« kívánnak az éjszakából kifogyott közönségnek, mely hallatlan élc felett azután jóízűt nevet a szellemdús hölgyecske s egy búcsú-kézszorítással jutalmazza lángeszű udvarlóját.
Azután előállnak a kocsik; öt-hat nagypénteki arcú vászoncseléd felül egybe-egybe; a kocsis egyet káromkodik reggeli imádság fejében, azután elindítja az ócska csézát - amit mind végig nézvén egypár korán megjelent tejet áruló kofa a piacon, azzal a szóval kezdi meg a késő estig szakadatlanul tartandó diskurzust:
- Ühü! már vége a bálnak!
BEFEJEZÉS
Sok, sok év elmúlt a leírt bál óta.
Tiszta szívemből sajnálom a tekintetes vármegyét, mely olyan hosszú időn keresztül törte rajta a fejét, hogy milyen eredeti ember volt az a Snapsz Augusztin. Valóságos gróf lett volna, ha nem lett volna borbélylegény, gavallér is lett volna, ha meg nem szökött volna a párbaj elől; de hát hova szökött innen? Vagy inkább honnan szökött ide? Hol, kitől lopta azt a finom szalon-modort? azt a sokoldalú tudományt? Legalább eddig senki sem kurrentálta utána a maga tudományát. No, de ez semmit sem bizonyít a gazember mellett - mondja Sramko fiskális -, mert a tudomány olyan história, melyről nem szereti az ember elmondani, hogy »hiányzik«, amit az ügyvéd úr önmagán tapasztalt.
De még tisztább szívemből sajnálom Sarolta kisasszonyt, akire ugyancsak rájárt otthon a rúd: az édes mama váltig mondogatta:
- Volt is kivel bepiszkíttatni azt a drága selyemruhádat!
A kis Etelka és Gizella pedig még évek múltán is üldözte fullánkjával.
Hát még a szíve mennyi mindent beszélt! Hogy ábrándozott esténként a csillagokon...
»Ez az én csillagom, az az ő csillagja! Ugyan összejön-e valaha a két csillag?«
Ezt persze csak Montedegó úr tudná kiszámítani.
Addig jár a korsó a kútra, míg el nem törik. Sarolta kisasszony is addig ábrándozott a szép, szellemdús borbélylegényről, míg egyszer csak férjhez veszett egy csúnya, ostoba szolgabíróhoz. Azontúl aztán nem ábrándozott semmiről, legfeljebb szép ruhákról, brüsszeli csipkékről, a drap du nord, a moiré antique, a bleu mexique, s tudja isten milyen mindenféle selyemszövetről, miket, tudom, volt professzorom sem tudna elősorolni, pedig ugyancsak tudta az esztétikát, azaz, hogy csak tanította szegény.
De ha nem ábrándozott is Sarolta többé a szép borbélyról, az az egyszeri bál sokszor jutott eszébe - s ha már mint asszony is a régi kedves emlékek közt keresgélni kezdett, szíve asztalfiókjában az Augusztin úr képe volt legfelül...
Hova lett? Miért tűnt el? Milyen csodálatos dolog volt az egész. Mintha álom lett volna csak!
Legislegtisztább szívemből azonban a nemes városi kaszinót sajnálom, melynek a sok, sok hosszú éven keresztül minden áldott este meg kellett hallgatni Stofi úr hetyke legénykedését, ki egész életén keresztül sajnálja, hogy egy kis borbélyvért nem ereszthetett kardjával, cserében azért a sok vérért, amit az érdemes borbély-céh drága pénzért szed ki az emberekből.
Örökké sajnálja, hogy ezt a jó élcet elhalászta a sors előle.
Dejszen csak még szeme elé kerüljön valaha, majd megmutatja neki, merre járnak a paradicsomba...
...Azon az úton ugyan nem, amelyen Stofi bácsi járt...
Sőt azt a fáradságot is megteszi a jövő ősszel, hogy utána megy Pozsony városába és felkeresi, ha a föld alatt van is: neki előteremtsék akárhonnan, mert különben kihíja szál kardra az egész magisztrátust.
És ezt minden este végig kellett hallgatni a kaszinói publikumnak. Aki a históriát nem tudta, annak Stofi úr kedveskedett az elejével, hogy hadd tudja; aki pedig már tudta, annak azért beszélte el, hogy el ne feledje és merenghessen felette: »milyen vitéz ember lehetett valaha az a Stofi bácsi!«
Ezért sajnálom legislegjobban a nemes városi kaszinót.
Hanem hát sok év alatt sok minden történt.
A sok minden közt egyszer kiütött a háború. Sadovánál becsületesen megvertek minket.
A porosz nagyon örült neki - hanem azért mégsem örült neki oly nagyon, mint mi magunk.
No, de nem tartozik ide; - csak még azt akarom elmondani, hogy a porosz seregnek kedve kerekedett megnézni egyúttal Magyarországot is. Úgysem voltak még soha itt a tejjel-mézzel folyó földön.
El is jöttek egész Pozsonyig.
A hír széthordta az egész országban a kedves vendégek jöttét.
Azok aztán vitéz katonák, mívelt emberek!
Még amelyik legkevesebbet tud is, az is okosabb ember, mint nálunk a rác pópa: pedig az is csak valami!
Úgy ösmerik azok az országunkat, mint a saját tenyerüket, vagy még annál is jobban. Titkos embereik álruhában évek óta járnak közöttünk, tanulmányoznak bennünket, lefestik vidékeinket, a stratégiai pontokat az országban, úgyhogy még a sógorom pincéje is rajta van a mappán.
Tudj’ az isten minek az nekik!
Hát még a puskájuk? Azt aztán érdemes megnézni: míg a mi katonánk egyszer süti el a magáét, addig azok éppen tízszer lövik agyon.
Ehhez még barátságos és udvarias is. Ott a tábora Pozsony mellett, akárkinek szabad megnézni, szívesen látnak mindenkit. Az ember úgy érzi magát köztük, mintha otthon volna.
A poroszokat szeretni divat most.
Különben ez mind nem tartoznék ide, ha nem azt kellene kimutatnom, hogy hova lettek Fenyéri Szepi, Miska öcsénk s több más ismerőseink, kiknek ma mindnyájának részt kellene venni a nagy és szokatlan ünnepélyen, Rideghné őnagysága aranylakadalmán.
Biz azok már négy napja oda vannak Pozsonyban a tábort megnézni; egyébiránt délig még megérkezhetnek, mit a friss újságra áhító társaság kíváncsian vár.
Össze van gyűlve a fél vármegye: csakhogy természetesen igen kevés emberre ismerünk már rá. A hajdani báli fiatalemberek most már meglett, unalmas férfiak, a szép délceg lánykák hízott, komoly delnők, és így tovább...
No, de nőtt helyökbe elég új nemzedék: olyan virulók, délcegek, mintha éppen azok volnának...
Hanem azért hála istennek, itt vannak a régi ismerősök is: Zsiga bátyánk egy nagy karosszékben ül és éppen azt beszéli egy fiatalabb körnek hogy ő »negyvennyolcban« a csatatéren játszott egyszer több tiszttársaival »huszonegyet«, ti. aki legelőször huszonegy németet vágott le, elkiáltá magát »resto«, s behúzta a bankot. Egyébiránt mindig nagy malőrben volt, mert valahányszor feléje vágott kardjával a huszonegyediknek, rendesen kettőt talált leütni - azaz elfuccsolta.
Távolabb Stofi fiskális vitatkozik Sramko fiskálissal azon a bonyolódott kérdésen: Jónás nyelte-e el a cethalat, vagy pedig a Bach-szisztém nyelte el Jónást a cethallal együtt?...
Ki tudná már azt!
A szép Sarolta még most is csinos, az ember alig nézné többnek huszonöt évesnél: a másik két testvér még mindig hajadon. Őnagyságán, az öregasszonyon azonban meglátszik az idő nyoma. Nem is bolondság az: hatvanhét esztendőt élni.
Aztán pedig, ha már a harmincéves háború is nagyon hosszú volt, mennyivel hosszabb háború annál egy ötven esztendős - házasság!
Aki ebbe bele nem hal, az csakugyan megérdemli már, hogy még egyszer táncolhasson a lakadalmán.
Bocsánatot kell kérnem az olvasótól, hogy oly hosszúra nyújtom történetemet s néha ott is szólok, ahol nem kellene - de hát nem szántszándékosan tologatom tágabbra e szűk novella keretét, hanem csak úgy magától rájár a nyelvem.
De most már rövidebb leszek, nehogy utoljára nyakamban maradjon a vád, hogy ilyen nagy feneket kanyarítottam semminek.
Tehát délben megérkeztek a kíváncsian várt vendégek.
A társaság körülfogta őket s nem győzte eléggé kikérdezni: »Mi újság Pozsonyban? Mit csinál a porosz tábor? Mikor jönnek beljebb?«
- Hé, Szepi! - furakodék előre Stofi úr a maga kérdésével. - Nem találkoztatok valahol azzal a gyáva Snapsszal?
- Deb’zon találkoztunk - bizonyítja Miska öcsénk, akit most már nem egy ember szólít »bácsinak« is.
- Csitt! Majd én mondom el a feketekávénál - kiáltott közbe Szepi.
Sárikának vére mind arcába szökkent...
Az ebédnek, bármily nagy volt, mégiscsak vége lett egyszer; felhozták a feketekávét, s Fenyéri kezdett áttérni a részletekre:
- Az egész tábort megnéztük, mindent előzékenyen megmutogattak, sőt a tisztek ott marasztaltak vacsorára is, s a jó tea és a víg beszéd mellett, midőn javában mulatnánk, egy köpenybe burkolt tiszt közeledett tüzünkhöz, ki amint szétnézett s meglátott, meglepetve kiálta ránk:
»Az ördögbe is, hiszen mi jó ismerősek vagyunk.«
»Nem emlékszem« mondám. De még Miska sem emlékezett, hogy látta valahol.
- Nos, uraim, én vagyok Snapsz Augusztin - szólt mosolyogva.
- Ah! - csodálkozott a társaság azon része, mely ösmerte Augusztin úr történetét.
Szepi folytatá:
- Mi is csodálkoztunk, uraim, hanem végre is felismertük Augusztin urat vonásról vonásra. Nagyon megöregedett ugyan azóta, hanem még mindig deli, finom ember.
»Nos elhiszik-e önök most már, hogy borbélylegény vagyok, miután olyan jól megborotváltuk Ausztriát« - mondá, miközben jóízűt nevetett!...
...Sarolta nagysámnak hangosan dobogott a szíve, Stofi fiskális kezdett komolyabban hallgatni: még az öreg menyasszony is azt mondta: különös történet...
- Hát még ami következik: az lesz csak furcsa - bizonyítgatá Szepi úr. A tiszt - mint mondá - igen örül a találkozásnak, különösen azért, mert még számolni tartozik azon lovagiatlan viseleteért, hogy a Stofi bátyánkkal vívandó párbajt nem várta be. Nagyon restelli, de teljes lehetetlenség volt, miután egy még ennél is fontosabb, előre nem látott ok nyomban hazaszólította. Bocsánatot kér tehát Stofi bácsitól azon kijelentéssel, hogy a dolog azért nem maradt abban, miután hisz a gondviselésben, hogy nemsokára személyesen keresheti fel a szállásán Stofi bátyámat, miszerint lovagias elégtételt adhasson s egy sikerült érvágás által borbélymesterségének renoméját megállapíthassa...
Stofi úr megszeppent.
- Hallottam én már ennél szebb mesét is.
- Becsületemre mondom, szórul szóra így történt.
Stofi úrral az a malőr történt, hogy a tüzes végével dugta szájába a szivart.
- Kutya teremtette fátumja!... már tudniillik, hogy ez a szivar... Aztán ugyan mit értett az alatt a »nemsokára«  alatt?
- Hát legfeljebb nehány napot - vélekedék Zsiga bácsi.
Fenyéri úr Sárika felé fordult.
- Nagyságodtól is engedelmet kér udvariatlanságáért, hogy azt a hajdani négyest, melyre foglalkoztak, el nem táncolhatta. Igen élénken és lelkesedve emlékszik nagysádra, kézcsókját üzeni, kikötvén egyszersmind azt is, hogy az elmaradt négyest egyúttal majd akkor táncolják el, amikor az említett ügyben eljön...
A szép asszony keblét úgy dagasztotta valami sajátságos édes érzés.
- Folytassa kérem - rebegé elmélázva.
- Soká beszélgetett velünk, ezerszer is elmagyaráztatván magának, hogy néz ki azóta a szép magyar lányka. Eleget mondtuk neki, hogy asszony már, neki az mindegy volt, ő csak lánykának tartja nagysádat. Aztán elmondogatta, milyen jól mulatott ő akkor köztünk, milyen boldog volt ő akkor... - Szinte látszott rajta, hogy alig bír elválni tőlünk, végre azonban az éj beálltával elbúcsúzott, még egyszer biztosítván bennünket, hogy nemsokára okvetlenül egy szép bált fog nekünk rendezni odahaza. Búcsúzás közben, midőn kezet szorítottunk, szétvált mellén összehúzott köpenye, s mi megdöbbenve vettük észre, hogy akivel beszéltünk, porosz tábornok volt.
- Ah ... oh! - álmélkodott az aranymenyegző közönsége.
Stofi úr feldöntötte feketekávéját, Sarolta őnagysága ruhájának csipkéivel játszott, hogy végtelen felgerjedését elpalástolja.
- Ki volt ez? - kérdém egy porosz tiszttől. »Hogyan?« válaszolt az: »hiszen ösmerősök!... Őfensége Württembergi Ágost herceg volt.«
»Lehetetlen« kiálték fel csodálkozva, »hát nem Snapsz Augusztin?«
»Ahogy vesszük - mondá a tiszt. - Bizonyosan valami jó tréfát vitt végbe valahol e név alatt, mely nem egészen álnév, mert bonvivant és tréfás természete miatt a berliniek “Prinz Snapsz”-nak csúfolják...«
»Ugyan mondja meg nekem, tiszt úr - kérdém hirtelen -, mi célból járt a herceg évekkel ezelőtt incognito Magyarországon?« Az én tisztem rejtélyesen mosolygott, azután barátságosan megfenyegetett az ujjával:
»Ne legyen ön kíváncsi. Ki tudná azt!«
Eddig tartott a történet.
Néma csend követé: mindenki elgondolkozott valamin, csak az öreg Zsiga bácsi szürcsölte ki egykedvűen a kávéját s azután azt mondta saját bölcs véleményképpen az egészre, hogy:
- Ejnye!
*
Stofi úr e naptól kezdve sohasem beszélt Snapsz Augusztin históriájáról többé a kaszinóban, - mert hát tudja isten, hogy lesz, mint lesz?... Az olyan történet pedig nem ér egy ütet taplót sem, amelyiknek a vége nem tudatik.
Azóta legörömestebb politizál, és minden áldott este tízszer is felosztja Európát a nagyhatalmak között úgy, amint ő gondolja.
Ilyenkor azután gyakran mondogatja a fiatalabb nemzedéknek:
- Már ‘iszen öcsém... akár az ördögéi leszünk is, nem bánom, hanem már azt az egyet mégsem szeretném megélni soha, hogy a burkus valaha belénk ártsa magát... mert az nagy kalafaktor.
MIKOR AZ ÚJ KASTÉLY FÜSTBEMENT
1871
Szegény urambátyám, de csöndes ember lett magából!
Itt állok a sírján és hallgatom, hogy nem hallom-e a nagy kupakatlan selmeci pipa szörtyögését odalenn a sír fenekéről...
Dehogy hallom, dehogy... A nagy selmeci pipa odahaza van a becsukott »Corpus juris« fekete pergamenjén végigfektetve, félig kiszíva... Egészen már nem volt ideje kiszíni szegény Ezékiel bácsinak. Magához citálta a halál. Terminusa volt. El kellett mennie.
Minden csöndes a temetőben, csak a hajnali szellő beszél a szomorú-fűzfa lombjaival, lassan suttogva, mint a szerelmesek... Hogy tud ellenni kedves urambátyám ebben az átkozott csöndességben? Ahol nincs alperes, felperes, egzekúció, licitáció, brachium, nincsen semmi, csak az ostoba némaság. Jobbra maga mellett ott fekszik Ricsók Marci, ki ötvenhárom forintjával tartozott, és hogy ne legyen kénytelen megfizetni, ráíratta minden vagyonát feleségére; balról pedig Szuszi Miska alussza örök álmát, aki kaszájával szúrta le azt a szép pej csikaját, amit az Attila gyerek alá nevelt. Ugyan kedves Ezékiel bácsi, hogy tud aludni ilyen szomszédságban?...
Minden csöndes, csak a távoli malom kelepelése hallatszik át. Ez az a híres malom, melyhez, mikor építette, »fölfelé« akarta ásatni a vizet, mert már azt a csúfságot nem lehet úgy hagyni, hogy egy nemes embert a természet regulázzon. Azért is ő regulázza a természetet. Hanem utoljára is beleunt a gyilkos munkába, azt mondta, hogy ménkő győzne a természettel birkózni; az nagy úr, hadd legyen neki is igaza... folyjon lefelé a víz... Így épült meg a híres malom, melynek csöndes estéken egész a temetőig is elhallatszik melankolikus kelepelése. Hallja-e, kedves Ezékiel bácsi, odalenn a sír fenekén?...
A téres ősi portát odahaza benőtte a csalán, kóró, maszlag, a kertben lévő kertben találtató kertben (amint hét országra szóló prókátori tollával a bekerített fundus virágos kertjében a dohányra elrekesztett kertecskét körülírta) a jó sarjú dohányt rendre lopkodják azok a semmirekellő mendikáns-gyerekek;... és még csak meg sem moccanhat szegény Ezékiel bácsi, hogy közibök csördítsen azzal a rozzant »duplával«, amelyikhez képest a burkus király puskája is csak »disznóláb«.
A százados pince odaát a hegy alatt nem élhette túl gondos gazdáját - beomlott. Boldog, boldogtalan bejárhat belsejébe és pusztíthatja a bakatort. Az Attila gyerek nem gondol vele. Istenem, de jó, hogy meg nem érte ezt az állapotot, kedves urambátyám!
Az öreg szőlőt, mit olyan gonddal, olyan szorgalommal ápolt, mely szemefénye volt teljes életében, csúffá tette az idén valami hitvány jégeső. Mintha a jégeső is tudná, hogy már úgy sincs senki, aki összevissza szidná ezért a gorombaságért.
Mindene tönkremegy, vész, kopik, mióta olyan nagyon csendes ember lett!
A dohányzacskót elhasználta a gazdasszony befőzöttekre takarónak; a híres periratokat, miket hol prózába, hol versbe szerkesztett, miket a vármegye gyönyörrel olvasgatott, egyenkint szedik el a szolgálók gyömbér-, paprika-, túró-takarónak; a nagy kalamárisban, melyből mint Jupiter fejéből, seregestől pattant ki a sok nagy gondolat, kiszáradt a tinta, s a rágott végű lúdtoll hiába nyúlna be, hogy fekete száját megitassa; - de még ha megitathatná is, úgysem lehetne vele írni, mert már azóta ő is pipaszurkálóvá devalválódott, s nincs az a »penicilus« a világon, amelyikkel vissza lehetne még egyszer avanzsíroztatni »calamusnak«. A mestergerendára akasztott kulacs megrepedett a szárazságtól, a sárga foglalványú »ocularisból« pedig kivették az egyik üveget azok az istentől elrugaszkodott béres kölykök és most a napsugárt fogdossák vele az akasztófáravalók!
Bizony, bizony, jobb világ volt még három év előtt.
Még most is szemem előtt áll, amint mindszentek napján utoljára láttam, mikor a plebánossal almát venni mentünk hozzá. Milyen egészséges volt még akkor! Pirospozsgás, mint maga az élet. Csak a foga fájt egy kicsit és az álla fel volt kötve valami tarka zsebkendővel, mely a feje tetején végződött egy ízléstelen másliban.
Persze, nem a tükör előtt volt kötve.
Az olyanféle öregúr már nem sokat ad magára, nem sokat szeret a tükörbe nézni; különben is arról volt nevezetes, hogy egyszer a főispáni bálra botosban jelent meg. Mindenféle ruha rendesen összevissza volt hányva rajta, a felső kabátja rövidebb szokott lenni az alsónál, vagy a csizmáját húzta fel rosszul, a hegyes-orrú párból a bal, a harcsa-orrúból pedig a jobb lábára. Hanem az azért nagyon jó volt. A nemesember meztelenül is úr.
Az irálya is tökéletesen hasonlított viseletéhez: összevissza volt abban hányva minden kifejezés, úgyhogy első pillanatra »csuvasz« nyelven írottaknak vélte az ember peres iratait.
Egyik keresetének tárgyát így fejezte ki egyszer: »Kót vas - legalábbis 24 frtjával számítva - kályha és járulékai iránt«. Legnevezetesebbé tette mégis az az egyszeri a törvényszékhez intézett kérelme, melyben, miután a törvényszéki bírákkal egyenkint »per tu« volt, fölöslegesnek tartván a címezgetést, egyszerűen odakanyarította megszólításnak, amint dukált: »Te Törvényszék!«
Egyszóval Harcsa Ezékiel híres prókátor volt...
De nem is arról van itt szó - mert azt úgysem vonja kétségbe senki;... hanem, ha jól emlékszem, arról kezdtünk beszélni, hogy három évvel ezelőtt mindszentek napján mi történt légyen vele olyan nagy dolog, amivel egy novellát megkezdeni lehessen.
Hát bizony az történt, hogy délután négy óra tájban - megszomjuhozott.
Miután minket hiába marasztalt, fogta magát és átkurjantott a szomszédban lakó Pilászi sógorra, meg a jó torkú Kubacsek kántor uramra - hogy hát ballagjanak idébb egy szóra, kettő lesz belőle.
Lett bíz abból ezerkettő is...
- Hátha megnéznénk a pincét.
A két jeles férfiú, Pilászi és Kubacsek, nagyot bólintottak fejeikkel, mintha mondták volna: »pártoljuk a tisztelt előttünk szóló indítványát«. Kubacsek uramat ugyan otthon várta a sok parasztgyerek, éktelen ordítást mívelve a tudomány csarnokában; - de hát hadd várjon! Kell is a parasztnak tudomány!... Tisztelje az urat és fizesse az adót... akkor mindjárt okos ember; Pilászi uramat, ki uradalmi számtartó volt, szinte odahaza siratta a sok munka... hanem azért mégis jó lesz kimenni Harcsa sógorral és elbeszélgetni egy »kvaterka« mellett a gazdászatról, ami az öreg Pilászi úrnak legkedvesebb »témája«.
Örökké azon ábrándozott: miként gazdagíthatná meg hirtelen földesurát, s azalatt egészen elhanyagolta gazdászati teendőit.
(Igazi fotográfiája a magyar ember politikai magatartásának.)
Ezt különben csak zárjel közt mondom, mert Ezékiel bácsi nem szeret politizálni. Az ország dolga majd elvégződik magától is. A legnagyobb politikus az, aki sohasem politizál. Aztán a politikai konstellációk is úgy állnak, hogy az ember ki sem ösmeri már magát, hol az igazság.
Talán sehol, egyik pártnál sem?
Hanem, ha már csakugyan létezik valahol, akkor alkalmasint a borban van.
Ott kell azt megkeresni.
No, hanem kereste is szegény Ezékiel bácsi végtelen szorgalommal; ki tehetett róla, hogy sohasem találta meg, s mindennap újra kellett kezdeni a keresést?
Ebben az egyben állhatatos volt egész utolsó leheletéig...
Hát aznap is szépen megindult Kubacsek és Pilászi uraimékkal, a dupla puskát nyakába akasztva, a szürke »Zeubisz« kutyát pedig, melynek Kutya-Bagostól Szent-Bernárdig nincs párja, magához szólítva.
Pincébe menet keresztül kellett ballagni a tagján is, mely a malma végiben volt kihasítva, körülbelül ötven hold rét, föld, legelő és szőlő egy darabban, sűrű bokrokkal, lombcsoportozatokkal, tömérdek gyümölcsfával, csergedező patakokkal díszítve.
Valóságos paradicsom. A legszéliben gyönyörű vízesést, egy kis Niagarát »produkált« a természet, melytől alig nyolc lépésnyire kezdődött a másik paradicsom a - pince torka.
Oh, ti prózai pesti emberek, kik megisszátok »halbszaitli« borotokat a »Kis pipá«-ban vagy a »Slová«-ban, - ti nem tudjátok, milyen derék dolog falun a pince torka.
Ami Pesten a Deák-klub, Nemzeti Kaszinó, baloldali kör, kávéház, sörház, vendéglő, dalárda, színház összevéve: azt itt mind a pince torka pótolja.
...Itt hányatik meg Európa sorsa, jövendő alakja, itt szidatik össze, ha drágaság van - a drágaság, ha olcsóság van - az olcsóság; itt fejlődik alattomban a jogtudomány, itt csírázik ki a korteskedési rendszer, melyet aztán odaát Pesten, nem tudom, mint fojt el a »tisztelt ház«; itt születnek a lapok vidéki levelei, itt döntetik el a teens vármegye magatartása a megyerendezéssel szemben, itt arat dicséretet a szolgabíró, amiért a zsidót saját nagyúri kezével eldöngette, ha ti megrójátok is érte az újságtokban. Ez egy egészen más világ, szabad föld... Amerika... hol az szab törvényt a többinek, kinél a lopótök van, melyen keresztül eregeti be az öblös poharakba a pince belsejéből kihozott bakatorit.
Erre a szent helyre vezette vendégeit Harcsa bácsi.
Kivette zsebéből a nagy »ordinári« kulcsot, hogy a pince zárját felnyissa.
Az könnyen engedett, annak jeléül, hogy hozzá van szokva e művelethez.
A két vendég leheveredett a pince előtti gyepre, s elkezdett beszélni, amiről ilyenkor szokás, hogy ti. elkelne már egy kis eső... kiállhatatlan nagy a szárazság.
Az már bizonyos. Még a torkuk is érzi.
No, de ezen majd segít Ezékiel bácsi, aki itt hozza már a teli lopótököt, lyukát mutatóujjával erősen leszorítva, nehogy a drága ital eltévessze valahogy rendeltetése célját.
- No, kóstolónak egy kvaterka... igyék, sógor uram... tessék, öcsémuram!
- Finom zamatja van - mondá Kubacsek, mint szakértő.
- Olyan amilyen... - replikázott Ezékiel bácsi egy pillantást vetve a kinyitott ajtón keresztül a pincébe, hol a teli hordók úgy állottak ott illő rendben, mint valami szép lány fogsora.
Gyönyörű dolog is ám egy ilyen pince. Felér a burkus birodalommal. Ezékiel bácsi legalább nem cserélne.
...Avagy nem birodalom-e a pince is, melynek maga Ezékiel bácsi korlátlan királya? A hordók az alattvalók... Aztán milyen csendes, türelmes alattvalók, akikben ugyan elég tüzes vér foly, de melyben azért nincs egy csepp »rebellis« hajlam sem. A szegény alattvalók nem panaszkodnak, nem lázongnak soha, odaadják mijök van, s mikor már kifogytak mindenből, legfeljebb egy nyöszörgő, panaszos kongással jelentik be a »szegénységi bizonyítványt«. Valóságos muszka természet.
Ezékiel bácsi is megkóstolta a bort, ha már olyan nagyon dicsérik, azután kitöltötte a maradékot a lopótökből poharaikba és végighasalt ő is a gyepen, büszke tekintettel nézve a malom felé, melynek falán a következő általa »komponált« felirat pompázott:
»Irigy, ha látsz - nézd miként állok,
Zúgok, hanem kárt nem csinálok.«
Alatta veres nagy betűkkel:
Ezt a malmot csinálta
Ezékiel de Harcsa
Ahogy csinálta
Úgy megcsinálta...
Igazi költői felfogás. Az a két utolsó sor olyan igazolásféle volt, mért hogy nem felfelé ásatta a vizet. Sajnálja is cudarul ezt az egy dolgot. No, de az okosabb enged. Jól van az így is. A víz csak víz marad, ha fölfelé folyik is. Aztán majd ásat ő annak helyébe a tagja közepén nemsokára egy artézi szökőkutat. Hadd lássa a paraszt, hogy ő egyenesen az ég felé is tud vizet bocsátani. Hadd legyen, mibe megmosakodni a napnak. Oh, a szökőkút mindenesetre meglesz, mihelyt megnyeri a szentpéteri pört, mihelyt felépül az új kastély.
A szentpéteri pör és a kastély volt az öreg Harcsa ábrándja.
Egy kastély kiülő rondellákkal, bádogfedéllel, széles üvegambitussal, tizenhárom szobával, melyeknek hosszú során ő fog sétálni a zsíros taplósapkában, meg a fekete botosban, jóízűen lógázva a nagy selmeci pipa hosszú szárát; aztán huszonnégy nagy ablaka lesz, ő majd odakönyököl az egyikbe és onnan köpködi le azt a kis rongyos vármegyét. Csak azért az egyért fájt a szíve, hogy mind a huszonnégy ablakból egyszerre mégsem köpködhet le a szegény, rongyos kis vármegyére.
És az a kastély bizonyos már. Egy év múlva ott fog állni vis-à-vis a pincével. Egy év múlva befejeződik a pör.
Az pedig nagyon érdekes pör. Ezékiel bácsi ma fogja elmondani százhuszadszor Pilászi sógornak meg Kubacsek öcsénknek. Hallgassuk mi is.
- Hát eszem a vérit öcsém, meg sógor... úgy történt biz a... hogy ez a Sz. Péter községe a »kupaktanácsban« ezelőtt valami két évvel kisütötte, hogy a bicsaki pusztát, amit a Kazáry grófok dominálnak, ők szántották valaha.
- Robotban - szólott a számtartó.
- Mindegy, akárhogy. Denique elhatározták, hogy biz azt jó lesz visszavenni. Jókora darab föld, megérdemli a fáradságot. Decretálták, hogy processust akasztanak a Kazáry grófok nyakába: mert hát nem igazság az, hogy annyija legyen egy familiának!
Kubacsek nagyot bólintott fejével, mintha mondta volna, hogy »nem igazság.«
- Utcunque! Az lett a dologból, hogy hozzám jöttek konzíliumra - folytatá Harcsa úr -, mint a vármegye legjobb prókátorához... eszem a vérit!
Ehhez a kemény mondáshoz jónak látott egyet hörpenteni a derék úr, s hogy borfolytonossági hiány - amint valami új prókátor, kinél Ezékiel bácsinak a botos talpa is különb ember, ezt a nyavalyát kifejezné - elő ne álljon, egy kis »interim«-et csinálva beballagott a Hypocréne öt akós forrásához, hogy a lopótökbe egy kis elokvenciát citáljon.
Mikor visszatért, ott folytatta, ahol elhagyá:
- A vérit! Tartsa csak, domine Kubacsek, ezt a nemes növényt, már ti. a lopótököt, mert nem szeretem, mikor beszélek, ha a kezemben van valami. - Nagyon szeretett hadonászni.
Domine Kubacsek méltó áhítattal fogta meg a karcsú jószágot, nyílását beszorítva mutatóujjával. Tudom, hogy irigyelte mutatóujjának azt a szép hivatalát, miszerint az egyik csücske borban áztatja magát. Igazi bitorlása a torok jogainak.
- Porro... - nógatta magát a falusi ügyvéd. - Hát én bizony azt mondtam a parasztoknak, hogy... izé... no hogy... elutasítottam.
Ezékiel bácsi nagyot nyelt. Meglátszott rajta, hogy fillentett; mert dehogy utasította el őket, dehogy... inkább azt mondta nekik: »Fiaim! viszem a pört. Majd megtanítom én a Kazáry grófokat. Jó kézbe kerültek. Egész Bécs büdös lesz ettől a pörtűl, fiaim!...«
- Hát aztán? - kérdé a számtartó, hogy ásításait tettetett érdekeltség köpönyegével letakarja.
- Nos, az történt, hogy nem hagyott békében a sok paraszt, hiába mondtam nekik, hogy a pört megvesztjük, odajártak nyakamra, kipuhatolták gyenge oldalamat.
- És volna a tekintetes úrnak is gyengéje? - hízelgett domine Kubacsek.
- Van, öcsémuram. Csakhogy ez a gyengém is erősebb magánál, mert az magát földhöz üti.
- Mi a mennykő lehet az?
- Hát a bor, öcsémuram. Nekem az a gyenge oldalam. No, meg a kastély...
- Ah! A kastély?
- Igen hát. Én nem vagyok olyan közönséges bocskoros nemes, az én szemeimet sérti a nádfödél, meg a hétszilvafa a szérű mögött, nekem az öregapám is hintóban járt, kastélyban lakott...
- Az már igaz.
- Hát kutya kutyánszki!... ezek a bugris szentpéteriek, mondom, kikeresték gyenge oldalamat s egy fényes kastélyt ígértek építeni, ha elvállalom pörüket.
Ezékiel bácsi megint félrecsavarodott az igazmondás útján, mert hát tulajdonképp ő maga kereste ki a saját maga gyenge oldalát, ő maga vette rá a szentpéterieket, hogy adjanak neki kötelezvényt a kastély megépítésére vonatkozólag. Hétszáz lakos úgyis könnyen megcsinálja. Sok varjú lovat győz. Legfeljebb egy-két tégladarab esik egyre. Mért ne építenék meg neki?
- Hát csak elvállalta, sógor úr? - kérdezé Pilászi.
Ezékiel bácsi egy pohár bort ürített ki és megcsavarta hosszú ősz bajuszát.
- Muszáj voltam vele. Kiállították a kötelezvényt, én a pört megkezdtem, s mint dukált, mind a három fórumon el is vesztettem emberül.
- És aztán?
Harcsa úr hamisan hunyorított szemével.
- Aztán jött a java. Felszólítottam a szentpéterieket, hogy most már szíveskedjenek megépíteni a kastélyomat itt a malmom végiben; őszre szeretnék beleköltözni. Fogadják meg magoknak Lepeczky építőmestert, majd én bediktálom neki a tervet a kötelezvény szerint. Október elsején elvárom a kulcsokat.
- Mit feleltek vissza?
- Azt, hogy nagyon szívesen megtesznek mindent, hanem nincsen hozzá fájuk, sem malternek való földjük; azonban a bicsaki pusztán van malternek való föld, gerendára alkalmas fa elég, majd ha övék lesz az a puszta, akkor aztán mindjárt belekezdenek az építkezésbe. Addig nem lehet.
- A semmirekellők! - nyájaskodék Kubacsek.
Harcsa bácsi úgy tett, mint nagy Napóleon a kényes kérdésekkel szemben - az orrát kezdte vakarni.
- De majd én megtanítom őket, hogy lehet. Ravasz róka vagyok. Úgy stilizáltam a kontraktust, hogy prókátori munkálatok fejében tartoznak kiállítani a kastélyt. Tehát akár nyerem, akár vesztem a pert.
- Helyesen! - rikkantott közbe Kubacsek.
Eközben Ezékiel úr szeme elkezdett villogni; talán a bortól vagy talán attól, amit mondani fog?
- Most tehát nincs egyéb hátra, mint hogy a kötelezvényt bemutassam a törvényszéknél, s rögtön elmarasztalják az egész falut.
Ezalatt harmadszor is elfogyott a bor. Kubacsek futott húzni.
- No, csak szép fogás volt - szólott a számtartó, fejével nagyot bólintva. - Még ilyen könnyen sem épített kastélyt senki.
- Hja, édes sógor uram! Egy embernek esze van, más embernek pedig pénze; mind a kettő sokat ér.
- Most már valóságos kincs az a kötelezvény! - mondá újra a számtartó úr, csakhogy szóljon valamit.
- De még mekkora! Anélkül eldisputálnák a jussomat, mert hát úgyis esküt akarnak tenni, hogy ők csak azon esetre ígértek kastélyt építeni, ha a pörüket megnyerem; hja! de mikor a kötelezvény mást mond.
- Csak attól félek, sógor uram, hogy az ügyvédök, amilyen eszes pióca, elmagyarázza valahogy az írást; ilyesvalamit hallottam...
De már erre felpattant Harcsa bácsi, miután előbb megöblítette egy kis itallal a torkát.
- Micsoda? Elmagyarázza? Ki? Az ügyvéd? Mit? A kontraktust? Én ellenemben? Ne beszéljen zöldet, mert megharagszom. Ezer milliom kutya kutyánszki... Ki merte azt mondani? A vérit neki!... Hol van szaporán egy bicska? Hamar egy bicskát!...
Harcsa egészen kivörösödött, Pilászi pedig arról kezdett gondolkozni, nem jó volna-e megfutamodni, mert hát részeg emberrel nem lehet tréfálni, kivált mikor már bicskát emleget.
Késő volt. Harcsa bácsi kikotorászott zsebéből egy tollkést, dühös mozdulattal nyitotta ki s villámhirtelen végig hasítá vele szürke kaputrokja bélését.
Egy papírköteg hullott ki a kabátból.
Pilászi megkönnyebbülten lélegzett fel és gyönyörködött sógora virágos kedélyállapotán, amint vigyorgó arccal bontogatni kezdé a papírcsomagot.
Legelőször egy itatós papiros hullott le róla, azután a »Magyar Állam« egyik csonka száma csavartatott le, mely után a harmadik takaró következett - egy darab viaszos vászon. Ezékiel bácsi ezt is lehámozta a folyton kisebbedő csomagról, úgy, hogy vékony cigaretta-papiros látszott fekete sárga zsinórral átkötve. Mikor Ezékiel úr ezt bontá le, zöld selyem ruhadarab bukkant elő... Talán még az öreganyja bálozott valaha abban a zöld selyemruhában, amelyiknek egyik darabja képezte az ötödik takarót? Mikor ez is lemállott a gondosan őrzött tartalomról, akkor egyszerre nem maradt ott egyéb, mint egy félív négyrétben összehajtott regálpapiros a - szentpéteri szerződés eredeti példánya.
Az öreg Harcsa hozzátörülte először mindkét kezét a nadrágjához, csak aztán merte megfogni gyöngéden a drága jószágot, azt is csak azért, hogy ha netalán a szentpéteriek véletlenül valami goromba forgószelet találnak leimádkozni a feje fölé - fel ne kaphassa a levegőbe.
- Itt van, ami van. Ez az igazság! - kiáltott Ezékiel bácsi. - Ha én ebben a darab papirosban megtámasztom a lábam, fél ország sem bír kimozdítani, nem hogy egy fiatal mihaszna fiskális agyonüssön - szóval. Hová gondolt sógor úr?
Aztán reszketeg járású kezével maga elé terjesztette a fontos irományt és sokáig merengett rajta, mint a mohamedánus az alkorán titkos értelmén.
Ott volt minden, aminek lenni kellett. Ezt ugyan nem tudta volna jobban megszerkeszteni még Bismarck sem, pedig okos embernek híresztelik a magyar újságok, jóllehet, az még nagy kérdés, mert ami a burkusnál okos ember, az a magyarnál még csak »szintakszista« gyerek.
(Ezékiel bácsival sohasem lehetett elhitetni, hogy nem mi vagyunk a legtudományosabb nemzet.)
A nappali lámpából kifogyott az olaj - az égen, az éji lámpa szelíd félhomályos fénye kezdett világítani. A hold pedig nagyon zseniális festő a színek szelídítésében; a pince torka tündér kioszknak látszik, hátterében narancsbokrokkal, regényes csalittal, pálmafákkal - amint ki-ki képzeli magának. Harcsa Ezékiel tagja végtelenül szép. Az ezer meg ezer fa rejtelmes susogása belevegyül a patakok csörgésébe, a dértől megcsípett fű között zizeg, csiripel a számtalan szöcske, prücsök, távolabbról vidáman hangzik a parasztköltészet egyik legújabb terméke:
»A kisasszony Pozsonyba
Krinolinba!«
Ezékiel bácsi krumpliját éppen most hordják be a megásott vermekbe a parasztlányok, ezek az eleven verses könyvek, melyekből többet ér egy honorárium-példány, mint az egész egyetemi bibliotéka.
Közben megkondul a harcsai harang esti szava, egy-egy eltévedt csikó élesen nyerít fel a mezőn elveszett anyja után, az Ezékiel bácsi malmának kelepelése pedig, mint fecsegő vénasszony nyelve, kellemetlenül botlik bele az est tompa elevenségébe.
Aztán lassankint még sötétebb lesz.
A hold búvósdit játszik a kis felhőkkel s néha öt percig is megfosztja magát attól az élvezettől, hogy a pince torkában levő három berugott embert szemlélgesse. Alkalmasint többször volt már szerencséje őket ilyen állapotban látni, azért veszi olyan nagyon közönyösen.
Pedig ugyancsak volna mit megbámulni.
A diskurzus már értelmetlen hangzavarrá devalválódott, a mozdulatok tüzesebbek. Ezékiel bácsi azt képzeli, hogy ő hozta be a muszkát 49-ben, s emiatt védbeszédeket tart maga mellett. Kubacsek az otthon maradt gyerekeket dorgálja, hogy miért nem hagyják őt békében pihenni, Pilászi sógor pedig szeretne felállni, hogy a többieket haza nógassa, mert az »anyjuk« jutott eszébe, aki söprűvel várja otthon a kapuajtóban... Egyszóval, az egész kompániára ránehezedett az a bizonyos »köd«, mely minden kelletlenséget eltakar, s mely a bortól képződik az ember agyvelejében.
Pilászi sógor, elhatározásához híven, nagy nehezen csakugyan felemelkedett.
- Menjünk már, nehogy itt találjon az éjfél.
- Eh! nem keres az minket - vélekedik Kubacsek.
- De bizony menjünk - szólott Ezékiel úr rekedten. - Akkor ér az ember valamit, ha józan...
- Azaz hogy...
- Semmi azaz hogy... Ma nem akarok berugni, punktum! - veté végét a beszélgetésnek Ezékiel bácsi, s azzal úgy igyekezett fölkelni, hogy előbb négykézláb állt a földre s először testének hátsó részét emelgette fel kifeszített karjain, hanem minduntalan visszaesett a földre, mert hát mégis csak igaza van a geográfiának, hogy a föld mozog.
Kubacsek odatántorgott hozzá, hogy fölemelje.
Ezékiel bácsi haragosan förmedt rá:
- Menjen el innen! Mit akar? Mit támaszkodik hozzám, ha részeg.
- Hiszen, kérem, segíteni akartam a fölkelésben.
- Micsoda? Segíteni? Engem? Hát nem tudok én magamtól felkelni? Hanem először, megálljon csak, hadd vessem le a kabátomat, mert kutya meleg idő van idekinn. Keményen süt a nap, eső lesz...
A nap ugyan nem sütött, hanem az esőnek keményen meg volt vetve az ágya ott fenn, az egyik lába már lekívánkozott a földre.
Kubacsek keservesen pillantott fel a sötét, terhes felhőre, és egy mély fohásszal azt jövendölte:
- Fele sem tréfa ennek. Bizony, bizony kívülről is megázunk.
Ettől a szótól annyira megijedt Harcsa prókátor, hogy minden erejét megfeszíté és fölkelt; nagyon utálta a vizet még eső alakjában is.
A szürke kabátot panyókásan vállára erőszakolta, miután előbb rendetlenül zsebébe gyűrte a füvön heverő irományokat s nyakába akasztá a híres dupla puskát.
- Menjünk. Viszem a kastélyt zsebemben. Most mondja valaki, hogy nem vagyok erősebb a bibliai Sámsonnál. Nem hiába én hoztam a muszkát is nyakatokba. Különben körömfeketényit sem sajnálom. Elkellett az nektek!
Eközben megindultak kart karba fűzve, éktelen vargabetűket csinálva a tag keskeny útján. A rét közepén egy kis csermely folydogált; mikor a három úr odaért, az a nagy kérdés szülemlett meg: hogy jutnak a túlsó végére? Az igaz, hogy az egész patakocska nem volt szélesebb három arasztnál, de hát mikor még az is baj... Milyen nagy ostobaság volt az ősöktől, nem a csermelynek innenső oldalára építeni a falut!
Ezékiel bácsi levette válláról a puskát, mely úgysem volt megtöltve, és keresztülfektette lócának a kis csermelyen. Akkor aztán könnyedén átlépte az ért - nem ugyan a puskán át -, hanem mikor neki jólesett mégis az a hit, hogy a saját tudományának köszönheti az átkelést.
A puskája pedig azért nem szokott megtöltve lenni soha, mert egyszer az a furcsaság történt vele, hogy szőlőt menvén őrizni éjjel, végighasalt megtöltött puskájával a gyepen, egyszerre neszt hall a venyigék közt, felfogja a puskát és neki lő a vélt tolvajnak... egy egetverő ordítás hallatszik... Ezékiel bácsi odafut és látja, hogy a saját Attila fiának lábába lőtt, ki szintén tolvajokra vigyázott a szőlőben. Képzelhetni, miként ijedt meg! Jószerencse, hogy nem feljebb - szívén találta a család utolsó sarjadékát! Kire maradt volna az új kastély?
Ekkor fogadta meg, hogy többé nem tartja puskáját töltve, mert hát annak a puskának olyan kutya filozófiája van, hogy ha meg van töltve, magától is elsül, mint például akkor...
- Hopp! én már átjutottam. Csak utánam! Jól van no... Mehetünk. Hogy egye meg a muszka az ilyen világrendet!... A sors ide sanzsírozta a Fértő tavát utunkba...
Az eső kezdett permetezni; olyan sötét lett, mintha az egész világ »camera obscurá«-vá változott volna, hogy a három urat lefotografirozhassa.
- Csak lassan! Csak vigyázva, magyarok! Előre! Utánam! Mellettem... Jobbra nézz! Kanyarodj!
Ezékiel bácsi most azt képzelte, hogy ő Bem generális, s méltóságos léptekkel baktatott előre: egyéb baja sem történt, mint hogy néha a jobb lába megbotlott a saját bal lábában, amikor rendesen azt kiáltotta:
- Vigyázz! A piski hídnál vagyunk, magyarok!
Egyszer azonban, amint vezéri puskájával nagyot hadonászva, előre ballagna a két úr előtt, tompa zuhanás hallatszott, utána Ezékiel úr rikácsoló hangja:
- Hahó! Megállj! Belementem a golyóbis-raktárba. Halt!
Azután elhalt a vezényszó. Ezékiel bácsi talpas lépései nem hangzottak többé. A két úr azonban nagyon el volt magával foglalva, arról vitatkozván éppen, hogy melyik okosabb ember közülök. Hogy a harmadik cimbora nem velök megyen, az őket egy cseppet sem konfundálta; azért ők mégis beszélgettek vele, mintha ott volna.
- Ugye kedves sógor úr? Én voltam az első eminens, mikor Selmecen jártunk iskolába. Maga legjobban tudhatja.
- Hátulról? - kérdé Kubacsek gúnyosan.
- Mit hátulról? Hallgassuk a sógor uramat. Ahon van ni. Ő is elösmeri, hogy a hátam mögött ült.
Ezékiel bácsi pedig nem ösmert el semmit, mert ő valahol a krumpli-veremben pihente ki hadvezéri fáradalmait. (Azok a gondatlan cselédek nyitva hagyták az egyik vermet, miután a krumpliból csak az aljára jutott egy kevés s másnap szándékozták kitölteni.)
Érezvén maga alatt a krumplit, azért hitte, hogy golyóbisraktárban van. Haditervet forral tehát agyában, miként lehetne ezen kalandját serege javára fordítani? Legjobb lesz ezt a sok golyót a saját tábora számára vitetni el innen, minélfogva elhatározta, hogy előszólítja az adjutánsát, csakhogy nem jutott eszébe hamarjában, hogy ki az adjutánsa. No, elmegy ő maga érte, aztán egyúttal jól összeszidja a pernahajdert, mért nem tartja orrát az ura mellett?
Felkelt s megrázta magát, már mennyire a verem térsége engedé s azt vette észre, hogy imitt-amott nagyon fájnak a tagjai, mintha huszonötöt vágtak volna rá. Furcsa! Hogy lehet az? Sehogy sem bírt rá visszaemlékezni, hogy megbotoztatta volna magát. Ilyen rendeletet szórakozott ember létére sem adhatott ki! Különben katonadolog az egész! Majd csinál ő rendet azonnal.
Kezdett mindenfelé kotorászni, hogy a nyílást megtalálja, de természetesen nem talált meg semmit.
Nagyon furcsa modorban volt a golyó-magazin építve!
Felülről derekasan potyogtak be az esőcseppek s arra a gondolatra vitték Ezékiel bácsit, hogy itt fölfelé kell menni valami garádicson.
Egész öntudatlan logikával meggyújtott egy gyufát, s akkor arra a meggyőződésre jutott, hogy ő - veremben van.
Egyszerre szétfoszlott minden illúzió... kezdett kijózanodni. A ködképek eltűntek egyenkint, a generális-süveg, muszkavezetés, golyó-magazin, hanem ezek helyett előtérbe lépett egy rémletes eszme: - hogy farkasverembe jutott.
Teste reszketni kezdett, homlokáról cseppekben folyt le az izzadság.
A nyíláson félve tekintett ki a sötét éjszakába.
És oh, seregeknek ura!... a nyílásnál két villogó szem kacsintgat be, s egy vigyorgó fogsor rémletes fehérsége látszik.
»Brr! A farkas!«
Halálos félelem dermesztő hidegsége futott öreg urambátyám hátgerincén keresztül, eszébe jutott minden, ti. hogy ő Harcsa Ezékiel híres prókátor, a nemes vármegye ékestollú vezércsillaga, ki a farkas torkában fogja végezni szomorú pályafutását; még csak halotti prédikációt sem fog mondani fölötte nagytiszteletű Szebeni István uram, kidicsérendő benne számos világi érdemeit, még csak monumentumot sem állíthat testéhez a hálás utókor, mert testéből nem marad meg egyéb, csak a két ócska kordován csizma; teste többi részét pedig elviszi gyomrában a farkas, aki meglehet, valami Árva vármegyei vadállat... neki pedig öregapja sem járt Árva vármegyében soha, se elevenen, se holtan.
Mit tegyen a bizonyos halállal szemben?
Most egyszerre kezébe akad a puska, s megvolt a mentőgondolat.
A halálos félelem iszonyú gyorsaságot kölcsönzött neki, egy szempillantásba került kikeresni lőkészletét, aztán megtölteni a puska mindkét csövét. Most talán még a porosz katonaság is tanulhatott volna tőle gyorsaságot!
Ezalatt egyik szeme folytonosan oda volt meresztve a verem nyílásánál álló vadállatra s borzalommal nézte, mint mozog ott fenn a feje, mint nyújtja be olykor egyik lábát, hogy beugorjék, és csendes, áhítatos imát morgott, hogy az isten térítse észre ezt a vadállatot, miszerint az be ne ugorjék legalább addig, míg fegyverét megtölti, s hogy nagyobb foganatja legyen az imádságnak, záradékul még azon fenyegetést csatolta hozzá: »mert ő különben áttér zsidónak«. Már tudniillik azon esetre, ha az isten helyt nem adván a kérelemnek, a farkas általi felfalatását indorsálja.
Az isten úgy intézkedett, hogy Ezékiel bácsinak időt hagyott mind a két csövét megtölteni.
E percben ott fenn a farkas mind a két lábát a nyílás felé nyújtotta, mintha készülne beugorni.
Harcsa bácsi puskájából már csak a fojtás hiányzott.
Ijedtében eszméletét kezdé veszteni s önkéntelenül rántott ki egy papírt szürke kaputja zsebéből, kétfelé szakítá s betömte a két csőbe. Jószerencse, hogy azokat az irományokat zsebében hordá...
No, hanem jókor is volt, mert a farkas már egész előrészével a verem felé hajolt. Alkalmasint azon elmélkedett, hogy már ideje lenne vacsorálni, mert hogy az emberszagot észrevette a verem alján, az már bizonyos.
Ezékiel úr odairányozta a csövet s most az egyszer úgy célzott, mint Tell Vilmos. A félelem jó tanító az ügyességre.
- Brum! drum! - dördült meg az ősi dupla puskából kétszer egymás után, s a vadállat rémítő hörgéssel kezdett bukfencezni odafenn.
Ezékiel bácsi lélegzet-elfojtva hallgatta, mint hörög, hánykódik mindenfelé, aztán mint megy át a hörgés lassú, fájdalmas szuszogásba, s végre, hogy szűnik meg minden. Ez ugyan nem eszik több emberhúst ezen a világon.
Azután az átélt ijedelmek- és fáradalmaktól elcsigázottan, igazi hősi öntudattal hajtá le ő is mámoros, nehéz fejét nyugalomra s nehány perc múlva olyan hangosan hortyogott a veremben, mintha csak otthon feküdött volna a tarka paplan alatt.
*
Másnap reggel kilenc órakor egy vörhönyeges szakállú, Miksa császár képű, hosszú atillás alak nyitott be a Pilászi szobájába: szájában garasos veres pipa lógott kurta száron, a csizma szárában egy nagy fabicska ékeskedett kikandikáló nyelével, az atilla hátulsó zsebéből, hol a dandyk a zsebkendőt hordják, egy óriási dohányzacskó sallangja fityegett le egész a bokájáig.
Ez volt Harcsa Attila ügyvédjelölt.
- Szerencsés jó reggelt... kívánok... Urambátyám! Egészségére... az éji... nyugodalmat! Hogy, mint van? Tisztelteti az... apámuram! - azaz dehogy tisztelteti... hanem hát éppen a járatban volnék... hogy... hát... nem tetszik-e... tudni, hova lett... az apámuram?... mert az éjjel nem kellett utána az ágyat megvetni, nem jött haza... hát én... bizony... »aztat« fundáltam ki... hogy »ittend« az urambátyámnál... kurentálom...
Attila úrfinak az a szokása volt, hogy minden szó után pausát tartott, nagyon halkan, vontatva beszélt s a legkonyhaibb szókötést és szavakat használta. Mert hát Deák Ferenc is szereti az egyszerű beszédet, mégis nagy »órátor«.
Pilászi uram még az ágyban feküdt s meghallván a beszédet, felette csodálkozék rajta.
- Ne beszélj a világba, öcsém! Már hogyne volna, hiszen egész a kapuig kísértük Kubacsekkel; még szépen el is búcsúztunk tőle. Világosan emlékszem.
Attila úrfinak kiesett szájából a makrapipa ijedtében.
- De hát akkor hova lett az isten szerelmeért?
Pilászi sógor azt mondta nagy bölcsességgel, hogy ő bizony nem koptatja az eszét ilyen bolond rébuszok kitalálásán, és befordult a fal felé aludni.
Az Attila gyerek fölemelte makra pipáját, hosszadalmasan csendes nyugodalmat kívánt Pilászinak és átballagott Kubacsekhez.
Hanem Kubacsek is világosan emlékezett rá, hogy az öregúrtól a kapujánál búcsúztak el.
Attila kétségbeesett, keresztülfutkosta az egész falut, kérdezősködött fűtől-fától, de Ezékiel bácsiról senki sem tudott hírt mondani. Elveszett nyomtalanul, mint a legendák alakjai.
Végre azután dél felé, mikor Kubacsek népnevelő úr megevett tizenhárom darab savanyú uborkát, mint valami távoli ködkép elmosódott körrajzai tünedeztek emlékezete elé a tegnapi események, a tizennegyedik uborkánál pedig azon fontos meggyőződésre jutott, hogy ő bizony nem emlékezik arra, vajon Harcsa bácsi vissza is jött-e velök. Ezt közölvén Pilászival, az szintén nemcsak hasonló értelemben eszmélkedett, hanem még az is tisztán állott előtte, hogy éppenséggel nélküle jöttek haza.
- De hát akkor hova lett? - kérdé a két úr egymástól, egymásra bámulva.
- Meg kell keresni. Hátha valami baja történt. Útközben elhívjuk Attilát is.
A három ember elindult, lehetőleg azon a nyomon, amerre tegnap éjjel jöttek.
Minden bokrot megnéztek útközben, nem ott szendereg-e Ezékiel bácsi? Az Attila gyerek fontos, szomorú ábrázattal ballagott elöl, mindenütt kutatva, fürkészve, még a fákra is felpillantgatott: nem-e oda mászott fel az apja aludni? Attól az a bolondság is kitelik. Hol-hol megnyomkodta égő pipája hamuját és eldünnyögte magában:
- Fátum... nagy fátum...
A krumplivermek mellett szétszéledtek, egyenkint kezdve a keresést. Olyat mutatott e csoportozat, mint II. Lajos holttestének keresői.
Pilászinak jutott a nagy szerencse Ezékiel bácsit feltalálni. A krumpliveremből kihallatszó éktelen hortyogás vezette nyomra.
Egy irtózatosat kiáltott.
- Itt van! Megvan!
Azután hanyatt vetette magát a földön és kacagott.
Attila és Kubacsek odarohantak Pilászihoz a kérdéses verem felé.
A fű körös-körül véres volt.
- Gyilkosság! - kiáltott föl tompán Attila. - Szegény atyám! Mi lesz most árva gyermekedből? Oh, én boldogtalan!
Hanem csakhamar megpillantá, hogy a vércseppek nem a Harcsák nemes ereiből származnak...
Ott feküdött lelógó nagy füleivel, szétzúzott agyával a corpus delicti - a vén »Zeubisz«, Ezékiel bácsi hírhedt kutyája.
Most így halva még nagyobbnak látszott, mint elevenen. Igazi úri módon halt meg. Elnyújtózkodott. Kitelik a bőréből legalább húsz diploma. Szegény Zeubisz! Ki mert téged megölni?...
Az Attila gyerek talán sírt volna, ha a két úr röhögése őt is vidámabb hangulatba nem ejti.
- Alszik az öregúr... - mondá Kubacsek.
- Csodálatos! Ilyen helyen! - szólt Pilászi s lehajolt a verem széléhez, hogy a vén cimborát új kvártélyából kiszólítsa.
- Hej, sógor úr! Ébredjen, az ebadta! Délre jár az idő.
Eget verő hortyogás volt a felelet.
Pilászi apró rögecskéket szedett markába: úgy vélte fölkölteni, ha azokat az alvóra bocsátgatja.
- Khrrsz... Khrrrisz! Ki kopog? Mi kopog? - hangzott egy álmos, rekedt hang a verem fenekéről. - Várjon kend odakint a folyosón. Mit háborgatják kendtek az ember álmát?... Majd elmégy innen az ajtótól, beste lélek fia... mert mindjárt beléd vágom ezt a csizmát...
Ott ugyan nem volt sem folyosó, sem ajtó, sem csizma, hanem ha már egyszer Ezékiel bácsi úgy képzelte, hogy odahaza fekszik a tágas kancelláriában, melynek ajtajánál türelmetlen kliensek csoszognak, zörögnek nagy nyugtalanul.
Végre Pilászinak az a jó ötlete támadt, hogy lebocsátja vadásztarisznyáját, mely körülbelül a hasára esik le, s csattan és üt annyira, miszerint fel kell tőle ébrednie.
Úgy is történt.
- Ha hop! szakad a padlás. Hoj! Jaj!
Ezékiel bácsi felugrott.
- Egeknek ura, hol vagyok?
Elkezdte a szemeit dörzsölni.
- Az istenúgyse. Belefeküdtem az almáriomba.
- Jó reggelt, sógor úr! - kiáltott fölülről vidáman Pilászi.
- Jöjjön ki, atyámuram, itt vagyunk! - ordított aggodalmasan Attila.
- Mit? Hol? Kik? Veszett forgós-adta!... Hát ki vagyok én?... Bagoly legyek, ha tudom.
- Majd megtudja idefenn - szólt Kubacsek. - Nyújtsa ide kezét, teens fiskális úr.
- Ahá! Tudom már. Én vagyok a fiskális. Így már értem a dolgot. Eresszenek ki innen, öcsémuram!
Kubacsek lehajolt a verem nyílásához, odanyújtotta izmos hosszú kezét az öregúrnak s egy erőteljes rántással a külvilágra teremtette.
No, hanem érdemes is volt megbámulni a földalatti hálószoba lakóját. Az anyaföld nagyon udvariatlan házigazda, még csak a csizmáját sem tisztíttatta ki szegény Harcsa bácsinak: a haja, ruházata tele volt sárral, piszokkal, mint valami modern perirat.
Egy desperátus pillantást vetett saját magára, egy másik bámész tekintetet röhögő környezetére, harmadik pillantása pedig a vermet és annak tájékát illette, hol a döglött Zeubisz kutya, mint valami logikai vezérfény, Ezékiel úr álmos fejét egyszerre megtöltötte világossággal, mégpedig annyi tömérdek világossággal, hogy egyszerre elsötétült előtte a világ.
»... Hm. Most már csakugyan nagy gikszert csinált... Ez még a nemesemberen is nagy csorba, mit nehéz lesz kiköszörülni... risum teneatis... hiszen az a tulajdon krumpliverme. Az meg ott a tulajdon Zeubisz kutyája...«
Egy másodpercig tökéletesen átérezte Don Quixotte-i kalandja összes gyalázatát, s az a borzasztó félelem szállta meg, hogy ha köztudomásúvá válik ez a skandalum, még tán az újságba is kinyomatja vagy novellának írja meg valami furfangos literátor. S e gondolatok annyira felbőszíték, hogy haragosan elordítá magát:
- Agyonlövöm a pernahajdert...
- Kit? - kérdék egyszerre mind a hárman.
- Azt az íródeákot, aki... Azaz, hm... hm... Csak úgy elgondolkoztam valamiről. No, semmi baj. Hát benneteket mi az ördög hozott ide?
Ezékiel bácsi azzal a furfanggal élt, miszerint ő kezdett csodálkozni rajta, hogy a jelenlevőket itt látja.
- Mi bizony a sógor urat kerestük. Rosszabbat gyanítottunk, hanem hála istennek, csak egy kis betévedés történt a verembe. Hahaha! Katonadolog az. Iszunk rá egyet.
Még az Attila gyerek is nevetett.
Harcsa bácsi neheztelve húzogatta fel vastag ősz szemöldeit.
- Micsoda betévedés? Kikérem magamnak. Én mindent megfontolva teszek. Eszem a hét csillagját! Azt én magam is úgy akartam. Engem ne blamérozzon senki.
Ilyen szavak után természetesen mindenki meggyőződött, hogy Ezékiel bácsi maga akarta, hogy a verembe pottyanjon... Nem volt kedve hazafáradni abban a cudar esős időben, másrészt pedig egy kis tréfát akart megreszkírozni, hadd törje fejét hollétén két benyakalt útitársa.
Ezzel a merész fillentéssel újra vissza volt állítva a féltékenyen őrzött auktoritás. Egy kis hencegés száz malőrt takar be. Legalább az olyan ember szemében, aki, mikor arcát és szemeit befödi a tök leveleivel: mert ő senkit sem lát - azt hiszi -, őt sem látja senki. Csak felülkerekedni kell tudni az embernek. Ez a legfőbb bölcsesség.
Ezékiel úr egészen szokott kedélyhangulatába törődött afeletti örömében, hogy a Pilászi szavait derekasan lecáfolta. Kivévén az utolsó mondatot. »Iszunk rá egyet.« Ez alapos föltevés. Azért hagyta megcáfolatlanul. Ezt már maga is »igazán« úgy akarta.
S ennek okáért nem a falu, hanem a pince felé irányozták lépteiket.
Útközben a miniatűr-Niagara habjaiban lemosta a sarat ábrázatáról Ezékiel bácsi.
Mikor megmosdott, kikereste kabátja zsebében a zsebkendőjét - törülközőnek.
Keresés közben kezébe akadt a sok összegyűrt papiros: a szentpéteri szerződés számtalan borítéka.
Ijedten kezdett markolászni köztük.
Ott volt mind, a selyem ruhadarab, az itatós papiros, a cigarett-papiros, a viaszkosvászon... hanem maga a szerződés nem volt sehol.
Elsápadt s reszkető keze kiejté az irományokat.
Kubacsek, Pilászi és Attila megdöbbenve néztek a sápadt, remegő, kétségbeesett alakra.
- Mi történt?
Ezékiel bácsi nem szólt semmit, csak ökleit szorította össze és fenyegetve emelte az ég felé. Arcára iszonyú fájdalom sötét betűi voltak írva.
Azután odatántorgott a pincéhez, szótlanul kinyitotta az ajtót, húzott egy lopótökkel a legtüzesebb óborból és megitta egy hajtásra maga.
És még ekkor sem szólt semmit, hanem leguggolt a pince torkában a földre és nézett egy félóráig merőn, mogorván a semmibe. Senki sem merte megszólítani. Tudták, hogy nagy baja történt. Ösmerték már a természetét. Hadd kérőddzék egy darabig a saját fájdalmán, akkor majd könnyebben emészti meg.
Félóra múlva csakugyan elkezdett működni a bor hatása, öreg urambátyám sötét vonásain valami olyan bágyadt, szánalmas derű ömlött el: félig részegség, félig őrülés volt az.
Felkelt, odalépett Attilához és gyöngéden megsimogatta haját.
- Hol az a puska, édes fiam, melyet levittem magammal a verembe?
- Az? Alkalmasint bennmaradt. Majd kivesszük hazamenet.
- Helyesen. Ki kell venned és meg kell őrizned örök emlékül, mert az a puska nagyot szólt ez éjjel. Nem hallottad?
- Nem.
- Pedig azt meg kellett volna hallania a burkus királynak is, meg kellett volna rázkódnia a földnek, le kellett volna szakadnia a mennyboltozatnak... mert én abból a puskából az éjjel levegőbe lőttem ki új kastélyunkat.
- Hogyan? - kiáltottak fel rémülten.
- Úgy, hogy begyűrtem a szerződést fojtásnak.
- Szent isten! Igazán?
Attila majdnem összeroskadt a veszteség fájdalmas érzetének súlya alatt, Pilászi kezét tördelte, Kubacsek meg úgy tolmácsolta gyászát, hogy elfelejtette elvenni szájától az ahhoz függőleges vonalban helyezett lopótököt.
Ezékiel bácsi az általános rémületnek közepette hideg szánalommal nézett végig rajtok és mosolyogva mondá:
- Ugye, gavallér-vonás volt tőlem?...
Azután lassan utánatette:
- Nagylelkű akartam lenni.
Majd az égre nézett fel s tenyerével olyan mozdulatot tőn, mintha a felhőknek integetne valamit, mintha beszélne hozzájok... Azokhoz a felhőkhöz, melyek felcsókolták azt a drága füstöt, mely a szerződésből lett, mikor kilőtte. Most már ott van az egész kastély tizenhárom szobástól, mindenestől a levegőben. Tessék utána sétálni. Na... csak jó helyen van az ott is. Legalább nem kell érte fizetni házadót.
Ezékiel bácsi megrázta vén szürke fejét, egyet köhintett, aztán mintha kisebb gondja is nagyobb lenne a szerződés tönkrejutásánál, mintha ő maga is úgy akarta volna azt - vidáman kiáltott fel:
- Most pedig beszéljünk másról és térjünk napirendre. Igyunk.
De ez az erőltetett heroizmus csakhamar fölemészté erejét, egyre halványabb, kékebb lett arca, fogai vacogtak, tagjai reszkettek. Végre nem tagadhatta, hogy rosszul érzi magát. Alkalmasint nagyon átfázott ez éjjel. Ez a baja. Más semmi.
Kocsin kellett hazavitetni.
Otthon ágyba fektették, melegített árpával tömött zacskókat raktak gyomrára, de Ezékiel bácsi csak nem lett jobban, hánykódott, nyögött egész éjfélig, összebeszélt mindenféle bolond dolgokat, minőket csak a lázas agy gondolhat ki: kérte körülötte virrasztó barátait, hogy ne temessék el, hanem égessék meg a testét... hadd legyen belőle füst és pára... hadd legyen belőle felhő... Olyan felhő, amelyikből boreső lesz... Aztán neki más komoly funkciója is van a felhők között. Ott lebeg szép új kastélya... innen is látja ő azt... odaadta haszonbérbe a holdnak... de most már maga akar beleköltözni.
Éjfél után egy órakor vizet kért.
- Nagyon rosszul van - sóhajtott Pilászi. - Minden nemes szokásából kivedlik.
Két óra felé pipát kívánt.
Pilászi örömteljesen kiáltott fel:
- Javul!
S azzal megtömte neki a nagy kupaktalan selmecit a leggyöngébb muskotály dohányból.
Ezékiel bácsi szippantott belőle egy-kettőt, aztán letette az asztalra. Erős volt neki a dohány, nem ízlett.
Végre még egyszer fél könyökére emelkedett s suttogó hangon mondá:
- Adjatok még egy pohár vizet.
Attila vitt neki egész korsóval.
Nagyot húzott belőle, kezeit szétterjeszté, szemeit, becsukta, egyet sóhajtott és - meghalt.
Elköltözött új kastélyába a föld alá, ahol nem veszi mesterségének körömfeketényi hasznát sem, ahol nem fog perelni senkit, s őt sem fogja perelni senki, ahol a prókátor is csak olyan csöndes ember, mint a néma barát. Elment, hogy soha vissza ne térjen, mert hát... hiába... az ő élete össze volt nőve azzal a bolondos kontraktussal. Az elment, ő is elmegy. Minek is maradna itt? Elvesztette a szentpéteri pört ítélet nélkül... Makacssága megtört. Hagyta magát elegzekválni a halálnak, mert nem tehetett okosabbat. Ez ellen a végrehajtás ellen nem adhatott be appellátát sehova. Meg kellett benne nyugodnia.
Csak Pilászi mondá nagy keserűen:
- Már én csak annak mondója vagyok... hogy a víz ölte meg szegényt.
»SRAMKO BÁCSI«
1872
Csupa négy lábú emberek, azaz: egyik sem nagyobb négy lábnál. Azért nevezték el őket »Kolibri-családnak«. A leányok még kisebbek, mint a fiú; ha cipőikről lenyesegetné az ember a magas sarkat, a fejről pedig a búbos »chignont«, górcsövön volna őket kénytelen nézi, - ha ugyan valakinek lenne akkora bolond passziója, hogy őket nézegesse.
Pedig már nem mai leányok: az édesanyám még rövid ruhát hordott, mikor bálozni kezdtek. Azon hitben kezdtek pedig bálozni, hogy ők lesznek a bálkirálynők; hanem hát igazságtalan a világ! irigy lánybarátnőik összebeszéltek a fiatalemberekkel, hogy a Poroszy-kisasszonyokat nem kell táncba vinni: hadd áruljanak petrezselymet.
A Poroszy-lányok minden új bálon megpróbálták, hogy ki nem hűlt-e azóta a világ irigysége. Hanem a világ irigysége nagyon izzó volt, nem hűlt ki soha. A Poroszy-kisasszonyok sohasem lehettek bálkirálynők.
Pedig az ő nagy hiúságuk tükre azt mondta: nekik van a legbájolóbb arcuk és a legdélcegebb termetük. Hogy valamivel kisebbek a többieknél, az csak előnyükre szolgál: ami kicsi, az hercig.
A legidősebbet Kamiliának hívták. A keresztanyja nagyon pazarló lehetett, mikor ilyen nevet vesztegetett rá; no, de nem került pénzébe, van a naptárban elég. Kamilia barna volt, mint az éjszaka, minden fekete volt rajta, még a fogai is (persze akkor, mikor még voltak), csak az orra vörös és a szeme szürke.
A másik testvér Viola volt, halavány, sovány teremtés, nagy, kidülledt kékes szemekkel, átlátszó arcán kidudorodást képeztek a dagadt kék erek, az orrának az a tulajdonsága volt, hogy nagyon nagynak látszott.
A harmadiknak pisze orr jutott osztályrészül, de azért mégis ő volt legszebb a Poroszy-kisasszonyok közt. Nagyon szépen tudott mosolyogni. Igazi eleganciával. Bágyadtan beszélt mindig, mintha ki volna fáradva, de azért szavaiban sok volt a szellemdúsból és pikánsból. Ez a vegyülék képezte társadalmi műveltségét. Aztán az arca sem volt rút, egy kis kósza himlő egészen megszépítette harmadéve. Egyébiránt Rózsának hítták.
Mind a három virág volt, csak kertészlegény nem akadt hozzájok.
És ennek sem volt más oka, mint a gonosz, az irigy világ!
Ott vannak például az Egérdy-lányok, a szép termetű Ilonka, meg a kis fekete Nellike, hiszen az igaz, hogy elég csinosak, de azért mégis mint irigykednek a Poroszy-kisasszonyokra; udvarlóik előtt annyira ócsárolják, élcelik őket, hogy aztán azok a bolond fiatalemberek, még ha a szívük hangosan dobog is a Poroszy-kisasszonyokért, nem mernek oda járni a világ nyelve előtt.
De csak hadd járjon másüvé a fiatalság, hadd koptassa másoknak küszöbét, hadd bolondozzon, enyelegjen a kacér szüzecskékkel, azért ha komoly házasságra kerül a dolog, tudom, rátalálnak a Poroszyék házára is!
Az ezüst ezüst marad, még ha nincsen is forgalomban, s mikor választásra kerül a sor, oda sem néz mellette a rézkrajcárnak senki...
Hanem hát olyan gonosz idők jártak, hogy az ezüstöt senki sem akarta beváltani, akár ott ehette a penész. A Poroszy-lányokat minden áldott farsang meghagyta a másik farsangnak.
A »Pester Lloyd« hirdetései, a mindenféle titkos kiházasító intézetek, a Pompadour-paszta, rizspor, rezeda-olaj nem használtak körömfeketényit sem.
Most már az élcek is megszűntek. A kor tiszteletre méltó és nem szabad kigúnyolni a fiatalságnak, a Poroszy-kisasszonyok elérték a tisztes kort, s ez elég ok a meg nem szólásra a társadalmi fogalom szerint, a társadalom pedig nagy úr, akivel nem jó kikötni.
Csak az Egérdy-lányok nem hagyták abba a csipkedő elménckedést.
Ők a nagy urakban is csak rabszolgákat látnak, akik nekik tömjéneznek; előttük nincsen nagy úr. Ők fumigálják a társadalmat. Azért is gúnyolni kell a vénlányokat, minek születtek olyan csúnyáknak és olyan régen...
Engem is a kis Nellike vett rá, hogy írjam meg a »Kolibri-család«-ot versben; hanem én azért sem engedelmeskedem, amint méltóztatik látni, mert csak prózában írom le - novellának.
Ott laktak az Apáca utcában, egy földszinti bérházban. Nagyon csendes, elhagyott utca volt, melynek az egyik vége kivezette az embert a városból, a másik pedig bevezette a temetőbe. Fiatal ember sohasem fordult meg ez utcában, kivált mióta az öreg uzsorás Jebuzeus, ki Poroszyék tőszomszédságában lakott, azt a bolondot tette, hogy adósai elől megszökött a másvilágra.
Ettől tanulhatnának becsületet a hitelezők!
A három Poroszy-kisasszonynak csupán egy szobája volt, a többi három szobát a »papa« és fivérök, Kálmán foglalta el, ki nagy »zseni«-nek tartotta magát és a prókátorsággal foglalkozott. Néhány rossz cikket írt a »Haza« esti lapjába, melyeket a szerkesztő valahol hátul a »Nyílt Tér«-ben nyomatott ki, s melyek Poroszy Kálmánnal elhitették, hogy ő lángelme, ki hivatva van országokat mozgatni. Fumigálva beszélt minden nagyságról: Anglia alkotmánya nem ért neki fa-garast sem, a »Code Napoléon« merő ostobaság, dr. Neruda híres beszéde fércmű volt előtte. Csak egy okos embert ismert: maga magát.
De mi - szerencsére! - ismerünk még több okos embert is.
Ott van például a kétdiplomás férfiú: Zemák Sámuel, ügyvéd és okleveles állatorvos.
Ezen a néven azonban senki sem ismerne rá. Az ő igazi titulusa »Sramko bácsi«. Ő maga is így szokta magát aláírni, még mikor a peres iratokat is »szignálja«, ami különben nagyon ritkán történik, mivel Sramko bácsinak évenkint egy pörénél alig van többje, az is rendesen valami olyan desperátus ügy, mellyel a perlekedő klienst minden »renomirt« irodából kidobták, s melyet aztán az elvisz Sramko bácsihoz: hadd mulassa rajta magát a jó ember esős délutáni napokon, mikor a korcsmába nem lehet elmenni, - hadd veszítse el emberséggel, aztán hadd szidja három hónapig a törvényszéket, amiért nem volt annyi becsület benne, hogy ezt a csip-csup pert neki »lazsírozta« volna.
Állatorvosi tudományával még kevesebbet keres a jó Sramko bácsi. Mondják ugyan, hogy valamikor az ötvenes években kigyógyított egy beteg vizsla-kutyát, de az is úgy hálálta meg tudományát, hogy az operáció alkalmával kegyetlenül megharapta jobb kezét.
No, de ilyen a világ is!
A tudományt nem becsüli semmire sem, a hazafiúi érdemnek oda sem hederít.
Szegény Sramko bácsi valamennyi tisztújításon megbukott mindig. Akart már lenni szolgabíró, tiszti ügyész, ülnök, és mégsem lett meg semmi.
Pedig hát odahaza, a nagy festett »sifonír«-ban két rendjel álmodozik arról a dicsőségről, melynek ők néma képviselői; az egyiket a magyar forradalomban mint honvédkapitány kapta »hű szolgálatai fejében«; a másikat mint »Bach-szisztémbeli« hivatalnok, szinte »hű szolgálatai fejében«.
Egy kolosszális ellentmondás.
Más embert ilyen rendjelekkel 61-ben »eltemettek« volna, 64-ben feltámasztottak volna, 65-ben főispánná neveztek volna, de Sramko bácsi olyan alak, kinek nem veszik rossz néven a »schwarz-gelb« medáliát, és nem róják fel dicséretül az ezüstkoronás érdemkeresztet.
Ki tudja, miért kapta őket?
Talán csak úgy véletlenül jutott hozzájuk, valami elesett bajtársa kabátjáról vette le a forradalmi csatákban az egyiket, s talán nagyon alázatosan kezet talált csókolni valami excellenciás nagy úrnak, azért kapta a másikat!...
Sramko bácsi nem árt, nem használ a légynek sem. Igazi szelíd gyámoltalan tót ember »Trencsin országból«, kinek tej foly az ereiben, hanem az is aludttej - vér helyett.
Pedig milyen emberevő marcona alak, az ember azt hinné, hogy egyenesen hadseregek élére van teremtve: egy ölnél magasabb termet, majesztetikus fő, torzonborz, gesztenyeszín bajusszal és szakállal, égbe vágyakozó sörtehajjal. Egyebe nem is vágyakozik az égbe, csak a haja.
Hanem arra mégis nagyon büszke volt, hogy ő a legnagyobb szál ember az egész vármegyében, aki képes megfélemlíteni egy egész csoport embert puszta megjelenésével ott, ahol nem ismerik, aki legkompetensebb egyéniség arra, hogy követválasztáskor legmagasabbra emelje a megválasztott képviselőt, s aki annyira megtetszett a felséges udvarnak, hogy be akarták szerződtetni »gödöllői kapusnak«.
Ebben a megtiszteltetésben sem részesül ám holmi bolond ember!
Ott állni őfelségeik kapuja alatt, nagy tuhutum medvebőr-kalpagban, sujtásos hosszú bundában, arany buzogánnyal kezében, odatartozni őfelségeik udvarához, nyájas mosolyokat s gazdag borravalókat fogadni el az excellenciás uraságoktól, csintalankodni a pajzán udvarhölgyekkel, elringatni térdein a trónörököst, ki odafutkározik majd a »kapus bácsihoz« hallgatni érdekes meséit Trencsin vármegyéről, Trencsin vármegyének híres »restórációiról«.
Biz az nem tréfadolog! Nem minden mihaszna embernek való méltóság az! Hanem Sramko bácsi mégsem foglalta el, nem tudott megválni attól a megszokott kisvárostól, mely jelen beszélyem színhelye.
Olyan ismerős, olyan kedves ott neki minden...
Az egyetlen hosszú, szűk utca, a makacs pocsolya a közepén, melybe éjfél óráiban hazaballagó, »Náci«-nál elmaradt halandó be-betéved, az egyszerű falóca a Karpalovics-bolt előtt, melyen oly jóízűen el lehet beszélgetni Flóris bácsival, Feri esküdttel, Haragh Sándorral; a Schmidl-sörház hol a »kuglizó« hajlásait úgy ismeri már, mint a tulajdon tenyerét; a »Kör«, melynek ő a fizetéstelen ügyvéde, ahol úgy grasszálhat, mint otthon, habár három évi tagsági díjjal van is hátrálékban.
Aztán a világ minden hivatalánál többet ér egy kis vasárnap délutáni kalábriász, amit garasban játszik Flóris bácsival és az öreg Poroszyval.
Csak hadd legyen gödöllői kapus akárki!
Hat-hétezer forintja van a takarékpénztárban, a penzió jár rendesen, aztán hébe-hóba egy-egy »jó ködmön« is vetődik az ügyvédi irodába... hát legalább cseppen, ha nem csurran, - szegény ember elél a kevésből is, ha a mindennapi kenyérhez nem jut is mindig pecsenye.
Aztán Sramko bácsinak van egy harmadik mestersége is, a - balekfogdosás.
Erről ugyan nincs diplomája, hanem azért ezt érti legjobban mégis.
Odadörzsölődik hetivásárra bejáró galant falusi emberekhez, nyájaskodik, hízeleg nekik, együtt eszik, iszik velük, aztán ha fizetésre kerül a sor, kifordítja mind a nyolc zsebét, hogy elmondhassa szokott tót dialektusával: »Nincsen pinz, megdöglött pinz, fizesil irtem, baratom.« A galant emberek ismerik már Sramko bácsi természetét, egy darabig kötődnek vele, aztán kifizetik a kontóját. Jól esik neki, szegénynek a - potya.
Egész életében ezt az egy dolgot szerette szenvedélyesen.
Mikor egyszer két helyre hítták meg egy napon ebédre, majd megrepedt afeletti bosszúságában, hogy kétfelé nem repedhet; a koronázási ökörsütés és tengernyi potyabor hírére gyalog jött fel Budára 67-ben, hol is rémítő kalandokon ment keresztül; majd a koronázási posztóból akart volna egy lajblira valót bekörmölni öreg gazdasszonya, az istenfélő Mácsikné számára, majd a pénzzel hajigálkozó miniszter után iramodék - - - és csak a jóisten őrzötte, hogy holtra nem taposták novellám címét.
Még egy másik dolog is volt, amit Sramko bácsi nagyon szeretett: a pénz. Mintha csak egyenesen rá csinálták volna azt a példabeszédet: »Egy garasért kifutna a világból.« A pénz volt örök ábrándja. Mikor végighasalt otthon a kopott kanapén (melyen költői rendetlenségben volt elszórva a Koller contra Kumliczki-pör, Sramko bácsi egyetlen folyamatban levő ügye), két óra hosszáig is elmerengett holmi bolondos mesés gondolatokon, melyekkel szép tarkára kistikkelte a saját jövője titkát takaró lepedőt... millióit neki hagyományozó amerikai nagybátya, »terno«, »haupttreffer« képezték szellemdús merengését, folytonosan azzal a hittel táplálva regényes lelkét, hogy őbelőle még gazdag ember lesz valaha...
Ez a hit volt éltetője, ezzel feküdt, ezzel kelt, ez vigasztalta szomorúságában, ez édesíté meg élete cukortalan feketekávéját.
Ifjúsága első éveiben valami véletlen szerencsét gondolt nyakába szakadni: beleszeret Rothschildnak valamelyik unokahúga - ha van..., százezer forintos tárcát talál valahol, - egyszóval ilyesmiről ábrándozott.
Azért maradt nőtlen egész mostanáig, pedig már 44 év terhe nyomja izmos vállait.
Beszéli, hogy sokszor megházasodhatott volna, szép lányok, gyönyörűséges özvegyasszonyok bolondultak utána, de hát mit ért az, mikor kevés volt a »leves«.
A pénzt levesnek hívja Sramko bácsi.
Minek is az asszony leves nélkül? A levest fűszerezi az asszony, az asszonyt pedig fűszerezi a leves. Anélkül csúnya is, ostoba is, és semmivel sem ér többet Mácsikné asszonyomnál, ki tizenöt garasból olyan ebédet főz Sramko bácsinak, hogy Lucullus is megtörülné száját utána, - pedig az már csakugyan jó koszthoz volt szokva.
De iszen Mácsikné asszonyom derék asszonyság, még az irigység sem talál rajta hibát, igazi védangyala ő Sramko bácsinak, aki megfőzi az ennivalót, hetenkint kétszer bujtatja tisztába, gondot visel rá, megdorgálja, ha későn vetődik haza a »teens úr«, vagy ha a kalábriászban veszít. Ilyen gazdaasszonyt ugyan kár volna megszomorítani azzal, hogy elvegyen valami »három fodros« dibdáb vagyontalan teremtést, mert Mácsikné asszonyom kimondta régen azt a veszedelmes elvet, hogy: »Hallja maga, teens úr! ebbe a házba csak az én holttestemen keresztül jut be új asszony!« Ha pedig Mácsikné asszonyom kimond valamit, az nem üres szó, puszta levegő, mint a diplomaták szavai, hanem oszlop, amit negyvenezer szurony sem képes ledönteni.
Sramko bácsi tehát részint a fennebbiek, részint pedig többször meghiúsult remények folytán lemondott a meggazdagodás ama divatos neméről, mely gazdag »parti« alakjában háborgatja az ember álmait, hanem rerményei szekerének rúdját a börze és részvények felé irányozá.
Idejét ennek tanulmányozására fordítá, az »ich nehme«, »ich gebe« felfogására a »contremine«, »panique«, »al pari«, a »fin prochain«, »fin courant« csodaszerű titkainak és értelmének kipuhatolására szeretett volna behatolni, a sokat emlegetett pénzügyi manőverek szövevényes homályába, egyszóval börze-spekuláns akart lenni, s e célból csupa pénzügyi munkákat olvasott a kölcsönkönyvtárból, mely okból ráfogták szegény Sramko bácsira, hogy finánc-miniszternek készül; sőt még azt a hallatlan kiadást is megkockáztatta, hogy egy német pénzügyi napilapra prenumerált, - az igaz, hogy feleáron kapta, mivel a szerkesztő, az Egérdy-lányoknak valami nagybátyja, többször mulatván itteni rokonainál, ismerős volt Sramko bácsival, s engedett magánlevelében előadott kérelmének, mely szerint az előfizetési összeg felét elengedtetni kéri.
Mikor aztán végigtanulmányozott vagy ötven pénzügyi szakmunkát; s félévig olvasta a bécsi potya-lapot, arra a meggyőződésre jutott, hogy nem ért biz ő abból egy szót sem.
Őbelőle sohasem lehet »börziáner«.
Lett hát belőle egyszerű »lutri-rakó«.
Így is lehet csinálni ternót, haupttreffert.
Minden áldott héten feltett négy-öt számot a bécsi lottériába, aztán mindenféle sorsjegyet megvett boldog-boldogtalantól, ismeretségbe lépett a bankházak sorsjegyárulgató ügynökeivel és utazóival, könyvnélkül tudta a húzások határnapját, izgatottsággal várta azokat, minden este azzal a gondolattal feküdött, hogy hátha másnap mint gazdag ember ébred fel. Udvarolt a szerencse istenasszonyának.
De hát biz ő csak szegény embernek ébredett fel mindig. Sohasem nyert egy rézgombot sem. A szerencse esküdt ellensége volt a kétdiplomás embernek. Hiába volt fényes érdemjele magyartól, némettől, a szerencse csak úgy bánt vele, mint valami közönséges paraszttal: hátat fordított neki.
Sőt bekövetkezett a legrosszabb eshetőség is.
Mácsikné asszonyom komolyan megdorgálta, hogy minek pazarolja a pénzét lutrira, sorsjegyekre. Azt ő többé ne hallja, mert leönti a teens urat forró vízzel.
Sramko bácsi tiszta lelkéből utálta a vizet - hát még a forró vizet! Hanem meg akarta mutatni, hogy ő tud lenni férfi is, szilárd és kemény.
Fogta tehát magát, elszaladt hazulról a gazdasszonya haragja elől a Karpalovics-boltba, s első haragjában megvett az állam által kórodákra rendezett sorsjátékból egyszerre húsz darab jegyet két forintjával.
Azért sem mond le a lutriról! Éppen azért sem! Meglátja ő, hogy mit parancsol neki Mácsikné!
Egypár óráig aztán ilyen haragos kedélyállapotban járt-kelt az utcákon, hanem később mindinkább csillapodni kezdett a nemes harag, s borzadva gondolt a rémítő pazarlásra, mit elkövetett. Nem marad meg a házban, ha Mácsikné megtudja. Negyven forint odavan, elpatkolt!
De hátha még segíteni lehetne rajta!
Ha teszem azt, úgy kéz alatt el tudna belőlük adni vagy tizennyolcat, akkor a gazdasszony nem tudna meg semmit...
Ez a jó ötlet visszaadta Sramko bácsi nyugodt, csendes vérmérsékletét.
Délután levén az idő, elment néhány ismerős házhoz, Poroszyékhoz, Ritkásyékhoz, Egérdyékhez s a t., eldicsérte keményen a jótékony célú bécsi sorsjátékot, elmondta, hogy »csak« háromszázezer jegy van, hogy a főnyeremény 200,000 frt lesz, s a húzás szeptember 15-dikén tartatik meg. Aki vesz, annak lesz.
A Poroszy-család minden tagja megvett egyet, nem annyira a jótékony cél iránti tekintetekből, mint inkább Sramko bácsi kedveért, kire a három leány nem egy tüzes pillantást vesztegetett.
Sramko bácsiban újra föléledvén a potya-hajlam, az illetőktől ezer-ezer forintot kötött ki, ha a főnyeremény sültgalambja valamelyikük szájába szállna, - mit azok mosolyogva ígértek meg.
Samu úr tehát szorgalmasan bejegyezte a tárcájába, kinek milyen számú jegyet adott, hogy véletlen eshetőség alkalmával kéznél legyen - mert hát az ördög nem alszik.
Ritkásyéknál két jegy fogyott el. Egérdyéknél szintén kettőt vettek meg a lányok.
Ilonka csak azt akarta tudni, nincs-e közöttük »tizenhármas« számon végződő. Ő azt venné meg, mert az szerencsétlen szám: ő pedig szeret a szerencsétlenséggel dacolni. Mit neki a szerencsétlenség!
Sramko bácsi végignézte a sorsjegyeket és azt mondta:
- Itt nincs szerencsétlen szám. Mind szerencsés. Pedig ha jól emlékszem, volt egy »tizenháromon« végződő is, de már túladtam rajta.
Kivette tárcájában levő »Notesz«-könyvét és belepislogott apró szemeivel.
- Akkuráte! Poroszy Kamilia kisasszony vette meg. Úgy van: 125,213 számú. Nagyon sajnálom, hogy nem szolgálhatok vele nagysádnak.
Ilonka kisasszony belenézett a Sramko bácsi hónalján keresztül annak »Notesz«-könyvébe.
Csakugyan a »125,213« számú sorsjegy volt a Poroszy Kamilia neve után jegyezve.
Egy strikkelő-tű volt az Ilonka kezében, azzal észrevétlenül a pamlag karfájára karcolta a fennebbi és a »serie«számot. A serie-szám »3« volt.
Aztán jóízűen mosolygott.
Valami pajkos gondolat jutott eszébe.
A másik percben már azzal a szokott kedves impertinenciával feltette a cvikkert orrára s frivol komolysággal nézte végig Sramko bácsit.
- No, adja ide már valamelyiket.
Samu úr kiválasztott a két kisasszonynak egy-egy jegyet, aztán ajánlotta magát és hazament. Csak az előszobában jutott eszébe, hogy elfelejtett ezer forintot biztosítani magának. Az az átkozott »cvikker« egészen megzavarta üzleti eszméit.
Ilonka pedig, amint magukban maradtak, odaszaladt Nellikéhez, és kacagni kezdett, hogy a két fekete szem egészen belenedvesedett. Olyan szépen tudott nevetni, mint egy csengettyű.
- Te, Nelka! nekem egy nagyon jó tréfa jutott eszembe. Nagyon-nagyon jó...
- Például?
- Elhíreszteljük erre a Zemákra, hogy Poroszy Kamiliának udvarol, hogy nőül akarja venni... ilyesvalamit...
Nellike örök komolyságú arcát egy bágyadt mosoly derűje öntötte el. Azok a bolond poéták »holt mosolynak« szokták azt nevezni.
- Nem bánom.
- De ez nem minden. Ez csak az eleje lesz egy olyan kapitális tréfának, amitől el lesz bájolva az egész megye, - ha sikerül.
- Kíváncsi vagyok - szólt Nelli, finom keskeny ajkait felbiggyesztve afeletti bosszankodásában, hogy ennek a kapitális tréfának nem ő gondolta ki az eszméjét.
- Nem árulom el neked sem. Senkinek sem. Nagyon valószínűtlen még. De én hiszem, hogy sikerül. Ándungom van.
- De hát beszéld el, kérlek.
- Nem, nem, semmi esetre...
Hanem azért mégis odahajolt a Nellike boglyas fejéhez és elsusogta az egész dolgot, amint élénk, pajkos fantáziájával előre elképzelte, és kacagott hozzá, hogy csak úgy csengett tőle az egész ház.
Nelli kedvetlenül rázta fejét és szokott álmos hangján mondá:
- Az kivihetetlen.
Aztán mégsem állhatta meg, hogy el ne mosolyodjék...
Talán Sramko bácsi jutott eszébe!... kinek azalatt, míg ő nyugodt lelkiismerettel ballagott a Poroszyék által haszonbérelt ház hátulsó részében levő szállására, két szép fehér kezecske szövögette tarkára élete cérnáit.
Szegény Sramko bácsi, de sokat is szenvedett az emberektől!
Ő volt az egész vármegye »Stichblatt«-ja. A bűnbak. Ha valami skandalum történt valahol valakivel, azt a harmadik-negyedik elbeszélő már úgy csavarta, úgy variálta, hogy Sramko úrnak is jutott benne szerep. Ha névtelen szerelmes vers jelent meg valamelyik rossz divatlapban, azt okvetlen Sramko írta Mácsiknéhoz; ha a köztünk ténfergő muszka kémek jöttek szóba - azoknak is Sramko volt a magyarországi főnöke, a pantini gyilkosságot is ő tervezte, Beniczkyt szintén ő tüntette el a föld színéről... mindenütt a szegény Sramko bácsi keze járt!
És neki tetszett az a szerep, hogy az emberek tréfálnak vele, élcelik, haragítják: sohasem haragudott érte senkire.
Csak a »pataki hagyaték« hozta dühbe, de az is csak egy percre.
A szolgabíró és esküdtje hivatalosan elhíresztelték, hogy egy pataki szegény asszony ezer forintot hagyományozott Samu úrnak, s mikor az aztán egészen beleélte magát a potya ezer forint birtokába: kirukkoltak vele, hogy az egész csak - tréfa.
Samu dühös lett és leszidta az esküdtet.
Az esküdt dettó dühös lett, és kihítta párbajra, ha vissza nem vonja állításait.
Világos dolog, hogy a jó Samu bácsi rögtön visszavonta s bocsánatot kért.
Ekkor néhány régi tiszttársa a honvéd világból, közbeszólt, hogy: »de már az mégis csak nagy gyávaság, egy volt honvédkapitánynak poltronmódra meghátrálni egy gyermek előtt; ezt nem lehet úgy hagyni; vagy álljon ki egy szál kardra velük, vagy tagadja meg írásban, hogy honvéd volt valaha.«
Sramko bácsi sokat volt képes áldozni, csak hagyják békén, - kiállította az okmányt, hogy ő sohasem volt honvéd, sem nem szolgált a forradalomban, hanem tollat fosztott odahaza Trencsin vármegyében az egész szabadságharc alatt.
De ezzel még jobban meggyűlt a baja.
Most már a honvédtisztek egy másik része azért a kimondhatlan sértésért szólítá fel elégtétel-adásra, melyet a honvéd név megtagadásával követett el.
A szegény, bal-csillagzat alatt született férfiú utoljára is kijött a flegmából s ezen mondásokkal fordult a kihívókhoz:
- Nos, jól van hát. Itt vagyok. Üssetek agyon engem. Lesz jó a csontom nektek suviksznak. Egyébre nem való vagyok úgyse. Kitelik belőlem vagy száz skatulya. Arra fáj a fogatok ugye? Jó lesz osztrák bakáknak tisztítani patron-táskákat.
Azok elnevették magukat, aztán otthagyták bántatlanul. Hadd éljen tovább. Hadd legyen az élete is olyan odaajándékozott, gavallériából odadobott potya-jószág, amihez maga sem tudja, hogyan jutott.
Ilyen fátumos ember volt szegény Sramko úr! Sohasem tehetett semmit, mit meg nem kritizáltak volna, mit helyben hagytak volna akár az emberek, akár a sors.
Minden tette, minden mozdulata veszedelmes mag volt, melyből tüskés szárú növény burjánzott fel: s azon a növényen sohasem termett egyéb, csak malőr.
De hát ki tehet róla, hogy a világ ilyen? Ő maga csak nem jobbíthatja meg az egész világot.
Alkalmazta magát hozzá, amint lehetett.
Hanem arra a hírre mégis csak felforrt a vére, mely néhány nap múlva kezdett szállinkózni a kisvárosban, melyet röhögve adott át egyik a másiknak:
»... A “nagy” Sramko bácsi el akarja venni a “törpe” Poroszy Kamiliát. A Kolibri-család megszaporodik egy “mammut”-tal.«
A kisvárosi »high life« sok ideig nem beszélt másról, csak a Samu bácsi házasságáról. A vén bolond! Hová tette a szemét? De hát van annak esze? Erős gyomor kell hozzá...
Flóris bácsi egyszer megállította az utcán Sramko urat.
- Igaz lenne az, hogy csak az egyik Poroszy-lányt veszed el?
- Nem igaz - felelt Sramko bácsi mogorván.
- Mindjárt mondtam. Mi a mennykőnek volna az az »egy«! Tudtam, hogy mind a hármat akarod.
Sramko úr dühbe jött, s mikor dühbe jött, akkor elfelejtett vigyázni a helyes szókötés- és kiejtésre: nagyon tótosan beszélt akkor.
- Akarja bizony az istennyila, de nem in. Nekem egyik se nem kell. Inkább kibujdosom világba is megkeresem magamnak Miss Pastranát is elveszem őtet felesignek. Inkább le hagyom nyúznyi testemről bőrt nagydobnak, inkább hagyom magamat megsütetnyi elevenen, mint históriában Duzsu György, mintsem én őtet felesignek elvenném. Ha az egész világ lenne egy sziget, hol nem volna asszonyszemély több, mégse nem kellene egyik se. Azért hát azt mondok neked, baratocskám, hogy ha még egyszer emlitsz nekem őket, én ugy megszidlak tiged, baratocskam, hogy magam izs sirnyi fogom feletted. Mert, baratocskam, in nagyon keminy ember vagyok, ha megharagszok.
Sramko bácsi végtelen folyást engedett haragjának, még aznap elhurcolkodott a Poroszyékkal közös házban levő szállásáról, a fiatal Poroszyt kerülte, a kisasszonyoknak nem is köszönt, ha találkozott velük, az öreg Poroszyt, a hű kalábriász-kompanistát nem kereste fel vasárnaponkint többé a kis tót faluban, haszonbérlett apró birtokán, hol a nyár legnagyobb részét szokta tölteni.
De mindezen tüntetések dacára a pletyka folyton növekedett; voltak olyanok, kik megesküdtek rá, hogy a gyűrűváltás is megtörtént, mások viszont az esküvő napját is tudták. Az Egérdy-lányok nagyon ügyes mot d’ordre-t hoztak »schwungba« ismerőseik közt.
Egy napon még azt a vakmerőséget is megtették, hogy elmentek Poroszyékhoz »vizitbe«.
Fiatal lányok voltak, fickándozott bennük a szellem. Egy jó élcért, hazárd tréfáért semmi áldozatot sem sokalltak. Sokszor egész napokat azzal töltöttek, hogy leveleket dobáltak az utcára, melyekre ráírták: »Terhelve száz, kétszáz forinttal«; kikönyököltek az ablakokra s dobogó szívvel várták, míg felemeli valaki, aztán meglátván, mily nagy összeg van benne, félénken körülnéz s gyorsan zsebébe rejti. Ijedten rántották vissza ilyenkor fejeiket, befutottak a belső szobákba, s mint akik valami nagy vétket cselekedtek, ott magukra csukták az ajtót és tapsoltak kis kezeikkel az örömtől.
A kis, költői érzelmű Nellike verseket írogatott ismerőseire, melyek minden voltak inkább, mint versek, egy kis próza és egy kis pasquil-vegyülék; azokat aztán küldözte megváltoztatott írással postán az illetőknek, és örült annak a bohóságnak, hogy elképzelhette magának, mint bosszankodik az majd, akinek a vers szól, ha megkapja és elolvassa. Egyszer azonban valaki úgy tréfálta vissza, hogy kinyomatta az egész verset azon módon valamelyik lapban a »Nyílt Tér«-ben, aláírván az »Egérdy Kornélia« nevet. Ez a kúra használt. Nellike azóta nem írt verseket, földhöz ütötte a lantot, és apró lábacskáival úgy megrúgta lelógó fülű Pegazusát, hogy az ugyan többet sohasem fog kívánkozni az Olympusra. Szegény Pegazus!
Ilonka még több juxot követett el. Megtanulta egy nagynénjének aláírását utánozni, s ezzel a mesterséggel mikor a jó néni semmit sem gyanított, összehítt hozzá ugyanazon egy napra száz darab vendéget, úgyhogy a szegény asszonynénit, ki nagyon fösvény volt, kilelte a hideg, mikor az udvara tengernyi vendéggel telt meg egy szép napon. Sohasem tudta meg senki, hogy a gonosz kis Ilonka pajkossága csinálta szegény asszonynéninek ezt a keserves napot.
Ilonka öröme határtalan volt tréfája sikerén.
...Oh, boldog gyermekkor! de alant is teremnek a te örömeid! Gyöngéd kezeiddel akárhol eléred őket leszakítni!...
A két Egérdy-leány még igazi gyermek volt.
Olyan félelemmel indultak a már említett vizitbe, mint a katona az első csatába.
Rég nem látogatta egymást a két család, annál meglepőbb volt tehát a mai odamenetel.
Bevezetésképpen Ilonka és Nelli barátságos szemrehányást tettek a Poroszy-kisasszonyoknak, hogy nagyon régen voltak náluk, ezer esztendeje lesz a jövő héten: ők csak azért is eljöttek, hanem persze azon reményben, hogy ezentúl nekik is lesz szerencséjük, melyről a három vénkisasszony nagy csókolódzás közben biztosítá őket.
És ez a sok komédia mind csak azért történt, hogy Ilonka azt mondhassa valami »apropos helyen« Kamiliának:
- Egyébiránt vedd szerencsekívánatomat Zemák ügyvéddel leendő összekelésedhez.
Kamilia először el akarta magát sikoltani, aztán elpirult, azaz egész füle hegyéig piros lett, mint a podluzsányi tégla.
- Nem értlek, angyalom. Hová beszélsz?
- Ah, minek az? Nincsen miért tagadnod! Zemák úr derék férfiú, és csak örülhetne akármelyik lány, ha választásával szerencséltetné...
- Nem tudok róla semmit! - kiáltá a bámulattal vegyes öröm kitörő ámulatával.
Most már Ilonka tett úgy, mintha meg volna lepetve, egy divatos grimászt csinált ajkának szegleteivel, aztán a legkorrektebb bámulat kifejezésével fordult Nelka felé, ki hogy zavarát elrejthesse, elkezdett köhécselni. Még nem volt olyan nagy színésznő, mint Ilona.
- Az lehetetlen! Vagy minket csaltak volna meg? Nem hinném!... Hiszen az egész város beszéli.
- Mit?
- Azt, hogy Zemák téged fog elvenni. Ugye, Nelka?
Nelka lomhán biccentett fejével.
- Nem, nem. Nem igaz! - vágott közbe Kamilia hirtelen; aztán fölkelt, büszkén végigmérte a szobát s egy futó pillantást vetett a tükörbe, majd újra megállt Ilonka előtt.
- No, tudod... Zemák derék, szép férfi, az tagadhatatlan; s ha a szempillantásnak s holmi apró jeleknek szabad hinni, akkor van a dologban valami... de nyilvánosan még eddig semmi sem történt.
Ilona nem nyelhetett el egy mosolyt: sietett tehát ahhoz szabni a mondandókat.
- Alkalmasint nem mer szerénysége miatt. Túlságos szerény, istenadta Zemákja. Én mindig azt jövendöltem, hogy csak akkor házasodik meg, ha valaki megkéri.
A másik két Poroszy-lány nevetett, Nelka az asztalról levett albumba bámult, s fogadni mernék, ha valaki a háta mögé kerül, megpirítja, mert nagyon hosszasan találta feledni tekintetét egy fiatal férfi arcképén; ...barna haj, szögletes, széles arc, pisze, lapos orr, élénk szem, serdülő körszakáll. Valami kicsapott falusi jogász fizonómiája. Ugyan mit nézhet rajta olyan sokáig! Ki tudná azt?...
Csak Kamilia biggyeszté fel az előbbi kifejezésért színtelen ajkait, melyekről reggel óta egészen lemállott a piros festék.
- Annyira már nem gyáva. Bocsásd meg, édesem! Ő szerény, de nem gyáva...
Ilonka összeharapta ajkait, hogy ne nevethessen, aztán azt mondta angolul Nellinek:
- Szavaink óriások, ha hasznunkra vannak.
Nellike lehajtotta fejét és nem felelt, hanem behúnyta szemeit: talán hogy az arckép eredetijét idézze maga elé gondolataiban.
- Ennek a leánynak valami baja van ma - szólt Rózsa Nelkára célzólag. - Tán rosszul érzi magát nálunk?
- Oh, nem, azt már nem - ellenveté Ilona. - Ő bús, de csak látszólag. Róla mindig eszembe jut »Vicomte Letoriéres« szenátora, ki...
- Nos, aki...?
- Boros üvegeket rejtegetett komoly könyveket ábrázoló pargaménákban.
- Ah! ma nagyon szellemdús vagy, Ilona. Felülmúlod a mi Rózsánkat. Nelka sehogy sem szakadt rád...
Nelli fölemelte fejét, nagy mélán végigtekintett a jelenlevőkön, mintha gondolkoznék, hogy miről is beszéltek tulajdonképpen; aztán az ujjaival elkezdett mindenféle cirádákat rajzolni a levegőbe, és azt dünnyögé félhangosan, inkább csak úgy magának:
- Pedig szeretnék szellemdús lenni én is. Nagyon szeretnék...
Aztán Ilona felé fordult és franciául mondá:
- A szellemdús nőknek nincsen szivük.
Ilona tagadólag rázta fejét és fekete, villogó szemeinek fénye olyan kimondhatatlan szelíddé változott, mintha valami pajkos angyal azt a juxot csinálná az emberekkel, hogy a legforróbban sütő napot az égen egyszerre becserélné a méla holddal.
- Nem igaz. Legalább nem mindig. Én nem is szeretném. L’amour est soeur de la prière. Én pedig akarok ám imádkozni.
Ezzel aztán be volt bizonyítva az is, hogy Nelkának nincsen igaza, az is, hogy az Egérdy-lányok a magas »societas« tónusában tudnak társalogni, mikor azt akarják, hogy holmi »canaille« meg ne értse, ami a szívük fenekén van.
Nem is lehet az, hogy az okosabb ember ne éreztesse fölényét a magánál gyarlóbbal, - kivált ha az az okosabb ember hiú: mert nem azért tanul az ember, hogy tudjon, hanem azért, hogy brillirozzék...
Arra pedig nagyon jó dolog a francia nyelv, meg az a kedves csemege, amit a francia »des demi-mots«-nak nevez.
Mikor estefelé nagy csókolódzások után elbúcsúztak, Ilonka azt mondta útközben nővérének:
- Nagyon jó tréfa lehet belőle. Excellens fejlődései lehetnek.
Hazaérvén, sietve gombolta le magáról csuklyás szürke köpenyét és bezárkózott írószobájába.
Kevés vártatva egy levelet vitt postára a szobalány.
Az utcán találkozott Sramko úrral.
- Hová megy maga, szép Karbunkulus? - kérdezé Zemák ügyvéd, szokás szerint megcsipkedve pirospozsgás arcát. Jószerencse, hogy Mácsikné nem ismeri ezt a szokását. Volna nemulass!
- Ezt a levelet viszem a postára. Megint valami bolondságon töri benne eszét a nagyobbik kisasszonyka, mert nagyon nevetett, mikor id’adta.
Samu úr megnézte a tetejét. Egérdy Miklós szerkesztőnek volt címezve Bécsbe.
Azután szépen ballagott, ahová megindult, - Nácihoz. Mit érdekelte őt az a bolondság, amiért a szobalány ki hagyná a félszemét szúrni? Nagyon el volt foglalva holmi anyagi gondolatokkal.
Az járt eszében, hogy hát mindenben »pech«-je van, - milyen finom dolog volna már egyszer »szerencsét csinálni«.
A jövő héten lesz szeptember 15-ike: de jó dolgot is cselekedne vele a sors, ha a sorshúzásnál az ő számja közül nyerné meg valamelyik a főnyereményt!
Kétszázezer forint sok pénz. De sok »drapákot« lehetne meginni a kamatjából! Mindjárt od’adna belőle ötezer forintot a »honvéd-menházra«. Míg azonban a Náci korcsmájáig ért, addig nagyon megsajnálta azt a hallatlan pazarlást. Nem Rothschild ő, hogy ötezer forintokat elajándékozzon bolondságra. Nagyon elég lesz ötven forint. Azaz hogy még az is pazarlás. Szedte-vette rokkant honvédjei, mért nem vigyáztak magukra jobban? Vagy miért nem haltak már meg régen? Mit tengődnek itt a nyakunkon? Ő bizony nem ad egy petákot sem...
És nem is adott egy petákot sem.
Hanem a sors is olyanforma véleménnyel viseltetett Sramko bácsi irányában, mint ő a rokkant honvédek iránt: nem hagyott neki nyerni egy petákot sem.
Szeptember 17-dikén délben megérkezett az a bécsi lap, melyben a nyerőszámnak kellett lennie.
Sramko úr éppen a díványon heverészett, mikor a levélhordó behozta.
Heves izgatottsággal ugrott fel, s tépte szét a címszalagot; aztán felvett az asztalról egy ív papirost, rátette a lapra s elkezdte lassankint húzogatni.
Ezt ő »gusztálásnak« nevezte.
Egyet rántott, jött a fővezércikk, ezt követte egy másik, fiók-vezércikk, azután következett a »Tárca«, utána a külföldi hírek és rövid kivonatban a magyar és osztrák képviselőház viselt dolgai, azután a napihírek. Ezek között volt a 15-iki sorshúzás eredménye.
Sramko homlokát kiverte az izzadtság, szemei kéjben égtek. Neki egész kábító gyönyör volt ez a gusztálás, mint a mahomedánnak a mákonyivás. Keze reszketegen és lassan csúsztatta a tündéri titkokat takaró papírt.
A számok úgy táncoltak káprázó szemei előtt, mint valami apró démonok.
»125,213.« Serie 3.
Ez volt a haupttreffer. Ennek birtokosáé volt a főnyeremény.
Sramko nagyot sóhajtott és most már sebesebben, kevesebb gyönyörrel nézte végig a kisebb nyereményeket. Egyik szám sem volt az övé. A »pech-vogel« elmehet megint zabot hegyezni Trencsénbe. Nem nyert semmit. Megpállott.
Csüggedten vágta földhöz a potya-lapot. Ostoba minden újságíró. Fel kéne őket akasztani sorba. Minek rontják el az ember reményeit! Megfullasztják azt a sok szép ábrándos álmot, amit hónapok óta vánkosnak használt az ember!
Hanem azután megint csak felvette a földről és elkezdte újra betűzni a számokat; saját szemeinek sem akart hinni: hátha benne van valahol az ő numerusa, hátha csak észre nem vette egyszeri átolvasásra?...
Nem volt biz az ott mégsem.
Akkor Sramko bácsi arra kezdett gusztálni, hogy az eladott jegyek közül nyert-e valamelyik?...
Felkereste tárcáját, ahová azokat jegyezte.
És íme, ott állott a Poroszy Kamilia neve után a 125,213 szám - a »haupttreffer«!
Sramko először elsápadt, aztán felugrott és elkezdett ordítani: hogy jöjjön ide valaki és kötözze meg, mert ő veszett bolond, aki egy tál lencséért adta el örökségét, kétszázezer forintot érő sorsjegyet adott oda két zöldhasú forintos bankóért egy vénleánynak, egy varangyos békának.
Oh, szakadj meg, föld! repedj meg, világ! ordíts, kapu! kiálts, város! - mert ez valami rettenetes! Ezt nem élheti túl Zemák fiskális egy perccel sem!
Senki sem hallotta kiabálását. Mácsikné nem volt otthon: rokonait ment látogatni Győrbe.
Bágyadtan, kimerülten hanyatlott díványjára és arról gondolkozott, hogy milyen jó dolog egy ólomgolyó annak, ki elég bátorsággal bír magát agyonlőni. Ilyen fátum után bűn tovább rontani a levegőt.
Majd lassankint csillapodni kezdett. Felugrott s villámhirtelen elrejté az újságot íróasztala fiókjába, aztán becsukta a fiókot. Ne lássa senki azt a lapot. Még a napvilág sem, mert kibeszélhetné az is.
Egy nagy gondolat született fejében.
Bécsi újságot az egész városban egyedül ő járat. A magyar lapok csak egy nappal később hozzák meg a sorsjáték eredményét. Ma tehát nem fogja tudni senki a nyerő számot, még maga Poroszy Kamilia sem. A drága titok az ő kizárólagos birtokában lesz egy egész napig. Ezt az egy napot nem szabad elvesztegetni.
Borzasztó dologra készült.
A legborzasztóbbra, amit emberi agy szörny-vajúdásában megteremthet, amit a pénzszomj pokoli gyehennája sugall a fékét vesztett szenvedélynek: elhatározta, hogy nőül veszi Kamiliát.
Kétszázezer forint sok pénz! Azért érdemes egy kis áldozatot hozni. Azzal házasodhatik az ember minden héten kétszer...
Hanem még voltak »skrupulusai«.
Megvan-e a sorsjegy? Nincsen-e eltévesztve valamelyik szám Nem-e hibásan írta fel jegyzőkönyvébe? Neki látni kell azt, mielőtt határozott lépést tenne. De mit fog mondani Mácsikné? Hát Kamilia nem-e ad kosarat, ha megszűnik szegény lány lenni? Az ördögbe is! Kétszázezer forinttal minden asszony-teremtés elbájoló és hiú.
Itt gyorsan és eszélyesen kell cselekedni.
Felvette tehát legszebb fekete rokkját, kivételképp ez egyszer mellényt is húzott, a sárga vastag bajusz szép kacskaringósra lőn idomítva, megkente rózsaolajjal, az aranyláncot nyakába akasztá, azután fejére tette a széles tiroli kalapot. Úgy nézett ki, mint a »schöne Dóvidl«.
Ily ékesen ment Poroszyékhoz.
Ott éppen akkor végezték az ebédet. Kamilia tányérokat mosott a konyhában, s mikor Zemák urat megpillantá, leejtette a nagy leveses tálat, elpirult, s egy szemérmes, halk sikoltással befutott a szobába.
Viola pedig, ki valahol az udvaron járkált, a nagy tányércsörgésre - azon hitben, hogy a bent cirkáló kutya döntött le valamit - felkapott egy seprőt s azt magasra emelve, rohant egyenesen Samu fiskálisnak.
- Hogy az izé egyen meg! Aáah! Isten hozta!
- Alaz’szolgája... - dadogott Sramko bácsi.
- Bocsánat! Azt hittem, hogy a... Tessék besétálni.
Sramkó úr nagy feszengve belépett.
Bent csak Rózsa volt és Kálmán. Kamilia a harmadik szobába menekült, toalettjét megigazgatni.
Egész negyedóráig csupa merő udvarias semmitmondó kifejezésekből állott a társalgás, mígnem Sramko bácsi alkalmat talált a harmadik szobába osonni Kamilia után.
Ott csakugyan megtalálta. Egy pamlagon hevert fél fekvő helyzetben. Talán várta.
Zemák bácsi »kezeit csókolom«-mal odajárult hozzá, megfogta azokat a kiaszott, szeplős kezeket és tettleg is megcsókolta.
Sohasem eszik többé kocsonyát szegény!
Kamilia nem szólt semmit, csupán sóhajtott.
- Tán beteg ön, kisasszony? - kérdé Sramko bácsi gyöngéd hangon.
- Valóban... igen, úgy hiszem... rosszul érzem magam - selypített Kamilia. - Üljön le, kedves Zemák, s mondja meg, minek köszönhetjük a szerencsét, hogy önt itt látjuk?
Sramko bácsi hebegni kezdett.
- Egy kis malőr azon tiszteleten kívül...
- Ah! Valami kellemetlenség hozta hozzánk? - Azután kedvetlenül tette hozzá: - Mi az?
- No, nem éppen valami nagy baj. Azon sorsjegyek valamelyikére, melyek közül kegyed is szíves volt megtartani egyet, szórakozottságból egy kis jegyzetet tettem, egyik kliensem érdekében, mely most egyszerre fontos lett... Tehát nincs más mód, mint sorba keresni a jegyek hátán ismeretes macskakaparásaimat... Bocsánat, ha alkalmatlan vagyok...
- Oh! Kérem!
A Kolibri-kisasszony felkelt s kikereste toalett-szekrényében a sorsjegyet, aztán maga nézte meg előbb, s csak azután nyújtotta Sramkonak.
- Nincsen ezen semmi jegyzet. Egészen tiszta.
Sramko megnézte. Persze, hogy nem volt rajta semmi jegyzet, hanem ott volt rányomatva a sokat beszélő 125,213 szám.
- Csakugyan nincs rajta semmi. No, most már hol a pokolban keressem? Végig kell járni valamennyi új gazdáját a jegyeimnek.
A jó Sramko bácsi finoman tudott fillenteni. Értett a mókához.
Nem hiába volt Sramko!
Kamilia visszatette a jegyet szekrényébe.
- Haragszom önre, kedves Zemák. Nagyon ritkán látogat meg. Nem szeret minket.
Sramko bácsi egyet köhintett.
- Sőt éppen. Oh, ha a szívemet látná kisasszony... ha a tenyerembe tehetném...
Kamilia egy karosszékbe ült és ruhája csipkéivel játszott.
Sramko folytatá beszédét:
- Furcsa dolgokat olvashatna róla.
- Ne mondja! Ugyan mit?
Sramko bácsi a helyzet magaslatán állt. Már csak egy lépés a Mont-Blancig.
Féltérdre ereszkedett Kamilia előtt, mint a regényekben szokás, és rezgő, lágy lírai hangon mondá:
- Azt, hogy én önt imádom, szeretem. Igen, kisasszony, szívem legszentebb érzelmei önért lángolnak. Könyörüljön rajtam, kisasszony. Ne hagyjon elégni. Ne büntesse vakmerőségemet. Adjon egy parányi reményt, hogy viszont szeret, hogy nőm lesz. Neje leghívebb rabszolgájának!
Sramko bácsi olyan érzékenyen szavalta el e szavakat, hogy a kő is megindult volna rajtok. Oh, ha Mácsikné hallotta volna!...
Ha már a kő is megindult volna rajtok, hogyne indult volna hát meg a bájos Kamilia!
Arcát kimondhatlan örömfény derítette fel, mint mikor a határdombot megaranyozza a hanyatló nap sugára, szemeiből egy-egy vízcsöpp pergett alá egész rezes orráig, teste megzsibbadt a nagy örömtől, erei lázasan lüktettek...
Hangja fuvallatszerű volt, mikor mondá:
- Keljen fel, Zemák.
Zemák lehajtotta nyakát, mint a járomba készülő tinó, és nem mozdult.
- Királynő előtt térdelni szokás.
Akkor a királynő leszállt trónjáról felemelni Zemákot, - hanem ki tehet róla, hogy Zemák oly nehéz volt (163 fontot nyomott), miszerint nem bírta felemelni s odarogyott a nagy erőlködésben ő is hozzá, s az a hely, ahová rogyott, éppen a Sramko bácsi »hű keble« volt, melyben a vulkán haszonbérelt ki mára lakást... S ha már oly közel voltak egymáshoz, ki parancsolhatott volna a két mágnes-ajknak, hogy össze ne érjen s ne üdvözüljön egy édes, mámorító csókban!
- Kedves Samum! Nagyon-nagyon szeretlek téged...
- Hát én téged! Még százszor, ezerszer jobban! Oh, miért is szeretlek olyan nagyon?
Mintha bizony nem tudta volna: »miért«!
Egész félóráig tartott a pásztoróra, míg végre eszébe jutott Sramko bácsinak az etikett, s kérte menyasszonyát, hogy mutassa be mármost a testvéreinek is, kik nagy örömet mutattak, nem annyira a Kamilia boldogsága felett, hanem azon gondolatnak: hogy »a kenyér meg van kezdve«.
...Az az elhagyott kemény kenyér, amelyikbe senki sem akart beleharapni, míg végre Sramko bácsi kezdte meg a »legöregebb oldaláról«.
A pásztorórát nagy eljegyzési uzsonna követé, melyen csak a család tagjai vettek részt.
Uzsonna után a szerelmes pár kiment sétálni a kertbe, s ott Sramko bácsi előadá terveit:
- Holnap reggel elmegyünk atyádhoz, beleegyezését kinyerni, aztán ott esküszünk meg a falusi templomban, s esküvő után idejövünk a lakadalmat megtartani. Jó lesz ugye?
Kamilia ellene volt a tervnek.
- Nem lehet holnap. Holmit össze kell vásárolnom. Halasszuk a falura menetelt holnaputánra.
Sramko bácsi összetette kezeit, úgy könyörgött jegyesének:
- De mikor nagyon-nagyon kérlek! Ne tagadd meg első kérésemet!
Sramko bácsinak nagy oka volt be nem várni a holnapi nap déli óráit.
Kamilia egy csókkal pecsétlé meg beleegyezését. Sramko bácsinak olyan volt az a csók, mint a tarantula-csipés, - de hát kétszázezer forintot nem adnak »ingyen«!
- Tehát holnap reggel hat órakor utazunk.
.......
Úgy történt minden, mintha csak íródeákja lett volna Sramko bácsinak a sors, és hagyott volna magának diktáltatni mindent.
Másnap reggel csakugyan kirándult falura menyasszonyával, annak atyjához.
Az öreg Poroszy először bámult, azután örült.
Minden zsáknak megvan a maga foltja. Les extrêmes se touchent. Kiegészítik egymást. Összepasszolnak. A »skíz« meg a »pagát«.
Most már nem is hiányzott egyéb, csak az összekelés.
Sramko bácsinak érdekében feküdt »sietni« azzal is, mert hátha valahogy megtudja Kamilia, hogy kétszázezer forintja van?...
Itt ugyan biztos volt felőle, hogy meg nem tudja, mert a faluba egyetlenegy lap sem járt.
...De hátha valami extra pech, privát malőr, speciális szerencsétlenség jő közbe?...
No, csak legjobb lesz minél előbb keresztülesni rajta.
Elhatározták, hogy másnap reggel megesküsznek a helybeli templomban, azután kocsira ülnek és az öregúr is hazakíséri őket. Otthon azután lesz egy kis vacsora. Néhány ismerős- és rokonon kívül nem lesz meghíva senki.
Egy lovasember a kellő intézkedések megtétele végett azonnal megvivé a hírt a városiaknak.
Másnap megtörtént az esküvő. Férj és feleség voltak. A mammut meg a kolibri.
Azután megindultak - haza.
Sramko óvakodott az úton elárulni a menyecskének, hogy haupttreffert csinált a jegye. Ne látszassék önzőnek. Megvárja, míg maga a felesége fogja neki elbeszélni, ha majd megtudja; - hogy megtudhassa, arról gondoskodni fog.
Ezenkívül még sok más édes gondolat fordult meg agyában...
Hová, miként helyezi el a kétszázezer forintot? Egy egész uradalmat vesz rajta. Éppen kitelik. Aztán egyike lesz a legnagyobb »virilistáknak« a vármegyében... Az emberek tisztelettel fognak előtte kalapot emelni, mondván: »Ez az a gazdag Zemák ügyvéd! Jó lenne kinyerni pártfogását, mert gazdag ember - denique sokat tehet...«
Milyen szép jövő vár rá! Ki tudja, mit hordoz magában az idők méhe? Hátha még neki is jut egy szék a képviselőház termében?... Gazdag emberrel könnyen megtörténik mindenféle bolondság!
De ezen édes ábrándok közé odavegyült a keserű »memento mori«.
»Mit fog mondani Mácsikné?«
Oh, bárcsak sohasem jönne haza Győrből! Bárcsak kizökkenne az a kutya gőzkocsi, amelyik hozni fogja, a kerékvágásából, hogy agyonütné a vén áspist nyelvével együtt. Mindjárt üdvözlő telegrammot küldene a vasúti igazgatóságnak.
Mikor estefelé megérkezett az új pár, már ott várták őket Poroszyéknál a meghívott vendégek: a két Egérdy kisasszony, Ritkásyék, Flóris bácsi, Stofi ügyvéd, Feri esküdt, Haragh Sándor stb.
Sramko és Kamilia boldogoknak érezték magokat. Arcukon ragyogott az öröm. Mind a kettőnek »külön« oka volt rá.
Sramko úr mind a két rendjelét kiakasztá az újdonatúj atillára, és táncolt, mint az eszeveszett, csárdást, polkát, négyest - amint jött.
11 óra után következett a szünóra.
A másik teremben terített asztal várta a vendégeket.
Ősi szokás szerint Samu úr elnökölt menyasszonyával, és evett-ivott vele közös tányérból, közös pohárból. Kétszázezer forint megérdemli, hogy az ember megossza valakivel poharát egy estére.
Vacsora alatt szakadt a toaszt meg a mindenféle tarka diskurzus.
Stofi ügyvéd többi közt felemlíté az államnak azt a bolond szerencséjét, hogy a szeptember 15-iki húzásnál övé lett a főnyeremény. A kis víz is a nagyba szakad.
- Quid quid? - vágott közbe Sramko. - Micsoda? Mi lett az államé?
Stofi kollega még egyszer megmagyarázta neki.
- Hát egy sorsjátékot rendezett az állam kórodákra. Lett belőle vagy hatszázezer forint jövedelme, aztán tetejébe még maga csinálta meg a haupttreffert is.
Sramko el akarta magát kiáltani XIV. Lajossal:
- L’état c’est moi. Én magam vagyok az állam.
De azután mégis jónak látta bővebben kérdezősködni:
- Nem lehetséges az, kedves barátom. Ön bizonyosan téved.
Hanem ez egyszer nem hagyták hazugságban Stofi ügyvédet; mindnyájan támogatták állítását.
- Úgy van. Az állam nyerte el. Okosan. Hadd fizessen most már maga magának százalékot tőle.
- Hazugság! - kiáltá Sramko bácsi önkéntelenül. - Istenúgyse, nem hiszem.
A teljes című vendégek azt hitték, hogy Sramko bácsi többet vett be a jóból, mint mennyit kellett volna, s most már erőnek erejével egy kis »pontusi kérdést« akar magának csinálni: mert olyan volt ő - mikor bekap, szeretne valakivel összekapni, hogy kikaphasson...
Szépen kitértek tehát a civódás elől, s maga a leggorombább ember, Stofi ügyvéd is csak annyit mondott:
- Nem tehetek róla. Az újságban legalább benne van.
Sramko úr kezeiből kiesett a villa.
- Én is az újságból olvastam, hogy...
- No, akkor önnek extra-újságot szoktak nyomatni édes barátom!
De már ennek az eredeti gondolatnak általános nevetéssel adóztak...
Zemák úr kényelmetlenül feszengett székén és sem menyasszonya mosolya, sem a közönség derült hangulata meg nem nyugtatá. Boldogsága egén nagy felhőt képezett ez a beszéd, habár nem is bírt semmi alappal. De hát minek nyomatnak azok a pernahajder újságírók mindenféle bolond dolgokat a lapjaikba? És minek éppen akkor, mikor az ő felesége nyeri meg a főösszeget? Ez már cudarság!
Szerette volna megcáfolni a dolgot.
De hogyan?
Nyíltan csak nem szólhat...
- Aztán hányadik szám kapja a főnyereményt? - kérdé izgatottan Stofitól.
- A »968«-ik.
De már erre felpattant Zemák bácsi.
- Micsoda szerencsétlenség az, uram? Hát illik az? Ámítani, kétségbeejteni az embert! Tévutakra vezetni ostoba koholmányokkal. Határozott adataim vannak, hogy ön hazudik...
A közönség komor hallgatása ékesen szóló rosszallása volt Sramko szavainak. Miért nem fekszik le, ha részeg? Mit kapcáskodik vendégeibe? Ez már illetlenség!
Mindenki elítélte modoráért.
Csak egy hang kelt ki védelmére.
Egy szép, ezüstös, csengő hang, az - Egérdy Ilonáé.
- Kérem... Zemák úrnak igaza van.
- Ah! Halljuk Ilonka kisasszonyt. Irigylendő pártfogó.
Ilonka kisasszony felállt székéről, délceg termete egészen kiegyenesedett, halavány ajkairól most még az az örökös pajkos vonás, vidám mosoly is eltűnt. Egészen komoly akart lenni.
Sramko még a száját is eltátotta, hogy egészen elnyelhesse azokat a dicső hangokat, melyek Stofit megcáfolják.
- Félreértés van a dologban. Zemák úr alkalmasint a nagybátyám bécsi lapját olvasta csak. Nemde?
- Persze hogy... - szólt Sramko bácsi hirtelen.
- No, hát abban a lapban egy kis nyomtatási hiba fordult elő, melyet csak a következő számban javított ki a szerkesztő.
- Nyomtatási hiba? - tagolá Zemák szemmeresztve, míg a fogai vacogtak. - Igenis, értem már. Azt olvasta Stofi úr...
- Nem Stofi úr, hanem - ön - szólt Ilona.
- Én? Hogy?
- Úgy, hogy először, gondolom: a szerdai lapban a 125,213-ik szám volt haupttreffer gyanánt nyomatva - tévedésből. Másnap aztán kijelentették a nyomtatási hibát s a Stofi ügyvéd úr által említett szám lépett az előbbi helyére. De ön természetesen nem olvasta azt - tehát...
- Tehát egy kis tévedés - szólt Stofi ügyvéd, feketekávéját szürcsölgetve. - Én megbocsátok önnek, kollega.
Azzal odanyújtotta kezét Sramko bácsinak, de az nem szorítá azt vissza, mert az övé meg volt merevedve. Feje aláhanyatlott a vőlegényi karszék támlányára s az arca olyan kék lett, mint a posztó. Nagyon rosszul hatott rá a magyarázat.
- Meghalt vagy elájult! - ordítának fel körülötte.
A menyasszony elsikoltá magát és futott otkolonos üvegért, hogy eszméletre térítse a drága beteget.
Két orvos levén jelen a vendégek közt, sorra tapogatták Sramko bácsi ütereit és konzíliumot tartottak, hogy mi lehetett oka az életerős férfiú hirteleni rosszullétének. Végre kisütöttek valami görög nevezetű betegséget és megnyugodtak rajta. Ilyen az emberi természet. Törékenyek vagyunk mindnyájan.
Csak Ilona akarta eltalálni a betegséget. Hadd legyen egészen teljes a kapitális tréfa.
Odafutott a Sramkot locsolgató Kamiliához.
- Nem lennél szíves megmutatni a sorsjegyedet?
A vendégek egy része álmélkodva nézett Ilonára, a másik része mosolyogva. Kezdték érteni a »rébuszt«.
Kamilia kihozta »loze«-ját.
- Hányadik szám? - kérdé Ilona.
- 125,213 - mondá a menyasszony.
Elfojtott nevetés lassú szisszenése hallatszott mindenfelül.
A menyasszony megértette erről a nevetésről, hogy az ő »agio«-ja mint emelkedett és mint szállott le!
- Nincs igaz szerelem többé a világon! - sóhajtá fájdalmasan.
Sramko bácsi eközben feleszmélt, kirúgta maga alól a széket, és el kezdte a haját tépni.
- Nyomtatási hiba! Átkozott legyen annak a betűszedőnek buksi koponyája, ki ekkora hibát ejt, átkozott legyen a betű, amely kinyomatta... átkozott legyen a papír, amely megtűrte... Oh! ordíts kapu! kiálts város!... Akkor hát az egész élet egy nagy nyomtatási hiba... Akkor hát ez a házasság is nyomtatási hiba...
Persze hogy nyomtatási hiba volt, csakhogy már nem lehetett kijavítani.
Sramko dúlt-fúlt, mint egy vadállat, káromkodott, mint valami budai fiákeres, legelőször puskát kért, mert ő főbe akarja magát lőni, azután palackokat kezdett vagdosni a falhoz, úgyhogy a szelídebb természetű vendégek kénytelenek voltak evaporálni, végül pedig felhajtott egy butela szilvóriumot egy szuszra, hogy csak úgy szikrázott a szeme tőle, aztán ledőlt a díványra aludni, részegen, mint a csap.
...Hadd álmodozhassék még legalább reggelig a kétszázezer forintról...
Reggel aztán úgyis tudni fogja az egész város, mint tréfálta meg a jó Sramko bácsit megint, s most az egyszer nagyon érzékenyen a pajzán, gonosz sors, melynek görbe kezeit egy selyemhajszálon a kis Egérdy Ilona vezette.
Csakhogy azt nem fogja tudni senki. Annak titokban kell maradni.
Egy-két hétig ha eszébe jut a két bohó gyermeknek varrás közben, mikor magokban lesznek... egyet-egyet fognak nevetni a »kapitális tréfán« - mígnem lassankint elfelejtik mindenestül. Hadd legyen annak is oka - a sors. Az a bolondos öreg sors, akire rá lehet kenni mindent.
Csak az újságíró nagybácsi ne mutatná meg senkinek a levelet, amit néhány nap előtt írt Ilona! Azt a levelet, melyben ez volt megírva szóról szóra:
»Kedves Onklim!
Egy jó juxot akarok csinálni valakivel. Majd nagyot nevetünk rajta, ha eljön hozzánk. Tegye meg nekem azt az örömet, hogy nyomassa ki lapjában haupttreffernek a “125,213” számot. A következő számban úgyis kijavíthatja. Ugye megteszi, kedves nagybácsi? Még egyszer nagyon, nagyon kéri
szerető húga
Ilona.«
A nagybácsi természetesen nem tudta megtagadni unokahúga kérését, s ilyen veszedelmes dologba bonyolítá szegény Sramko bácsit. Szegény tatár!
Nagy malőr volt, melynek szaga eltart a sírig, melyet nem lehet kiheverni soha többé.
Se pénz, se posztó - hanem még ráadásul asszony!
Azaz milyen asszony?
Akit azért teremtett az isten, hogy elutáltassa általa a házaséletet...
Rettentő fátum!
No, de legalább egy jó oldala van a dolognak.
Ezentúl már több »pöre« lesz Sramko bácsinak.
Kivált ha majd hazavetődik Mácsikné asszonyom is.
FOTOGRÁFIÁK A VÁRMEGYÉBŐL
1872
Ugyan már ki nem ösmerné »Kelemen bácsit«? Először is azt a kedves Kelemen bácsit, kinek mosolygó ábrázatával mindennap ott találkozik az ember a kaszinóban, aki mindenkit »per tu« szólít, mindenkivel bizalmas lábon áll, az olvasószobában végignézegeti a »Borsszem Jankó« és az »Üstökös« torzképeit (ezek képezik politikai tanulmányát), a biliárdozó teremben dicséri a másodalispán »lökeményeit«, a kártyaszobában odaül a »megátalkodott tarokk kompániához« és haragítja Mády Károlyt, a legszórakozottabb játékost, akin egyszer az a csúfság történt meg, hogy a »huszonegyesét« agyonütötték »hármassal«...
És azt a haragos »Kelemen urat«, aki komótsapkában jár-kél a vármegye házában ide s tova, a hosszú borostyán csibukszárat nagy hegyesen eltartva magától kifeszített balkezével, míg a jobbkezével folytonosan úgy tesz, mintha a levegőt tologatná el magától, mert hát az mégis nagy gondatlanság volt az úristentől, hogy parasztnak, úrnak egyforma levegőt teremtett; már csak illett volna extra egy kis parfümöt vegyíteni az ő levegője közé. Nem köszön senkinek, csak a csibukszárral int kedvetlenül, s ha szól is egy-két szót, az is az orrán jön keresztül valami savanyú fintor kíséretében.
És ki ne ismerné azt a jámbor gyámoltalan »öreg Kelement« is, aki szerényen ott ül az alispáni büróban, rajzolgatva a gömbölyű ó-módi betűket az instanciák hátára, fel-feltekintve egy-egy hosszabb végzés után - melyben az alispán szót a világért sem mulasztaná el kacskaringós nagy »A«-val írni - az aljegyző urak tudós ábrázatjára, ha nem aludt-e ki azalatt valamelyiknek a pipája, hogy fidibusszal szolgálhasson neki. Az alispán szobájának ajtaja előtt szépen letörölgeti magáról a port, kiköhög a gyomrából előre minden »flegmát«, nehogy odabenn érje utól valami tiszteletlen köhögés, aztán négyrét hajlongva megy be másolnivalóért a »vármegye fejéhez«, kinek azonban csak a lábaira mer vetni egy hódolatteljes pillantást.
Ilyen háromféle ember a mi Kelemen bátyánk.
De a nagyvilág nem ösmeri benne sem a kaszinó joviális, szellemdús alakját, sem az alispáni iroda alázatos írnokát; hanem ösmeri benne a megyeház udvaráról a mogorva, impozáns, kevély, csibukozó uraságot, akit elnevezett »3-ad alispánnak«.
És ehhez a titulushoz jól odaillik az a sűrű, tisztességes ősz szakáll, az a hegyesre fent gesztenyeszín bajusz és az auktoritást előmozdító táblabírói has. Mintha azt mondanák: »Minket az isten is vicispánnak teremtett!«
No, de ha írnok volt is Kelemen bácsi, azért korántsem szenvedett csorbát úri becsületében és rangjában, ő azért mégsem volt írnok, hanem tekintetes úr, a vármegye gyűlésén széke volt, a sétatéri kuglizón rendesen őt is be szokták választani a »Kriegs-parthie«-ba a vármegye urai, a főispáni ebédekről pedig éppen csak olyan kimaradhatatlan személy, mint akár Mády Károly maga.
És az már csak teljes lehetetlenség, hogy Mádyt hagynák ki valahonnan. Mi lenne őnélküle a tekintetes vármegye? Valóságos üres kulacs. Mády már nem akárkicsoda. Ő már »portentum«. Ha Kelemen bácsira szükség van megszokásból, rá azért van szükség, mert nélküle meg sem bírnának mozdulni. Ki tartaná azokat a higgadt, nagyszerű beszédeket a komoly tanácskozóteremben, ki gyönyörködtetné a közönséget azokkal a hatásos dikciókkal a fáklyásmuzsikáknál, - és ki mondaná azokat a csodaszép toasztokat a díszebédeknél, melyekre olyan jól esik az ital? Őnélküle puszta, szomorú lenne minden... Még a pezsgő is ecetté változnék az ő jelenléte nélkül, még a főispán is belesülne a megnyitójába, ha a Mády arca nem virítna vele szemben, mosolygón, biztatólag mint egy csírázó éljenkiáltás.
Mádyt azelőtt Smolkának hítták, hanem az mindig bosszantotta, hogy van valahol Csehországban még egy ilyen nevű diplomata; az igaz, hogy az is okos ember, derék ember, megérdemli azt a nevet, amit a sors nyakába akasztott, az azonban mégsem megy, hogy az ő babérjait a közvélemény rendesen arra a másik Smolkára ragasztgassa. Ha a mai gyűlésen ő tartott valami modern beszédet, melyben Jericho ostromától le egész a mohácsi csatáig benne volt az emberi nem minden elhibázott cselekménye: azt már a bolondos újságírók rendesen úgy travesztálták nehány nap múlva, mintha az a másik Smolka tartott volna jeles beszédet valahol a cseheknek... amiből persze sohasem volt igaz egy szó sem. Csak úgy ráfogták azt arra a másik Smolkára a bolondos újságírók! - Hogy vesszen ki a magja valamennyinek!
Emiatt való bosszúságában változtatta meg a nevét Mádyra. Ne takaróddzék az ő bölcsességének paplanyával senki. Hadd szopogassa mindenki a maga érdemeit.
Hanem a megátalkodott újságírók, amilyen kapcáskodók, még ezután is csak egyre Smolkát dicsérgették benne. Nem tudom, miért lehettek olyan esküdt ellenségei!
Az öreg Kelemennel meglehetős jó viszonyban állott, noha nagy korkülönbség választá el őket egymástól. Mády 42 éves lehetett, az öreg Kelemen pedig testvérek közt is megvolt 60, mit nem annyira róla, mint inkább leányáról, a körülbelül 35 esztendős Melanie kisasszonyról lehetett következtetni. Kelemen bácsi gyakran eljárt Mádyhoz, de az sohasem látogatta vissza, mert a nagy diplomata nőgyűlölő volt, s ahol vászoncselédet érzett, oda ugyan egy fél világért sem vitte orrát, hacsak a körülmények nem kényszeríték. Pedig gazdag parti volt, ábrándja a lányos mamáknak már egy évtized óta. Az a százezer forintja, mely a pesti takarékpénztárban volt elhelyezve, s melynek kamatjaiból élt, valóságos bűvkörbe helyezé a különben nem szép férfit; noha ő maga nagyon meg volt győződve az ellenkezőről s mennyre-földre esküdözött, hogy egyszer Bécsben egy tudós mint igazi »huntípust« mutatta be egy tudós gyülekezet előtt.
Ott lakott a katolikus templom mellett. Szakácsot és inast tartott. Az főzött, ez utóbbi pedig mosott rá. Neki ne turkáljon asszony az étele vagy a ruhája között. Akkor lássa, mikor a háta közepét. A diplomatának megvetni illik a szoknyákat. Pitt is gyűlölte őket, Thiers sem nagy barátjok. A státusférfiú begombolódzik a hiú világi benyomások elől, a státusférfiú olyan, mint a bezsírozott papiros: nem fog rajta a tinta. Hanem hát az asszonyok nagyon sokféle tintával írnak!
A sors pedig nagy imposztor. Leleményes az emberek megtréfálásában egész a szemtelenségig. A nagy diplomatákba éppen úgy bele mer kötni, mint az apró-cseprő emberekbe. Nem hagyja magát lekenyerezni toaszttal, dörgedelmes frázisokkal. Neki egészen külön stílusa van. Hol tréfás, hol szomorú, de mindig - eredeti.
A tekintetes vármegyére nagy napok virradtak. Tisztújítás volt, s hogy az új vármegye talpalás ne legyen, nehány napra rá új főispánt nevezett ki a kormány. Az ünnepélyeknek nem volt sem hossza, sem vége. Mády egészen boldognak érezte magát, mert alkalma volt ragyogni, fényleni, világítani. Az ostoba, hülye nép bámulja, csodálja mint félistent. A bolondok! Azt sem tudja már, hová lépjen a büszkeségtől; képzeletében mindenütt hallani véli, amint az emberek egymást oldalba lökve suttogják utána: »Ez az a híres Mády Károly! A lángész. Vármegyénk ékessége. Egy miniszter - in spe.«
Ő pedig mosolyog negédesen és gondolja magában, hogy milyen olcsóba kerül neki ez a tenger nagy dicsőség! De hát ez mind a színfalak mögött van, abból a nagy publikumnak nem szabad tudni semmit, arra nem szabad rájönni senkinek, hogy azokat az ékes dikciókat Mády úr egy vén német könyvből puskázta ki, valamicskét told hozzájok a maga fejéből is, felereszti egy kis alkalmi lében, s megvan az egész oráció. Az igaz, hogy csak az teszi jóvá, nagyszerűvé az egészet, amit ő told hozzá. Az olyan mint a sujtás a nadrágon. Ő maga is varrhatná ugyan az egész nadrágot; de mikor ő lomha ember, nagy diplomata, roppant szónok - de pihenő diplomata, aki nem tartja érdemesnek egész nagyságában megjelenni az olyan apró terrénumon, mint aminő a vármegye. Neki nagy tér kell, nagy színpad, mint a valódi művésznek, kit, meglehet, Párizsban megtapsolnak s Kutya-Bagoson, meglehet, lepisszegnek. Majd ha országos képviselőnek választják meg, akkor lép ki a maga teljes pompájában. Még eddig ugyan nem próbálta, hanem az ereje megvan hozzá, azt mélyen érzi. Ez még csak mind a vékonyabbja volt, amit eddig produkált. Ámbár ez sem bolondság! Azért, hogy »ugyanazon« beszédeket szavalja most az alkotmányos világban is, mikkel a Bach-szisztém és a provizórum alatt traktálta az akkori nemzedéket, az nem von le azoknak becséből semmit. S ha akad is itt-ott olyan ember, ki kétszer vagy háromszor is hallotta ugyanazon beszédet, annak is az illető maga oka: minek jár annyit nyilvános helyekre! Vagy miért nem felejtette el? Minek van olyan bolondos jó memóriája a szamárnak? Ő csak nem komponálhat minden rüpők számára minduntalan újdonatúj órációkat!
Aztán ha valaki közbe találna kiáltani, hogy: »hallottuk már!« - tart ő arra készen egy szellemdús mondást, mellyel azonnal letorkolhassa: »Bis repetita placent.«
Minden igazi diplomata körülbarikadírozza az ilyen eshetőségeket!
Ha kint szónokol, s megered az eső, okvetlenül beszövi, hogy »minden nagy nemzetnek föltett kalappal illik beszélni, s ezen elmés quasi ex abrupto intermezzo után fölteszi a nagy báránybőr süveget kopaszodni kezdő fejére; ha pedig a beszéd folyamán tótos nyelve sokszor megbicsaklik a helyes szókötés tarlóján, úgyhogy maga is megérzi, - ismét csak pompásan kivágja magát e kézügyében levő zármondattal: »... és az isten annyi évig éltesse, mint amennyi grammatikai hibát csináltam e beszédben.«
(No, a megtisztelt meg is lehet bízvást elégedve olyan életkorral. )
Bizony csak sok csínja-bínja van a szónoklatnak - és az mind az öt ujjában van Mády úrnak. Azok a szép liberális kifejezések, miket senki sem ért, még Mády úr sem, de amiket mégis megcsodál, megtapsol mindenki, mint például ezt a híres kifejezést: »a kormány önkénye egyensúlyának meredező vasbotja«, vagy: »ezen törvény vészteljes nyilainak ügető saskörmei«, amiért hogy »actiót« nem kapott, maig is csodálja.
Természetes, hogy ennyi siker sok ellenséget is szerzett Mádynak, akik becsmérlék tudományát, kik az elokvenciáját elnevezték ordításnak, beszédjeit ostobaságnak, humorát hóbortnak, kedélyességét ízetlenségnek. Hanem hát ez mind csak ármány! Az oroszlán ellen hadat viselő egerek új kiadása. Ösmerjük már az ilyen embereket! Na bizony, ezekre ugyan nem hallgat senki. Aztán még ha hallgatna is, ha az egész világ azt mondaná is... azért Mády Károly úr mégis nagy szónok lenne - saját maga előtt -, mert ő maga mélyen meg van arról győződve, hogy nagy szónok. A meggyőződést pedig tisztelni kell. Hadd legyen szabad mindenkinek »álmodni«, amiről akar.
A tisztújítás kellő rendben ment végig. Egyéb figyelemreméltó sem történt, csak hogy a másodalispán Botló Ákos kimaradt Mády nagy örömére, mert Ákos bácsi volt eddig is az ő megölő betűje, rettentőn gúnyolódó ember, nagy arisztokrata és valóságos »apré«-ja a megye Cicerójának. Az a nőket gyűlölte, ez bolondult utánok. A csinos szoknya után kifutott volna a világból, egyszerre szerelmes volt öt-hat nőbe is, - ide nem értvén a tulajdon két feleségét, akikbe éppen nem volt szerelmes. Az alispán kimaradásán kívül még nagy szenzációt okozott Kelemen bácsinak főcsendbiztossá történt megválasztása. A derék ember meg volt hatva, és sehogysem akarta elvállalni e hivatalt. Köszöni alásan a tekintetes bizottmány jóakaratát, de csak hadd maradjon ő örökösen írnoknak, ha már egyszer meghozta a magas diéta azt a törvényt, hogy a hivatalnok 300 forinton felüli fizetését lefoglalhassák a hitelezők. Elég jó hivatal neki az írnokság is. Fizetése úgysem lehetne több... a rangja pedig úgyis elég nagy a »harmad vicispánynak«. Hanem a tekintetes vármegye addig forszérozta, míg utoljára is elvállalta, de csak azon kikötéssel, ha a fizetése azért mégsem lesz több 300 forintnál.
Egyébként a nemes vármegye rosszul produkálta magát ezúttal. Még csak a fejét sem törték be senkinek. No, de ezután következik még a java, az új főispán instellációja, a háromszáz terítékű ebéd másnap a megyeház nagytermében, és ezenfelül a sok apróbb eszem-iszom, mert az újonnan megválasztott tisztviselők mindenike tartozik megválasztásának örömére szűkkörű traktát csapni a fő-fő emberek számára, úgy követelvén azt az alkotmányos rend, hogy az »éljen«-ordításban elrekedt torok megfogyott nedvessége visszapótoltassék. Az uraságot sem adhatják ingyen. A »kvalitásnak« legszilárdabb fundamentuma a hordó. Aki arra épít, jól épít.
Az első ebédet a vicispán adja, azután rá harmadnapra a főjegyző, majd következik a szolgabíró vacsorája, és így tovább-tovább le egészen a főcsendbiztos Kelemen bácsi uzsonnájáig, melyet éppen arra a napra tűztek ki, melyen a főispánnak kellett megérkeznie. Alkalmasint ez okból is volt uzsonna, mert az érdemes vendégek délutáni három órától félötig el lesznek foglalva a fogadtatásnál, esti tíz órakor pedig az őméltósága tiszteletére adandó fáklyászenénél. Eszerint csakis éppen kurta uzsonnára futja ki az igen-igen rövid időből.
Melanie kisasszonynak ezer a dolga a nagy napig. A szobákat ki kell sikároltatni, a szoba falairól leszedegetni a meghonfiúsított pókhálókat, a képekről, almáriomokról letörülgetni a halandóságra emlékeztető port, a szomszédasszonyok ezüstkanalait elkölcsönözgetni, elkészíteni a meghívandók lajstromát, aztán kikombinálni a saját toalettjét, hogy az hódító legyen, még egyszer... utoljára...
Fel, fel még egy nagy küzdelemre! Vagy győzelem, vagy örök párta!
Turnovszkytól két darab fogat kell hozatni, Török Józseftől hajfestő szert, rezeda-olajt, rizsport, Pompadour-pasztát, anatherin-szájvizet, egyszóval mindent, amit lehet, legalább nyugodt lesz a lelkiismerete, ha felsóhajthat a bibliából: »mindeneket megpróbáltam.« De hátha... semmi sem lehetetlen. Az ördög nem alszik. Minden szem másképp néz mindennap. - Hátha valami kolumbusi ízlés e nagy napon fedezi fel rajta azokat a bájokat, amelyekkel addig sem tudott férjhezmenni, amíg megvoltak. Aztán minden zsáknak akad foltja. Oh, mennyi édes ábránddal hálózta körül Melanie kisasszony e színarany közmondást - és mindeddig hasztalanul! Hátha a mai napon fogja a tisztelt kisasszonyt hozzávarrni a sors ahhoz a sokszor megálmodott, sokszor elképzelt folthoz... mely egy folt a paradicsomból.
Melanie kisasszony csak azért fohászkodott a sorshoz, hogy ha már olyan jó lesz és odavarrja, méltóztassék őt olyan vastag cérnával varrni, hogy soha le ne szakadhasson.
Melanie 35 éves volt, de ő annyiszor elmondta már, hogy 24 éves, miszerint évek hosszú során át tökéletesen belegyőződött önmaga is, hogy csak 24 éves; különben is az idő keveset rabolt el szépségéből, - mert az időt is regulázzák a fizikai lehetetlenségek; ahol nincs semmi, ott ő sem talál semmit. Színére nézve szőke vagyis inkább fakó volt, melyhez nagyon jól illett a kis szem és a lapos, átlátszó orr, melynek felső részétől hegyesben végződő homlok kezdődött, telerajzolva ezer ránc-hierogliffel, ami nagyon érdekes régészeti tanulmány lehetett. Kiálló arccsontjai és fogai leginkább csúnyították mégis a tisztes hölgyet, kit a világért sem írnék le ilyen rútnak, ha csupán személyes szimpátiámon és nem a fotografirozás hűségén fordulna meg a dolog, mert én részemről nagy vonzalommal viseltetem azon személyiségek iránt, kik egy elv, egy eszme megvalósításán dolgoznak fáradhatatlan szorgalommal szüntelenül.
Az ő elve, az ő eszméje a férjhezmenetel volt. Ennek az egynek feláldozott mindent.
Tudott lenni kacér, szende, házias, előkelő, amint a hódítási manőver hozta magával. Hanem hát biz azok nagyon eredménytelen stratégiai mozdulatok voltak, amiket tett. Sem ő nem hódított, sem őt nem hódították meg velök soha. Egész ifjúsága olyan volt, mint a »gödi csata«, ahol a puskaport elpuffogtatták a levegőbe, a pozíciókat el hagyta foglalni az egyik fél a másiknak udvariasságból, mutatva, mintha meg volna verve, - hanem aztán az »attak« után szépen lerázta magáról a nagy vereséget és azt mondta a másik félnek: »szervusz, bruder!... ne parádézzunk tovább.«
Bizony Melanie sorsát nemigen lehet irigyelni. Unalmas élete lehetett szegénynek. Addig, míg az édesanyja élt, - isten nyugosztalja meg! - legalább veszekedni és pletykázni volt kivel; azóta azonban még erről az élvezetről is le kellett mondania, mert az öreg Kelemen bácsi házi körében mindig a »komótsapkás« mogorva alak, a harmadalispán, ki csak akkor szól, ha parancsol.
Ott kinn laknak a város végén Melanie házában, mely anyjától maradt rá. Puszta, rideg épület, a világgal meghasonlott kedélyeknek való lakás. Egy modern kripta. Emeletesre is talán csak azért van csinálva, hogy minél hamarabb rádűljön gazdáira. És meglehet, hogy jobb is volna az úgy. A túlvilágon utol nem érné az egyiket a sok hitelező, a másikat pedig talán utolérné a főkötő. Mindenkinek másféle a mennyország. A földszinten nem lakik senki, csak a »vén Sebján«, egy félénk öregember, aki az ingyen lakásért némi szolgálatot végez a Kelemen-családnál; - meg egy öreg komondor, a »Visztula«, melyen az egész város gyerekei gyakorolják magukat a céldobásban, s ki csak a nagy vasszegekkel átlábolhatatlanná tett kapun és kerítésen belül mer egyet-egyet közibe ugatni a világ zajának. Cseppet sem érzé annak a körülménynek fontosságát, hogy ő a főcsendbiztos úr »fogdmeg«-je, s eszerint félig-meddig hivatalos személy. Nincs benne egy körömfeketényi ambíció sem. Az emeleti három szoba egyikét, melynek kilátása az utcára nyílik, s mely egyszersmind a »vizit«-szoba, Melanie lakja, a másik kettőt az öregúr használja; az egyiket háló, a másikat nappali szobául. E rajzot kiegészíté még a füstös konyha, a »tót Ancsa« szolgáló komor birodalma, melyet csak a svábbogarakkal és a »Cirmos« macskával tartozik atyafiságosan megosztani; mivel a »Cukri« ölebecske ott benn tanyázik Melanie kisasszonynál.
Ilyen a Kelemen bácsiék háza. Antik mindenütt, mindenben, a szolgálótól kezdve fel egész a gazdáig; még a nagy, százados, egész a Melanie ablakáig érő körtefára fészket rakott veréb is egészen fehér; az is százesztendős már.
Hanem hát bekövetkezik az a nap is, amikor az ősz veréb helyét vidám fecsegő szarka foglalja el a száradni indult fán, hogy hirdesse az utcának nagy kelepeléssel, miszerint a Kelemen ház megtelik ma fényes, előkelő vendéggel.
Istenem, hogy fogják irigyelni a szomszédban lakó tiszttartó kisasszonyok! Csak az a kár, hogy a városban nem soká fognak beszélhetni a Kelemenék uzsonnájáról, mert a főispán beiktatása el fogja mosni emlékét, mint a fövényszemet az áradat. Az emberek azzal fognak foglalkozni két egész hétig. Mády úr, ki a fáklyászenénél fog szónokolni, már előre kikürtölte, hogy nagyszerű monumentális beszédet mond, úgyhogy még az unokáink unokái is megemlegetik. És amilyen ember, még meg is teszi amivel fenyegetődzik. Mondják, egész éjfélutánokig ég a gyertya dolgozószobájában, folytonosan készíti beszédét, mely remeke lesz az újkori szónoklatnak. A bensőbb emberek előtt már fel is olvasott egyes részleteket belőle, itt-ott már keringnek is a kis városban egyes szebb helyei, - mint teszem azt: »Méltóságod lesz a nyüzsgő alkotmány bástyája ölyvmadarának csőrében megakadt elefántcsont szálka« stb., ki győzné azt mind megtanulni!... Maga a szónok sem magolja be könyv nélkül, hanem úgy intézkedett, hogy előtte két ember fog állani fáklyával, közbül pedig egy harmadiknak hátához lesznek spárgával odakötve a beszédet tartalmazó ívek; onnan fogja elszavalni stentori érchangjával, olyan érzékenyen, olyan szépen, mint még eddig soha.
Milyen diadal lesz az! Mády előre elmerengett rajta... hogy fognak könnybe lábadni a jószívű főispán szemei, hogy reszketteti meg a levegőt a meghatott nép éljenkiáltása... milyen tiszteletteljes moraj, suttogás fog keletkezni másnap, midőn a nagygyűlési terembe lép be,... mint fognak fölugrálni székeikről a tekintélyesebb bizottsági tagok, hogy kezet szoríthassanak a múlt est hősével! Még maga Botló Ákos sem fog ránézni többé azzal a szokott, gúnyos, becsmérlő mosolyával; még a nép bálványa, az ősz alispán sem fogja bírni magát megtartani, hogy egy irigy pillantást ne vessen az »alterego«-jára...
Oh, ez az irigy pillantás édesebb lesz cukornál, méznél asszonyi csóknál!
Általános várakozás közt teltek a napok, míg végre csakugyan felvirradt az a reggel is, mely Mády úr elmondandó beszéde szerint olyan dicső, hogy megérdemli, miszerint veres betűk zephirjével jeleztessék a kalendáriom csillámdús lapjai zajgatagos tengerének bősz emlőzetén. A főispán a kijelölt órában megérkezett, megbámulták a huszárja livréjét és a lovait, dicsérték a főszolgabíró új mentéjét, melyet az a felesége viklerjéből varratott át, szidták a főcsendbiztost, amiért nagy lármát csapott a csend érdekében s goromba volt a nép iránt. A vén bolond! Erővel érdemeket akar szerezni vén korára. Az új Bornemisza - megfordítva. Azaz hogy még Bornemiszánál is különb rendőrfőnök kíván lenni, legalább is egy másik Le Coq úr.
És valóban Kelemen bácsiban fel is ébredt az ambició, mert hát a dicsőség utáni vágy olyan, mint a rác-tövis; még a mohós kősziklán is megterem, ahova nem vetették.
Azonban meg is kell adni, hogy derekasan viselte magát; csupa izgékonyság volt az öregúr; a csibukszárnak ugyancsak volt dolga, mint kapacitálási szernek azon egyszerű dolog megmagyarázására, hogy a főispán hatalmas úr ugyan, hanem ezúttal azért mégsem akarja agyongázolni a népet, mert őméltósága nagy demokrata, hát ne tolakodjanak az útba, mint a csürhék... mert különben...
Ez a »mert különben« annyira szokásává fajult az örökké hivatalos stílusban úszó öregnek, hogy egyszer, midőn a miatyánkot morogta, az »add meg mindennapi kenyerünket« után, önkéntelenül odatette a hivatalos fenyegetést is: »mert különben«.
Egyébiránt ez nem valami bolond mondat ám, s tapasztalásból mondhatom, hogy testvérek közt is felér egy vármegye hajdúval, úgyhogy Kelemen bácsinak most is csak ezen kifejezés s járulékainak fölemlegetése mellett sikerült a főispán úr őméltósága bevonulását sikeresen előkészíteni.
Hanem meg is volt a jó úr magával elégedve tökéletesen, s kevély léptekkel ballagott haza, azalatt összejött vendégeihez.
Ott volt Répay Guszti főjegyző, zseniális humorista, hűséges búvárlója az összes hazai kalendáriomoknak; a híres vízivó Tóth Pista, kinek a világ minden anekdotája az öt ujjában van; a siket levéltárnok Zábory Eduard, az elegáns Kavics Tamás, a jó Stofi bácsi disputálva Sramko fiskálissal; ott jár szótalanul Mády Károly is, hosszú kezeivel nagyokat hadonászva maga körül; de eleget beszél valamennyiök helyett Botló Ákos, kit a »svihák« melléknévvel keresztelt meg titokban a rágalmazó rossz világ.
Pedig már az nagy méltatlanság! Hisz az igaz, hogy neki is lehetnek hibái... szeret »tóngébereskedni«, mesélgetni, de nem úgy, hogy dicsekedne, vagy az önmagasztalás bálványának áldozna; - hanem hogy másokat mulattasson szóról szóra igaz kalandjaival. Nem Zábory ő vagy Mády! Őhozzá ugyan nem fér egy körömfeketényi dicsvágy sem!
Most is csak azt magyarázza a társaságnak, hogy milyen joviális finom cimbora Napóleon herceg, kivel Bordeaux-ban találkozott utoljára. Az persze semmit sem lódít a dolgon, ha Bordeaux-ban nem is volt soha, már ti. nem Napóleon herceg, - hanem Ákos bácsi.
- Szervusz, Ákos! - ordított az rá messziről. - Hol az ördögbe jársz itt?
- Hát, pajtás, eljöttem ide egy kis italra a falutokba.
- No, ha eljöttél, hát gyere hozzám. Majd iszunk, ha úgy szereted ezt a bordeaux-it.
Teremtő ég! mekkora lumpolás volt az! Még most is borsódzik a háta tőle, ha meggondolja. A herceg minden áldott reggel teletöltetett két kádat jó bordeaux-ival, abba beleültek fürödni, s addig ittak maguk alatt, míg le nem apaszták a bort lábfürdővé. És ez így tartott két álló hétig. Mikor végre nagy rimánkodásra hazabocsátotta Ákos bácsit, olyan volt mindkettőnek arca az ivástól, mint a veres posztó. Azóta el is nevezték Napóleont »veres herceg«-nek. Ákos bácsinak pedig örökösen biborcsókos maradt az orra és ábrázatja; - de nem tesz semmit; az a jó mulatság bízvást megérte, hogy az emlékét holtukig viseljék.
Melanie kisasszony mindenütt látható, valódi lelke a társaságnak; szederjes arcán a kölcsönvett rózsákat kedvesebbnél kedvesebb mosolyok derűje önti el, mindenki iránt nyájas, lekötelező, figyelmes egész a végletekig, de különösen a nőgyűlölő Mády iránt.
No, iszen nehéz munkába fogott szegény! könnyebb lenne a szuezi kanálist megépíteni még egyszer, mint a Mády szívüregébe belevezetni a szerelem csergedező patakját, melynek tiszta vizében - már amennyiben ő állana a parton - a saját arcát láthatná Melanie. Egyébiránt az »ándung« tesz mindent. - Még a hetes is jó kártya a jószerencse mellett. Ki tudja azt? Hátha Melanienek ándungja van Mádyra.
Az agglegény szinte belepirul a sok kitüntetésbe; látszik rajta, hogy szeretne itt nem lenni, szántszándékosan kerüli Melanie tekintetét, de az azért ott függ folytonosan »mirabeau-i« vonásain, amint ő nevezte el a saját édes fizonomiáját.
- Ah... ah, édes Mády! Önhöz nagy kérésem van - sipított fel Melanie.
- Valóban?
- Szóbeli folyamodást akarok önhöz benyújtani.
- Igazán kíváncsi vagyok.
- Nem előbb, míg meg nem ígéri, hogy kedvező lesz az indorsáta.
- Kétségkívül az lesz, kisasszony!
- Azért kívánom pedig magam ilyen erősen biztosítani - szólt Melanie -, mert félórai időt fogok elrabolni öntől, ami pedig nem csekély áldozat.
- Szerencsére nem vagyok angol, s ha az volnék - nem vagyok fösvény - felelt egy udvaronc könnyedségével.
Hja! Ért ő ehhez is. A diplomatának mindent kell tudni!
Melanie egész biztos helyismerettel vitte lovagját a beszélgetés kertjében egyenesen azon virágpadhoz, hol hiúságának pipacsai piroslottak.
- Tehát, hogy a dologra térjek: ön azt említé uzsonna közben, miszerint ma este elmondandó beszédjének kéziratát véletlenül magával hozta...
- Csakugyan.
- Minthogy sajnálatomra nem mehetek a fáklyászenéhez azt meghallgatni... tegye meg azt az örömet, hogy olvassa fel nekem most idehaza. Majd meggyújtatom a gyertyát a másik szobában...
- Ezer örömmel! - szólt Mády kellemesen meglepetve. - Csak aztán nagysád ne unja magát.
- Már előre is annyi magasztalót hallottam beszédjéről, hogy az majdnem lehetetlen.
- Túloztak talán... - felelt a nagy ember, minden habozás nélkül elfoglalva Melanie nyájas intésére a mellette levő széket.
- Nem hinném... - udvariaskodék a vénlány. - Különben majd megmutatja a siker.
De már azt Botló Ákos meg nem állhatta szó nélkül, hogy az ő »Stichblatt«-ját komoly kártyává igyekszik befesteni egy vénlány ügyes »pemzlije.«
- Mit siker? Ostobaság! A provinciális orátorok olyanok, mint a keresztfán csiripelő veréb; azt hiszik, hogy őket süvegelik az emberek, pedig csak a kereszt előtt emelnek kalapot. Azt mondja az én pajtásom Thiers Dolfi, hogy a »sikert az alkalom szüli.« Tehát ilyen helyeken is nem a beszéd, de az alkalom. Egyébiránt nagyon mulatságos fickó ez a Thiers. - Nagyon szeretem. Mikor most a háború után ott mászkálgattam Párizsban, hát csak megpillantom egyszer a Rue Rivoliban, egy vén batárban. Az a régi, nevezetes két szürke gebe vitte most is, amin azelőtt szokott járni; hanem annyit mondhatok, hogy úgy ment, mint az istennyila...
- Mondja csak, Ákos bácsi, miért nevezetes az a két szürke? - kérdé a tanulni vágyó Kavics Tamás, ki bizton hitte, hogy valami történelmi apróságot tud a két szürke gebéről az elbeszélő.
- Bizony csak azért, édes öcsém, mert azt a két lovat tőlem cserélte még a forradalom előtt. No, de hadd mondjam tovább. A vén batár hátuljára egy ócska »kuffer« volt kötve, melynek azonban sem becsületes szíjja, sem zárja, hanem csak úgy madzaggal volt összevissza kötözve jól-rosszul, s a sokféle írás fityegett ki belőle s hullott szanaszét a heves rázás következtében.
»Hahó!« - ordítok utána, de alig bírtam megállítani.
No, hanem el is csodálkozott, amint meglátott.
»Szervusz, Ákos! mit keressz itt?«
»Quelle question! Én nem keresek semmit. Hanem te már csakugyan keresheted írásaidat. Mind kihullott abból a rongyos kufferból. Ütheted bottal a nyomát.«
No, iszen el is sápadt erre az én emberem, mint a fal.
»Diable! Mit mondasz? szent Isten!« kiáltott fel kétségbeesetten. »Éppen köztük volt a békeokmány, amit ezelőtt nehány órával írattam alá a porosz király őfelségével.«
»No... no, ne búsulj, - talán éppen ez az itt a lábamnál«, mondám, egy írást emelve föl a kövezetről, melyen már kívülről is kiütődött régi jó cimborám, a furfangos Bismarck kacskaringós aláírása.
No, hanem volt is azután öröm, az öreg hálálkodott rettenetesen.
»Köszönöm pajtás, hogy megállítottál... Most te mentetted meg másodszor Európa békéjét. Holnap megkapod a becsületrendet.«
»Sose fáraszd magad! - mondám neki. - Nem szeretem a cifraságot, hanem azt az egyet mégis tanácslom, hogy végy valami becsületesebb bőröndöt, mert ez csak megyei aktákra való. Vagy ha már végképp nem futja ki a kasszátokból, akkor legalább egy lovas megyei huszárt lódíts a kocsi után, aki szüntelen ott legyen a sarkadban, mert én nem jöhetek le mindennap a vármegyémből, hogy az országtokra vigyázzak.«
...Még a lélegzetöket is visszafojtották a hívők, úgy hallgatták Ákos bácsi kalandjait, melyekből sohasem fogyott ki.
...Bizony csak sok mindenféle történt a jó Ákos bácsival!
Melanie azalatt halkított hangon folytatá a társalgást Mádyval, kinek ez éppen nem volt ínye ellen. Tetszett neki, hogy van valaki, aki nem hallgat a »svihákra«. Hanem Ákos bácsi csak azért is folytonosan üldözve fullánkos célzataival a Cicerót, csipkedte, szurkálta, hol vékonyan, hol vastagon egész a vérig, úgyhogy Melanie nagyon alkalomszerűnek találta megsürgetni a beszéd felolvasását.
- Bocsásson meg, de már nagyon türelmetlen vagyok. Oh, mikor oly nagyon szeretem a szónoklatokat. Majd meghalok egy szép mondatért.
Mády úr meghajtotta magát s ügyetlen medveléptekkel cammogott a szomszéd szobába Melanie után, ki iránt valami hálához hasonló érzelem kezdett kérges szívében kicsírázni. Mégsem olyan egészen gyűlöletre méltók az asszonyok, mint a minőknek ő képzelte.
- Ha nincs terhére! - szólt Mády, amint a nagy vendégszobában helyet foglaltak, s kihúzta zsebéből a papírcsomagot, melynek görbe betűin büszke tekintettel nyújtództak el kancsal szemei.
- Oh, kérem! már előre reszketek a szellemi gyönyörtől.
A nagy férfiú szemérmetesen egyet hunyorított, aztán szokás szerint egy-kettőt köhécselt, mielőtt belekezdett volna az olvasásba.
Melanie festői helyzetbe tette magát, megigazította ruhája fodrait, kacéran látni hagyva az egyik lábát, mely már 35 éve tapossa az anyaföldet, aztán engedelmes arcvonásaira erőszakolt egy kis szellemdús jelleget s behunyta ihlettsége jeléül mindkét szemét, hogy a nagy mondatok megtestesülve lépjenek lelke elé.
- Hallgatom önt, uram.
Mády eleinte félénk, lassú hangon olvasta a körmönfont periodusokat, mik olyanok voltak akár a csuvasz nyelv, hogy külön kellett volna tanulni az értelmöket a csupán magyarul tudó embernek; később azután mindig nagyobb-nagyobb tűzbe jött, szemei szikráztak, hangja dörgő lett, mint Jupiteré, ki az Olympusról szól lelkének összes bűbájával.
- Nagyszerű! - rebegé Melanie a lelkesülés mámorával az értelmetlenebb helyeknél.
S fel-felpislogott apró szemeivel, hogy a hálójába röpülendő madarat szemügyre vegye: elég közel van-e rá ahhoz, hogy a hálót egy határozott, merész lökéssel ráhajítsa?
Még nem volt hozzá elég bátorsága. Előbb jó lesz talán még egy finom fogást alkalmazni. A lángelméket csak a lángelmék hódíthatják meg. Hát miért ne lehetne valaki lángész, ha szüksége van rá, hogy az legyen. Milyen hatalmas eróberungot tenne Mády előtt, ha teszem azt, holnap szórul szóra elmondaná előtte ma felolvasott beszédét. Az érzéketlen medve egészen meg lenne hódítva s magától menne be a kalitkába. Az igaz, hogy egy kicsit erős dolog, annyi sok ostobaságot betanulni, de elvégre is a férjek nem teremnek úgy mint a gomba, azokat fáradságosan meg kell érdemelni. A cél könnyíti az eszközöket.
Melanie elhatározta, hogy valami csel útján magához keríti a beszédet, holnap estig betanulja szórul szóra, amikor is találkozni fog Mádyval a sétatéren s produkálni fogja nagy emlékezőtehetségét egyszeri hallásra megtanult beszédének elmondásával. A többi aztán magától következik. Új helyzetek új eszközöket teremtenek. A »tisztességes szándék« is csak olyan növény, mint a többi közönséges plánta: ültetni kell, hogy kikelhessen, gondosan ápolni, öntözni, nyesegetni, hogy megérlelődjék...
A fődolog csak az, hogy Mády észre ne vegye holnap estig kéziratának eltűnését; - holnap este majd arra sétál Melanie a háza mellett s valamelyik kinyitott ablakon bedobja, hogy minden parányi nyom eltűnjék, mely bámulatos lángelméjét gyanússá tehesse.
Mikor Mády végigolvasta dikcióját, összehajtogatta a becses tartalmú kéziratot, s letette a kis toalett-asztalra Melanie albumai mellé és elmélázott a nagyszerű sikeren, melytől már csak nehány óra választja el.
Azalatt odaát a másik szobában már nagyon kimelegedtek az arcok, megteltek a kedélyek, megfogytak a palackok, a sziámi-iker-sótartó feldöntve, kiömlött tartalma ott uszkál az asztalon, a kisebb-nagyobb bortócsákban, miktől mindmegannyi mappa képződik a fehér abroszon.
A társaság egy része Tóth Pistát hallgatja, ki éppen most kezd bele a negyvenedik anekdotába, míg a másik rész a siket Záboryt figyeli, amint belebeszél, szavalva a jó öreg Gvadányiból régi elfelejtett kádenciákat; csak a Kelemen bácsi szavai részesülnek osztatlan figyelemben; ő beszél legokosabban:
- Igyanak, uraim, mert különben...
- Éljen az öreg Gvadányi szelleme! - kiált fel Zábory »causa bibendit« keresve -, kihez hasonló nagy »literátort« csak egyet bír a század felmutatni.
- Kicsodát? - kiált közbe Ákos bácsi, mindenféleképp mesterkedvén szóhoz jutni.
- Hm... hm! Kicsodát is no! Hát izé... Paul de Kockot.
A szegény levéltárnok meg volt akadva; sehogy sem jutott eszébe valami írói név. Csak nagysokára bírta kibetűzni emlékezete ábécéjéből, hogy a felesége ettől a Kocktól szokott olvasni.
No ‘isz csak az kellett Ákos bácsinak! Hogy meri valaki az ő istenben boldogult »Szepi bácsiját« az olyan pipogya emberrel hasonlítani össze, mint aminő Kock Pali. Szegény jó öreg! Hogy megríkatta valaha a »Peleskei nótárius« érzékeny történetével, melyet személyesen olvasott fel előtte gyerekkorában. Véletlenül akkor nyit be rájok a híres Gaál, aki megértvén, hogy a sírást-rívást Nagy-Zajtay István halála okozta, egész megindultan simogatá meg Ákos úrfit; »sose sírj, kis öcsém, majd feltámasztom a te kedvedért« - s így született meg a »Peleskei nótárius feltámadása«.
Egyszóval ez a komisz XIX-dik század mindenestül az Ákos bácsi teremtménye; ő a világ tengelye, őkörülötte forog minden: politika, irodalom, művészet, miniszteri szék, szép asszonyok... minden... minden. Hiába! az már úgy van, annak már úgy kell lenni; az ellen nem tehet senki semmit.
Csak a nagyothalló rebellis Zábory Eduárd mer megkockáztatni Ákos úr szavaira egy-egy kételkedő »de már az nem bizonyos« kiáltást, azt is talán csak azért, mert nem hallja miről van szó, aztán pedig neki már az a »nem bizonyos« megátalkodott szavajárása, úgyhogy egyszer a főispáni ebéden, midőn valaki a főispánért ivott s előszámlálgatta, hogy: »milyen tündöklő csillag őméltósága az alkotmányosság egén«, Edus úr azt akarván elhitetni a publikummal, miszerint nem siket (szomszédja által úgy informáltatván, hogy a burkus szövetség üdvös voltáról beszélnek) közberikkantott: »De már ez nem bizonyos.«
(Hanem az meg már bizonyos, hogy Eduárd urat azóta sohasem hívják meg többé a főispáni ebédekre - toasztot hallgatni.)
Sőt Ákos bácsi ezúttal is keményen röffent fel közbeszólásaért.
- Micsoda! Hogy nem bizonyos? Kikérem magamnak! Ha nem respektálnám a füleidet, mindjárt levagdosnám taplósapkáknak. Hát hallottál engem valaha hazudni?
Úgy van... tökéletes igazsága volt, Zábory sohasem hallhatta őt hazudni; először persze azért, mert nem hazudott soha... no, másodszor meg azért is, mert nem szokott olyan nagyon kiabálni, hogy az Edus hallási talentumának mértékét megüsse, tehát üres kapcáskodás volt tőle méltatlanul ledorongolni ostoba szójárásával Ákos bácsit.
Hanem az meg is bosszulta magát kegyetlenül.
Fölemelkedett helyéről s toasztmondási előzményképpen egyik kezével megvakarta a parókáját, mintha viszketne, a másikkal pedig magasra emelte a poharát s átkiáltott a nyitott ajtón keresztül a másik szobába.
- Uram, uram, Mády Károly uram, szólok az úrnak!
- Hívják! - figyelmezteté Melanie szórakozott lovagját.
- Engem? - kérdé az elmélyedt férfiú felrezzenve.
- Igen. Botló toasztot intéz önhöz. Menjünk!
Az aggszűz azonban úgy tett az ajtónál, mintha valamit benn feledett volna, s maga előtt eresztve Mádyt, hirtelen visszasurrant szobájába.
Egy szempillantásába került a toalett-asztalkán feledt kéziratot becsúsztatni egy album alá s annak helyére két ív tiszta papirost hasonló alakúvá összehajtogatni.
Ez az első lépés. Ha ez elsül, az lesz a második lépés. A harmadik lépést már Mády fogja tenni.
Melanie sietett a vendégekhez, hogy Mády észre se vehesse távollétét.
Ott benn mindenki feszülten várta a toasztot, mert a ritkaság vonzó: az pedig nagy ritkaság, hogy Ákos bácsi toasztot mondjon. Vajon kit köszönt fel? Valami mázsás dolog lesz, mert egész birkatürelemmel bevárja, míg a társaság zsivaja néma csenddé válik; csak ekkor kezdi meg éktelen kiabáló hangon:
- Tekintetes Zábory urat, aki...
A megtisztelt férfiú neve hallatára hirtelen hátrakapta fejét, kirúgta maga alól a széket, s hajlongva állt fel egész reverenciával végighallgatni a saját apotheosisát. Még az a szerencse sem érte soha, hogy ilyen tekintélyes férfiú igyék az egészségeért!
De a szegény malőrös ember ezt az örömet sem élvezhette egész teljességében, mert Ákos bácsi nem tartotta magát folytonosan ahhoz az erős hanghoz, - melyből kiindult, hanem ahelyett - nem szólt többé egy kukkot sem, csak a száját mozgatta nagy sebesen, mintha folytonosan beszélne és perorálna, és hadonászott, gesztikulált hozzá a két karjával, hogy szinte izzadt bele...
A társaság megérté a tréfát, tetteté magát, mintha feszült figyelemmel hallgatná a szónokot, és osztaná annak szavait...
- Úgy van! helyes!
A levéltárnok úr füleinek csendes birodalmát csak e koronkinti felkiáltások elmosódott hangja csiklandozta meg.
Pedig mint szerette volna hallani az egészet! Most haragudott magára először életében amiért siket. Íme, nem hall egyetlenegy szócskát sem az Ákos bácsi toasztjából. Még csak el sem fogja tudni otthon mondani a feleségének, ha csak meg nem kérdezi valakitől... Azaz, hogy meg sem kérdezheti, nehogy elárulja egyetlen hibáját, amit akár egyetlen jó tulajdonságának tarthatnának...
De ha nem is hallja, azért meg van győződve, hogy nagyon szép toaszt lehet. Aztán milyen tűzzel mondja! Terrengette! Az oszt a jeles szónok! Milyen parlamentáris minden mozdulata, hogy szinte megszólalni látszik... Szinte érteni véli... a szöveget. Csupa szikra, csupa rakéta. És mily hosszasan beszél! Alkalmasint soká időzik hazafiúi érdemeinek felsorolásánál...
A levéltárnok úr egészen elérzékenyül s szerény pironkodással beszél közbe.
- Oh, kérem... ez már sok. Ez már nem bizonyos. Ennyit már nem érdemeltem meg.
Végre Ákos bácsi megelégli a bolondériát, szájához viszi a telt poharat és a szokásos »isten éltessé«-vel csattanósan bevégzi a néma toasztot.
Felhangzik az éljen, minden arc tündöklik a mosolytól, csak a levéltárnok úr veszi a dolgot komolyan s ünnepélyes hálával siet szorongatni a szónok kezeit.
- Köszönöm, nagyon köszönöm.
No, már erre aztán hangosan kitört a hahota. Ákos bácsi egyet csavarint bajuszán nagy megelégedéssel, mivel a bomló tekintélyt fényesen sikerült visszaállítania. Aki legjobban győzi szóval, az a legnagyobb tromf mindenütt. Ezzel az egy ellenséggel ugyan könnyen bánt. Úgy agyonütötte viccel, mintha ott sem lett volna. Most már elmehet isten hírével, haza a - levéltárba, - ad acta...
Ez a kis bolondság aztán végképpen megállapítá a Kelemen-bankett renoméját, még az is azt fogja mondani holnap, hogy jól mulatott, kinek történetesen a foga fájt ma; - csak Mády restellte, hogy ezt az originális toasztot nem ő tartotta. Már az igaz, hogy minden jó gondolatot elkapkodnak előle, hol Montesquieu, hol Thiers, hol Shakespeare, hol Botló Ákos.
Azaz, hogy marad biz ott elég eredeti gondolat neki is, amint azt majd még ma meglátja a világ. A lángész teremt a semmiből. A »semmiben« pedig nincs hiány; az mindig terem a »valamiből«.
Azzal ijedten kapott kaputrokkja zsebéhez, majd befutott a Melanie szobájába ott feledett kéziratáért.
...Abban a darab papirosban rejlett minden ereje, mint Sámsonnak a hajában, az volt neki az Aladin csodalámpája, mellyel fényt teremtett, mellyel várakat épített maga körül, annak élt, abban bízott, az foglalta el lelkét e napokban...
Melanie utána nézett az üvegajtón keresztül s ravaszul mosolygott, midőn látta, hogy az asztalon kikészített üres papirost mohó sebességgel csúsztatta zsebébe, aztán büszkén vetette föl fejét, felborzolván nagy aranygyűrűs kezével különben is égbe meredező haját, s égő türelmetlenséggel pillantott órájára.
Pont nyolc óra volt.
Ezer villám! De szörnyű lassan megy ma az idő! Mintha csak Kelemenék fogadták volna meg vendégmarasztalónak. Még két egész óra a fáklyászenéig!
Talpai alatt égett a föld, szemeiben ragyogott a tűz, homlokán kidagadtak az erek. Nem hiába hasonlítják a dicsőséget a naphoz: nagyon melegítenek már a közeledő sugarai is...
Nem maradhat többé e helyen. El a magányba! Lelke ma nem bírja kiállani e prózai levegőt. Otthon majd elmulat a beszédével; habár nem is képes azt már könyv nélkül betanulni, az nem árt, ha minél többször átnézi; emlékező tehetségének sűrű rostáján keresztül mégis csak átesik néhány gondolatmorzsa.
Mády úr előkereste sapkáját, botját és ürügyül hozva valami hirtelen eszébe jutott teendőjét, engedelmet kért elbúcsúzhatni.
A búcsúzáson egészen szerencsésen esett keresztül; egyéb baja sem történt, csakhogy szórakozottságból Kelemen bácsinak kezet akart csókolni, míg Melanie-t e mondattal vigasztalá meg.
- Szervusz, öregen! Reménylem találkozunk még ma...
Világos dolog, hogy tévedésből tette. Melanie-t nézte Kelemen bácsinak. Különben nem ütközött meg rajta senki. Mádytól fel nem tűnik az ilyesmi. Affektálja a szórakozottságot, mert az zseniális tulajdon.
Melanie egész az udvarra kikísérte, hol Mády úr belebotolván a lakomai csontokon rágódó Visztulába, az egy keserveset ordított, mi Melanie ideges természetére oly kellemetlenül hatott, hogy félájultan dőlt Mády karjaiba.
- Istenem! Bocsánat... Csak a fejem szédült el kissé... megijedtem...
- Én is! - viszonzá Mády. - Mit gondol, kisasszony, az isten szerelmeért! ha most ez a kutya beleharapott volna a lábamba... Pedig jogosan tehette volna.
Mády tagjain úgy végigborzongott a hideg e gondolatra, hogy szükségesnek látta a kabátját begombolni.
- Ajánlom magam.
- Istenem önnel! - búcsúzék az aggszűz érzékenyen. - Legyen szerencsénk minél előbb. Isten önnel. Említette, hogy holnap, vagy holnapután egypár száz példányban nyomatja ki beszédjét. El ne felejtsen aztán hozni egy példányt. Isten önnel!
Mády óvatosan lépkedett a bozóttal, tövissel, lapufűvel bevont udvaron, annál is inkább, mert már erősen esteledett s az egész épület környéke tele volt építő anyaggal, mert mióta Kelemen bácsi csendbiztos lett, elkezdte javítgatni az ócska fészket; különösen az épület homlokzatának kellett a kőműves, mert már szinte potyogott le róla a tégla a járókelőkre, úgyhogy akinek még kedve is lett volna tán... annak sem volt kedve ablakpromenádot tartani az »antik kisasszonynak.«
A kapun túl már bátrabb léptekkel ballagott, hősünk folytonosan morogva magában:
»Ha az a kutya megharapott volna engem! Ha teszem azt, elharapta volna a lábamat! Hogy sajnált volna az egész vármegye! Hogy írtak volna nekrológot a lapok annak a lábamnak tiszteletére, amelyik már nincs. Milyen derék lett volna!« stb.
...És már szinte sajnálni kezdte, hogy a kutya el nem harapta a lábát...
Ilyen szellemdús eszmeláncolat kíséretében ért haza, hol egész arab kényelemmel nyújtódzott el díványán két meggyújtott gyertya világánál, félfekvő helyzetben kívánván beszédjén végighizlalni lelkét - ki tudja már hányadszor?
Kihúzta azt zsebéből most is, széthajtotta és - fájdalmasan felkiáltott. A papiros üres volt. A ráírt betűknek, eszméknek semmi nyoma sehol. Mintha az ördög keze egyszerre letörült volna onnan mindent...
A szerencsétlen férfiú sápadt lett, mint a kréta; nagy, kidülledt szemeivel mereven bámult a semmire, kezeivel lankadtan simítá végig a félelem verejtékétől csurgó homlokát s kétségbeesetten markolt hajába:
- Megőrültem! Segítség! Rablók, gyilkosok!
A sánta Muci inas, ki a folyosón ácsorgott, meghallván ura belülről jövő kiáltását a Matyi szakáccsal egyetemben, - uccu! szaladtak ki a folyosóból amerre láttak. A Matyi szakács haza sem jött reggelig; hanem a másikban mégis volt annyi vitézség, hogy az utcai ablakon be mert pillantani; de bizony mégis kíváncsi volt rá, mint ütik agyon ott benn a tekintetes urat...
Mády megpillantá az inas bámészkodó pofáját ott kinn az ablaknál.
- Mucikám, fiam, gyere csak be.
- Nem biz én. Zsiványok vannak ám ott.
- Hol, te szamár? Gyere be, mutasd meg, hol?
Muci megcsóválta a fejét és elszaladt az ablaktól.
- Megy bizony a mennydörgős ménkő! - kiáltozott az utca közepéről.
Őt sem a gólya költötte, hogy most bemenjen. Látja ő amit lát. A tens úr ábrázata nem hiába hagyta el piros színét, se nem ordítozott hiába gyilkosokat. Dejszen nem jó sor folyhat odabenn, se nem szilvóriumra instálják most oda Mucit. Ami pedig nem szilvórium, az úgyis haszontalanság.
Mády kinyitotta az ablakot s érzékenyen könyörgött makacskodó szolgájának.
- Mucikám, édes fiam! Ne szaladj! Csak a szemedre van szükségem. Neked adom a nagy tajtékpipámat.
Ez megállította Mucit. A’ már nem tréfa, ha a szemét oly előnyösen értékesítheti az ember. A tajtékpipa megédesítette a halál eszméjét és visszavezette az engedelmességhez.
Nagy félénken beballagott az ura szobájába.
- Hol az a pipa? Na, itt a szemem, melyiket akarja kiszúrni a teins úr?
Aztán félénken tekintett az ágy alá; de sem rablót., sem gyilkost nem bírt felfedezni sehol.
Mády még akkor is görcsösen tartá kezében a szerencsétlen papirost.
- Nézd meg ezt, s mondd meg, micsoda ez?
- Hm! Hát a bizony egy árkus papiros.
- Mi van rajta? - riad fel a magából kikelt Cicero.
- Üm! Hát mi volna? Semmi!... - vigyorgott Muci.
Mády irtózatos erővel ragadta torkon e szóra.
- Hazudsz, gazember! Hát az én beszédem hova lett róla? Annak ott kell lenni rajta. Azt nem nyalta le róla a macska. Az én dicső, az én édes, az én pompás beszédem, az én örömem, az én boldogságom! Mindjárt megfojtlak!
- Er-esz-szen - hörgé Muci. - Most már jobban megnéztem, nem bánom már én hát... ott van... rajta van a... beszédje.
A félig tébolyodott ember lázas örömmel ölelte át Mucit.
- No, ugye látod? Ugye látod? Megvan, ott van... Csak én nem láttam. Ugye, hogy nem ámítasz? Mai nap már nem csinál csodákat a Krisztus, a vizet nem változtatja borrá, s a Mády Károly beszédét vízzé - akarom mondani tiszta papirossá. Ugye nem? Szólj hát Mucikám, édes kedves sasszemű Mucikám! Olvasd fel nekem azt a beszédet hangosan. Te nagy talentum vagy, Muci, én téged emberré csinállak. No, olvasd már hát!
A nagy talentum bámulva nézett urára. A’ bizony megbolondult! Elhagyta az a kis esze is, amije volt, mert tiszta ésszel csak nem kívánná tőle, hogy onnan olvasson neki, ahol semmi sincs, mikor még onnan sem képes elolvasni a betűt, ahol van. Ő sem bölcs Salamon, hogy mindent tudjon, még azt is, amit nem tanult. No, már itt nem segít senki, csak a doktor.
A jó Muci lelkén keresztülizzadt egy kis keresztényi érzelem, melynek előidézésében nem kis szerepet játszott a tajtékpipa; fogta hát magát, úgy tett, mintha olvasni akarna; de amint Mády karjából kimenekült, hirtelen kiugrott a szobából s szaladt doktort keresni.
Mády kezére tapasztá homlokát, s amint izgatottsága fogyott, gondolkozni kezdett.
A sors keze ez! A végzet odaszegődött Botló Ákoshoz és demonstrálni kezd ellene... Pedig hát ő sohasem vétett a sorsnak semmit! Ő elösmeri, hogy a sors a legnagyobb szónok, mert neki vannak a legvastagabb argumentumai. Hát a sors meg minek agyarkodik az ő működése ellen? Minek avatkozik bele, minek csinál az ő tintájából láthatatlan »Wasszerdrukkot.«
...Csak legalább »impurumot« hagyott volna magának! Ne lett volna annyira hiú és circumspectus, hogy a sok javítás és tollrágás tanújeleit elégesse. Nem állna most a kétségbeesés tornyának legtetején. Oh, istenem! Mi lesz most már belőle? Ki fog szónokolni ma este és mit?
Roppant skandalum, fekete gyalázat, égreszkettető malőr!
A fél országban elmegy híre, hogy Mády Károly megszökött az oráció előtt! A második Demosthenesbe belerekedt az elokvencia! Mádyból kifogyott a mondanivaló! A legnagyobb hordónak kiesett a feneke!
Oh, ezt a gyalázatot nem lehet elevenen megérnie!
De ha mindezt még ki is lehetne parírozni! Ki pótolja vissza neki azt a nagy dicsőséget, azt az örök babért, melyet lelkében elképzelt? Oh, úgy fáj, olyan nagyon, nagyon fáj lemondani arról!!
Inkább megöli magát.
Denique, még a nagy diplomata sem barikadírozhatja el magát minden eshetőség ellen, még abba is bele mer kötni a magasabb égi hatalom.
Milyen jó lett volna a régi indus szokás szerint belevésetni az egész beszédét a Muci hátába. Csakhogy akkor a Muci hátát bizonyosan kicserélte volna a sors a Melanie arcával, amelyikre pedig nincs írva semmi, csak az: »hunyd be szemedet!«
Melanie-ről eszébe jutott, hogy még délután ötkor megvolt a beszédje. A jó lánynak még fel is olvasta. Hogy lelkesedett rajta szegény! Oh, ennek a lánynak fölséges szíve van! Kár, hogy nem férfi. Milyen jó mamelukja lenne belőle! Egész áhítattal hallgatta minden szavát! Oh, hogy azokból a nagy szavakból nincs már semmi! Mintha csak vízió, fantom lett volna minden...
E pillanatban Mády hirtelen felugrott. Egy eszme cikázott agyán keresztül. Egy csónak a kétségbeesés tengerén. Bele is ült abba a csónakba azonnal.
Az a beszéd nem lehet elveszve. Azt ő ott hagyhatta a Melanie toalett-asztalán és más papirost csúsztatott helyette zsebébe. Bizonyosan, bizonyosan!
- Heuréka! - ordított fel örömteljesen, s nyitva hagyván az egész épületet, futott a népesedni kezdő utcákon Kelemenék felé.
Az utcák pedig azért kezdtek népesedni, mert a kisvárosi publikum szereti a potya látványosságot, ingyen szórakozást. Jólesik az a kis füst, mellyel lefüstölik bizonyos nagy emberekről a kisszerűséget. Hadd jusson valami kevés az ő orrának is! Úgyis neki fog majd kelleni prüszkölni legjobban a méltóságos úr érdemeitől.
A külső utcákban már nem hullámzott a nép, ott már néptelen, kihalt volt minden, csak a kutyák ugattak eszeveszetten. Valami fontos keleti kérdés foroghatott szőnyegen közöttök, mert még a Kelemenék Visztulája is belebocsátkozott az általános vitába, természetesen a becsukott kapu mellől.
»Hau... vau!«
Mády kongó léptei kísértetiesen visszhangoztak az éj csendében.
Lihegett a fáradságtól. De mit neki a fáradság? - előtte sokkal magasabb cél lebegett, mintsem a haszontalan dibdáb földi sanyarúságokat észrevehette volna; csupán a kutyák ellen reszkírozott meg egy kis keserű eszmemenetet.
De hát minek is akadékoskodnak az útjába, adta szemtelen kutyái! Vagy legalább valami botot hozott volna magával, mert ezeknek ugyan hiába magyarázná szóval, hogy könyörüljenek rajta, ne ténferegjenek az útjába, ne kapkodjanak a combja után, majd inkább holnap ide küldi nekik Mucit ha már olyan nagy gusztusuk van emberlábra; azt haraphatják amennyit tetszik, annak úgysem árt, mert sánta; - hanem most az egyszer eresszék békességgel, mert a méltóságos főispán úr van itt, aki könnyen oráció nélkül maradna, ha egy óra alatt meg nem járja Kelemenéket...
Persze a veszett állatban nincs annyi parlamentáris érzék, hogy az ilyenekre hallgasson; hanem megállj, beste isten teremtései! majd befütyül ő azoknak a holnapi gyűlésen!... Olyan szájkosarat indítványoz, hogy a sintér is megsiratja őket...
No, de már nem messze van céljától.
A Kelemen-ház már ott feketedik; az ablakok ugyan sötétek, jele, hogy a vendégek alkalmasint a fáklyászene kedvéért eloszlottak, s a család lefeküdt. Nem tesz semmit! - ha lefeküdtek, majd fölkelnek! Ilyenkor nem adhat az ember sokat az etikettre; fölzavarja, ha úgy alusznak is, mint a bunda.
Hála istennek, még nincs elveszve semmi. Még elég bőven kifutja az időből, elkérni a beszédet s visszamenni. Ojjé! Hiszen még a menet csak háromnegyedóra múlva kezd szervezkedni. Addig még ki is szíhat otthon egy csibuk dohányt...
Eközben egészen odaért a házhoz, megtörülte izzadt homlokát kabátja ujjával s nagyot lélegzett. No, csakhogy itt van. Íme, a nagy diplomatákba bele mer ugyan kötni az égi hatalmasság, de azért azok nem hagyják ám magokat könnyen lefőzni.
Azzal felnézett a borongós égre, mintha a polemizáló felső hatalommal diskurálna.
- No, ugye eljöttem a beszédért? No, ugye kemény gyerek Mády Károly?
Aztán kevélyen lépett egyet oldalt és olyan egyenes jó irányban lépett a - malteres gödörbe, hogy csak akkor vette észre, mikor már a szürke fluidum összecsapott mirabeau-i alakja körül.
- Jaj! - ordított fel a kemény gyerek -, ki az ördög ásatta be ide azt a lekváros bödönt, amelybe estem. Meghalok! Odavagyok! Jaj a szemem!
A Cicero kimondhatlan kínokat állott ki, a nagy sötétségben csak nagysokára jött rá, hogy ez alighanem malter, mert a falhoz támasztott létráról kombinálta ki, hogy itt bizonyosan tatarozzák a falat - azonban a gödörből kijönni sehogy sem bírt.
- Oh, uram, bocsásd meg hiúságomat! - fohászkodék fel a veszedelemben az úristenhez. - Segíts ki innen! Sohasem tartok szónoklatot többé. Nem vagyok én kemény gyerek, én csak alázatos keresztény vagyok. Buzgó római katolikus. Holnap korán reggel mindjárt küldök egy ötven forintos Péterfillért őszentségének. Nem is Mády Károly a nevem, én csak a Muci vagyok, a híres orátor szolgája. Nem is a beszédért jöttem ide, hanem imádkozni akarok ebben a csendes zajtalan utcában.
E pillanatban feje fölött az első emeleten Melanie szobájából felhangzott annak rikácsoló hangja, amint egy népdalt kiabált alkalmasint elalvás előtt:
Ej ha én, ej ha én,
Ha én legény volnék,
Ahhoz a lányokhoz
Jaj de bátran szólnék.
Mády ezalatt fázott, reszketett a malter-szószban.
- Még ébren van Melanie - suttogá magában.
A dal megszűnt. Mády kétségbeesett erőfeszítéssel emelte ki magát kifeszített karján. Sikerült neki belefogódznia a nagy, százados körtefába.
Már az igaz, hogy furcsa toalettben jelent meg a külvilágon. A fél cipője lemaradt a sapkájával együtt. Ami pedig megmaradt belőle, az olyan szürkeség volt, hogy ő maga sem bírt ráakadni saját magára. Egy nagy sárdarab volt az egész ember, a borzas haj odatapasztva meszes, lecsepegő habarékkal az arcához; a szem, a fül, minden tele sárral, úgyhogy sem nem látott, sem nem hallott semmit.
Cudarul bevakolta a sors; nem is volt már egyéb hátra, csak még tetejébe egy kis mésszel is kifehéríteni a vármegye oszlopát.
Legelőször is szemét törölte volna ki, ha lett volna mivel, azután odavánszorgott a kapuajtóhoz és megnyomta sáros kezével a kilincset.
Be volt zárva.
Hosszú lélegzetet vett. Eszébe jutott, miszerint a gödörben azt az ígéretet tette az égieknek, hogy oda sem hederít többé a dikciónak. Eh, mi! Nem ér semmit! Vi coacta volt. Aztán mit segített neki az isten? Semmit. Magától, önerejéből jött ki. Nem tartozik senkinek semmivel! Ő ugyan el nem áll a szótól a Rotschild vagyonáért sem. Ha az istennek szabad mennydörögni, villámlani, bevezetni az embereket malteros gödrökbe: miért ne volna szabad neki is perorálni, szólni bűbájosan, szépen, végigcikáztatni elméjének szikráit, lemennydörögni lelkének haragját és belevezetni embertársait az Olympusba?
A nagyra termett férfiúnak szokatlan erőt kölcsönzött a szenvedély. Míg tagjai reszkettek a hidegtől s teste annyira lankadt volt a kiállott fáradtságtól, hogy mozdulni is alig bírt: addig kétségbeesésében irtózatosat ütött a sarkaiban megrendült kapura.
De az újkori Botondnak csak a Visztula felelt belülről száraz, hektikus vonítással.
Ismét megdöngette a kaput.
Megint semmi nesz. Senki sem hallja. Még a vén Visztula is jónak látta visszahúzódni az ólak felé, lassú, félénk morgással, mintha arról elmélkednék: »Hallgatni ezüst, ugatni réz.« Aztán az még nem is történt meg soha, hogy a Kelemenék kapuján a manupropriáját próbálgassa valaki éjjel. Erre nincs paragrafus a kutya Corpus Jurisban; mert olyan emberre, aki ott kinn van és nem szándékozik bejönni, - ugatni kényelmes és mulatságos -, de az olyan emberre, aki ott kinn van, de be akar jönni, ugatni veszedelmes és meggondolandó dolog.
Ezt így tanítja a kutyafilozófia, amely egészen olyan, mint az embereké. Nem tudom, melyik tanulta a másiktól?
Mády kezdett kétségbeesni, az idő fogyott, a kapu és a bástyaszerű kerítés megmászhatatlan volt, tehát egész céltalanul zöröghetett itt akár reggelig, anélkül, hogy ott fenn az alvók meghallanák.
A lutheránus torony óráján e percben tompán kongott el a két negyed tízre.
Hah! csak félóra van már hátra! Addig kezemben kellene lenni a beszédnek, hazaérni, megmosdani, átöltözni. Lehetetlen, lehetetlen.
Mády szomorúan csüggeszté le fejét és desperátus sóhajjal rebegé:
- Miért nem tudok repülni?
Majd homlokára csapott tenyerével, úgy hogy ezer darabban freccsent szét róla a sár.
- Oh, én hájfejű! Hát hiszen ott a létra! Már rég fölmehettem volna az ablakra zörögni.
A létra csakugyan ott volt. Egy másodpercbe került, azt a Melanie szobájának nyitva volt ablakához támasztani s felmenni rajta.
Egy kicsit regényes dolog volt biz az, kivált Mády számára; de hát nemigen lehetett válogatni az eszközökben. Aztán úgysem tudja azt meg senki.
Mády megállt a lajtorja legfelső fokán s fejét bedugván az ablakon, mennyire a sötétség engedé, szétnézett Melanie hálószobájában.
...Az ünnepélyes csöndesség némán borult a szűz álmaira, a mell lágy pihegésével édesdeden csókolódzott össze az ablakon be-beröpködő zephir, melyet egy-egy játszi hortyogás pajkosan kergetett el, a félrecsúszott paplan alól kikandikáló fonnyadt bájakat félve és gondosan, gondosan és mégis hanyagul takarta el bűbájos átlátszó fátyolával az éj titokteljes sötétje...
Mády meghökkent. Az ördögbe is! Minden jó lélek dicséri az urat! Az mégsem egészen rendes eset egy szűz szobájába rontani éjnek idején az ablakon keresztül, felverni azt édes szunnyadásából, megrontani álmait.
...Kivált, ha a sabinusokról talált álmodni...
Aztán ilyen ruhában, ilyen piszkosan hogyan mutassa magát, hogyan költse fel? Az egész világ előtt nevetség tárgyává tegye magát? Beszéltessen magáról kalandosabbnál kalandosabb epizódokat? Nem, ezerszer nem! Hiszen Melanie-t nem szükség felkölteni. Ha felhág az ablakra, hosszú kezeivel könnyedén eléri a toalett-asztalt, hol kézirata van.
S azzal felhágott egyik lábával az ablak párkányára, belefogódzván mindkét kezével a keresztfákba.
Ekkor Melanie egyet köhécselt és megmozdult ágyában, éppen abban a pillanatban, midőn Mády a másik lábát húzta fölfelé.
A kalandhős megrezzent s vérében lévén a hátrálás jámbor természete: önkéntelen félelemmel villámhirtelen rántotta vissza útban levő lábát, s a nagy sietség következtében oly szerencsétlenül, hogy a létra egyik oldalát túlsúlyba hozván - az roppant csattanással lezuhant.
Most már elérte a desperáció Rubiconját! Most már nincs menekülés, visszamenetel! Látni fogják ebben az irtózatos kosztümben, röhögni fognak rajta... Csúfolni fogják még a gyerekek is.
Oh, milyen jó volna most ott heverni a létra mellett a kövezeten élettelenül, meghalva!...
Mády ereiben megfagyott minden csepp vér, agyában zúgott, zsibongott a kétségbeesés démoni gondolatraja. A gödörben különben is átfázott testét hideg láz kezdte gyötörni, mögötte az elmúlt borzasztó jelenetek minden átélt gyötrelmökkel, előtte pedig a még borzasztóbb jövendő események, melyeknek olyan vérjegesztő kimenetele lehet...
...Oh, ez nagyon, nagyon keserű nap volt...
Hogy szeretne most otthon lenni az ágyában, nyugodtan, procul negotiis, nem törődne már ő azzal sem, hogy ki szónokol a fáklyásmenetnél, ki igazgatja a vármegyét, mit főz holnapra a főispáni szakács: - vagy ha már az teljes lehetetlenség, legalább szökhetne mindjárt ebben a percben a földkerekség túlsó oldalára, ahol nincsenek ismerősök, tisztelők, kiknek mindenikének gúnyos mosolyával fog kelleni találkoznia, mindmegannyi tőrdöféssel abba a nemes szívbe, melynek külső burokját annyi megpróbáltatásnak tette ki a fátum...
Vagy mért nincs itt a kezeügyében mindjárt egy képviselő aspiráns, aki neki nyomban vasutat építtessen innen hazáig, vagy egy gőzsiklót az ablakból lefelé! Attól talán kitelnék. Ígért az már nagyobb dolgokat is.
...Ah, késő minden!
Melanie felébredt a létra lezuhanása által okozott zajra, s álmos, felriadó hangon sikoltott fel:
- Ki az? Mi az?
Mády nem felelt.
A vénlány borzadva pillantá meg, amint sikerült szétnéznie, hogy az ablakban valami fekete tömeg guggol a virágcserepek közt.
- Segítség! Hess! Kísértet! Csiba te!
Azzal áhítatosan keresztet vetett magára.
»Bizonyosan kísértet« gondolá, s foga vacogott a félelemtől. Az a különös, hogy a kísértetnek is vacogott a foga.
A vénlány reszketve bújt a párna alá és arról kezdett gondolkozni, hogy hányfélék a kísértetek? Bizonyosan ott is vannak nőkísértetek és férfikísértetek is... Vajon az utóbbi nemhez tartozik-e az ő síri látogatója?
- Melanie kisasszony! - szólalt meg e percben az ablakból egy nyöszörgő, alázatos hang.
A vénlány örömreszketve kapott mellén szétvált ingéhez, s azután elgondolva, mennyi édes varázs rejlik a közelgő percek méhében, álmodozó, egyszerre egzaltált hangon szóla, lassan, suttogón, mint a titkos szerelem költészete, lágyan, olvadékonyan, mint az aeolhárfa.
- Ön az? Ah, ön az? Ön? Mády? Ah! Vártam önt. Tudtam ezt, reméltem ezt. Ön kedves vakmerő! Nos, fél a szemrehányástól? Kétségkívül, kétségkívül meg fogom szidni. Eh! hagyjuk ezt, édes barátom, minél későbbre, nemde? Most legtanácsosabb lesz belépni, kóbor lovagom! Lám, lám merre talál ajtót a gonosz.
No, iszen most ijedt ám csak meg komolyan Mády Károly! - Ez volt a leghalálosabb tőrdöfés életnyugalmának. Így félhalva, összekínozva, minden örömtül megfosztva, meg tetejébe megfogatni regényalaknak, szerelem bolondjának, középkori trubadúrnak... Seregeknek ura! Hogy bírtad kigondolni ezt a fokozatos kínláncolatot, ezt az eleven mártíromságot!
- Én beteg vagyok, kisasszony - nyöszörgött tovább feleletül a kóbor lovag. - Egy nagy kérésem van nagysádhoz!
Melanie megigazítván pongyoláját, félig fölemelkedett ágyában:
- Hogyan, ön beteg? Szóljon! Minden szava teljesítve lesz! Arra esküszöm. Szóljon!
- Legelőször is esedezem, ne gyújtson gyertyát... - szótagolá Mády.
- Oh, nem, nem. A világért sem, ha ön akarja, - szólt közbe Melanie, kinek magának sem volt kedvére a gyertyavilág. A sötétség eltakarja a női bájak hiányát.
- ... Aztán hunyja be szemeit...
- A különc! - dünnyögé a vén lány.
- És magyarázza meg, merre lehet innen észrevétlenül lemenni az utcára.
Melanie szemrehányó sóhajjal válaszolt.
- Alig jött, és már az elmenetelre gondol. Az nem szép öntől!
Mády leereszkedett a szobába, s amint a padozatra ugrott, nagyot rottyant a malter-nedvvel megtelt félcipő.
- Szóljon, az égre kérem, tisztelt Melanie kisasszony. Holtig háladatos szolgája leszek. Szánakozzék rajtam! Én nagyon, nagyon szerencsétlen vagyok.
- Ön különös! - szólt Melanie kételkedő bámulattal. - Amerre jött, arra megy. Hiszen az nagyon egyszerű.
- Igen, kisasszony! De én a létrán jöttem s azt szerencsétlenül lelöktem magam alatt - siránkozék Mády.
Melanie elkezdett szívéből kacagni; kutyába sem vette ezt a mohácsi veszedelmet.
- Ön szeretetreméltó pechvogel! Szerelem mártírja! Így kell az ilyen hevesvérű kalandkeresőknek. Elkel egy kis lecke önöknek is, férfiak! Mindég szeretik az extrémeket. Néha ránk sem néznek, máskor meg a tornyot is megmásszák értünk. Úgy kell, úgy kell!
Melanie felkelt ágyából s amint a sötétben Mády felé lépdelt, önkéntelen pajkossággal fenyegette meg ujjaival. Mind közelebb-közelebb jött s egyre suttogóbb hangon szólott hozzá:
- Ön pedig ugyancsak furcsa helyzetbe jutott. Ebből a szobábul csak az apám hálószobáján lehet kijutni. Attól pedig isten mentse meg! Oh, az én apám nagyon kemény ember az ilyenekben... nagyon, nagyon rossz ember... Mind a kettőnket keresztül lőne, ha megtudná...
Mády összerázkódott s felsikoltott, az agyonlövés gondolatára.
...Oh, hiszen olyan szép az élet!...
- Szent ég! Mi baja? Pszt! Lassan... pszt! - csitítá Melanie egészen mellé lépve.
- Ne lépjen közelebb, kisasszony, az isten szerelmeért!
- Miért?
- Mert egészen bekeni magát. Jaj, egy szót sem szólok többé. Csendes leszek, mint az agyonütött; csak az életem ne bántsa senki.
Azzal hanyatt terült a padlón és elkezdett nyögni, lihegni rémletesen; a láz nagyon erőt vett rajta s megfosztá eszméletétől; beszélt összevissza mindenféle hagymázos bolondságot, amit beteg álmai elébe rajzoltak a mai élményekből.
...Engem meglőni! Oh, nem! nem! Olyan utálatos a halál; ott feküdni hideg földben, rothadt fagyökerekkel összevegyülve, férgek között... míg ellenben oly szép az élet; nézni a zöld füvet tavaszkor, hallgatni a szél zúgását sötét erdőben... Oh, nem akarok meghalni. Ne öljetek meg! Szelíd, szófogadó, alázatos ember leszek! Prenumerálok minden hazai lapra!
Melanie kétségbeesetten hajolt le hozzá, de amint arcához ért kezével, félrerántotta azt.
- Mi az ördög az?
Izgatottsága miatt, melyet az események rendkívülisége szült, alig bírta a gyertyát meggyújtani.
Inkább ne is gyújtotta volna meg!
Az esteli ideál valóban szánandó helyzetben feküdt ott, összezsugorodva, mint a sündisznó. Felismerhetlen rajta minden emberi vonás, még a szeme is be van hunyva, hogy annak se legyen nyoma sehol; csak a melle zihált erősen és a szája mozgott folytonosan.
»...Eresszétek meg eszem ártézi szökőkútját, hadd fecskendezze be a világot még egyszer utoljára gondolatok özönével! Le kell főzni Lindleyt. - Nini, hogy fogja kabátom szélét a méltóságos főispán úr... Pedig hiába fogja, nincs benne semmi - csak én. Azaz, hogy én sem vagyok benne, mert én nem vagyok senki. Ejnye csak eszembe jutna a nevem... Vagy talán nem is hínak már engem sehogy!...«
Melanie pedig csak nézte, nézte egy darabig »a szomorú alakú lovag«-ot és eszébe jutott a neve is, no meg mellesleg az is, hogy erre a névre százezer forintot érő takarékpénztári könyvecske álmodozik otthon a nagy »siffonér«-ban, fátumos gazdájának leendő édes feleségéről; - lehajolt tehát még egyszer Mádyhoz, és fölemelte a földről, gyöngéd szerető nyájaskodással kényszerítve őt ágyhoz támolyogni.
- Megyek, Mucikám... megyek... Úgy van, fektess le. Hallod-e a sok »éljen« kiáltást odakünn? Az mind nekem szól. Hallod? Ugye hallod, Mucikám. Neked adom az ócska csizmaszáramat.
- Láza van - suttogá Melanie, aztán odafektette a saját szűz párnáiba az idomtalan sártömeget, és becsukván szobája ajtaját belülről, leült az ágy szélére virrasztani a kedves beteg fölött.
Hja bizony, a férjek nem teremnek úgy, mint a gomba! Azokat fáradságosan meg kell érdemelni, szolgálni, mint a jó hírt, mint a jószerencsét, mint az érdemkeresztet.
Melanie az éjen át többször felköltötte Ancsát s főzetett bodzaherbatét, fodormenta-levelet, állítólag a maga, de tulajdonképpen a beteg férj-jelölt számára, kivel még az anatherin-szájvizet, meg a rezedaolajat is megitatná szívesen, csak használna.
...Tisztelet a vénlányoknak, csak ők tudják igazán megbecsülni a férfiakat!
Melanie boldog volt. Beteljesült, amiről álmodozott. Az ándung ritkán csal. A kiterjesztett háló pihenhet már... nem vette semmi hasznát... A medve magától jött be a kalitkába. Többé már nem mehet ki... soha többé...
Hol-hol fölkel betege mellől s lábujjhegyen eltipeg a nagy állótükörig, mely hűségesen adja vissza az önteltté vált vonásokat; elöl-hátul megnézegeti magát, egyet mosolyog a rá visszaintegető képre, mintha üdvözölné azt, mintha elhalmozná azt összes szeretetével.
Majd megfordul s hosszan elandalog a másik alakon is, kit olyan bizarrá rajzolt ki a szeszélyes végzet durva ecsetje aztán siet a csurgó izzadságtól feleresztett sarat koronkint letörölni halántékairól a szerető leány gyöngédségével és az édesanya gondosságával, belebeszélve annak lázas vízióiba:
- Szegény ember! Mennyire tönkretette a szerelem!
BEFEJEZÉS
Oh, de nagy akasztófáravaló az a Plantamour kométája, hogy nem ezen az éjszakán hozta magával farkán a - »világ végét«; hanem megmaradt későbbre ijesztgetni a felvilágosodott emberi nemet. Milyen szép lett volna, ha soha meg nem virrad többé, ha elmúlt volna minden, egy nagy gyurmává alakult volna az összes mindenség, vármegyeház, el nem mondott dikció, megmaradt fáklyadarab, lemaradt cipő, okos ember, szamár ember, szerencsétlen ember, mind mind összetaposva, összegyúrva a világ tengelyének küllői alatt. De fájdalom, most is csak úgy megvirradt, mint máskor: a nap mosolyogva bukott be a láthatárra; a vártán álló huszár a megyeház kapujában éppen csak olyan peckesen lépegetett, mint tegnap; az öreg Kelemen éppen olyan nehezen húzta fel sarkantyús díszcsizmáit, mint tegnap, és olyan türelmetlenül kiabált reggeli után, mint tegnap.
A világ nem változott semmit. Egészen érzéketlenül hagyta a Mády-féle tragédia.
A »tót Ancsa« nagy szuszogva behozta a reggelit, éppen mint tegnap, hanem ma még ráadásul behozott egy sáros báránybőr sapkát meg agy lakkcipőt. Már ilyen mellékételt tegnap csakugyan nem hozott be.
- Hát ezt mihez egyem meg? - riadt rá Kelemen úr.
- Ezt a kőmíves találta - a maltergödörben.
- Hollá! - kiáltott fel Kelemen bácsi. - Hiszen ez a Mády kucsmája. Olyan nagy feje nem lehet másnak.
- Az ördögbe is... - folytatá gondolkozva - tegnap még ebben a sapkában és cipőben volt itt. Ez különös fontosságú körülmény. Ebből még szép eset nőheti ki magát. Csalhatatlan corpus delicti. Eredj fiam, Ancsa, Mády úrékhoz és kérdezd ki, hogy hol van az úr, - otthon aludt-e az éjjel? Siess! itthon legyen a féllábad!
Ancsa fölfogván rendőrügynöki minőségének fontosságát: ahelyett, hogy maga beszélte volna el ama jelentékeny körülményeket, miket Mády felől megtudott, elhozta eleven tudósításnak a Muci inast, ki a főcsendbiztosnak részletesen elbeszélte a tens úr tegnapi furcsa viseletét: mint kiáltott segítséget sehol sem létezett rablók és gyilkosok ellen, mint fojtogatta meg, amiért nem tudott neki olvasni a tiszta papirosról, és mint találta üresen az egész házat, mire az orvossal visszatért; azóta pedig egész idáig sem híre, sem hava.
Kelemen bácsi nagy kedvteléssel hallgatta ezeket a dolgokat. E’ bizony fene homályos történet. Az eleje ugyancsak szépen fest. Egy új bűneset a »Pitaval«-ba, amit Kelemen Miklós főcsendbiztos fog kideríteni. A manóba! hiszen ezt még a lapok is közölni fogják, köszönetet szavazva a derék és ügyes csendbiztosnak. Ott lesz, olvasni fogja a nevét nyomtatásban. A főispán megdicséri hivatalosan, a nemes vármegye pedig bámulva fogja beszélni, milyen ménkő ember a vén Kelemen.
Most nincs is egyéb hátra, mint egész kedvvel nekiindulni a nyomoknak, összeszedni, ami még a régi szuszból megmaradt a vén »kaput«-ban. Hisz a magyar ember úgyis beleszületik minden tudományba. Annak csak akarni kell.
Aztán elgondolkozva, hogy az eddigi észleletek bizonyára raffinírt gyilkosságnak rosszul takart griffjei, önkéntelenül felkiáltott:
- Úgy van! A szegény Mády kétségkívül meggyilkoltatott!
A jó Muci érzékeny könnyekbe tört ki.
- Szegény jó tens uram! Én istenem, én istenem! Minek mentem, minek távoztam el mellőle? Legalább a szemét fogtam volna be szegénynek! Legalább már testamentumot engedtek volna neki csinálni vérengző gyilkosai. Tudom, nekem is hagyott volna valamit.
A főcsendbiztos sietve csatolta fel kardját s fontos léptekkel ballagott le a talált »corpus delicti« helyszínére; még a csibukjára is elfelejtett rágyújtani buzgalmában; csak úgy a levegőbe szipákolt.
A maltergödörnél semmi különöset sem bírt fölfedezni; hanem az mégis feltűnő volt, hogy a Melanie szobájának ablakától le a földig az egész fal összevissza volt csepegtetve malterrel, mintha valami bagózó óriás köpte volna le a tisztára meszelt homlokzatot.
Az öregúr megcsóválta fejét, nem szólt egy szót sem, hanem ismét felballagott az emeletre.
- Hol a kisasszony? - kérdé Ancsától.
- Még nem kelt fel. Odabent fekszik. Az éjjel beteg volt.
- Igaz. Magam is észrevettem, hogy többször átment a szobámon.
Kelemen intett a középső szobában a siránkozó Mucinak, hogy maradjon hátra, s megnyomta lánya szobájának kilincsét.
A szoba be volt zárva.
- Nyisd ki! - kiáltá.
Azután hozzátette:
- Mert különben...
Képzelhetni Mády rémületét odabenn, ki csak az imént ébredt fel kórálmaiból tökéletes épségben és egészségben. Ekkor tárult fel előtte egész borzalmasságában az »új világ«, melyben ébredésekor találta magát.
...Biz az kopár föld volt, sehol oáz, virág, zöld levél! Mindenütt a lélekölő, szomorú pusztaság... sivatag... Hanem hát az igazi diplomata körülbarikadíroz minden eshetőséget! az igazi diplomata, mikor leesik, mindjárt arról gondolkozik, hogy mint keljen fel. Ha pedig föl nem kelhet, inkább hajlik egyet, mintsem eltörjön...
Desperációjában végigkérődzött a tegnapi eseményeken, s már éppen kombinálni kezdte, miben áll a dolog, milyen pozíciót kell foglalnia: midőn Kelemen zörögni kezdett az ajtón.
Dobogó szívvel bújt a párna alá. Melanie biztatta, hogy ne féljen, hanem nyíltan és bátran lépjen fel apja előtt.
- Melániám! Leányom! Nyisd ki, ha még élsz, szegény gyermekem! - hangzott újra kívülről az öregúr hangja, sokkal érzékenyebben mint előbb, mert az újdonsült csendbiztos újabb gyilkosságot gyanított, midőn leánya felelete helyett csak a némaság adott visszhangot szavára.
- Nyitom. Azonnal nyitom! - felelt nagysokára Melanie. - Várjon kérem egy kicsit.
Az öreg fejét csóválta megint.
- Már mégis kellett valaminek történni. Hm. Az öreg Kelemen ménkő ember. Megszagol mindent!
Aztán türelmetlenül s érdekfeszülten tekintett az ajtóra.
Bent sürgés-forgás, keresés, rakosgatás, kefélés, elfojtott suttogás siket nesze uralkodott, mindinkább bonyolítva a dolgot Kelemen bácsi elméjében. Az ördög jött volna rá, hogy az nem egyéb, mint a Mády előkészítése az utolsó kenethez.
- Legyen bátor, ne féljen semmit! - suttogá még egyszer Melanie, mielőtt az ajtót kinyitotta.
- Az leszek! Vakmerő leszek! Egész hős leszek, csak aztán kegyed is védjen, gyámolítson, bántani ne hagyjon...
Végre csikorgott a kulcs a rozsdás zárban s Kelemen úr előtt kitárult az ajtó.
Melanie hátterében látható volt a Mády alakja. Kár, hogy nem görögtűz mellett jelentek meg az ámuló öreg előtt.
A nagy diplomata valahogy jól-rosszul megmosdva, kikefélve, de mezítláb jelent meg a terrénumon félénk »jó reggelt!« kívánva.
Muci felösmerte a hangjáról s örömsikoltással rohant hozzá.
- Hát él a tens úr? Nem ölték meg, nem gyilkolták meg? Meghagyták élve, egészen elevenen...
- Ni, hogy örül más kárán a gazember! a futó betyár! No, megállj! Takarodsz ki a házamból! - riadt fel Mucira Kelemen bácsi, kinek sehogy sem esett jól, hogy az elgondolt gyilkosságból nem lett semmi. Vége van mindennek! Hír, dicsőség már pihenhet. Most már mehet a pokol fenekébe Pantinba, ha agyonütött emberre fáj a foga!
Azután odafordult Mádyhoz s rideg, sötét arccal kérdé:
- Kicsoda ön?
- Csak ösmer, kedves urambátyám, hogy Mády Károly vagyok.
Az öreg Kelemen haragosan csapott kardjára.
- Én nem vagyok önnek kedves urabátyja. Én Kelemen Miklós főcsendbiztos vagyok. Mit keres ön itt? Feleljen nekem, hogy jutott ön ide?
A gyámoltalan ember reszketve, félve húzódott az aggszűz háta mögé.
Már hiszen tud mennydörögni kormány ellen, társadalom, zsarnokság ellen, de egy haragos emberrel, aki még tetejébe oda van kötve egy ócska fringiához... azzal már bajos beszélni.
- Mit keres ön itt? - ismétlé vérjegesztő hangon az öreg.
- Se-sem-mit sem... - szótagolá, az elokvenciából kifogyott orátor.
- Borzasztót gyanítok - ordított képéből kikelve a főcsendbiztos. - Éjszaka bejönni a lányom hálószobájába. Borzasztóság! Ezer milliom ördög! Magyarázza ki magát az úr, - mert különben mindjárt vérfürdőt csinálok!
A vármegye oszlopa úgy összezsugorodott, mint a gombolyag; az arca eltorzulva kék színbe ment át, a lába pedig reszketett alatta, mint a kocsonya - hogy félteni lehetett az összerogyástól.
- Irgalom! Kegyelem! Nem vagyok vétkes! Avagy bűn-e a szerelem? Szeretni forrón, kimondhatatlanul - nem lehet vétek. Igen, igen, én szeretem Melanie-t, s őt boldogítni egyetlen kívánságom. Esküszöm, hogy csak tisztességes szándék vezetett ide...
Ezek a szavak voltak a nagy diplomata jelenlegi barikádja! Melanie lágyan borult ezek hallatára Mády keblére.
- Én szerelmesem! Szívemnek szíve!...
Az öreg Kelemen bácsi pedig megsodorintá bajuszát, nagy nyugalommal letette csibukját az asztalra, egyet szippantott a tobákos piksziséből, egyet igazított a kardkötőjén és - teljesen felderült.
- Hüm! Az már egészen más dolog. No, no... nem haragszom. Csókoljátok meg egymást, gyermekek! Aztán a félcipője ott van a másik szobában; felhúzhatja. Richtig! Nem parancsol, kedves uramöcsém, egy kis szilvóriumot? Nem árt az meg! Jó lesz szíverősítőnek!
...És az nagyon jó vicc volt Kelemen bácsitól, hogy szíverősítővel kínálta meg a boldog vőlegényt.
LÁTOGATÁS STOFI BÁCSINÁL
1873
Csütörtökön délután a királyi ügyész úr engedélyével meglátogattam beszélyeim alakját, a jó Stofi bácsit.
Tartoztam neki ezzel a vizittel.
Ha végig viaskodtattam Snapsz Augusztinnal a »Miért fél Stofi bácsi a porosztól?« című beszélyben, ha összeveszítettem a »Batyus zsidó lányá«-ban az esküdtekkel, ha kidobattam az ablakon a »Fekete szemek«-ben, ha elkísértem élete kalandos útain tollammal, illő, hogy a küzdelemteljes, logikátlan pálya emberét megnézzem a legutolsó garádicson is, ahová a sors keze letaszította.
Az őrmester szobájába hívattam le.
Velem volt még két beszély-alakom, Sramko fiskális és a toasztirozó Béla gyerek.
Öt perc múlva megjelent.
Az arca sárgább, mint egy héttel ezelőtt, a szeme beesettebb, alakja összeesett: a nagy fekete kabát csak úgy lityeg-lotyog rajta. Az eleje mindig be szokott lenni piszkolva leszóródó tubákkal: azóta már azt is lekefélte róla a szél...
Vad mosoly jelent meg arcán, amint megpillantott.
Arccsontjain valami rángás volt észrevehető, vállait felhúzta egész nyakáig, melyben hanyagul lóg le az ismeretes fekete kendő.
- Isten hozta! Servus humillimus! Hüm! Már megint anyagot jött gyűjteni maga, kis román-schreiber. No, örülök. Nem is képzeli, milyen szép leány-vizitem volt tegnap... Izé... nézze csak, milyen korruptált a mai társadalom... Sie, Herr őrmester! Kitől konfiskálták ezt a sok gyufatartót?...
- Hát hogy van, Stofi bácsi? - kérdém részvéttel.
- Hüm... izé... hüm... mily kérdés?! Úgy vagyok, mint Lónyay a parlamentben. Megvan mindenem a világon, csak a levegő hiányzik.
- Hogy beszélhet hát mégis a levegőbe?
- Malícia. Hüm... De megbocsátok magának. Ösmertem magát még kicsi gyermek korában. Úgy látszik, fehér haja volt, minélfogva miért ne allegálhatnék én innen is?...
- Igen, de hogy számítja be a feleknek a pertári megjelenéseket? Hát kap-e feketekávét ebben az Eldorádóban?
- Hihihüm! Küldhi nhekem mindennap izraelitha hitközség Bécsből telegraphon - szólott Stofi bácsi zsidó dialektussal, mintegy reminiszcenciája-képpen a Deutsch-kávéházi diplomatikus nyelvnek.
Szegény, ha tudná, hogy a Deutsch-kávéházat is becsukták egyidejűleg vele! Egyik se élhette túl a másikat.
Utána puszta rideg lett minden...
Meg sem szomorítottam ezzel a hírrel. Ha megtudná, talán nem is vágyakozna a szabadság után. Mert mit ér, ha van szabadság, de nincs kávé a Deutsch-ban?
Mit ér, ha van pap, de nincs templom?
Jó negyedóráig diskuráltunk. Azután ajánlottuk magunkat. Stofi bácsi kikísért az udvarra, hol a rabok, ezek a félig szánandó, félig borzalmas alakok egész flegmatice végezték monoton körsétájokat oly egykedvűséggel, mintha csak valami bálteremben defilíroznának egymás után gardedame-jaik, az őrök, felügyelete mellett.
- Lássák, milyen szép tágas udvarom van - mondá keserű humorral. - Ez aztán a fény! Magok ezt nem is értik, szegény ördögök! - Egyet rántott izgatottan a nyakkendőjén...
- No, de nem tesz semmit! Ne irigyeljék tőlem. Mert elvégre is nem lehet minden ember udvarképes.
Mély gondolatokba merült: reszkető két ujját végigsimította homlokán... Olyan sötét volt az e percben...
- Isten áldja meg, Stofi bácsi! - mondám búcsúzólag a kapunál. - Én már nem látogathatom meg többé. Néhány nap múlva megyek Pestre. Adja isten, hogy egy esztendő múlva egészségesen találkozzunk odakinn... Bagatelle... Hiszen már csak háromszázhatvankét napja van hátra az egy évből...
Stofi bácsi felröhögött, egy nagyot hunyorított szemöldjeivel, és idenyújtotta kézszorításra a jobb keze három ujját...
Feltűnt az a körülmény, hogy a mutató- és nagyujja görcsösen össze volt szorulva.
Mi lehet az? Még egyszer megfogtam kezét s széthúztam ujjait.
Hát szegény egy csipetnyi tubákot szorongatott ott, amit az őrmester piksziséből sikerült elhódítania, elviendő azt magával vigasztalásul a szomorú fogságba azon jeles orr számára, melynek nem szabad megérzenie gazdája nélkülözéseit.
...Mikor olyan édes gondolat az, hogy az ember szabadon elprüsszentheti magát a börtön néma falai közt és elmondhatja magának: »prózit«. Még azt is elhitetheti magával, hogy nincs egyedül.
Egyébiránt ő sohasem lehet egyedül.
Vele vannak összekuszált, zűrzavaros, kaotikus eszméi: ez a hadsereg, melyet ő szül s mégis ellene fordul, tépi, marcangolja kebelét, mely egy egészen külön világ, amelyik nem forog a nap körül, mert mindig az örökös éjszakának van fordulva.
- Stofi bácsi, szeretne-e most odakinn lenni? - kiáltám vissza, mikor már jó távol voltam tőle.
A kalapjával integetett, míg a kezével odamutatott a sétáló rabcsoportra.
- Lächerlich! Mit gondol? Mit keresnék én magok közt, mikor idebent sokkal becsületesebb emberek közt vagyok, mintha ott kinn volnék.
A FOTOGRÁFIÁK REGÉNYE
1873
Öt arcképem van tőle.
Olyan szép kis mosolygó gyermekleány volt. Ez az akkori arcképe. A szép gömbölyű, piros pofácska mint a barackvirág, a kis elkényeztetett szájacska széthúzva görbére, úgyhogy a biggyesztett ajk szépen befödi a kis szemölcsöt, mely alatta van, s mely olyan jól illik a gonosznak! Az ábrándozásnak indult kék szemben ott játszik az a végtelen nagy pajkosság, amely a gyermeknek sajátja. A boldog gyermeké, s mely talán csak azért van ott, hogy az életnek legyen mit letörülni onnan a bánat szivacsával. A gesztenyeszín gazdag haj egyszerű fonadékban omlik alá, mintha mondaná: a tizenkét évnek még nincsen hiúsága.
Éppen tizenkét éves volt akkor Lórika. Már annak talán nyolc éve is, ahogy fotografírozták. Valami kóbor kisvárosi művész remekelt rajta. A mama ígért neki szép ruhát meg nagy képeskönyvet, amibe ördögök lesznek festve, ha öt percig mozdulatlanul belebámul abba a csodálatos fekete ágyúba, amely mögé félve búvik el a nagy kendő alá a fotográfus bácsi.
Megállotta nevetés nélkül, mint Napóleon Lulu a sziámi követség fogadtatását, és talán megkapta mamától a szép ruhát. No, az ördögökkel telefestett könyvet hogy megkapta, azt bizonyosan tudom. A sors ajándékozta meg vele, aki mostohaanyja volt Lórikának.
A másik fotográfia mint felnőtt hajadont ábrázolja. Egész négy évvel készült később az előbbinél. Milyen változás! Hosszú uszályos, fekete-fehér csíkos ruha foly le délceg termetén: a gesztenyeszín haj megbarnult s mesterkélt fonatai közt három sor fehér gyöngyöt mutat. Aladár szereti úgy. A gömbölyű arc meghosszabbodott, s ha nem is olyan szép már mint azelőtt, de sokkal méltóságosabb. Aladár legalább úgy találja. Homloka nem magas és pattanásos, arca kissé keskeny a homloknál s egyre szélesebb lefelé. Ez különös ugyan, de Aladár éppen ezt a különösséget imádja. Könnyen lehet, hogy az ő kedveért nőtt ilyen alakúvá. Mert nem lehetetlen, hogy Aladár kedve ellen semmit sem tesz az isten. Mikor olyan nagyon-nagyon kedves...
Oh, szép arc ez most is nagyon. Tessék csak jól megnézni! Szűzies szendeség a régi pajkos, most pedig lesütött szemben. A kedves vonásokon valami nemes kedélyesség, valami szilaj dac és nőies lágyság, mely fenséget kölcsönöz azoknak. Olyan ő, akár egy Zrínyi Ilona. A hófehér nyakról hanyagul csügg le a nagy medaillon. Aladár haja van benne. Kezében pedig ott lóbálódzik a cvikker. Azt már nem szereti Aladár. Hanem juszt, azért is.
Ekkor már tizenkét példányban vétette le magát Lórika. Mégsem jutott minden udvarlójának. Bánja az ördög! Nem törődik ő egyikkel sem, csak Aladárnak jusson. Az az ő egész világa.
Aladár is szerette Lórikát. Volt valami előkelőség a tartásában, ami eltaszította és vonzotta az embert egyszerre. Olyan volt, mint egy szép festmény, amelynek még hibái is elragadók. Aladár is éppen úgy szerette, mint egy szép bizarr festményt, amit szobája falára készül akasztani. Ha látta maga előtt, ellenállhatatlan hévvel tapadt rá tekintete, lebűvölve figyelmét, akaratát, gondolkozó tehetségét éppen mint egy szép festmény; ha pedig nem látta, nem gondolt rá, s ha felidézte néha emlékét egy-egy múló perc, az nem fájt neki, nem égette, csak lelkesítette.
Lehetetlen volt őt nem szeretni.
Termete deli volt, hangja csengő, jelleme szilárd. Egy darab földre dobott paradicsom. Mikor olvadott a szerelemtől, olyan volt mint Ronow Ágnes, családi körben mint Bornemissza Anna, a társaságban mint Lola Montez... közönségesen pedig mint egy kis ördög.
Aladárnak azért tetszett, mert olyan kis ördög volt.
Társadalmi állására nézve közepette állott a valódi uraknak és a bocskoros nemeseknek. Ezekhez ő nem akart tartozni, amazok pedig őhozzá nem. Édesmamája típusa volt az úgynevezett garasos arisztokráciának: kedves, tősgyökeres magyar asszony, annak minden erényeivel és hibáival, kire ráragadt némi előkelő máz, mely olyan nagyon rítt le róla, mintha valaki sallangos dohányzacskójára lantot hímeztetne sárga-fekete sáfollyal; no, meg az is nagy hibája volt, hogy az anyatermészet is valóságos lányos mamának, telivér garde-dame-nak alkotta.
Nagyothalló is volt egy kicsit a jó ténsasszony, rövidlátó is, de azért a mosolyt, kézszorítást észrevette a csírájában, s ha a beszélgetés fonala letévedt a jó időjárás orsójáról, nyomban észrevette, s a legérdekesebb suttogás közé sietett pontot csinálni:
- Nézz csak ki, fiam, Lórika. Hová lett az az akasztófáravaló kis Gyuri?
A kis Gyuri volt a ház legapróbb csemetéje. A kedvenc. A kis lángész. A család büszkesége. A nagyságos mamáék leendő istápja, amire azonban a kis Gyurka nem látszott valami nagyon számítani, mert már kétszer próbált beleesni a kútba. És vagy háromszor pottyant le a létráról, melyre verébfészkek után bátorkodott a kis nagy vitéz.
Bizony szegény Lórika sokat szenvedett a mamától.
Ha a regény közepén, a Paul de Kock-féle helyeken egyszerre el volt nyírva a legérdekesebb két lap, ott bizonyosan a mama keze járt. Ha a szűkre parancsolt ruhaderék oly bőnek került haza a szabótól, hogy a hét egyiptomi kövér esztendő is belefért volna, az is a mama dolga volt.
Ha valami demokrata mulatságra volt Lórikának kedve elmenni, s a rudas ló, a Miska kocsis kacskaringós esküdözése szerint, hirtelen megsántult, úgyhogy nem lehetett befogni, oda is mama vitte a betegséget.
Mama volt megölő betűje minden jónak, minden szépnek, minden mulatságosnak.
Ő választotta a barátnőket és udvarlókat leánya számára. Már az igaz, hogy kitűnően értett ehhez a mesterséghez: olyan finoman elmarni ínye-ellenes fiatalembert a háztól, hogy az szegény maga is azt hitte, miszerint mamától maradt el; egy kis figyelmetlen megérintése az illető flótásjelölt fogyatkozásainak egészen megtette a hatást. Ha pedig az sem használt volna, jutott a nagyságos mama »Conversations-lexicon«-jából drasztikusabb szer is, amitől a jóhiszemű udvarló ajkain egyszerre jéggé fagyott az imádottjához röpkedő sóhaj szerelemterhes lehelete. Ilyen szer volt őnagysága vasvillás szeme, különféle szabású grimaszja s végszükség esetén aztán »nyílt felpattanása«.
Aladár nem tartozott a kimustrálandó gárdába.
Egyik hővérű barátja kópéságból elmesélte a mama előtt, hogy valamelyik ősanyja nővére volt a madagaszkári királynak, gróf Benyovszkynak: van is ott a madagaszkári szigeten egy hirtelen vármegye, mely egyenesen Aladárt illetné mindenestül, ha valami fogas prókátornak kerülne kezébe ez a captiosus kérdés.
Ezt azután sohasem feledhette őnagysága: az a madagaszkári vármegye sohase ment ki többé az eszéből. Aladárt végtelenül szerette azóta. Ő lett a fiatalság példányképe. Egy úr a »több úr« közül. Okos, mívelt fiatalember, aki megél a jéghátán is. Természete is éppen megegyezik a Lóráéval. Egyforma bolond mind a kettő! Szép összeillő pár lesz belőlök!
Ebből az időből való a harmadik kép. Tiszta fotográfia! Gondolom Borsosé.
A szép Lórika ott áll a virágállvány mögött és sugárzó boldog arccal nyújtja kezét Aladár felé, aki egy közönséges kerekarcú, boglyasfejű nagy gyerek. Csodálatos, hogy mit tud rajta szeretni! Nem is nagyon látszik érezni a mamlasz, hogy milyen fontos dolog az, ha az embernek szeretője odaengedi pingáltatni képét, saját arca mellé. Pedig hát ez olyan nagy bankó, amit csak a házasság vált be »aprópénzre«, talán azért aprópénzre, hogy legyen mivel kifizetni a férjek bizalmasságát.
Hanem iszen igaza is lehetett Aladárnak.
A sorsnak semmi köze ahhoz, hogy kiket festett a fotográfus egy képre, ő nem törődik azzal, hanem külön dobja őket, ha kedve tartja. A sors nem szereti az utánnyomatokat, nem plagiator, hanem megtartja a maga eredetiségét mindenütt mindenben.
Mikor már ott csillogott a jegygyűrű ujjaikon, az első szerelmi csók emléke ott égett arcaikon, akkor egyszerre felkerekedett s odadobott a paradicsomba vezető útra akadálynak egy vén porosz bárót.
Gondolom Stallenberg Maxnak hítták.
Nem volt neki ugyan valami tetszetős fizonomiája, amivel hódítani lehetett, hanem hozott ahelyett hazájából egy tarisznya aranyat, amivel győzni lehetett.
Itt aztán vett egy ötszáz holdas birtokot, egy ócska kastélyt négy lovat a tilburyja elé és csináltatott egy libériát, amibe valami lompos parasztot bújtatott kocsisnak.
Ismerte már az embereket.
Persze, hogy mindenütt szívesen látták a lányos házaknál.
Lórikáékkal is megismerkedett. Neki is nagyon megtetszett az Aladár ideálja. Hogyne! mikor olyan gyönyörű porosz szabású arca van. Aladár nem vette neki rossz néven, hiszen ott a jegygyűrű az ujján, és ott a falon a kép, mely összecsatolja őket örökre.
Max báró hanyag eleganciával meg is nézte azt egy ízben cvikkerén keresztül, és arról gondolkozott, hogy az egyik alakot le fogja onnan vakarni. Nem ismerte még a szerelem erejét.
De azért hozzálátott a kivakaráshoz, és a nagyságos mama segített neki.
Aladár már többé nem volt derék, mívelt, zseniális fiatalember, Lórikához illő vőlegény; Aladár »lump« volt ezentúl a mama szemében, akiből sohasem lesz semmi. Ő ugyan hozzá nem adja leányát, inkább küldi a kolostorba! Ide ugyan az ő házába ne tegye többé lábát! Mit ártogat az ő Lórikája szerencséjének?
Max úr úgy tett, mint szerencsés földije Bismarck hg.: veni, vidi, vici. Egy szép reggelen előszámlálta valamennyi ősét, valamennyi jó tulajdonságát, valamennyi jövedelmi forrását, és megkérte szüleitől Lórika kezét. Azt a kezet, amelyiken ott csillog már a jegygyűrű s amelyik Aladár felé van nyújtva a szép aranyos rámájú képen.
A szülők szíve dobogott az örömtől és meghatva rebegtek valamit részint a nagy szerencséről, részint föltétlen beleegyezésről. Hogyne örültek volna, mikor olyan nagyon szerették a szép Lórikát, akiből most már »nagyságos báróné« lesz.
Lórika pedig elsápadt, összeszorította fogait és azt mondta:
- Nem. Sohasem!
Hanem hát ki hallgatna egy gyermek szavaira? Tudja is az, mit csinál? A természet azért rendeli a karót a gyenge paszuly mellé, hogy egyenesre növessze. A szüle is azért van, hogy támogassa gyermekét, hogy érzelmeinek kertjéből kigyomlálja a katángot, gyomot, kakukfüvet és egyéb ártalmas növényt, s azok helyére ültessen büszke amaranthokat, nemes kaktuszfajokat.
De hátha meg nem fogamzanak a talajban!
Az csak bolondos mese. Mindennek megvan a maga módja. Óvatosan, lassan kell elfonnyasztani az egyiket és óvatosan beültetni a másikat. Aztán az emberi szív is csak olyan, mint Max báró virginia-szivarja: ha nem ég, meg kell egy kicsit puhítani.
No, hát hozzá is fogtak a fonnyasztáshoz és a puhításhoz is. Az eljegyzési hír befutotta a vidéket. Aladár elbúsult rajta és elkezdett korhely lenni. Ivott, dorbézolt egész éjszakákon keresztül. Hideg, szótalan, mogorva lett, mióta nem volt szabad Lórikáékhoz menni. Ivott folytonosan. Nagy halottja volt, a - mennyország, azt temette be a tengernyi borba.
Lórika szüleinek jólesett az a sok szeszesital, amitől Aladár szemei beestek, kék karikák közé.
- Látod-e a kedves ideált! No, ugyan volt kit szeretni. Azt a lumpot, országos korhelyt. Mily különbség: ő és a báró! Egy istentől elrugaszkodott haszontalan fickó és egy kifogástalan gentleman!
De Lórikának hiába beszéltek akár szülei, akár idegenek Aladár viselt dolgairól; hiába rajzolták borzasztó színekkel a jövőt, mely mellette várna rá: ő nem nézett bele soha abba a panorámába, amit mutogattak, az ő lelkében másképp volt kiszínezve a jövendő képe, és ő csak annak a képnek hitt.
És ezt nem lehetett tőle rossz néven venni.
Max báró azt tanácsolta, hogy jó lenne elvinni Karlsbadba, onnan ő sem fog hallani semmit Aladár felől, sem az felőle. Az egész szerelem elmúlik egy szezon alatt, mint a füst. A távolság olyan, mint a szél, elfújja a füstöt.
Hanem azt alkalmasint elfeledték, hogy a szélnek még az a tulajdonsága is van, miszerint a nagy lángokat még nagyobbakra neveli...
A gondos szülék, bármily anyagi megerőltetésükbe került is, nem késtek elfogadni és végrehajtani Max úr tanácsát. Az bizony jó lesz! Hadd gyógyuljon ki szegényke mindenféleképpen. Hiszen olyan nagyon halovány most! Hadd legyen belőle pirospozsgás menyasszony az új borra!
Azt gondolták, hogy a szerelem is olyan, mint Max báró parókája; ha az embernek alkalmatlan: leveszi, más színűre festeti, eldobja, összetépi.
Lórika szabódott, nem akart Karlsbadba menni. Hiszen olyan jól esik azt a levegőt színi, amit Aladár szí. A lehelet elröpül, eloszlik, beleolvad a miriádnyi levegőrészek közé. Aladár azt lélegzi be: ő is viszont. És mégis azt mondják neki, hogy az orvos levegőváltoztatást tanácsol. Őrültség! Elhagyni azt a levegőt, amely üde, édes, a többiért, ami mind ölő méreg!
A nagy szerelem óriásinak növeli még a semmit is, ha veszti, ha nyeri.
Lórika apja kemény ember volt, aztán olyan nagy bolondja volt Lórikának, hogy még erőszakos eszközökhöz is szívesen nyúlt boldogságaért. Erőszakkal hurcolta el Karlsbadba, mert hát a fogat is jobb egy rántással húzni ki, mint lassan feszegetni; - jobban fáj ugyan, de csak egy pillanatig. A levelezést is eltiltotta. Ne legyen egyetlen gyökér sem, mely összekösse a múlttal a nagyrahivatott gyermeket. Milyen nagyszerű jövőnek néznek elébe! Egy báróné a Bogozy-családban. A kis Gyurika, ha megnő, milyen charmant dialektussal fogja emlegethetni: »testvérrem a bárróné.«
Lázas büszkeség fogja el a szülők szívét, ha a bálványozott gyermekre gondolnak. Az anya és Max báró folytonosan ott voltak vele, az apa pedig minden két hétben elutazott hozzá egyszer, hogy megcsókolhassa azt a folytonosan halványuló-halványuló bizarr arcot. Ugyan mi baja lehet? Most még egy kicsit búsul az otthonért. No, majd jobban lesz. Aladárt már - úgy látszik - elfeledte. Sohasem emlegeti. De hát akkor mi szedi le arcáról egyenkint a szép piros rózsákat? Mintha valami titkos féreg rágna életgyökerén... Ki tudná azt, mi van a szívben a hamu alatt! Hátha mégis az a fickó? Csak már egyszer agyoninná magát!
Az pedig nem itta magát még agyon: a bánat és bor lassan öl csak.
Egyszer ott iddogált már harmadnapja egy kurta korcsmában, keservesen mulatott, egy szál cigány húzta neki a szomorúbbnál szomorúbb nótákat részegen. Olyan nagy lump volt már, hogy a társai is elhagyták, s a muzsikáló cigányt kellett megfognia ivócimborának.
A levélhordó jött be, levelet hozott neki; tudta már, hol kell őt keresni.
- Nem kell, ide ne hozd, semmi sem érdekel már. Húzzad, more, a jövő hétig. De meg ne állj! A jövő héten majd átmegyünk a szomszéd csárdába.
A levélhordó mégis csak odadobta a levelet az asztalra.
Aladár odatekintett részegségtől keresztbe fordult szemével a ledobott levélre.
Hát azokat az édes, kedves, rendetlen kuszált vonásokat látta ott, mik szebbek a szerető szemnek Correggio festményeinél; mintha a tündér nimfa írt volna fel oda egy varázsregét - azokat a vonásokat, mik költészetet kölcsönöznek a hideg papírnak, mik megeszményítik, lebilincselik a gondolatot.
Reszketeg kézzel tépte fel a borítékot, és kiesett belőle ez a - negyedik fotográfia.
Azaz hogy nem éppen ez - hanem egy példány a Lórika karlsbadi arcképeiből.
Oh, fordítsátok el szemeteket e szemrehányó arcról! Elkárhozik, aki reá néz.
...A karcsú, délceg termet meghajolva, a szem mélyen beesve, a halvány arcon elöntve a tengernyi bánat. Megkapó fájdalomfelkiáltás az egész alak. A szemek fénye megtört, semmi kifejezés bennök többé; mintha az égé volnának már... Szenvedő angyal, aki a mennybe akar röpülni, de még egyszer visszasóhajt a föld után. A fekete medaillon még most is nyakán van, finom összhangban a fekete moiré-antique selyemruhával, mely bő redőzetben foly le soványaknak látszó tagjain. Az egyik keze szívén nyugszik, mintha mutatná, hogy ott belül fáj oly nagyon valami... a másik keze Székács imakönyvét látszik eltolni az állványról, mintha mondaná, hogy abban sincsen már elég vigasztalás... csak a homlokon van még meg az a sötét vonás, az a szilaj dac: »nem, sohasem«; de azt is elönti valami szelíd, melankolikus glória, mely kér, mely átkoz, esdekel és mennydörög, mely azt látszik kiáltani az istennek: »Hol vagy hát, ha vagy? Ide gyere! Én vádollak téged! Minek teremtetted a szívet ilyenné!«...
Az Aladárnak küldött kép alatt oda volt karcolva kötőtűvel ez az egy szó: »szeretlek.«
Ez az egyetlenegy szó. De abban benne volt minden.
A fiatalember kiitta, ami még bor volt poharában, odatette a negyedik arcképet a többi három mellé szívéhez, azután eljött hozzám és azt mondta nagy alázatosan, hogyha lehet, vegyem meg összes birtokát ötezer forint készpénzért, de rögtön; másképp tízezret is megérne.
Megalkudtam, jó vásárt csináltam vele, kiállítottuk az okmányokat, kifizettem, azzal szépen kezet szorított velem és elment. Sem azt nem mondta: hova megy, sem azt: hogy mikor tér vissza...
Hírét sem hallottam többé; mintha a föld nyelte volna el és szőlőtőke nőne valahol a csontjaiból.
Egyszer aztán, úgy félév múlva, csak beállít szobámba egy cvikkeres divaturacs, aranygombos botjával szelesen hadonázva maga körül.
- Hollá! Hogy az ördög vigyen el, ha nem te vagy az, Aladár. Szervusz! Ülj le!
Aladár nem várta be a kínálást, hanem hanyagul vágta magát legtisztességesebb pamlagomra és egyenkint szedegette fel sáros lábait törökösen maga alá.
- No, persze hogy én vagyok. Legalább valószínű.
- De hát hol a pokolba jártál?
Aladár leverte előbb szivarjáról a hamut, azután andalogva megforgatta nagy brilliantos gyűrűjét és azt a vékony arany karikát mellette.
- Hja, pajtás, az igen hosszú és unalmas história. Innen egyenest Baden-Badenbe mentem, ott aztán nyertem a te ötezer forintoddal kétszázezeret és most jövök vissza, hogy elvegyem menyasszonyomat, akit szegény legény koromban nem akartak hozzám adni szülei. No, útközben egy kis mulatság kedveért még meg is választattam magamat országos képviselőnek. Bagatelle! Csak harmincezer forintomba került.
Azzal nagy begyesen orrom elé vágott egy nagy csomó ezres bankjegyet, egy mandátumot és négy fotográfiát.
- No, látod! Hanem ez még nem minden. Még a történet csak most kezdődik. Ennek a négy fotográfiának van egy eredetije...
Végignéztem emberemet tetőtül talpig, amint ott állott elszédülve a nagy sikertől, mellyel a szerencse istennője megtréfálta - és ezt mondtam neki:
- Tudom. Csakhogy még nem egészen teljes a gyűjteményed. Majd mutatok én ahhoz még egy ötödiket.
Azzal kivettem szekrényemből az utolsó képet.
Azon a képen pedig le volt véve a szép Lórika halva.
...A kis kezek megdermedve és elburkolva a selyem halotti lepel által, csak a jobb kéz keskeny nagyujjacskája kandikál ki egy helyen; a beszédes száj, az élénk kék szem becsukva örökre, a felbontott fekete hajon menyasszonyi koszorú: szinte reszketni látszik a négy viaszgyertya között. Az arc már alig ismerhető fel, elfonnyadt fehér liliom... csak az alsó ajk alatt feketedik a kis bűbájos szemölcs. Egy ismertetőjel, amit a halál megkímélt és magával vitt az életből. A medaillon Aladár hajával most is ott függ keblén, mely már megszűnt dobogni, és nem melegszik fel soha többé. A homlokon is megmaradt a szilaj, dacos vonás, mintha még a halálban is mondaná: »nem, - sohasem.« Oh, milyen gyönyörű halott! Az elröppenő lélek egy-egy nagy szemrehányást vitt a mennybe, amit majd felhő alakjában látunk meg fejünk felett.
Aki gyógyította, a tudósképű karlsbadi orvos, dr. Pipifax, ki is sütötte, hogy hát tulajdonképpen miféle betegségben halt meg: gondolom átfázástól eredt tüdősorvadásban. És ebben meg is lehet nyugodni, ha a doktor úr mondja. A tudós úrral különben is bajos volna elhitetni, hogy másféle betegség is van a nap alatt, mint az, amit az »ars medica« jónak látott diagnosztizálni.
Aladár soká nézte a képet, egy könny sem esett ki szeméből, csak vonásain kezdett elterjedni valami kékes ónszín, mely szokatlan keménységet kölcsönzött azoknak. A kétségbeesés heroizmusa volt ez.
Megtörülte batiszt kendőjével homlokát és hanyagul visszanyújtotta a képet.
- Enfin! Ezzel most már hát ez a történet egészen bevégződött.
Én csak néztem rá bámulva és vártam mi fog történni.
Az én Aladárom végigsétált a szobán vagy háromszor, figyelmesen megnézte vaskályhám ügyes szerkezetét, azután megállt előttem és megfogta kabátom gombját olyan fiziognómiával, mint egy börzespekuláns.
- Hallod-e, bruder! Gondoltam valamit. Add vissza azt a félév előtt eladott birtokomat tízezer forintért. Ezt a többi pénzt pedig oszd szét, amint akarod, jótékony célokra az én nevemben. Már a mandátummal majd csak magam gyújtok pipára. Megértettél?
- Tökéletesen.
Azután keserű, ironikus mosollyal tette hozzá:
- Ehhez a fotográfiai-gyűjteményhez pedig szerezd meg hatodiknak Lórika szüleinek arcképét. Azokét a szerető, feláldozó, gyöngéd szülékét, akik olyan nagyon gondot viseltek lányukra, hogy szépen, csöndesen meghalt a nagy gondviselésben. Így aztán egészen teljes lesz a kollekció. Adieu!
Azzal ott a szobámban félrevágta divatos flórenci kalapját és csendes fütyörészés közben ballagott a legelső - csárdáig.
TUDOMÁNYOS ÉRTEKEZÉS A HIDEGLÁZRÓL
1873
(F. F. úrnak ajánlva)
Egy hét óta folytonosan iszom.
De hogy senki se irigyelje, hát megmondom, hogy orvosságot, de hogy senki ne is sajnáljon, hát kijelentem, hogy ezt a bolondot sem a magam akaratából teszem, hanem csak öntik belém mások. Az ő lelkök rajta, ha valami bajom támad tőle!
Mikor még a »Nógrádi Lapok« múlt számát nyomták, olyan pirospozsgás, kövér gyerek voltam, mint akár »Mohácsi bácsi«, most pedig olyan halavány, sovány ember vagyok, mint - teszem azt - Pálffy Albert.
Ebből tehát világos, hogy azóta megsoványodott a gondolkodásmódom is: nem is merek most akkora robostus alakot előkaparítani tárcának, mint Sramko; - az orvos megtiltotta a vastag ételeket. Pesti élményeim eldorádójából, a Steiniczből lenne jó talán egy kép? Úgyis most van a pikáns ételek szezonja! Igen, de most van a kolera is! Nem szabad a falusi férjek vágyainak alvó oroszlánait felébreszteni. És mégis olyan jól esnék írnom rólok, kikről betegségemben álmodtam. A hunyorkáló Viktorról, ki egy új váltógazdálkodási rendszer alapját vetette meg...; az ábrándos Nettiről, ki hű tudott lenni, mert nem szeretett; a karcsú Zsanetről, ki megcsalt, mert imádott... és ez mind elmésen van indokolva; a fräulein Alphonsinéről, ki minden nógrádi atyafit azzal bűvöl el, hogy szellemdúsan tud belekötni a palóc dialektusba. Én minden ellenségem közül őt szeretem a legjobban. Mennyi szépség, mennyi zsenialitás egy rakáson! Bátran bejárhatod a fél világot, míg párját leled!
Mindmegannyi háládatos tárgy volna laptölteléknek, de fájdalom, a »tárca« számára nem háládatos! sőt inkább... de nem akarok indiszkrét lenni.
Aztán a demimonde eredeti jelenség, és szeretetreméltó, a könnyelműnek és nemesnek csodálatos keveréke.
Aki nem ösmeri, az gyűlöli, aki ösmeri, az megveti, aki nagyon ismeri, az szánja a demi-monde-ot.
Én pedig szeretem őket és nem szánom.
Mert tudom, hogy az egy egészen sajátságos világ, melyben ők élnek, egészen külön morállal, külön heraldikával, külön esztétikával, és ők jól érezik magukat abban, meg vannak elégedve vele és boldogok.
- Én mindig tisztelettel emelem meg kalapomat előttetek, hallod Alphonsine, tisztelettel; és megiszom az egészségtekre egy üveg medicinát, de nem mindig!
*
Biz a medicina utálatos dolog!
De ki tehet róla, mikor muszáj dolog. Az én kedves orvos barátomtól úgy kikérdeztem mindent, hogy most már magam is beállhatok láz-kúrálónak. Sok szépet elmondott nekem erről a témáról, orvosi tanácsainak sok hasznát vettem, - most majd viszonzásul én mondok el neki egy csalhatatlan gyógymódot a láz ellen.
Koronkint ki szoktam járni a lóvonatú vaspályán egyik barátomhoz, a barakk-kórház orvosához, Dr. Bothár Samu úrhoz.
Az én doktor barátom nagyon szereti csúnya mesterségét, bele van bolondulva, különösen ebbe a mostani kolerajárványba, s reggeltől estig lesi komótsapkában, pipaszóval az utcaajtóban a kolerabetegeket. Ha sok van, már szinte messziről mosolyog az ábrázatja elém:
- Szervusz, barátocskám. Jó, hogy jössz! Ma egy nagyszerű Vorstellungot akarok neked megmutatni.
- Nem kell nekem. Nekem ne mutass semmit, mert mindjárt visszaszököm.
Samu gyöngéden megfogja a kabátgombomat:
- Hüm, barátom, ez valami extra ordinarius, valami delikatesz lesz, neked, beszélyírónak való...
Szuverén megvetéssel köpködök magam körül.
- Láttam már minden ördögöt. Bécsi természetgyűjteményt, rothadt embert, lábtörést, doktorparókát, szép tündérarcú lányt a bonc-padon, ide akarták adni prezentbe az egyik fülét, - hatlábú tehenet is láttam. Nekem már nem mutathatsz semmit.
- Nix, nutz, mutatok neked egy eredeti kúrát, ha sikerül. Itt van Fucha öcsém, láza van.
- Ah! A Fucha van itt?
Az olvasónak meg kell magyarázni, hogy Fucha, Dr. Bothár úr öccse, nagyon derék, joviális fiú, iskolatársam, ki végtelenül szeretvén a huszonegyezést, még valaha Selmecen neveztem el báró Fuchának, azóta annyira rajtamaradt, hogy még az édesapja is báró Fuchának nevezi, amihez ő maga is egészen hozzászokott.
- Hát igen, itt van az öcsém, és sehogy sem bírom a lázból kigyógyítani: mindennap rájön délután öt óra felé és tart reggelig. Egészen rosszul néz ki a fiú.
- No, ami természetes is...
- Nagyszerű tervem van vele: megmondom neki, hogy te is itt vagy és hasonló lázad van, te is úgy öt óra felé szoktad kapni. Ha összehozlak, te csak hagyj rám mindent, s ha kártyázni hí, légy rá készen, és kérjetek kártyát.
Ráálltam. Fucha örült, hogy lát, panaszkodott, hogy csehül van, aztán megkérdezte: szoktam-e még piketírozni, mire azt válaszoltam, hogy szívesen játszom néhány partit.
- De nincs ám kártya! - szólalt fel a doktor.
Fucha dühös lett:
- Hát mi az ördögöt csináljunk így? Bevárjuk az ítéletnapot. Vagy azzal a koponyával kuglizzunk a padlón, míg a láz megvesz.
- Tudjátok mit? - így a doktor. - Úgyis egyszerre jön a lázatok, egyforma időben, én magam sem bírom meghatározni, melyikre előbb...
- Hm...
- Legyetek egyszer angolok, tegyetek ki tíz-tíz forintot, aztán amelyikre előbb jön rá a láz, és azt kimutatja fogvacogtatással vagy reszketéssel: fuccs! a másik be fogja húzni a bankot.
- Gilt! - szóltam én.
Fucha nem akart beleegyezni, ő rizikóra nem játszik a Jehovának sem, az öregapja sem hallott ennél bolondabbat. Samu bátyja azonban háta mögé került s echt hamisjátékosi fiziognómiával gyöngéden megdöfte a vékonydongájú pácienst, kinek is ezen megdöféstől kezdve folyton változék nézete ezen különös sport felül, s szörnyen mágnásosnak találta azt.
- Also... én elvégre is nem bánom, nos, akarod?
Szótalanul kitettük a tíz-tíz forintot, s aztán az egyik is, a másik is összegömbölyödött a kanapé egy-egy csücskébe, onnan néztük egymást, már ti. csak Fucha nézte nagy érdekkel arcom változását, hogy mikor vacogtatom össze a fogaimat: ő majd csak kibírja - gondolta magában; a klasszisban is mindig ő ütött földhöz, most sem lehet ő a kevésbé kitartó.
Mikor már vagy két óráig ott diskuráltam, s Fucha mindjobban kezdett halaványodni, a doktor meglapogatta ütőereinket és az orrunkat.
Fucha feszülten várta a hatást, melyet az én vizsgáltatásom tesz az orvosra.
- Adieu, parti! - szólt hozzám Samu. - Legalább félórával léssz hamarább kész Fuchánál. Malőrben vagy!
- Nem hiszem - feleltem legénykedve. - Majd meglássák. No, tégy a Fucha blattjára te is tíz forintot, azt is tartom.
Azzal még tíz forintot tettem ki. Samu kétszeres pénzt ajánlt fel ellenébe, de Fucha félretolta azt nagy haragosan, hogy az ő blattján ne nyerészkedjék senki, ő nem tűr semmiféle brodsitzert... Mindent tart ő maga.
Egészen belejött a játékdühbe, csakhogy eközben már teljesen elkékült, s hol-hol megrázkódott egész testében, majd vadul összeszorítván fogait, kétségbeeső pillantással mérte meg koronkint állapotomat.
Én egykedvűen pipázva mosolyogtam a szeme közé, mely már elhomályosodni kezdett, s keresztbefordulva a helyéből kikelt arc felett tart szemlét, aztán végtelen merészséggel glédába állt, mint egy császári baka.
Nagy heroizmus volt Fucha öcsénkben.
Hős volt, csak a játszmát ne kelljen elvesztenie.
Mucius Scaevola szenvedése suviksz ahhoz képest, amit ő kiállott, de azért nem retirált, nem adta meg magát. Várta előbb az én megadásomat.
És addig-addig várta, iszonyú kínok között, mert semmi sem kínosabb, mint a kín visszatartása, míg egyszer szépen beesteledett, s a nagy megerőltetéstől egészen jobban lett, elmúlt a láza.
- Gyújts gyertyát! - szólt megkönnyebbült tagokkal - mert így nem veszem észre az ellenlábasom állapotát. Kissé erősen tartja magát. Úgy látszik, kemény fickó: hanem már nem soká győzzük ugye?
Ekkor kacagtunk fel először mind a ketten.
A doktor visszaadta szépen a pénzemet, a megmaradtat pedig zsebregyűrte.
- Sose várakozzál, testvér! - szólt mézédes malíciával. - Nincs itt senkinek láza többé, csak neked volt. Hanem most már te is kigyógyultál. A honoráriumot is zsebretettem már. Kvittek vagyunk.
Fucha pajtásom persze mérges volt amiért elbolondítottuk - de láza csakugyan nem volt többé.
.......
Ha ünnepélyesen megígérem, hogy ezentúl az allopatákat nem szidom - reménylem, Dr. Bothár barátom megbocsát azért a vétkemért, hogy ezt a kis kalandunkat nyilvánosságra hoztam.
Különben is a leleményesség és az emberi jellemek ismeretének ily zseniális applikálása az egyes bajoknál mindenkinél, de különösen az orvosoknál megbecsülhetetlen és dicső tulajdon.
SÁRIKA GRÓFNŐ
1873
Szép fekete szeme volt és - egy millió hozománya.
A két szem ragyogó fénye elvilágított messzire, az egy millió forint szaga elhatott még messzebbre. Mindenfelől özönlöttek az udvarlók a kelendi várkastélyba, hová az öreg grófné hozta unokáját a nevelőből.
Hanem Sárika grófnőre nem tett benyomást senki. Fiatal volt még, játszott a világgal, bolondozott az emberekkel; elég vagyona volt hozzá.
És végtére az udvarlóknak is elég türelmük volt hozzá, makacs szívóssággal egyengetni maguk előtt a sors esélyeit. Az egy millió mindenütt olyan növény, hogy akárki szívesen beáll érte szenvedélyes botanikusnak.
A legkiválóbb udvarlók Kukuleff Iván herceg, gazdag orosz főúr, az elegáns gróf Berzay és az ábrándos Kole Péter báró. De aki mindezek fölött állott, az az ifjú Daróczy volt, öt magyar uradalom tulajdonosa, aki úgy lovagol a turfon, mint egy Mars, úgy lő, mint egy Tell Vilmos, s úgy szónokol az alsóházban, mint egy kis Pitt; szép, barna fiatalember, magas homlokkal, eleven kék szemekkel, közepütt kiborotvált állal. Ő is, mint valamennyien, valódi eszenciája a »high life«-nek.
Ez volt Sárika szerint az úgynevezett »állandó gyűjtemény«, a többi lótó-futó gavallér már csak »a mozgó- és tartalék-sereget« képezte. Azokról már nem is érdemes lajstromot vezetnie.
Elég sok komédiát csináltak ezek is.
Iván herceg erőszakkal akarta elrabolni egyszer, minden el volt már előre csinálva, váltott fogatok a vasút-állomásig, onnan pedig extravonatok egész Szentpétervárig. A terv az volt, hogy egy sötét éjszakán kilopja hálószobájából az ablakon át, mely a kertre nyílt. És alkalmasint sikerül is, ha komornyikja egyszer le nem issza magát és puszta pajtásságból el nem meséli az egész titkos kombinációt a Daróczy legényének, ki egy rakás szivarcsutkáért, melyet Trézsi szobaleány gyűjtött számára, meglágyult kebellel adta tovább a titkot, és az viszont egész odáig, míg a Sárika grófnő fülébe nem jutott. Persze, hogy mosolygott rajta és azt gondolta magában:
- De iszen Iván herceg mégis derék ember.
Aztán megparancsolta a titoktartást és az ominózus éjszakán befektette saját szobájába és ágyába társalkodónőjét: Tini kisasszonyt. Reggelre pedig nagyot nevetett, mikor hálószobáján az ablaktáblákat, a zsaluval együtt, leszedve találták a kertben, Tini kisasszonyt pedig nem találták sehol. Na, hogy az Iván herceg kísérete is elpárolgott gazdástul, mindenestül, azt talán felesleges is mondani.
Sárika grófnő ezt a pikáns történetkét aztán feltálalta a reggelinél vendégeinek. Hisz ez valami eredeti, valami bizarr. Egy regényhősnő, aki elcseréli magát és beáll régisseurnek! Hogy fognak ennek a komédiának nevetni a szezon alatt a társaságban! Péter bárót még meg is kérte, hogy írjon róla balladát; ő ért az ilyen bolondságokhoz.
A nagymama egyet-kettőt köhintett közbe és azt mondta az egész históriára:
- No, no!
A groszmama keveset szokott beszélni: igazi ritkaság öreg asszonyságban.
Daróczy felugrott és összevissza csókolta Sárika kezeit, azokat a szép, parányi kezecskéket, melyek a sorsot igazgatják.
- Charmant! Ön bámulatraméltó kis intrikus. Bravó.
Péter báró feldöntötte teáját meglepetésében és azt morogta magában:
»Szegény Iván herceg!«
Ő arra gondolt, milyen rossz annak, akit nevetnek és - nem nevetett.
Annál jobb hatást csinált e hír a ravasz gróf Berzayra. Hüm! Nem rossz. Egy makacs vetélytárssal kevesebb. Iván herceg nem tér többé vissza, legfölebb Tini kisasszonyt küldi el utánvéttel. No, az majd elbeszéli ezt az egész kis epizódot körülményesen; csak megjönne estig a - teához.
Csupán egy ember nem nyilatkozott sehogy, mindössze a homloka sötétedett el kissé, és egy futó rángás rajzolt különböző szegletes vonalakat az ajkszélei körül egy percre. De azt nem vette észre senki. Ki ügyelne egy igénytelen egyén arcának szimptomáira? Mi köze lehetne egy szegény ördögnek az urak kedvteléseihez? Törődik is azzal valaki, hogy miről gondolkozik az akkor, mikor a többiek nem gondolkoznak semmiről.
Ez az ember a kelendi határt tagosító fiatal mérnök volt, ki működése alatt az uraságnál kapott szállást és kosztot.
Sárika grófnő talán csak maga vette észre azt a sötét vonást azon a kemény arcon. Fi donc! Mintha nem is vette volna észre.
Az kissé bosszantá ugyan, hogy akad valaki, aki nincs elragadtatva csínye fölött, sőt ellenkezőleg, haragszik érte, s azt elég neveletlen ki is mutatni. Vagy meglehet, nem is arról gondolkozik, meglehet, az jár eszében, min vesz új csizmát, ha elkopik a mostani. De akkor mégis bosszantotta, hogy zseniális juxa nem bírta fölkelteni érdeklődését, annyira nem, hogy fumigálja, észre sem veszi. Egyszóval, mérgeskedett rá. Íme, egy kiállhatatlan ember a sok szeretetreméltó között. Egy ordinaire darab a »canaille« közül. No, ugyan érdemes gondolkozni felőle.
És aztán nem is gondolkozott egész estig.
Este, éppen a vacsora végén, váratlanul bejelentették, hogy a begördülő hintón megérkezett Iván herceg. Tini kisasszonyt is magával hozta félájultan és saját karjain vitte be a szobájába.
Ez a hír persze felvillanyozta az egész társaságot, a groszmama levette szeméről a pápaszemet és félretette az »Abendblatt«-ot, Péter báró elhibázta a kiadást a whistben, amit kimondhatatlanul restell, a mérnök arcán pedig egy rángás volt észrevehető. A harag szokott szülni ilyet, kölcsönadva azt a bosszúnak.
Sárika grófnő elfordította fejét, hogy ne lássa azt a kiállhatatlan embert. Holnap szobájába fogja küldeni a vacsorát. A groszmama »zu demokratisch«! Ide ülteti maguk közé. Az ördög tűri itt a grimászait.
Aztán megmondta a komornyiknak, hogy rögtön látni kívánja Iván herceget.
Erre következett be csak az igazi meglepetés. Az ördögbe is, az eldobott kártyát mennyire siet újra felvenni a szép Sárika!
- No, ezt a játszmát aligha nem vesztettük el - súgá Péter báró Daróczynak, s majd még halkabban hozzátette: - hanem hogy Iván herceg visszajöjjön, az szerénytelenségnek egy kicsit mégis vastag.
Nehány perc múlva Kukuleff herceg megjelent az ajtóban. Sárika grófnő nyájas kézszorítással fogadta.
- Foglaljon helyet! Ön ma eredeti akart lenni, nem is mondta távozását. Azt hittük, nem látjuk többé.
A herceg mogorván rázta meg nagy, rőt fejét, és némi lassúsággal ereszkedett le egy karszékbe.
- Megvallom, nem volt szándékom visszajönni, hanem -
- Hanem?
- Itt felejtettem valamit.
- Aha! Egy kis sajtóhiba csúszott be terveibe. Azt akarja ön kiigazítani.
A herceg kék szemeiben az öröm ragyogó tüze lobogott fel.
- Nem mondom, hogy nem.
Azután fölkelt, egész közel lépett Saroltához és suttogó hangon mondá:
- Ha a grófnő is úgy akarja.
Sárika könnyedén hátralépett és élénk, mosolygó arcát valami pokoli szemkápráztató gúny öntötte el.
- Már a korrektúrára nem vállalkozom, édes herceg. Apropos, iszik ön egy kis teát?
Iván herceg dühösen harapott ajkaiba s elvegyült a többiek közé; Sárika pedig leült a zongorához, valami bolondos valcert játszott el kétszer egymásután, és olyan hidegnek látszott az arca hozzá, mint a márvány. Nemsokára elhagyta a termet, az ajtóból még egy pillantást vetett a férfiakra és az a pillantás még hidegebb volt arcánál.
A férfiak közül legelőbb távozott Iván herceg, nyomban utána a mérnök, a többiek még folytatták a whistet.
Ott kinn nagy sötétség volt, az ember alig bírta magát tájékozni a tornáctól a vendégszobáig, a süvöltő szél eloltotta mind a két lámpát a homlokzatnál.
Midőn éppen le akart menni a széles márványlépcsőzeten, Iván herceget vállon érintette valaki.
- Mi az? Ki az? - kérdé felriadva.
- Én vagyok, Fekete Miklós, a mérnök.
- Ah, ön az? Nos, hát mit akar?
Fekete Miklós egészen odaállott a herceg mellé, délceg termete kiegyenesült, úgyhogy egy fejjel látszott magasabbnak a szokottnál, sötét szemei pedig vadul forogtak.
- Azt akarom önnek mondani, herceg úr, hogy ön egy impertinens ember.
És a hang, mellyel ezt kimondta, olyan szilárd és olyan fagyos volt, hogy a herceget önkéntelenül megrázta. Egész testén végigfutott tőle a szibériai hideg.
E pillanatban a tornácon egy árny lebbent át, valami fehérlő női alak, melynek körrajzát, mint a füstét, nyomban elnyelte a sötétség.
A herceg gyanakodólag nézett utána, mialatt Fekete Miklós választalanul távozott szobájába, a kerti lakba.
A herceg jól gondolta, - az az árny Sárika grófnő volt. Amint végigment a folyosón, izgatottan lépett be társalkodónője szobájába, ki bágyadtan, az ijedség és az út fáradalmai miatt megtörve feküdt a pamlagon.
Sarolta mellé ült egy karszékbe és lehajolt, szép magas homlokát megtapogatni, ha nem forró‑e? Nem volt forró, üterét is rendben találta.
- Hogy van, kedves Tini? Képzelem, mennyire meg volt ijedve, szegény barátnőm.
Tini kisasszony biztosítá, hogy az egész csak a felindulás és a bosszúság múló gyöngesége.
- Mint bánt önnel a herceg?
- Jól, nagyon jól. Amint észrevette a vasútnál, mert odáig ő külön utazott, hogy engem hozott el a grófnő helyett, oly búskomor lett, hogy még nekem kellett őt vigasztalnom.
Sárika grófnő kedélyesen kacagott fel, de csakhamar komoran nézett maga elé.
- Ugyan mondja, kedvesem, kit hitt elrablójának eleintén? Ugye, hogy valaki másra gondolt? Vallja meg nekem igazán.
- Senkire.
Sarolta fürkésző gyanakodással szögezte rá fagyos tekintetét.
- Tehát csakugyan nem volna önnek senkije? Lehetetlen az, hihetetlen az.
Tini szomorúan rázta fejét, azután kis kezecskéibe temette gömbölyű, barna arcát: azért-e, hogy egy ásítást elnyomjon, vagy hogy a rajta elömlő pírt eltakarja?
Sarolta bosszús ingerültséggel rázta a fejét s más oldalról kezdett manövrírozni.
- Valóban, édes barátnőm, kije is lenne itt önnek ebben a Szaharában? Szegény Tinim, elvirágzik anélkül, hogy észrevegyék, mint a bokor háta mögé szorult ibolya. Egyetlen önnek való fiatalember sincs a vidéken, a tiszttartó fia nagy mamlasz, ami pedig Fekete Miklóst, a mérnököt illeti...
Sarolta fürkészőleg nézett Tinire, kinek azonban arca nem árult el érdeklődést: hideg volt és közönyös.
- Ami a mérnököt illeti - folytatá Sarolta -, eleintén anständig embernek hittem, hanem -
- Hanem? - vágott közbe Tini önkéntelenül.
- Legújabban úgy értesülök, hogy az egy jellemtelen nőcsábító.
De már ez több volt az elégnél.
A szerető szív megdobban a nagy vádra és erőt ad a lankadt tagoknak. Tini felszökött helyéről, termete kiegyenesedett, mint egy párducé, szeme megvillant fenyegetőleg, mint két pisztolycső, a vér pedig mind odatódult halvány arcába. Megragadta a grófnő karját s reszkető hangon kiáltá:
- Az nem igaz! Az hazugság!
A grófnő felháborodva hátrált két lépést. Tini heroizmusa keserű könnyekbe ment át.
- Megcsalták, én istenem! Rossz emberek elámították a grófnőt. Én ismerem őt, én tudom, milyen. Az egy félisten! Még annál is több. Sokkal több. Büszke lehet az a föld, amit megtapod.
- Ah! hát így vagyunk? - kacagott fel görcsösen Sarolta és sietve hagyta oda a szobát.
És Tininek úgy fájt az a gúnyos kacagás. Hát mi kacagni való van abban, hogy ő szeret? Mi nevetséges van abban, hogy az isten szívet teremtett az embernek? Ugyan tudta-e a teremtő, hogy milyen veszedelmes ajándék a föld fiának, hogy míg ebben a világban ténfereg, hol ide-oda lökdösve ütik-verik sors és viszonyok, addig búra-bajra még egy másik világot is hordozzon, a szívet: melyben ki-kiüt a forradalom, és egy hadsereggel sem lehet elnyomni.
De Saroltának is fájt valami; egész éjjel nem hunyta be szemét, álmatlanul hánykolódva vánkosain. Az fájt neki, hogy milyen boldogok mások, milyen büszke volt ma az a lány, mikor ideálja jellemét védelmezte. Egy királyné, ki trónjáról mennydörög le. Mire lehet büszke ilyen nyomorult, szegény lény, kinek egyebe sincs, mint szép szeme, piros arca? S az a leány mégsem cserélne vele, ővele, gróf Kelendy Saroltával, kinek több a szolgája, mint amennyi hajszál az ő fején, azon az árva, gyámoltalan főn, mely mégis kedvesebb Fekete Miklósnak mindennél a világon. Kétségtelen, hogy szeretik egymást. Azt bizonyítja a mai affér is a herceggel. Oh, milyen gőgös hanglejtése volt annak a kiállhatatlan parasztnak, mikor egy hercegnek szemtől-szembe azt merte mondani: »impertinens ember«, mert őhelyette a kis Tinikét merte elrabolni. Ha »csak« őt rabolja el, akkor az persze semmi, viheti a pokolba; senki sem kérte volna számon, mert nincs egyetlen férfi sem környezetében. Mind nulla! Az az egy meg, aki van, mást szeret, annak meg Kelendy Sarolta »nulla«.
Oh, milyen nagyon fáj pedig nullának lenni annak, ki mindenütt a legnagyobb szám. Oh, milyen gyűlöletesek a boldog emberek, kik el vannak bízva egymásban!
Sárika háborút üzent a boldogságnak.
Az emberi hiúság és a rossz nevelés vétke ez. Azt óhajtani, ami nincs, nem tűrni semmi olyat másnál, amire ő még rá nem unt. A lélektan eléggé megmagyarázza. Az a kis darab hús, a szív, tele van ellenmondással, kegyetlenséggel és hiúsággal.
A hiúság pedig olyan, mint a tolvaj, semmi sem szent előtte, föléri a legnagyobbat és lehajol a legkisebbért is. Minden egyformán édes neki, ha a »másé«. És nem válogat az eszközökben, hogy hozzá jusson.
Sárika grófnő kacér kezdett lenni. Másnap kilovagolt udvarlói kíséretében a »királyerdőbe«, hol véletlenül Fekete Miklós húzatta a láncot, ott aztán véletlenül kedve jött megállapodni, megéhezett, tehát felterítteté lovászaival a villásreggelit és személyesen hítta meg a mérnököt.
Az nem fogadta el, először, mert nem szokott kétszer reggelizni, másodszor, mert nem ér rá -, s azzal ott hagyta az udvarias grófnőt a faképnél és dolga után látott.
Sárika bosszús volt; egész nap dúlt-fúlt és kíméletlenkedett az urakkal; Péter báró meg is neheztelt érzékenyen és estefelé elutazott ezredéhez, Győrbe. Azontúl aztán ritkán lehetett Sárikát jókedvűnek látni: mindennap érte valami kellemetlenség.
Következő nap összevissza vagdalva hozták haza Iván herceget valahonnan. Senki sem tudta, mi baja történt. Egy hang sem beszélt arról.
Sarolta meg volt győződve, hogy párbajt vívott Fekete Miklóssal. Ki is kérdezte Feketét, ha nem tudja-e, mi történt Kukuleff herceggel?
Az aztán csinált hozzá olyan együgyű arcot, hogy öröm volt nézni. Hát honnan tudná ő azt, szegény rögturkáló, hogy mit csinálnak a magas uraságok unalmukban.
- Bizonyosan párbaja volt a hercegnek. Szokott ön vívni?
- Szoktam, midőn logaritmusokkal megostromolom a fraktákat. Hanem már a kard és pisztoly nem az én mesterségem.
- Tehát nem is használja soha?
- Soha sincs bajom senkivel, grófnő.
- De lehetne. Tudom, hogy önnek is van olyan valakije, kinek a becsületén ejtett foltot le akarná mosni vérrel.
- Valóban, nekem van olyan valakim.
És ezzel egyszerre el volt metszve a párbeszéd fonala. Nem lehetett szőni egy hajszállal sem odább.
Sarolta büszkén billentett fejével és távozott szobáiba, hogy ott kedvére kisírhassa magát, amiért úton-útfélen sértegeti egy szemtelen, pimasz ember.
Oh, azok a sebek az Iván herceg testén, melyek a Tini két fekete szeméért voltak oda szabdalva, jobban fájtak neki ezerszer, mint magának Iván hercegnek.
Átkozott legyen az a két fekete szem, mely oka volt nekik, és ezerszer átkozott az a kéz, mely adta őket!
Azt hitte, hogy gyűlöli Fekete Miklóst, pedig nem gyűlölte; azt hitte, hogy szereti Iván herceget, pedig gyűlölte.
Elhatározta, hogy ezentúl kerülni fogja a mérnököt, és ha találkoznak is, ő a büszke Kelendy grófkisasszony lesz irányában, míg ellenben Kukuleff herceget elhalmozza gyöngédségével. Milyen édes gondolat szeretni azt, kit ő gyűlöl!
És úgy tett, amint mondá. A mérnökkel úgysem igen találkozhatott volna, mert az siettetvén a tagosztás befejezését, reggeltől késő estig kint járt a mezőn, s ami üres ideje maradt, azt vagy Tininek vagy szobai munkájának szánta. A herceg iránt elég alkalma volt kimutatni, míg betegen feküdt, a részvétet, s mikor felépült, a gyöngéd odaadást elannyira, hogy az idején hitte kezét megkérni.
Nem tagadta meg. Úgy tett, mintha örülne neki.
Nemsokára megtörtént a jegyváltás is, mitől úgy szétfutamodtak az udvarlók, mint az ördög a tömjénfüsttől; csak gróf Berzay vélt látni valami fekete pontot a jegyesek derült egén - és ott maradt. Neki volt a legjobb szeme.
Az eljegyzési ünnepély csupán »en famille« ment végbe: egypár rokon, falun tartózkodó vendégeik és Fekete Miklós vettek részt benne. A menyasszony maga akarta úgy.
Különben elég boldognak látszott, mindenki azt tartotta: »na, ezek ugyan szeretik egymást, boldog pár lesz belőlük.« Hanem volt még egy ragyogóbb arc is az övénél a társaságban; annak az arcnak a ragyogása nagy árnyékot vetett a Saroltáéra. Fekete Miklós az asztal alatt ebéd közben egy gyűrűt húzott fel alattomban a Tini ujjára. Ez is azt jelentette, mit a főúri pár gyűrűje.
Sarolta észrevette a gyűrű-cserét és belesápadt: az a gőgös márványhomlok, melyen ott villogott a kilencágú gyémánt-diadém, egyszerre olyan izzó lett erre a látványra, mint a pokol.
És forrtak benne pokoli gondolatok...
Milyen nagyszerű lenne szétmorzsolni egy mennyországot és alkotni helyette egy másikat - magának.
Meg kellett adnia magát: ő, ki háborút üzent a szerelemnek, legyőzetett általa, rabja lett; ő, ki meg akarta szúrni a Tini szívét kissé, keresztülszúrta a magáét egészen.
Oh, ez a játék sokba került. Hát még mibe fog kerülni?
A ragyogó gyémántdiadém olyan nehéz volt homlokának. Ledobta fejéről: tűzött helyébe egy fehér rózsát.
- Nemde, ön is különb ékszernek találja a rózsát a gyémántnál? - kérdé Feketéhez közeledve.
- Én igen - felelt az nyomatékosan. Az a nyomatékosság annyit jelentett: »te, tudom, nem.«
Sarolta némi keserű szemrehányást vélt fölfedezni hangjában, és ez végtelenül boldoggá tette, pedig hát ez lehetett szarkazmus is.
- Higgye meg, Fekete, bennem is van pedig hajlam a költészetre. Én is tudok érezni.
Fekete nem szólt semmit, elhitte neki.
- Én nem vagyok rabja a kincsnek, rangnak. A gyémántnál jobban vonz a fehér rózsa, a szalonnál az árnyas liget. Én is le tudnék mondani mindezekről egy szerető szívért, egy igazi szívért, egy hajszálnyi boldogságért.
A mérnök nagy álmélkodással tekintett fel a beszélőre, meggyőződni, hogy a kevély menyasszony úgy könyv nélkül beszél-e, vagy pedig idéz valami poétai munkából összevissza cikornyás ékességű mondatokat?
Hát azon a büszke halavány arcon éppen akkor folyt végig egy csillogó nagy könnycsepp, amely megmagyarázott volna mindent másnak, de Miklós nem tudott olvasni a sorok között; éppen akkor is arról gondolkozott, hogy csak egy tudomány van a világon, és az nem a lavateri, hanem az »egyszeregy«.
Ő bizony megint csak inkább elhitte a grófnőnek, hogy azt a sok jót mind képes elcserélni azért a sok semmiért, mert nem tudta volna számokkal bebizonyítani az ellenkezőt.
Másnap esős idő volt, egész nap bent dolgozott a kerti lakban. Egészen el volt merülve a térképrajzolásban, midőn egyszerre nyílt az ajtó s belépett rajta Sárika grófnő egyedül.
A mérnök fel sem pillantott, azt hitte, hogy az inas jött be, s nyugodtan számítgatott tovább. Valahol kimaradt egypár parcella, azt kereste mindenütt. A kifeszített körzővel hümmögve szurkált ide-oda a vonalokon. Sárika nem merte megszólítani. Oh, hogy némán is észre nem vette szíve hangos dobogásáról!
Nagysokára mégiscsak észrevette s olyan lyukat szakított ki körzőjével a mappán meglepetésében, hogy amiatt legalább hat-holdas szántóföld mállott semmivé a természetben. Nem is tudta eleintén, káromkodjék-e, vagy pedig jónapot kívánjon a grófnőnek.
A nehezebbet választotta: jónapot kívánt s megkérdezte a váratlan szerencse okát.
- Beszélni óhajtottam önnel, Fekete.
- Parancsoljon velem.
- Nem háborgatom önt munkájában? - kérdé szokatlan félénk hangon.
- Mily kérdés!
- Min dolgozik most?
- A méltóságtok birtokának térképén. Méltóztatik talán megnézni?
Azzal odanyújtotta a grófnőnek, magyarázva, hogy a sárgás szín a szántóföldeket, a zöld szín a réteket, a halaványzöld a legelőt, a bokros-zöld pedig az erdőket jelenti.
- Ez meg legfelül micsoda? - kérdé Sarolta villogó szemekkel.
- Ez a Kelendy grófi címer, a kardot tartó oroszlán, összefonva a herceg Kukuleff címerrel, a nyíllal átlőtt sassal. Gondolom, egészen jól van?
Sárika grófnő letépte mindkét kezéről a kesztyűt, megragadta a térképet és összetépte négy darabra, aztán odadobta a mérnök lábaihoz.
- De hát mért teszi azt a grófnő? - szólt álmélkodva a mérnök.
- Hogy merte az én címerem mellé egy idegenét festeni?
- Hiszen a grófnő tudja, hogy miért.
- Én sohasem leszek a Kukuleff herceg neje. Érti? Soha!
- Értem. Eszerint a másik térképen kimarad a herceg címere - mondá Fekete szelíd flegmával.
- Én gyűlölöm, ki nem állhatom Kukuleff herceget.
- Semmi okom sincs kételkedni benne.
A grófnő hátravetette hosszú kék fátyolát, s amint kigyulladt bűvös arcával mindig közelebb-közelebb lépett Feketéhez, olyan volt, mint az égből aláereszkedő angyal.
- Gyűlölöm a herceget, mert mást szeretek forrón, szenvedélyesen. Egy olyan embert, aki arról nem is tud.
Fekete Miklós vállat vont és azt mondta vigasztalásul:
- Az bizony nagy baj. Kár, hogy nem segíthetek rajta. Ha én festeném a grófnő életének mappáját, biztos lehet, hogy fekete helyett mindenütt pirossal színezném ki.
A grófnő haragosan dobbantott lábával.
- Én istenem, ön nem ért engem!
Fekete kérdő pillantást vetett rá.
A büszke grófkisasszony pedig még közelebb lépett hozzá, kezét lihegő mellére tette, attól félt, hogy lélegzete fog elállni ama nehány szótól, mit kimondani akar, kezével görcsösen kapaszkodott a nagy dolgozóasztal csücskébe, hogy össze ne rogyjék. Olyan volt, mint a bűnös angyal, ki vétkei lajstromát nyújtja át az istennek, olyan volt, mint a haldokló szemérem, és olyan volt, mint a feltámadó őrület.
- Uram, én szeretem és imádom önt.
A mérnök megdöbbenve lépett hátra egyet, egyszer-kétszer végigsétált a szobán, azután monoton hangon előadá, hogy az, amit a grófnő mondani kegyeskedett, igen különös dolog a maga nemében, de hát ebből még ő sehol sem vette ki azt, ami a dolog lényegére vonatkozik, hogy ti. mitévő legyen mármost ő azzal a négy darabra tépett mappával?
Sarolta egy pokoli démon lesújtó tekintetével függeszté rá szemét. A sértett női méltóság kifakadása volt az: metsző és éles.
- Ember! Én nem arról beszéltem önnel!
Fekete Miklós elhárító mozdulatot tett kezével, aztán kinyújtotta azt és némán mutatott arra az egyszerű vékony karikagyűrűre a középujján:
- Nekem pedig csak arról szabad beszélnem önnel, grófnő.
És egy cseppet sem reszketett hangja a felindulástól, mikor ezt kimondta.
Oh, de bolond prózai ember volt! Nem tudom, nincs-e már azóta kitömve valami ritkaság-gyűjteményben!
FÜGGELÉK
DIÁKKORI DOLGOZATOK
RIMASZOMBAT
1861
MAGYAROK BEJÖVETELE
1861
Beszély
I.
Messze a gyönyörű Ázsia közepében laktanak őseink, idestova hordozható sátorokban; a föld gazdag volt és termékeny, a sűrű erdők zöld lombjaikkal, a Don folyam ezüst tiszta habjaival ékesíték. Egyedüli épület az egész Dontői Magyarhonban Magyarvár vala. Magyarvár elbeszélésünk korában ritka remekmű volt, izmos bástyákkal, erős, vastag falakkal, fölébe hét torony emelkedett. Legnagyobb építészi pompával ékeskedett az úgynevezett »tanácskozási terem«, melynek gót ívei és remekül faragott szobrai bámulatra ragadták a szemlélőt. E teremben szoktak tanácskozni a nép vénei. A hét vezér most is itt ül, ajkaikról már elhangzott az esküszó. Az edény előttök áll, melybe piros vérök összefolyt. Most a kápolnába indulnak áldást kérni a magyar fegyverekre. Elöl megy Álmos, a koros, de deli fejedelem, arcán mély barázdákat hagyott az idő, de szemeiből királyi erő, büszkeség és bátorság sugárzik. A kápolnába érve félresimítja hollófekete fürtjeit, melyek gazdagon férfias vállaira omlanak, s csengő érchangon szól:
Dicső Hadúr! Álmos, szeretett néped fejedelme szól hozzád, halljad meg buzgó imáját, mely e nemzet jólléte s üdvére van irányozva. Amint tudod, mi elmegyünk megszerezni a világreszkettető Etel tejjel és mézzel patakzó birodalmát a bájos Hunniát. Tehát, dicső Hadúr! ki a csatákban velünk harcolál, és megengedéd, hogy őseink babérkoszorúja díszítse a mi homlokainkat is, adj áldást fegyvereinkre, s kövess célunk felé.
A nap eközben jött fel a láthatárra s szokatlan fénnyel aranyozá meg a bérceket; a táltosok örömtől sugárzó arccal jelenték a nap feljöttét s áhítatteljes hangon rebegék: - Ha Isten velünk, ki ellenünk?
Az udvari kápolnából kiérve a harcfiak lóra ültenek, mindenki megcsókolá utoljára a kedves hazát, mindenki ajka egy »istenhozzád«-ot rebegett a földhöz, hol gyermekéveit élte, hol szülei és rokonai eltemetve vannak. Álmos szeméből is egy könny gördült ki, de csakhamar letörölte azt Hunnia emléke, s teljes nyugodt hangon szólt:
Előre, harcfiak, a szent határ felé!
És mentek ők, mint a villám, bántatlanul, nem akadályozva senkitől.
*
Négy hete, ahogy utazik már a magyar sereg. A Don folyam messze elmaradt tőlök, messze a kedves bércek, a bájos ligetek. Oroszhon határi közt vannak, távolról egy sötét pont látszik közeledni feléjök. A magyar sereg megáll s vizsgálódni látszik.
- Valami birkanyáj lehet, és ha ellenség volna is, majd csak elbánnánk vele, ugye atyám? - mond egy deli ifjú, kérdőleg függesztvén sötét szemeit Álmosra.
- Igen, fiam - szól Álmos, komor tekintetét atyai szelídséggel váltva fel -, csak te vigyázz, oldalom mellől ne távozzál.
- Árpád nem szokott félni, atyám! - mond büszkén az ifjú.
Eközben ismét csendesség lett, s a magyar leventék szótalan ballagtak egymás mellett. A fekete pont mindég nagyobb kezdett lenni, s villogó dárdák tűntek ki a távolból, a sereg meggyőződött, hogy az ellen. Most két férfi vágtatott a szittya had elé, vastag, nehéz páncélban, villogó dárdákkal kezökben.
A két orosz rögtön a fejedelem elé vezettetett.
- Te vagy a fejedelem? - kérdé az egyik.
- Én. És ti kik?...
- Mink a hatalmas kievi herceg követei vagyunk, ki, ha megadjátok magatokat, oly kegyelmes lesz: meghagyja hitvány fejeiteket, barbár hazátlanok.
Töhötöm kardjához csapott:
- Le velök! - kiáltá dühösen.
- A követ szent és sérthetetlen - szól Álmos. - Ti pedig, becsületes sima szakállúak, el fogtok menni fejetekhez, s megmondjátok, a magyar fejedelem azt üzeni: míg kard lesz az ő és népe oldalán, hódolni nem látjátok meg soha.
- Soha! Soha! Éljen a fejedelem! - hangzott mindenfelül.
A követek morogva s kedvetlenül távoztak.
Félóra múlva összecsapott a két sereg, a nap lementeig harcolt mindkét rész bátran, vitézül, eszeveszetten. A magyar győzött, az oroszok alázva hódoltak a büszke, de győzelmében sem kevély magyar fejedelemnek.
.......
Este van, a közel levő egyház ringó harangjai megkondultak, sötét és nesztelen a táj, csak Álmos tábori tüzektől világította arca látszik az éj sötétiben: ott áll méltóságosan, mint győztes oroszlán, sátra előtt. Körötte ég felé emelt ujjakkal a magyarokkal csatlakozott hét kun vezér, ajkaikról hangzik a távolba:
- Esküszünk, el nem hagyunk...
II.
A kievi csata után egyesülve a fekete kunokkal, kik szinte hét vezér alatt állottak, a magyarok szent lelkesedéssel, újult erővel indultak Hunniába. Ha olykor elfáradtak, s nyugalomra volt szükségök, nem hagyta őket nyugodni a hazátlanság érzete, felpattantak méneikre, és mentek. Mont velük a nap is, a kék égbolt, a vén, és ők mondák: - Az Isten követ.
Nehány napi utazás után, elég viszontagságok mellett Halicsba érkeztek, s innen a Kárpátok felé vevék útjokat. Lehetetlen a lelkesedést e néma lapokra elővarázsolni, melyet a szittya had érzett, midőn megpillantá Hunniát: arany hegyeit, kedves bérceit. A kard önkéntelen megcsörrent kezökben, ajkaik akaratlan rebegék - azaz nem is az ajk, de a szív beszélt -: Üdvözlégy, szent határ!
Szótalan ballagtak egymás mellett a Kárpátok közt Munkács felé, mert ők keveset beszélni, de annál többet szoktak tenni. Szeme mindenkinek el volt foglalva a földi paradicsom bájainak nézésében. Arcok lángolt, szívök dagadt a lelkesedéstől, ők úgy érezték, hogy a levegő édesebb, a forrás üdítőbb, mint egyebütt. Néma merengésökből trombitaharsogás riasztá fel.
- Az ellen! - kiáltának többen közülök.
- Meg kell várni - mond Álmos -, rendbe álljatok kissé.
Nehány perc múlva mintegy tizenkét férfi közeledett feléjök; karcsú tagjaikat a magyarokéhoz hasonló rövid dolmány födé, s vállaikról tigriskacagány lógott le. A büszke magatartás, a nemes vonások, a tűz, mely szemeikben égett, mind oly nagyon hasonlítottak a magyarokéihoz. Olyanok voltak ők a szittya had előtt, mint régen látott rokonok vagy elfeledett barátok, kiket valaha jól ismerénk, pedig sohasem látták egymást.
Most egy közülök Álmos elébe lépett s tiszteletteljes bók után így szólt:
- Dicső fejedelem...
A magyarok megdöbbenve fordultak feléje, amint hallák a kedves magyar hangokat. A követ folytatá:
- Mink a székely nemzet követei vagyunk, mely neked általunk hódolatot küld, és segélykezet ajánl, ha reászorulsz, számodra karunk és kardunk mindig készen áll, s ha vért kell érted ontani, megtesszük.
- Éljenek a székely atyafiak! - hangzott a sereg ajkiról.
- És a magyarok! - mond a követ, egyet igazítva pörge bajuszán.
- A magyar mindig magyar marad! - fejezé be Álmos a kölcsönös üdvözléseket.
Másnap Álmos nagy lakomát csapott azon a helyen, hol most Munkács vára áll. S fejedelmileg vendégeltette meg a székely követeket. Nehány nap múlva, midőn a magyar sereg teljesen kipihente a hosszú út fáradalmait, Ungvárnál megütközött Zalán hadaival.
Zalán gyáván megfutott a csatatérről, serege megveretett, Ungvár a magyarok kezére jutott.
A magyar sereg győzelemittasan gyűlt fejedelme körül. Álmos áldozatot parancsolt nyújtani istenének a szerencsés kezdetért.
A fehér mén piros vére már kifolyt, a máglya ég, a fejedelem mégse jő.
A sátor szárny-ajtói nyílnak. Ki az...? - a fejedelem. Ő, karján Árpád, az erőteljes ifjú, a csatákhoz edzett bajnok.
- Ím, ezentúli fejedelmetek - szól Álmos rezgő hangon, a kedves ifjúra mutatva.
A máglya tüze fennen kóvályog. Árpád a nép előtt áll megdicsőülve, fölötte királyi sas lebeg kiterjesztett szárnyakkal, s a nép ajkiról egyhangúlag hangzik:
- Éljen Árpád, az új fejedelem...

A LÓ ÉS A SZARVAS
1861
Mese
Csendes ballagva mene egy erdőn keresztül a ló.
- Mily deli, izmos vagyok én - mondá magában -, versenyt futok a leggyorsabb állatokkal, hátamon hordom a legvitézebb daliákat, és mégis én, a büszke, a deli teremtmény, az állatok dísze és koronája, az emberek kedvence, mit egy majom megtesz, azt ne tenném meg? Ez lehetetlen?... Hát azért vannak nekem gyors patkós lábaim, erőteljes tagjaim, hogy egy nyomorult fára ne tudnék felmászni? Nem, nem, ezt megkísértem és meg fogom tenni...
De alig kezdte meg a hozzá nem való kísérletet, egyszerre hanyatt-homlok rohant le egy letört gallyal, s összetört csontokkal terült el a földön, hosszú nyögésekkel háborítva az erdei magányt.
- Mi bajod? - kérdé az odaérkező szarvas.
- Beteg, nyomorult vagyok.
- Ki bántott, pajtás? Szólj, mi oka szörnyű fájdalmidnak?
- A tehetetlenség, barátom - mond amaz, kiadva leheletét.
Tanúság: Ember! férj meg bőrödben, kit a teremtő kecsek- és javakkal bőven ajándékozott meg.
FÜGGELÉK
DIÁKKORI DOLGOZATOK
RIMASZOMBAT
1862
JURISICS MIKLÓS KŐSZEGEN
1862
I.
Magyar dicsőség, mi valál?
Hulló csillag...
Gazdag völgyek és bércek ölében fekszik Kőszeg városa. A virágfürtekkel behintett rétek, a lombos ligetek, a bérci patakok, melyek zuhogva omlanak a völgy kebelébe, mindmegannyi bizonyítványa a természet remek kezeinek, melyekből pazarul hullt a báj e vidékre, mely történetünk színhelye leend. A vár már messziről látszik erős bástyáival, magas tornyaival, a szem oly nyugodtan pihen bádogos fedelén, büszke falain, mint az uzsorásé kincse halmazán. A várba vezető út mellett karcsú sudár jegenyék emelkednek, melyek némi regényes alakot kölcsönöznek a kisded erős várnak. A vár kapuján áthaladva egy széles udvarba érünk, hol a legtarkább vegyületét látjuk az embereknek. A bástya tetejéről roppant álgyúk tátongnak a mélységbe.
Nem kevésbé kényelmes a vár belső része is, jobbra a várparancsnok Jurisics Miklós lakosztálya van; a kényelmes termek, a pompás bútorok, melyekkel ékesítvék, mind eléggé bizonyítják a várparancsnok kényelmét és gazdagságát.
II.
Jurisics Miklós, a kőszegi várkapitány gondolkozva járt szobájában fel s alá, midőn az ajtó megnyílt, s azon egy tetőtől talpig török ruhába öltözött egyén lépett be. A kém volt.
- Mi jót hozott, János? - kérdé Jurisics nyájasan.
- A török jő - felelé amaz, figyelemmel vizsgálva urának vonásait. - Eszíknél hever tábora, és mint hallám, Kőszeg s a büszke Bécs leendnek vérszomjának áldozatjai.
- Az jövő titka - mond a kapitány szokott nyugodtsággal.
- De a had kétszázezernyi - viszonzá János, mindenképp rémíteni akarván urát.
- Kétszázezernyi gyáva nép, kik között sok van, ki saját kardját fél megfogni, nehogy elvágja kezét.
- De azt mondja a példabeszéd: »Sok varjú lovat győz.«
- Ha haldoklik a rengeteg királya, a győztes oroszlán - kezdi Jurisics beszélni -, örül a szemtelen állatsereg, és tort ül halálára. De hangja, a haldokló vagy ébredő hang, mely feldúlja az erdei magányt, visszariasztja a szemtelent. Nem oroszlán-e a magyar? - fél világ volt ura. És bár haldoklik ő és hazája, bár pártviszály emészti belsejét, van szíve, mely tud dobogni, vér, mely buzogva forr a honért, van karja, mellyel kivívja magának az élet vagy halált. De a dicsőnek halála nagy. A hattyú, midőn végezni készül élte napjait, elmondja legszebb, leghangzósabb dalát. S ez koszorúja művinek. A tűzhegy, midőn megszüntetni készül okádásait, erőfeszítve forr. A föld megrendül, összerázkódik, a hegy mint soha - bömbölve hányja az izzó tűzparázst; a tűz magosan szökell, házakat romba dönt, országokat temet. E végső erőfeszítés minden rombolásinak legborzasztóbbika. Ilyen a haldokló oroszláné, ilyen halál leend, ha kell, a beteg magyaré.
Jurisics arca ez utóbbi szavaknál egészen kipirosodott, és akaratlanul olyat ütött kardjára, hogy szegény János, vitéz urának haragját közel lenni vélvén, az ajtó felé hátrált, hogy onnan észrevétlenül kimehessen.
- Mit tud még mást? - kérdé Jurisics a szökni akarótól.
- A követek holnap érkeznek.
- Ez nem sok... Mehet - szólt a kapitány szigorú hangon.
III.
Délutáni négy óra lehet, a melegség lankadni kezd, a várban danolva, jókedvvel járnak a harcfiak, mit sem törődve az Eszéknél heverő törökökkel.
Maga Jurisics Miklós ma tartja születésnapját, számos barátai jelenlétében. A serlegek gyorsan ürülnek, a várban víg zene hangzik, s messze hallatszik az üdvkiáltás.
- Éljen a hon! Éljen a király...
Az ajtó nyílik, a török követeket jött jelenteni az inas.
- Jöjjenek - mondá Jurisics élénken.
A követek kevés szünet után a vendégterembe érkeztek keleti pompában öltözve, kolcsagos turbánokkal, bíbor, arannyal gazdagon átvert kaftánokban, oldalukon drága damaski kard csüngött.
Jurisics magányterembe akart vonulni kihallgatás végett, de barátjai nem engedék.
- Halljuk! Halljuk! - kiáltának mindannyian.
- Hitetlen kutyák legnagyobb kutyája - kezdé a követ a betanult beszédet, Jurisicshoz fordulva -, ne gondold, hogy háborút üzen néked a nagyúr, kinek te nem vagy méltó palástja szegélyét csókolni! Ő azt üzeni, azaz parancsolja, hogy ha életed kedves, s még kedved van a drága kenyeret pusztítani, melyre te nem vagy érdemes: három nap alatt lomha embereiddel e várból kitakarodj, hogy falaira minden akadály nélkül feltűzhesse a félhold dicsőséges zászlaját a nagyúr. Ha pedig parancsát, mi az Isten parancsa is, nem teljesítenétek, a szultán három nap múlva eljövend s mindnyájatokat megperzseltet, ezt a várat pedig, mely nem érdemli, hogy »kunyhónak« neveztessék, lesepri a föld színéről.
Az egész beszédet pedig oly orátori figurákkal kíséré a török, hogy a magyar urak hangos kacagásra fakadtak.
- No, Miklós - kérdik tréfásan a kapitányt -, mit üzensz a kegyelmes úrnak, ki annyi kegyben méltóztatott részesíteni?
- Nem sokat... Üzenetemet - mond a követekhez fordulva - ezen szavakkal add tudtul uradnak, kopasz: »Nem ugorkafán terem a győzelem!«
IV.
Jurisics, mihelyt értesült a törökök beütéséről, rögtön követeket küldött Ferdinánd magyar királyhoz, őt a történtek felől értesítendő s egyszersmind segély kérni a kisded, de fontos Kőszeg védelmére.
De a királytól tagadó választ nyért.
- Tehát semmi segély? - kérdé Jurisics, s arcán keserű mosoly lejte át.
- Végképpen semmi - felelé szomorúan az üzenettel visszatért követ.
- »Védje meg ki-ki magát!« szép üzenet - mondá Jurisics elgondolkozva.
- Ha ők megfeledkeztek kötelességeikről, én nem feledkezek; ha maradunk, maradjunk győzve és dicsőn, ha halunk, haljunk meg bátran, vitézül a csatában a honért.
V.
Két nap alatt a készületek meg voltak téve a törökök elfogadására. A sáncok, valamint a várnak gyengébb oldalai megerősíttettek, a harcfiak összegyülekeztek. A várban minden megváltozott, csak a csatárok jó kedve, s Jurisics hűsége a haza és király iránt a régi, a meg nem tántorítható maradt.
A török jő... hangzik a vészkiáltás az ország szélétől a másikáig. Csupán Jurisics várában öröm a harcok kezdete; amidőn kitűnik: ki a gyáva, bátortalan, ki a bajnok, ki férfiú, ki szereti a hazát, királya-, nemzetét? Szép harci idők!... Ezekről gondolkozik nappal a katona, ezekről álmodozik éjjel mindenki nyugtalanul, csak Jurisics nyugodtan várja a csapást.
A török itt... hangzik újra a harckiáltás nem remegő, de bátor s harc-epedő nép ajkiról. Erről ráismerhetünk, hogy Jurisics vára előtt a durva pogány. Ott vívnak a várban a bátor harcfiak, közöttük a dicső, a bajnok Jurisics. Félistennek vélnéd; deli termete, hollófekete fürtjei, a harc-tűztől kipirosodott arc, az ildomos mozdulatok mind emberentúlivá varázsolják. Mily bájos ő... bajnoktársai látják. Szép arca lelkesíti a csüggedőt, érchangja bátorítja a harcolót, vas karja lenyomja az ellenkezőt. Félisten ő... Hadisten ő... Ott villog kardja férfias kezében, félelmet árasztva vagy halált. Ott rebeg a golyók zápora közt ajka halk imát a hőn szeretett szép honért. Félisten ő... Hadisten ő.
.......
Lent a törökség bősz hada a várfalakra üvöltve ront, a kartács sűrű esőként hull, az ágyúk durrognak, a várfal ropog. Már harmadszor hangzott el a háromszoros Allah-kiáltás, a negyedik ostromra a pogányok újult erővel rontanak. Ember ember ellen küzd a várfalakon, a magyar csüggedni kezd. - A törökség győzelem-kiáltás közt tódul a várba. A magyarok ajkiról hangzik a vészkiáltás. - Minden elveszett...
De a védangyal siet.
Ki az, ki ott ront elő, mint hősi oroszlán, s megfordítja a háború kockáját? Ki az, kinek szikrákat hányó kardja előtt rettegve hull a tar, s győzelem-kiáltása halálhörgéssé válik át? Ki az, ki mint egy hadisten áll véres kardjával a törökök hulláin, a győztes magyar nép előtt?
Ki volna más e hős, mint:
Jurisics Miklós.
VI.
Délutáni négy óra lehet. Jurisics várában jókedvvel, danolva járnak a harcfiak, mintha semmi sem történt volna.
Maga Jurisics Miklós ma tartja győzedelmi ünnepét számos barátjai jelenlétében.
A serlegek gyorsan ürülnek, a várban víg zene hangzik.
S messze hallatszik az üdvkiáltás: Éljen a hon!... Éljen a király!
.......
A szultán kérésére, ki ahelyett, hogy Bécs elfoglalására indulna, szégyenében hazatakarodott: Jurisics feltűzte a lófarkot Kőszeg ormaira, melyet Szolimán távoztával rögtön ledobatott.

RÓMA GYÖNGYE
1862
Történeti elbeszélés
I.
A Római birodalom hatalmának tetőpontján volt, midőn Augustus meghalálozott.
Róma mélyen megérezte a nagy férfiú hatalmát; a nép, midőn uralkodni kezdett, azt mondá felőle: Augustus bár sohasem született volna; midőn pedig meghalt, úgy vélekedtek: Vagy ha született, bár sohasem halt volna meg!
A trónra most Cajus Tiberius Nero, Augustus fogadott fia lépett. Eszélyes, ravasz és kegyetlen férfiú, a színészet mesterségét a legfőbb tökélyig vitte, szívében mindig más érzelem tanyázott, mint amit szája mondott. Theodotus, híres tanítója, azt mondja felőle: »Tiberius nem egyéb, mint vérbe mártott sár.«
Alatta nagy divatba jött az árulkodás; egyes kimondott szó, tréfa mind balul magyaráztattak, s »crimen laesae majestatis«-, felségsértésnek tartattak. Szóval:
Egy Augustus után kicsiny vala a fél világ uralta trónján egy Tiberius.
A ravaszság és kegyetlenség folytonos jelei nem hagyák kialudni a már kitörni készülő lángokat. Germániában egész hadsereg támadott fel, Pannoniában három légió. A németországi hadsereg vezére, Germanicus, hallván a lázadás kitörését, Galliából Germániába sietett a fölháborodott kedélyek lecsillapítására. A harcosok imádták Germanicust, imádták páratlan igazságszereteteért, imádták jeles hadi tehetségeért; hallván érkezését hangos üdvkiáltásokra fakadva várták a szeretett hadvezért.
Gordianus, az alvezér, sötét terveket koholva ült sátorában, midőn a szokottnál hangosabb kiáltások verték fel merengéseiből. »Mi az?« susogta magában.
Kívülről még világosabban hangzott: »Le a császárral! Éljen Germanicus!«
Gordian felköté ősi kardját, s mint párduc büszkén lépett a vad harcosok elé... A zaj csillapodni kezdett, s a tribun felszökve lovára, rántá ki kardját s lelkes, megrázó érchangon kiáltá:
»Esküdjetek!«
A tribun szavait komor hallgatás követé. A tribun folytatá:
»Soha császárnak el nem ösmeritek Tiberiust!«
Ezer meg ezer kard hagyá el csörömpölve hüvelyét:
»Esküszünk, soha!«
»Mi történik itt?« kiáltá egy csengő szózat, s a harcosok előtt »Róma gyöngye« állott könnyű fegyverzetben, habzó lován.
»Le a császárral! Éljen Germanicus!« hangzott a lázadók ajkairól.
»Ne tovább! - szólt keserűen a fővezér. - A császár trónja, élete az istenek kezében van, s jaj annak, ki szentségtelen kézzel vagy az egyiket, vagy a másikat megingatni merészel... Hadd lássam, ki a vakmerő?«
»Akiket itt látsz, mindazok nem vakmerők ugyan, de gyávák sem annyira, hogy szabad nép levén, rabláncot tűrni tudjanak« felelt a nép nevében Gordian.
»Ha rablánc nyomja lábatok, eltörjük a bilincset, s szabadok lesztek újra« felelt a nép nevében Gordian. »A császár nevére kérlek, csillapodjatok.«
»Soha! Soha! Éljen Germanicus, a trónra fel vele!«
»Rómaiak!« igyekezett hangját felemelni Germanicus »én, a császár fogadott fia, hogyan tehetném fellázadni atyám és uralkodóm ellen? hogyan ránthatnálak a veszélybe titeket, bajnoktársaim! Kikkel együtt ontottam véremet, egy helyről néztem a halált. Tiberius hatalmas tekintetétől százezrek függenek. Legyen béke, rómaiak! A világasszony rettegett volt a harcok által, naggyá csak a béke teheti.
.......
Ti zúgtok, rómaiak! avagy nem az a szív dobog-é e testben, amely tibennetek? nem-é római vér foly ez erekben? Igen, Róma gyermeke vagyok, de mert Róma nemzett, azért nem leszek háládatlan s törvényes királyom ellen lázadó soha; inkább halál, mint gyalázatos élet!«
A katonák tagadólag rázták fejeiket.
»Avagy nem hiszitek: itt előttetek ontom véremet, ha a császár hűségére vissza nem tértek, nem érem túl a gyalázatot. Róma szívébe önnön gyermeki ütik be a halálthozó gyilkot.«
Germanicus kirántá kardját s azt saját mellének szegezé. Száz harcos ugrott hirtelen kicsavarni a vezér kezéből a görbe harci kardot.
Gordian, a büszke tribun, kevélyen, mint királyi sas, lépett a vezér elé, s kihúzva drága kardját, kevélyen tartá a vezér elébe.
»Im, vedd, ez élesebb.«
Nehány perc múlva a harci kürtök megzendültek, s a katonák ajkairól hangzott a messzeségbe:
»Maradjon Tiberius a trónon, hideg udvaroncok! Germanicus a táborban, érte meghalni kész hadfiak körében.«
*
Még a germániai lázadás így fojtatott el, addig Pannóniában egy új ütött ki, de ezt a császár fia, Drusus, igen könnyen elnyomta. A katonák, az ütközet előtti mennydörgést rossz jelnek magyarázván, megadták magokat. Főbbjeik láncra verve Rómába vitettek.
II.
Tiberius campaniai magányából visszatérvén, költött ürügy alatt visszahívatta Germanicust Németországból. A rómaiak diadalünnepet ültek Germanicus megérkezésén. Örömrivalgva kísérték lakására s útját diadalkoszorúkkal hintették be.
Boldog volt, aki Germanicust, az ünnepelt férfiút e napon csak láthatta is. A szeretet és tisztelet jelei, mit a nép iránta érzett, bántották Tiberiust, ki ugyanazon napon érkezett Rómába, melyen Germanicus.
A germán légiók parancsnoka sietett a császárnál tenni tiszteletét. A császár megszorítá a vezér kezét.
»Atyám! - mond csengő hangján az ifjú - mi boldog vagyok láthatni téged újra, hazámban lenni ismét.«
»Ne hidd - szólt Tiberius szemjártatással -, nagy dolgok végbevitele vár reád, fiam. Ázsia fegyvert fog ellenem! Menj, áztasd a földet áruló vérökkel!«
A vezér homlokára mutatott, azután kardját csörgeté meg.
»Értem, nagyon értem, Germanicus! Előbb ésszel, azután karddal. Tedd, ahogy akarod, csak menj, siess, nehány nap múlva indulnod kell.«
Két órával később a szenátus termei nyíltak meg a császár előtt. Tiberiust Drusus és Germanicus vezeték karjaikon. Háromszoros »Éljen!« fogadá Augustus királyi vére sarjait. Tiberius várta, hogy sok szemrehányással fog illettetni a szenátustól a távol elkövetett, de a tanács figyelmét ki nem kerülte tettei s gyakori kihágásai miatt.
De a tanács ellenkezőleg: engedékeny volt a császár személye iránt. Tiberius elégedetten hagyá oda a tanácstermet.
»Mint szereti ez a nép a saját rabságát!« mondá pokolyi gúnymosollyal legkedvesebb két udvarnoka-, Sejanus- és Gajus Macrónak.
Cajus Macro ajkába harapott, Sejanus pedig kardját szorítá oldalához.
III.
Tiberiusnál e nap az öröm napja volt. Örömét nevelte a Germanicus eltávolítása a veszély örvényébe. Mert ő rendkívül gyűlölte Germanicust, látván, hogy amely mértékben gyűlöltetik ő a néptől, úgy szerettetik Germanicus.
Ő a vezérben vetélytársat látott felnőni maga mellett, ki mindenkitől bálványoztatik. Hogyne örvendett volna távozásán.
A császári pompás termeket a zene hangjai tölték be.
Tiberius átnyújtva ült mennyezetes székében, részegen a bortól, részegen az örömtől. Mellette jobbra és balra udvaroncai, kik a császár gondolatjait lesik. A drága italok, falvakat érő ételek mind már nem ébresztik fel Tiberius kíváncsiságát. Ugyan mi kell neki?...
»Ha-ha-ha - kacag fel jó kedvében a nagyúr -, oly kedvem volna vért vegyíteni ez ital közé. Te, Sejanus, vezettesd elé a pannon lázadó vezért.«
Két perc múlva széttárultak a trónterem ajtai, s egy bilinccsel terhelt bajnok lépett be. A férfiú felemelte fejét s keresztbetett kezekkel nyugodtan várta az ítéletet.
»Hogy mertél trónom ellen felkelni, vakmerő? Felelj...«
A bajnok még magasabbra emelte fejét, azután szólt nyugodtan:
»Mivel nekünk azon férfiak helyébe, kik megvédjenek, farkasok küldettek, kik összemarjanak és lenyeljenek.«
A bajnok szavait javalló zúgás követé, s a császár dühtől tajtékzó ajakkal kiáltá:
»Ma a halálnak napja lesz! Seján, a germán lázadók főbbjeit vezettesd elő.«
Öt-hat deli harcos lépett a trónterembe, mind büszke, szálas, de legkevélyebb közöttük a tribun, Gordianus.
A császár kérdezé a kevély tribunt:
»Te kardot rántottál ellenem, ugye?«
Gordian a császár füléhez hajolt: Én kardot ránték fogadott fiad, Germanicus ellen, és rántok bármikor.
A császár ajkain öröm mosoly vonult át, azután hirtelen szólt:
»Legyen; te nem vagy oka a lázadásnak; lakoljanak a többiek, és te, vakmerő pannon, ki álnok társaid nevében szemembe mersz kikelni megbízottjaim ellen, halj meg tehát! Vesszetek mindannyian! Sejan, a vérpadra velök!«
A császár sietett a tornácra gyönyörködni a jelenetben, Gordian pedig elégedetten ment, nem többé a börtönbe, de a királyi palotában rendezett szállására. Midőn elváltak, a császár azt súgá fülibe: »Szükségem lesz reád.«
IV.
Három nap múlva a gyűlés után már a tenger habja röpíték Germanicus hajóit; ő ment; egy szent törekvés égett kebelében, midőn messze az édes hazától, messze idegen tartományba megy, és csak azért, mert azt a földet is, melyen született, annyira szereti, hogy feláldozá üdvét, boldogságát, csak kockára teszi önön életét, hogy eloszlassa a vészfelhőket, melyek Róma s Tiberius trónja fölé tornyosulnak.
Mert hisz nem volna »Róma gyöngye« ő, ha nem szeretné szép honát forrón. Majd Ázsiába érkezik, mindent megtesz a fölháborodott kedélyek lecsillapítására, nem kímél szót, pénzt, nem kímél semmi áldozatot, csak tervét kivihesse. Fáradságát siker koronázta.
Miután mindent megtett, mit a nép egy szeretetre méltó hadvezértől várhatott volna, a békét egészen helyreállította.
Armeniának királyt adott. Több tartományt Rómának hódoltatott meg, s a szeretet- és tiszteletet itt is - mint mindenkitől - mindenütt megnyerte.
Csak Syria kormányzója, Piso volt iránta kevély és hideg; s mily nagy mértékben, készséggel engedelmeskedének neki az idegenek, oly makacs volt iránta Piso. Pisót a császár küldé átvenni Syria kormányzóságát, miután visszahívatta Pannóniából, hol ez, mint fővezér, Pisonius várát és városát mely most Pozsonynak neveztetik - építette.
De a kormányzóságban oly kétértelműleg viselte magát, hogy Germanicus jónak látta őt meginteni, de miután parancsait és intéseit megvetette, Germanicus Syriábóli eltávozását parancsolta.
Piso pedig megesküdött: »Korábban fog eltávozni Germanicus a világból, mint én Syriából.«
Germanicusuak nem sokat nevelte nyugtalanságát a Piso esküje; midőn értesült róla, nyugodt lélekkel felelt:
»Elég volt már az ész, megmérem a kardot.«
Azután lenyugodott, de a jóltevő álom kerülte Germanicus szemeit. Nem hagyták aludni a rémképek, melyek Germanicus elméjét elfoglalák. Ott látta Rómát, a világasszonyt, halálküzdelmei között, látta: mint enyészik napról napra a világ-bámulta hatalom, a zsarnokság bilincsei mint nyomják le a népet, mely eddig csak parancsolni tanult. Látta fellebbenni maga előtt a jövő sötét fátyolát, Caligula, Nero iszonyú korát. Olyan borzasztó volt ezt álmodni, - átélni meg vajon minő lehet?...
Germanicus felébredett, valamit keresett a szobában, talán a kardját, azt tette fejéhez. De borzasztó alakok, síró, jajveszékelő emberek jöttek eléje véres, bezúzott fővel. Egy alak üldözte szüntelen, fekete páncélruhában, halálfővel mellén, kezében arany cifrázattal ékesített kard villogott, mit az árny, valahányszor lehunyta szemeit, lesújtásra emelt mindannyiszor.
Különösek a végzet útjai.
Korán reggel Gordian állott a vezér előtt, fekete páncélban, halálfővel mellén, kezében arany cifrázatú kard nyugovék. Germanicus első pillanatra megborzadt a férfiútól, de csak az első pillanatban; a másodikban már nyugodtan kérdezé:
»Mi jót hozál Rómából nekem?«
»A legjobbat, a császár kegyét és köszönetét a néplázadás ügyében tanúsított szolgálataidért; egyszersmind azon kérését, miszerint Pisóval, kinek veled létező egyenetlenségét kegyelmes volt hallani, békülj meg, s térj vissza Rómába, nemzeted és atyád ölelő karjai közé.«
Germanicus baráti kézszorításra méltatta az undok lelkű férfiút, azután komolyan felelt:
»Hogy lásd, mily nagy készséggel engedelmeskedek a császár parancsainak: Piso baráti jobbját sietek megszorítani azonnal, és azután vissza a szeretett és imádott hazába. Jer, kérlek, beszélj, sokat, igen sokat vágyok tudni; hogy van nőm? hogy vannak embereim?«
Gordian és Germanicus a sátor belsejébe tűntek el.
*
Fél óra múlva Germanicus 12 bajnoktól kísértetve Piso palotájába lovagolt, oldalán Gordiannal. Piso kitűnő szívességgel fogadá a vezért, de viselete szerfelett gyanús volt, mit a mulatság zajába vegyült Germanicus nem látszott észrevenni.
A zene hangzott, a billikomok ürültek. Gordian Pisóhoz közeledett. Ezek az emberek ösmerték egymást.
A tribun e szócskát: »most!« - súgá a tribun fülébe.
»A császár egészségére, bajnokok!« - kiáltá Piso erőteljes hangon.
A rómaiak kezében aláhanyatlott a pohár. Germauicus lelkesülten emelé szájához:
»Éljen Tiberius! Éljen a világasszony!«
Germanicus fenékig üríté poharát, azután bágyadtan ereszkedék karszékébe. A vezér szomorú volt a lakoma alatt, hiába igyekeztek kedvét találni többé.
.......
Késő délután tért vissza sátorába, mely előtt alig tudott lekelni lováról. Germanicus beteg volt, társai némán követték sátorába, s rettegve várták az orvos szavait, lesték minden mozdulatát: örömet hirdet-e vagy bánatot?
Az öröm felemel, a bánat lesüllyeszt. Olyan kínzó volt e várakozás.
Az orvos szemeiből könnycseppek gördültek ki - nem szólt semmit, a fájdalom elnyomá hangját, ámde az ijedt arc és a könnycseppek eleget beszéltek.
A bajnokok görcsösen szoríták össze karjaikat s a fájdalomtól rezgő hangon kiálták:
»Halál a gyilkos árulóra!« s kardjaik megvillantak kezükben, mintegy nyomatékul a kimondott szavaknak.
»Halálomért ne álljatok bosszút senkin. Az élet az istenek kezében van; ők azt akarják, hogy így végezzem.«
A bajnokok fejeiket rázták.
»Vesszen a gyilkos, halál fejére, halál minden maradékai[ra]«
Még el nem hangzottak az eskü szavai, midőn Gordian, aki Pisóval tanácskozván a kísérettől elmaradt, lélekszakadva rohant be a sátorba...
A tribun büszkén állt meg az ágy előtt, hol »Róma gyöngye«, utolsó reménye letiporva feküdt halotti ágyában.
A harcosok között fenyegető zúgás hallatszott. Germanicus intett, hogy beszélni fog:
»Rómaiak! Ezt a kardot ezelőtt 10 évvel Tiberius adta kezembe, viseljem becsülettel. Ezt a kardot vigyétek neki vissza; ha majd fiam felnő, kösse oldalára, viselje, mint atyja, annyi belátással, s rántsa ki bátorsággal, ha a szabadság s Róma üdve úgy kívánja. Ez első kívánságom. A második: E pergamen-darabot fiam számára írtam itt, azt fogjátok átadni neki.
Isten veletek! Hagyjatok magamra. Te, Gordian, maradj; beszélni fogsz nőm-, gyermekeim- és rokonaimról.«
*
A bánatos harcfiak sírva távoztak el a sátorból, de féltvén Germanicust a ravasz és gonosz lelkű tribuntól, elhatározták egyenként őrt állni a sátor előtt.
Sötét éj volt. Germanicus harcosai már mélyen nyugovának, csak egy alakot lehet ébren látni a sátor nyílása előtt. A férfiú figyelemmel nézett körül, azután kardjára tette kezét. Egyszerre nesz hallatszott, s a férfiú azon pillanatban holtan a földre rogyott.
Akkor Gordian ugrott ki a sátorból s lovára vetve magát a római vérétől párolgó kardjával elszáguldott.
Egy óra múlva a következő őr társát vérben, Germanicus holttestét pedig fej nélkül, megcsonkítva találta.
A hír csakhamar beszárnyalta egész Ázsiát, s Germanicus halálán gyászba merültek az idegenek. Róma gyöngye, utolsó reménye letörve, letiporva feküdt halotti ágyában.
Sírjatok, Róma népei! Jajgassatok! Letűnt a nap az égről, amely világot ad; letűnt a csillag, mely fényével elönté a mezőt, hol ezután éj lesz, fénytelen éjszaka.
*
Gordian üldözésére ezer lovas küldetett, de őt nem érhette utol senki... Tizenkét óráig sohasem kelt le lováról, nem tekintett hátra. A ló kidőlt alatta, akkor nézett hátra. Holdvilágos éj volt. A szegény pára ott feküdt a földön, gazdája leoldott a nyeregkápáról egy ólom-szekrényt, azután egy pergamen-tekercset húzott ki zsebéből, mit figyelmesen kitekergetett.
A nagy római betűket olvasni lehetett a holdvilágnál:
»Légy jobb Apádnál!«
Ez Germanicus véghagyománya saját fiának.
Gordian érvénytelennek találta azt, s eldobta a sárba.
*
Tiberius még nem vette hírül Germanicus halálát, ámbár azt jól sejtette, mit abból lehet következtetni, hogy a közvélemény őt tartá Germanicus titkos gyilkosának.
Öröme szerfelett volt, midőn Gordiant - kitől újságot vélt hallhatni - meglátta.
Gordian benyitott, magával hozván az ólom-szekrényt, melyet felnyitván, Germanicus véres feje gurult a fejedelmi trón elé.
Tiberius önelégült mosollyal kiáltá:
»Ő alacsonyabb, én magasabb vagyok egy fejjel! Gordian, menj, vedd át az ígért tízszer annyi súlyú aranyat, amennyit e fej nyom.«
Tiberius boldog volt, s alig titkolhatta el örömét, de azért mégis eltitkolta, s sírva jelent meg a szenátusban, hol, véres bosszút esküdött annak fejére, ki a borzasztó gyilkosságot elkövetni merte.
FÜGGELÉK
DIÁKKORI DOLGOZATOK - SELMECBÁNYA
1865
AZ ÉN GYURI BÁCSIM
1865
(Humoreszk )
Már a mi családunkban megvan mindenkinek a maga originalitása, p. o. az apám nem issza a bort, csak vízzel; én meg megiszom ugyan a bort víz nélkül is, de a matézishez megint nem értek, csak a preferanc mellett. Továbbá a kigörbített csizmasarkot iszonyúan kedvelem, a német nyelvet pedig rettenetesen nem szeretem.
...Bezzeg ha még élne az én szeretett Gyuri bácsim, be a torkomra forrnának ezek a zseniális tulajdonságok!
... Gyuri bácsim valóságos apám volt e tekintetben, kivévén azt a fennérintett izét, hogy a bort ő is megitta, lett légyen az a maga szükségében vagy nem.
...Szegény Gyuri bácsi! miért is kellett neki olyan hamar elporlani! mért nem érhette meg a tavali esztendőt, mikor az a sok jó bor termett Nógrád vármegyében!
Bizony, bizony elájult volna az örömtől, még talán azt is megbocsátotta volna, hogy mikor a negyedik klasszisba jártam, egyszerre négy szekundám volt.
Ad vocem szekunda!
Hát bizony nekem anno 1859 nagyon kijutott ebből a portékából. Még magam is megcsóváltam a fejem, mikor a jó emlékezőtehetségű M** tanárom felolvasta a grádics előtt. Nevezem pedig jó emlékezőtehetségűnek azért, mert minden eddigi négy év alatt elkövetett csínyjeimet úgy el tudta beszélni az én kedves Gyuri bácsimnak, mintha csak könyvből olvasta volna.
Az én Gyuri bácsim pedig, akit apám küldött be maga helyett az examenre, vágott erre szörnyűségesen savanyú képet, aminek az lőn folytatása, hogy mikor kijöttünk a tanár úr szobájából, illedelem ide, illedelem oda, úgy hátbaütött hosszú tenyerével, hogy magam is azt gondoltam, miszerint se nem több, se nem kevesebb, egy rettenetes ménykő esett a hátam közepére...
- Jaj nekem... Odavagyok!
- Hallgatsz, gazember!
- De mikor fáj ám - feleltem siránkozó hangon.
- Hát az időt haszontalanul elfecsérelni nem fájt ugye? Kötnivaló! No, hiszen kerülj csak apád elé!
Én úgy tettem, mintha nem értettem volna amit mondott, s egész flegmatice kezdtem dúdolni az akkoriban divatos nótát:
»Hallod-e te, hallod-e te csirke?
Megenném én a te nyakad sülve.«
Erre az én urambátyám arca egyszerre kezdett kigömbölyödni.
- Akkurát, öcsém! Hol lehet itt rántott csirkét enni? Hol itt a vendégfogadó?
Én megkötöttem magam. Nem szóltam semmit.
- No, ne légy gyerek! Mit haragszol?... Mintha bizony az orrodat haraptam volna le, vagy mi? Ne félj, majd szólok apádnál, hogy a tanárok csak igazságtalanságból buktattak meg.
Nekem sem kellett több, siettem Gyuri bácsi kegyét megérdemelni.
- Hogyan is tetszett kérdezni? Aha, csirke... Tessék utánam jönni!
Elértünk a »Három Rózsá«-hoz. Az én urambátyám tökéletesen boldoggá lett. Legelső szava volt:
- Kelner, czvai porció rántott csirke!
Nota bene: az én Gyuri bácsim anélkül, hogy beszélte volna, szerette a német szót, s ezen előszereteténél fogva vegyítette azt mindig a magyarral, ahol csak lehetett, azzal a húsz-harminc szóval, ami úgy vásárokra jártában ragadt itt és ott rája.
De ha kedvelte urambátyám a német nyelvet, még jobban szerette a füstölt sertésnyelvet, ami valódi szenvedélye volt, úgyhogy egyszer száz kabanosba akart fogadni, miszerint ebből a matériából jól megcsinálva, megeszik egy egész pozsonyi mérővel.
Elég az hozzá, amint a csirke elfogyott, azt a kérdést merte kockáztatni a kellnerhez, hogy van‑e füstölt nyelv?
Az érdemes férfiú azt felelte rá: - Mindjárt szolgálhatok.
Erre aztán urambátyám örömében kihúzott a bugyillárisából egy szépen összehajtogatott papirost, amiben én rögtön klasszifikációmra ismertem.
- Idenézz, öcsém! Nagy áldozatot teszek érted, - s ezzel meggyújtván a gyufát, egész gravitással tartotta a fatális iskolai bizonyítvány alá.
Lélegzetem elállt, szemeim merően tapadtak oda. A lángok nyaldosva csaptak össze felette. Egy pillanat alatt csak egy elhaló láng jelenté, hogy volt, de már nincs.
Nagyot lélegzém, minőt szokott az ember, ha nagy bajtól szabadul meg. Urambátyám pedig mosolyogva nézett hol rám, hol pedig az elégett maradványokra.
- Mert lásd, öcsém - szólt aztán -, neked én nagy hálával tartozom a mai napért. Most majd hazudok valamit apádnak, hogy a klasszifikációt ki nem válthattuk, aztán »qui habet tempus, habet vitam!« Addig vagy a gimnázium éghet el minden protokolumostul együtt, vagy pedig a revolució üthet ki.
Urambátyám kedvenc eszméje volt a revolució.
Én mindezekre csak azt mondtam, hogy biz az nagyon jó volna, vagy az egyik, vagy a másik.
Mintegy négy óra lehetett délután, midőn végre kifizetvén a keserű emlékezetű házigazdámnak a kosztpénzt, kocsira ültünk, hol is az én szeretett Gyuri bácsim rögtön belejött a másik kedvenc témájába, elkezdett tudniillik a lutriról beszélni.
(Gyuri bácsi nagyon szeretett rakni a lutriba, anélkül azonban, hogy valaha csak egy öreg garast nyert volna.)
Tehát az én urambátyám kezdett a lutriról beszélni.
Most ott nyert egy csanádi paraszt 30 ezeret, majd meg itt akasztotta fel magát valami bádogoslegény, aki 40 ezeret nyerendő rescontóját 16 garason adta el a házaló zsidónak.
Már az ilyen anekdoták elbeszélésében nagy mester volt az én szeretett Gyuri bácsim, úgyhogy ebben a szakmában tökéletesen beillett volna tudós társasági tagnak is, amit én el nem mulasztottam rögtön megemlíteni, lévén ez az ő vágyainak boldog netovábbja.
- Hát aztán mit gondolsz, öcsém, nem vagyok én nagyobb tudós Pompérynél? Mért ne lehetnék én idővel az akadémia tagja?
- Meg vagyok győződve róla, hogy lesz, mihelyt »A dohányzás mestersége« című munkája napvilágot lát.
- Az igaz, hogy páratlan világhírű mű lesz, ha elkészítem! De van ennél szerencsésebb ideám is, ti. ha most nyernék vagy 20 ezeret, vennék rajta pár száz akó »echt Neszmélyit« s elküldeném ajándékba az akadémiának. - Mit szólasz hozzá?
- Egyszeribe odaültetnék Arany János mellé, ha az a »ha« nem volna.
- Semmi »ha«... Hát a lutri mire való? Teszek ternóra, öcsém, mihelyt a városba érünk. Itt vannak tárcámban a számok feljegyezve. Mind megálmodott numerusok, okvetlenül kell nyernem. Hát mi lehetetlen van abban?
(Gyuri bácsi előtt, ha egy kicsit becsípett, semmi sem volt lehetetlen.)
Eleget mondtam aztán neki, hogy én nem bánom, ha egy milliót is nyer, ő azért nem hagyott békét egész Gyarmatig. Kiszámította, hogy hány akó bort lehet venni azon a 20 ezeren, hányat ad abból az akadémiának, és mennyi marad még számára. Beleképzelte magát a tempus futurumba, hogy minő boldog lesz, midőn egy nemzet fogja tisztelni, tömjénezni, mint világhírű tudóst.
»Sarkantyús csizma és pinch,
Gyuri bácsi és tudós!«
Hiszen ezek akkurát olyan ellentétek, mint a kalamáris- és a rozsólis-palack!
*
Másnap circiter délutáni hét óra volt, mikor B.-Gyarmatra értünk. Felséges nyári alkony. Gyuri bácsi szerint az egész természet hasonlított a részeg ember bajuszához, melyet vastagon harmatozott be a bor. Az eget pláne, búzavirág-színű spenclimhez hasonlítá, melynek szárnyából egy darabot kihasítván volt a Perecz bácsiék Bodri kutyája, gazdasszonyom minden esztétikai ízlés nélkül skarlátvörös posztóval foldozta be.
Gyuri bácsi Gyarmatig tökéletesen kijózanodott. Kiszállván a kocsiból rögtön sietett a lutriba, hogy ott jövendő boldogságának fundamentumát letehesse.
Én a kocsin vártam, míg megjött. Már messziről megismertem, hogy haragos; a kalapja le volt húzva félszemére, dohányzacskója szokása ellenére nem volt zsebébe dugva, hanem a kezében tartotta, mégpedig olyanformán, mintha annak sallangjával valakit irtózatosan el akarna nadrágolni!
Hej, ha akkor tudtam volna, hogy az a valaki én vagyok!
- Gyere csak ide, te országos gazember! - rivallt rám teli torokkal, amint a kocsihoz közeledett -, hadd tanítsalak meg, hogy kell egy osztályban négy szekundát kapni!
Én is olvastam ugyan valahol azt a filozófiai mondatot, hogy az ilyen esetben legjobb kereket oldani, de most gyötrött a kíváncsiság, tehát világért sem mozdultam a kocsiról.
- Ugyan ne bolondozzék, Gyuri bácsi! Mi baja?
- Még te mered azt kérdezni, hogy mi bajom? Oda a 20 ezer forint! Léb wohl, magyar akadémia! Azokat a lutriba felteendő számokat a te klasszifikációdra írtam fel tegnap reggel, arra a klasszifikációra, melyet én bolond, szamár ember módjára felégettem a te kedvedért.
Most már oda minden.
Én nem tudtam: vajon sajnálkozzak-e? vagy pedig vágjam be magam a kocsi derekába s röhögjek irtózatosan egy emberen, aki kétségbeesik három ostoba szám elvesztésén.
Már az igaz, hogy különös ember volt az én szeretett Gyuri bácsim, neki keresztül kellett mennie a harag minden szimptomáin.
Beleült a kocsi hátuljába mellém, az egyik kezét csípőjére tette, a másikkal pedig újdonatúj tajtpipáját úgy szorította össze, hogy ízzé-porrá tört a markában; az egyik sarkantyús csizmájával el kezdte rugdalni a másik csizmáját, mialatt folyvást köpködött jobbra-balra.
Ez volt nála a harag legfelsőbb foka.
Mikor ezt elunta, hozzáfogott a káromkodáshoz: összeszidta ötféle nyelven is az egész világot, valamennyi korhely diákot széles Magyarországon, még azokat is, akik ezután fognak születni.
- Látod, öcsém, minő malőrt okoztál nekem! No, az igaz, hogy magam is asinus ember vagyok, mért nem tudtam eszemben megtartani! Tisztán emlékszem, hogy reggel, amint felkeltem, az asztalon heverő bizonyítványodra írtam fel azt a három számot, de hogy micsoda számot, azt ha fejem leütik, se tudom.
Itt aztán elbeszélte Gyuri bácsi az egész álmát, hogy mint jött hozzá egy öreg ember és nyújtott át három porcelán táblát, melynek mindegyikén bizonyos szám volt felírva.
Hej, azok a számok, azok a számok, hogy is tudta elfelejteni!
*
Otthon szívesen fogadtak. Apám megtudta, hogy buktam és - megbocsátott. Gyuri bácsi sebe is begyógyult. A negyedik napon pedig egészen derülten szólt hozzám az ebédnél:
- No, öcsém! eszembe jutott már az a fatális három szám: 7, 9, 11.
Én elnevettem magam.
- No, most már felteheti, Gyuri bácsi!
- Sose teszem biz én... Vigye az ördög!
Mintegy két óra tájban e nap délutánján Fehér Muki bácsi jött hozzánk.
- Szervusz, Muki! Hol az ördögbe jársz itt?
- Gyarmatról, a hetivásárról jövök.
- Mi a mennydörgős mennykőt kerestél ott? - kérdé Gyuri bácsi, odanyomva a markába egy hórihorgas selmeci pipát.
- Hogy mit kerestem? Kószáltam, pajtás, boltból boltba, korcsmából korcsmába, még a lutriban is voltam.
- A lutriban? - kérdé meglepetve urambátyám. - És minek?
- Szivart venni.
- De csak tudod, mely számok jöttek ki?
- Sose tudom én! De igaz, hisz feljegyeztem, mert Csetneki druszám erősen rámparancsolta. Itt vannak a Notis-könyvemben. Ahon ni: 7, 9, 11.
Gyuri bácsi olyan fehér lett, mint a fal.
- Az én számaim, valóságos az én számaim - dadogta vadállati hangon -, megőrülök, megbolondulok! - S elkezdett mérgében ugrálni, toporzékolni, mint egy őrült. - Megölöm... főbelövöm magam! Oh, én öreg, nagyfejű szamár!
Gyuri bácsi fogcsikorgatva rohant ki kalap nélkül az udvarra, ahol aztán belekötött minden cselédbe. Neki, szegénynek, ugyan megesett a klasszifikáció-égetés!
El sem is felejtette egész halála napjáig.
*
Szegény Gyuri bácsi, miért kellett olyan hamar elporladnia? Miért kellett neki odaköltöznie abba az országba, amely a világnak semmiféle mappáján meg nem található, s hol ha van is, még sincs olyan jó tepertős galuska, olyan felséges csetneki dohány, mint ebben a kis Magyarországban.
Hogy bor van a mennyországban, arról Gyuri bácsi már régen meg volt győződve, mert - úgymond -, ha bor nem lenne odaát az égieknél, fejemet teszem rá, hogy Csokonai már régóta megszökött volna onnan.
Ilyen egészséges logikája volt az én Gyuri bátyámnak. - Milyen kár, hogy az a sok logika mind oda van most temetve a b.-gyarmati temetőbe!
Valami haszontalan tüdőgyulladás vitte oda, honnan semmiféle passzussal nem lehet többé visszautazni.
A vakációkban meglátogattam a sírját. Egyszerű fehér márványlap jelöli porait.
Valami pajkos iskolásgyerek egy nagy csibukot rajzolt oda vastag krétával, mintha mondta volna:
- Gyújtson rá, Gyuri bácsi!
AZ ÉN ÖREG MISKA KOCSISOM
1874
(Böngészetek a baka-történelemből)
Nagy vitéz volt, mégis megholt.
Győzött németen, muszkán, egész ármádiákat vert szét egymaga, mégis meg kellett reterálnia a halál előtt. Nem is halt meg talán egészen, hanem csak úgy »hadi cselből« menekült egy időre a sírok lakói közé, hogy a közös nagy ellenséget, a kolerát is kijátssza, és egy reggelen csak talpra áll megint az öreg Mihály, mint győztes fél, ki a kolerán kifogott.
Én legalább erősen hiszem, hogy megteszi. Csodálatos eset lesz, az igaz, hanem hát csinált már ő ennél nagyobb dolgokat is. Ki tudná a vén katona eszejárását? Ha meghalt is, ő tudja miért halt meg!
Bizony nagy ember volt, isten nyugosztalja! Kár, hogy oly röviden búcsúzott el ettől a hitvány világtól, melyet ő dirigált valaha régen... A kolerás holtakat csak úgy tucat számra temette a tisztelendő úr; nem volt arra sem ideje, hogy külön prédikációban elmondja, ki mi volt valaha elevenen...
Hát majd elmondom helyette én, mi, ki volt az az öreg Mihály, úgy, amint tőle magától hallottam a tavali kukoricafosztáskor.
Még most is emlékszem rá. Kis öcsém felült a kukoricaasztag tetejére s onnan rimánkodott az öreg kocsisnak, hogy meséljen valamit a forradalomról. Látott-e háborút?
- Láttam bizony.
- Lőtt-e embert?
- Lőttem bizony.
A kukoricafosztókban elhűlt a vér, az Ancsa szolgáló kötényébe takarta arcát, a nyalka juhászbojtár, ki még nem volt sorozat alatt, elsápadt, a szomszédbeli öregasszony pedig kiejtette kezéből a köszvény ellen talált piros csövet, ijedtében olyan ember láttán, aki embert is ölt.
- De Branyicskónál csak nem volt kend? - vallatja odább a gyerek, ki már megkóstolta a magyar háború históriájának édességét a könyvből.
- De bizony éppen hogy voltam. Ketten vettük be.
- Miféle ketten?
- Én, meg az uram, Guyon Rikhárd.
Az öreg előkeresi mellénye zsebéből tajtékpipáját, rágyújt és nagy füstöket csinál elöljáró-beszédnek ahhoz a képhez keretül, amit a huszárfantázia lefesteni készül. Még egyszer végignéz a hallgatókon, mintha azt latolgatná, vajon érdemes-e annyi dibdáb emberért olyan nagy dolgokat elmondani, aztán belebámul öreg szemeivel a pislogó mécsesbe, mintha annak a régen kialudt tengernyi dicsőségnek megmaradt sziporkáját keresné benne.
Jólesik neki a visszaemlékezés, kérges, ónszín arca átmelegszik tőle, s aki ilyenkor néz az öreg Mihályra, azt hihetné, hogy egy parasztruhába átöltözött generális.
- Hm! hol is kezdjem csak. Rittig! Hát mikor már annyira összevissza vertük a németet, hogy nyálat eresztett, nagyon megsokalltuk a saját erőnket, s a főembereink egymás hajába kaptak azon kérdés fölött, ki legyen most már közülük a fővezér? Persze, hogy Kossuth döntötte el. »Az legyen a fővezér, aki Branyicskót beveszi és tetejébe agyonüti benne az öreg Schlikket.«
Meghallotta Kossuth üzenetét az én uram, Guyon, és azt mondja nekem nagy gondolkodva:
- No, Miska, mi az ördögöt csináljunk?
- Hát azt az ördögöt csináljuk - mondám -, hogy bevesszük Branyicskót négy nap alatt, Schlikket pedig agyonütjük és megaszaljuk vagy füstre tesszük, hogy szagot ne kapjon addig, míg személyesen elvihetjük Kossuthnak.
- Igazad van, Miska! Kitűnő fickó vagy... de hátha megvernek... kevesen vagyunk.
Elnevettem magam.
- Hogy volnánk kevesen? Van velünk kétezer honvéd. A tábornok úr maga tesz háromezeret, aztán én is csak nyomok valamit, aki erre-arra... Egy szó, mint száz, tíz ezeren vagyunk.
Az én uram, Guyon, szemébe vágta sipkáját, megveregette vállamat, egy marék szivarvéget nyomott markomba, aztán egyet ütött kemény tenyerével kardjára és nagyot kiáltott:
- Lóra! Előre! Utánam!
Mint mikor egy tenger mozdul meg... Istenem! a sok cifra tarsoly mint úszott a levegőben! Vágtatott Guyon nyomába az egész sereg. Szép, nyalka legények egytől egyig, mintha a piktor festette volna őket, aztán az utolsó szál legény csákója gombjának lefestésénél maga az a piktor is megbolondult volna bámultában fölöttünk.
Négy nap, négy éjjel kergettük a felhőket, amik toronyirányában vezettek bennünket híres Branyicskó várához. Negyednapra értünk oda: éppen délre harangoztak.
- Halt, hó! Helyben vagyunk! - kiáltott fel Guyon és nagyot lélegzett.
Fáradalmas út volt. A lovainkról úgy szakadt a tajték, hogy ha valami borbélylegény összeszedi fenőszappannak, megborotválhatta volna vele az egész osztrák birodalmat. Már akkor úgyse sokat adtak a szakállára.
Megsimogattam híres »Babos« nevű lovamat, aztán leugrottam sietve tanácskozni Guyonnal.
- No, Miska, ha idecsaltál, most már mutasd meg, ki vagy...
- Meg is mutatom, olyan igaz, mint ahogy Suska Mihály a nevem.
- Hát van-e valami haditerved?
- Azt hiszem, legjobb lesz legelőször is ráijeszteni Schlikkre. Küldjünk követet, aki fölszólítja a vár feladására, tudtára adván, hogy ellenesetben nyársra hányjuk az egész várőrséggel egyetemben. Hátha kapitulál?
Úgy is lett. Fölment a követ, egy óra alatt megjárta dolgát. Káromkodott, amikor lejött: csúfosan fogadták, - az öreg Schlikk azt üzente, hogy nem kapitulál a herkópáternek sem; különb emberek sem tudták Branyicskót bevenni. Ám próbáljuk meg, ha van elég hiábavaló vérünk! - ő maga majd csak nézi fölülről a fűtött szobából, és becsületszavára ígéri, hogy kalapot emel előttünk, ha be tudjuk venni...
Bántott ez a hencegés s úgy összeszorítottam a fogamat haragomban, hogy menten kettéharaptam velök török meggy-pipaszáramat, amit egy német svalizsér szájából ütöttem ki pipástól a kápolnai csatában. Szegény párának az volt az utolsó szippantása!
Azonban hogy a dologra térjek - az én uram, Guyon, is haragra lobbant és ily parancsot adott:
- Elő azokkal az ágyúkkal! Hajrá, fiúk! Győzelem vagy halál!
És aztán jött a haddelhadd... nekifogtunk a vár ostromlásának, szólt a puska és ágyú eszeveszetten; még most is nagyot hallok tőlük a balfülemre...
Rossz munkánk volt. Erős, vastag volt a fal s nem engedett a lövéseknek; no, a kapuhoz meg éppen fogni sem mertünk, mert az volt akkora vastag - hogy ne hazudjak -, mint egy szénás kazal. Aztán vasból volt még a fája is; merő őrültség lett volna ostrom alá venni.
Ezalatt pedig a németek is erősen dolgoztak belülről, s kezdtünk igazán csehül lenni. Seregünk egy negyedrésze beadta a kulcsot: ki halva, ki megsebesítve hevert a bevehetetlen vár előtt.
Guyon káromkodott s a haját szaggatta mérgében, a közlegénység pedig zúgolódni kezdett: a halálhörgés és ágyúdörgés közül magasan mennydörögtek ki a panasz-felkiáltások.
- Vissza! Nem harcolunk tovább! Mért folyjon hiába, vérünk? A lehetetlenség ellen harcolni annyi, mint az istenre rántani kardot!
Guyonnak füléig hatott a lázító zúgolódás, összeharapta ajkát, beljebb húzta csákóját szemére és felkiáltott mennydörgő hatalmas hangon:
- A saját embereim háta mögé kell az ágyúkat állítani! Haljon meg, aki nem mer előre menni!
Új attak új elszántsággal, de mind hasztalan. Mintha valami elátkozott várral lenne dolgunk, melyet láthatlan boszorkányok takarnak el a folyó elől.
...Egy boszorkánynak sárgafekete köténye meg éppen ott lengett magasan a fokon, mintha integetett volna csúfondárosan: »én leszek a ti szemfedőtök!«
Nekem sem kellett több, az én szívem sincs kőbül, s elszorult a sok veszteség láttán; úgy éreztem, mintha mindenik holttest, mely mellettem hever, egy lépcső lenne le a pokolba.
No, én oda nem megyek. Nem azért nem megyek pedig, mintha félnék tőle, mert olyan igaz, mint ahogy Suska Mihály a nevem, nyomban azon kezdeném, miszerint kihínám Lucifert szál kardra s kivenném keze közül azt a jámbor német svalizsért, ki a kápolnai csatában nekem testálta azt a pipaszerszámot, mikor keresztülszúrtam. Egy szó mint száz, lelkemre nehezedett az a gondolat, hogy mi ketten Guyonnal annyi embert teszünk férgek eledelévé.
...Mihály, Mihály! Gondolj a lelkiismeretedre is, öreg Mihály! Hát mi szükség neked a te rezes orrodat beleártani országok dolgaiba? Hát mit előlget az a te pislogó szemeidnek, ha magyar zászló helyett német színű lobog Branyicskón? Hát a te talpad is viszket már, mint a nagy uraké, és meg akarod vakartatni hiúságból, kényességből másokkal? Ej, ej, öreg! Ez nincs így jól! Itt tenni kell, teringette, - de mindjárt.
Amit elgondoltam, azt végbe is vittem. Odafutottam a vezér elé, egyet intettem kezemmel a seregnek, s olyan csend lett, mint teszem azt, ha egy zsidó-oskola egyetlen nagy szájjá változnék át, aztán tenyeremmel egyszerre rácsapnék arra a nagy szájra.
- Mi kell? - szólított meg mogorván az én uram, Guyon Rikhárd.
Mint dukál, szalutáltam, de én is mogorván feleltem vissza:
- Nekem az kell, hogy ne komédiázzunk tovább. Ne toljuk a szelet, mert istenúgyse leszedi fejünkről a kalapot a - fejünkkel együtt!
- Mi? Te is gyáva volnál? Te is, az ország legjobb közvitéze!
Ezer milliom borjú! Ez már sok! Felforrt bennem a régi jó huszárvér, haragra gyúltam és el is érzékenyedtem egyszerre. Egy könny futott le a dolmányomon. Megszégyelltem és utána kaptam, el akarván fogni az akasztófáravalót: mert nem dukál, hogy a huszár szeme vizet izzadjon. A könnycsepp lefutott dolmányomról a kardtokomra, ott állott meg a kellő közepén; oda is utána ment a tenyerem, s olyan indulatosat csaptam a könny helyére, hogy végighangzott az egész táboron jó vasam hatalmas csörrenése.
- Generális uram! Teringette, azt nem szeretem hallani. Suska Mihálynak még azt nem mondta senki, hogy gyáva.
A vezér összefonta kezeit mellén, s összehúzott szemöldeivel, elborult homlokával úgy állott ott előttem, mint egy kőbül faragott napiparancs.
- Tegyen próbára, tábornok úr, küldjön egymagamat Branyicskó ellen: nem veszem be, az igaz, de elmegyek és küzdök ötezer ember ellen, - de nem nézhetem a többieket, kiket asszony, gyerek vár odahaza, s kik elesnek anélkül, hogy használnának. Nem minden ember Suska Mihály vagy Guyon Rikhárd!
- Igaz a... - szólt a vezér csüggedten.
- Itt mi hasztalanul vagyunk, kegyelmes uram. Elesünk egy lábig, és csak egy követ sem mozdítunk ki Branyicskó falairól, amit monumentumnak guríthatna mindnyájunk sírja fölé holnap valami erre vetődő jámbor keresztény.
Guyon nagyot sóhajtott s szomorúan nézett fel a magas, vastag falakra.
- Látom én, amit látok... Vén szemem van, de éles...
- Folytassa kend! Mit tanácsol kend?
E perctől mindig megkendezett, sohasem mert többé »te«-nek szólítani: hanem én is meg tudtam becsülni új rangomat s még kétszerte különb vitéz vált belőlem.
- Kegyelmes uram, hát én csak azt mondanám, forduljunk vissza! Ne bántsuk szegény vén Schlikket! Nem keresztényhez illő dolog az, valakit ilyen kemény téli időben ugrasztani ki a hajlékából.
- No, hát forduljunk vissza! - szólott Guyon szomorúan, aztán kihúzta kardját hüvelyéből és elérzékenyülve csókolta összevissza.
Közelebb lépett hozzám, megfogta kezemet.
- Látja kend, Mihály! Ez a kard ma van betéve először gyalázattal ebbe a hüvelybe. Kend ért engem! Ez fáj... nagyon fáj...
Mintha telegráfon ment volna át szívembe az ő bánata, elkezdte azt szorongatni, hogy ugrált tőle ide-oda, mint az óra-inga.
»No, majd megmutatom én mindjárt, hányat ütött az óra.«
- Ne búsuljon semmit! - kezdém vigasztalni - míg engem lát az úr, addig helyén vagyunk, mint Gyöngyös... Amit fegyver ki nem vitt, majd átlábolja az ármány. Vén az én szemem, de éles...
Azzal otthagytam Guyont s elkezdtem gondolkozni. Ebadta, mégse lehet az, hogy a német meg ne csaljon minket!... Az már régula nála,... még csak rossz néven sem veszi az ember... Bizonyos, hogy csalás van a dologban, de hogy hol és milyen, ez a kérdés...
Rágyújtottam s fontolgatva jártam-keltem a vár körül, vizsgálva, fürkészve valamit, miről még magam sem sejthettem, hogy mi. Csak az ösztön vitt akaratomon kívül. A huszár lelke egy nagy, láthatatlan szellemi madzaggal oda van kötve a dicsőség szárnyához; az aztán húzza maga után...
Mérgesen néztem végig a magas falakat, miken keresztülhatolni emberi lehetetlenség, a bástyákról vagy ötven ágyú torka nézett rám mogorván, mintha mondaná: Ugyan mit hiábavalóskodol, Miska? Minek töröd eszedet haszontalan tervekkel? Fittyet hányunk mi azoknak!
Hát még mikor odaértem az óriási vaskapuhoz, melyhez képest csak gyúrótábla lehetett az, amit valaha Botond huszártársam Bizánc vármegyében keresztülrepesztett, - már ti. ahogy ez krónikákban van megírva. No, ilyen erős alkotmány még a mesékben sincs, hogy üssön bele az istennyila! Merő vas, és olyan vastag, mint az öreganyám dereka, amit lépés számra méregetett körül a szűcs, mikor pruszlit szabott rá. Ezt jöjjön mármost szétrepeszteni a másvilágról Botond vitéz, ha ember, mert mi ugyan szét nem hasítjuk, ha egy hónapig csiklándozzuk is az ágyúgolyóinkkal!
Meg kellett vallanom magamnak, hogy semmi remény többé, minélfogva egészen elkeseredtem; még a kardomat is kihúztam, hogy kétségbeesésemben összetörjem, de előbb, mint valami dühös vadállat, két kézre fogva még egy irtóztató ütést mértem vele a vaskapura. Olyan vágás volt, hogy talán még a föld is reszketett alatta.
...És íme, a megütött kapu valami különös, tompán kongó hangot adott; mint mikor a mennykő arcul üti az anyaföldet, sem nem csattan, sem nem zúg, csak siket zuhanást hallat.
Odatekintek nagy sebesen - hát látom, az ebadta! -, hogy egy vékony, vasszínűre festett pléhkéreg beszakadt s ez alatt papirossal van kitömve olyan vastagnak a sógorék kapuja.
»Tyű! Hát nem mondtam? Ugye hogy mégis megcsalt a német - hála istennek! Vasra festette papirosból csinált kapuját!«
Olyan iszonyatosat ordítottam örömemben, hogy a branyicskói bércek tízszeresen dörgék vissza:
- Generális uram! Bevettem a várat!
No, lett erre aztán öröm, kiabálás, lárma, vivát. Guyon odalovagolt s majdnem belebolondult a nagy örömbe, bizonyosan a nyakamba ugrott volna, ha már addig vagy százan fel nem kapnak, ki a lábamat, ki a derekamat, hogy körülhordozzanak az új életre ébredt táborban. Még ilyen forsponton sem jártam soha! Rugdalkoztam jobbra-balra; nem ért semmit; mindenki türelmesen szenvedte hazafiságból a diadal mámorában.
És amikor letettek, még akkor sem tettek le, hanem felültettek a paripámra, aztán megvetették vállukat százan meg százan a csalárd kapunak, mely recsegve-ropogva omlott össze, mint valami kártyaház. Diktum, faktum, egy miatyánk alatt nemzeti zászló lobogott Branyicskón... nem is egy, de három. Én és uram, Guyon, vágtattunk mindenütt legelöl - a várudvarba, ahol fogollyá tettük az őrséget -, azután parasztosan gyalog fel a lépcsőkön a termekbe. Kerestük Schlikket. Hol van Schlikk? Hadd emeljen mármost kalapot, ha ura a szavának!
Haj, de Schlikk már nem volt ott. Megszökött. Nem maradt ideje kalapot emelni...
Zeget, zugot, pincét, padlást felkutattunk, de a vezérnek hűlt helye. Foglyokat vallattunk, mikor, merre ment, miféle titkos kijáráson menekült? Senki sem tudott mondani semmit. Talán elnyelte a föld vagy a láthatatlan kétfejű sasmadár, mely mindig fölötte lebegett, fölvitte szárnyai alá takarva a magasba, hogy annál mélyebben legyen neki a pokol? Vagy tán elolvadott, mint a hó, ha forró vízzel leöntik, s a párájából jégeső lesz és elveri a vetéseinket, hogy még holta után is ránk nehezedjék?...
A nagy örömlakoma megvolt a diadal után, jó bor, jó cigánymuzsika, de azért mi ketten Guyonnal csak nem vergődhettünk jó kedvre. Guyon szomorú volt és hallgatag; az ételben is csak piszkált, pedig nem volt ordináré ebéd; a bortól is olyanokat rázkódott, mint az úsztatott birka, pedig nem rossz bora volt az öreg Schlikknek; ezt az egy erényét el nem tagadhatom.
Én is olyan voltam, mint kinek orra vére folyik; a sok áldomásra, mit egészségemre ittak, nem is hederítettem, más járt eszemben, hol-hol oda tekintettem a Guyon kedvetlen arcára, ő is rám nézett lopva; gyakran találkoztak szemeink.
- Mit búsul kend? - dörmög rám egyszer, mikor a muzsikaszó miatt nem hallhatták a többiek.
- Hát tábornok úr mit búsul?
- Azt csak én tudom.
- De bizony én is tudom. Egy harapáson kérődzünk mind a ketten! Félmunka ez a mai. Kossuth üzenete szerint az lesz a fővezér, aki Branyicskót beveszi és Schlikket megöli. Mi bevettük Branyicskót, de Schlikket nem öltük meg. Mehetünk most már Taljánországba medvéket táncoltatni!
A vezér némán bólintott, azután említette, hogy a feje fáj, kimegy a szabad levegőre egy kicsit, én csak mulassak az alatt.
Egy ideig elpityizálgattam, hanem később az én fejem is megfájult, tehát én is kimentem a hidegre, hogy részint kigőzölögjen a fejem, részint felkereshessem az uramat; azonban egy kint ácsorgó ordinánc tudtomra adta, hogy már bement a szobájába lefekünni.
No, nem tesz semmit. Hadd pihenjen, ha ráér. Úgysem aludtunk már vagy három hete. Szép holdvilágos éj van, hát majd gondolkozik és őrködik az öreg Suska Mihály helyette is.
Azzal leballagtam a vár kertjébe. Valóságos anglus park, igazi paradicsom lehet nyárban, kis erdőkkel, csalitokkal, csörgő patakocskákkal az aljában, s szépen kifundált utacskákkal mindenütt. A kert kellő közepén a domb dacára is nagy kerekes kút, legalábbis száz öles. Képzelem, sokba jöhetett a fúratása.
Egyenesen a kút felé vettem léptemet, mintha a jószerencse diktálta volna. És most sem csalt meg ándungom, mert amint odaérve körülnéznék, - hát látom, hogy a veder le van félig eresztve, és uramfia!... az üres vederben egy pocakos eleven német guggol, pisztolyának rám irányzott csövét villogtatva.
A hold éppen odavilágított a kútba, a pocakos ember kétségbeesett ábrázatára, melynek egyik csücskéből egyetlen darab rémletes fényű szem villámlott felém. A másik szeme hiányzott az ég és víz között lebegő sógornak.
- Jaj, jó vitéz, ha ösmersz könyörületet - kiáltott fel gyenge, nyöszörgő hangon -, ments meg, húzz ki innen!
- Bizony komisz kvártélyod van. Ki vagy? Hogy hínak? Mi a tábori jelszó?
- Én vagyok Schlikk, a várkommendáns. Szabadíts ki innen, nemesszívű magyar! Neked adom uradalmaim felét és a kisebbik lányomat.
- Hurrá! már ez derék! Hát te vagy Schlikk? Hm! Éppen téged keresünk. Emeld meg szaporán a kalapod!
- Esküszöm, hogy gazdagon megjutalmazlak - nyöszörgött az alázatos hang a mélységből.
- Kihúzlak, de előbb süsd ki pisztolyodat a levegőbe - szólék ravasz bizalmatlansággal.
Két durranás hallatszott, aztán a víz felbugyborékoló loccsanása. Schlikk mind a két csőből a kútba lőtt.
Én akkor megfogtam a kereket, hogy kifelé forgassam, de másfelül meg gondolkozóba is estem,... itt uradalmak, szép asszony, de amott meg a temérdek dicsőség... bizony nehéz volt választani. De hát végre mért is húzzam én ki ezt az istenostorát a saját népem nyakára? Hátha fölösleges már ez az ember egészen a világon? Én bizony nem húzom ki.
Azzal aztán lefelé kezdtem csavargatni a hosszú vastag láncot, melynek végében, mint a madzagra kötött halcsík, jobbra-balra lóbálódzott a szerencsétlen vödör.
Schlikk, amint észrevette, hogy lefelé kommandírozom, iszonyú kiabálásra fakadt: a kétségbeesés vad ordítása volt az, majd olyan, mint a bikáé, majd síró gyermeké. Volt abban fenyegetés, szitok és átok összevissza. Nem adtam volna akkor öt forintért, hogy egy szót sem tudok németül!
Aztán meg nem is sokáig diskurálhatott velem édes anyanyelvén, mert a rozsdás lánc a nagy teherrel villámgyorsan görgött a vízbe, mely nagyot loccsant, mikor a vödröt és a benne ülő kommendánst lenyelte.
- Gute Nakt! - kiáltottam utána, mikor láttam, hogy már elmerült.
Egyet lélegzettem. Most már el volt érve minden!
Bevettem Branyicskót, megöltem Schlikket is.
Most már Suska Mihály lesz a főgenerális. Olyan vitéz lett, mint valaha Brunszvik király volt, hetedhét ország fogja uralni, grófok, hercegek emelnek kalapot előtte. Selyemágyban hálál, húsz tál ételt eszik ebédre, s ha délutánonkint el-elszundikál az aranyos kemence tetején a szobájában, öt ordináré baka fogja róla kergetni a legyeket, míg odakint másik tíz baka megint arra fog felvigyázni, hogy az emberek lábujjhegyen járjanak az ablak alatt...
...És bizony ezek teljesüléséhez már csak egy paraszthajszálnyi hiányzott, s most mint főgenerális kormányoznám az országot, ahelyett, hogy itt mesélgetek a kukoricafosztóban.
De hát mi nem történt?
Aki garasnak termett, sosem lehet belőle forint!
Szerencsétlenségemre megint megcsalt a német!
Másnap felöltöztettek valami félszemű közlegényt a Schlikk mondurjába, és nem átallották rámondani, hogy Schlikk él, hogy ez maga Schlikk.
...Nagy kár, hogy csak magam tudtam, hogy ez csalás!
*
Ilyen dicsőség és ilyen fátum érte szegény vén Miskámat isten nyugossza meg! De hát mi volna ez még? Ezer ilyen igaz kalandon ment át őkegyelme, míg végtére őt is levágta a kolera. De azért nem adta meg magát egyszeribe, hanem amint dukál, ő is küzdött ellene emberségesen. Még a kolerának is meg kellett tudnia, hogy kivel van dolga. Mikor legelőször belejött lábába a görcs, mindjárt érezte, miféle ellenség dobott eléje kesztyűt. Felvette. Hozatott egy madzagot és összekötözte vele a lábait térden alul olyan erősen, hogy azoknak alsó részéből, hol a görcs volt, megszűnt a vér lüktetni a test térden felüli részébe: a lábai megfeketedtek, mint az ében, kisebesedtek, de a görcsöt agyonfojtották bennök.
Suska Mihály kigyógyult, talpra állt és nevette a kolerát.
Hanem a kolera sem csizmadiainas ám! Érti a mesterségét tökéletesen.
Most már másként támadott: hányással és görccsel rohamosan. Ez már több volt a soknál. Miska egyet gondolt... komisz, pecsovics világ van... a trafikdohány drága is, rossz is, bor sem termett az idén... istenúgyse nem érdemes kínlódni a világon... fogta hát magát és becsülettel - megkapitulált a halálnak.
Mit tehetett volna egyebet?
PISERA BÁCSI KALANDJAI
1874
Korponai volt a neve, de azért az egész város Pisera bácsinak csúfolta; köpcös, pisze orrú egyéniség, csizmába gyűrt kék német nadrágban, nyárban sárga jankliban, melyről két sor perlmutter gomb begyeskedett, télben pedig tubákszínű »krispin«-ben és báránybőr sapkában.
Arról volt nevezetes, hogy ő tudott legcifrábban káromkodni, ővele történt a legtöbb együgyűség a világon, s neki volt a legocsmányabb két gebéje széles Gömör vármegyében: de ő azért, mint minden magyar ember, büszke volt lovaira.
Emlékezem diákkoromból, hogy magam is e nemes állatok egyikét választám pegazusomnak s az első verseményem, melyből nagy poétát jósolt bennem az emberiség, e lovak egyikét, a még »Betyár«-nál is soványabb »Betá«-t dicsőíté.
Pisera bácsi
Büszke Betája
Csörtet a völgyön.
Ez a vers volt a legnagyobb ostora szegény Pisera bátyónak! A diákok eltanulták tőlem és szavalták este az ablaka alatt, reggel, mikor az utcán ment, délben, mikor ebédelt, és estefelé, mikor egy-egy messzely »veres« mellett a »Három Rózsá«-ban dirigálta az ország dolgát. Ez a vers keserítette meg álmát, ételét, és még italát is.
De jaj is volt aztán annak a boldogtalan halandónak, akit ilyenkor utolérhetett. Olyan sort vert rajta görbe somfabotjával, akárki fia volt is, hogy mindjárt elfelejtett tőle kádenciába beszélni.
Mert hát Korponai bátyánk nagyra tartotta magát és némileg auktoritás volt a hasonszőrű kékbe járó polgárok közt.
Osztán szó ami szó, nem is volt ő valami ordináré ember! - Vagy ha volt is, úgy tudott evezni az eszélyesség sajkájában, hogy a közvélemény hulláma sohasem fordította fel őkigyelmét, hanem megmaradt örökösen »kolompos polgárnak« Rimaszombat híres városában. Még egyszer a polgármesterségig is felvihette volna isten jóvoltából, hahogy az a szomorú fátum nem esik meg rajta, amiről éppen ez a történet fog szólani.
De mielőtt a nevezetes szerencsétlenség elmondásához fognánk, szükséges mégis elsorolni a nemzetes uram jó tulajdonságait, miket minden keresztény magasztalólag emlegetett:
Röviden »okos ember« volt. Azaz sokat beszélte, hogy ő okos ember. Ha valami praktikus eszmét talált ki valaki azon a zsírtól csepegő vidéken, arról azt mondta Pisera bácsi: »tőlem hallotta a lurkó«. Ha a kosztosdiákjaitól ellesett valami körmönfont gondolatot, azt már este a »Három Rózsá«-ban a maga gyékényén árulta. Ha háború volt, azt már saját állítása szerint egy évvel megjövendölte előbb; ha ragályos nyavalya látogatta meg a vidéket, az is a Pisera bátyó tudománya kedveért történt, mert ő azt előre is látta az időjárásból: meg is mondta annak idején, hogy kinek és mikor, az már nem tartozik a dologra.
Egyszóval Pisera bátyó nagy ember, okos ember. »Hüm! - szokta mondogatni - de ezt sem adják ám ingyen. Sokat kell olvasgatni, tanulmányozni. Teringette, e télen olvastam húszadszor Zah Klárát! Tyű! Az aztán a szép história! Még a haja szála is feláll tőle az embernek! Hát még a Pokolkői Vendel, vagy Genovéva s több efféle mű! Hja! Ész kell ahhoz, hogy az ember megértse, felfogja.«
Az ilyen beszédek után persze aztán úgy veszi Pisera bátyót az egész világ, mint egy olyan polgárt, aki önerejéből, iskola nélkül oda vitte, hogy most többet tud, mint az egész kollégium Sárospatakon.
Csak az a kérdés: mikor és hol olvassa össze azt a sok tudományt őkigyelme, annál is inkább, mert mikor nincsen a »Három Rózsá«-ban, akkor bizonyosan a »Zöldfá«-nál mulat és disputál a világ folyásáról: csak a reggel veti haza minden áldott nap.
De azért ha iszik is, nem issza el az eszét, hanem minél többet iszik, annál okosabb ember lesz, s olyan gondolatai vannak, hogy aranyat érnek.
A minap is reggel felé ballagván haza nagy tántorogva, összeakadt egy lakodalmas menettel, kik a Rimaszombatban szokásos hajnali muzsikaszóval kezdvén meg a nap örömeit, táncolva, kurjongatva mérték a széles utcát a felpántlikázott vőfél hangos előéneklése mellett:
Megvirrad még valaha,
Nem lesz mindig éjszaka.
- Hazudsz! - rivallt fel Korponai bácsi, útját állva a hetyke vőfélnek.
Akármilyen nagy auktoritás volt is Pisera bácsi, de azt mégsem tűrhette el a magas hangulatban levő vendégsereg, hogy egy olyan fontos perszónát, mint a vőfél, meghazudtoljon: körülfogták hát, hogy nyomban magyarázza ki magát, vagy különben mindjárt felaprítják tepertűnek az »örömkalácsra«.
- Hazudsz! - ismétlé Pisera bátyó még erősebb hangon -, sohasem virrad meg az én feleségemnek ezen a világon.
Ahelyett, hogy bántották volna, mindnyájan egyet nevettek a jó ötletnek. Persze, hogy nem virrad meg. Tudniillik vak volt szegény Korponainé asszonyom mind a két szemére. Az örök világosság fényeskedjék neki, az istenadtának!
Különben ezt is a Korponai bácsi javára rendelte így a gondviselés, mert amit az isten elmulasztott a szeme világában, azt mind odatoldta pótléknak a nyelvéhez, s jaj annak a szerencsétlen halandónak, kinek ez éles szerszámmal netán érintkezésbe kell jönnie: tehát jaj lett volna éjjeli kimaradásaiért neki is, ha arra a furfangra nem jön, hogy este, mikor politikai körútjára indul, nem fekteti be a saját ágyába a Marci kocsist, a Beta gondviselőjét, kinek azután tartozó kötelessége egész reggelig eszeveszetten hortyogni ura ágyában, hogy a nemzetes asszonyom hallérzékei megvesztegettessenek. A vakmerő államcsíny már éveken át sikerrel űzetik, s Pisera bácsi áldja a vakságot, mint oldalbordája legjelesebb egyéni tulajdonát.
Ilyen homokra volt építve nemcsak auktoritása, hanem családi nyugalma is. No, de egy tudományos polgárt nem zseníroz ilyen csekélység. Ha nem is valami példás férj, vagy szorgalmatos iparos, van azért neki érdeme elegendő. Egyik egyben, másik másban tűnik ki.
Pisera bácsi sokban tűnt ki. Nemcsak buzgó, szájas hazafi, nemcsak tudományos fő, nemcsak naturális ész, Garibaldi-imádó, hanem nagy irodalompártoló is volt. Legalább ő maga sokat beszélt róla, milyen könyvtára van neki odahaza, miféle könyveket rendelt meg Józsi bárótól (Báró Jósika), Jókaitól, aki zsidó létére is (mert Móric) jó magyar históriákat ír, hogy az ember szinte megnyalja utánuk a száját.
Sőt néha, ha többen látták, be is ment a könyvkereskedésekbe könyveket vásárolni, hol aztán ilyenforma jelenetek fejlődtek ki:
Korponai: Mutassa meg nekem az úr a »Klára és Klári«-t!
Könyvkereskedő: Tessék. Két kötet két forint. Legújabb románja a nagy Jósika Miklósnak.
Korp.: Micsa? Két forint? Ez a haszontalan kevés papír? Nincs tíz lat! Hallja az úr, ne bolondozzon velem, mert pórul jár. Hanem tudja mit, adja ide tizenkét garasért az egészet!
Könyvk.: Ne tessék tréfálni kérem; itt »szabott ár« van.
Korp.: Hüm, szabott ár, az már más, hát akkor adok érte tizennyolc garast.
A könyvkereskedő természetesen méregbe jött az ilyen impertinenciákra s majd kidobta az irodalombarátot, kinek azonban eszeágában sem volt feladni pozícióját, hanem még az utcáról is visszakiabált szokott kellemetlen hebegő hangján:
- No, hát nem bánom, legyen »egy sájni forint«.
Szellemdús voltának dacára is azonban, mint minden nagyságnak a világon, neki is le kellett valamikor tűnni a saját magaslatáról. Mikor a 60-iki magyar világ kijött, nem hitte volna Pisera bátyánk, hogy az ássa meg a sírját. Szomorú világ lett neki a magyar világ!
A rimaszombati polgárok ekkor alakították a »polgári kört«. Mindenki felcsapott politikusnak, újságolvasónak: alkotmány van, most már magunk fogjuk dirigálni az országot. A lakatos, csizmadia, szűrszabó levetette estefelé a surcot, és sietett a kaszinóba diktálni bölcsességet és regulákat a rosszul uralkodó európai potentátoknak. Ilyen volt a módi. Pisera bácsi itt is a legelsők közé tartozott, ő volt az alelnöke a körnek s most már ő is ott töltötte az estéket szorgalmatosan. Egész órákig elült a nagy, fekete-bőrös karszékekben, studírozva a lepedő nagyságú újságokból a bölcsességet, de az sokaknak feltűnt, hogy sohase beszél ő, aki minden lében kanálkodik, a megolvasott dolgokról egy árva szót sem.
Ő maga is tán megrestellte a hosszas hallgatást, látta, hogy árt a tekintélyének; azért történt, hogy midőn a maga elé kiterített »Pesti Napló«-t mereven szorítva ujjai között, búvárolná, egyszer csak megszólal őkegyelme:
- Nagy eset... istenúgyse nagy eset...
- Mi az a nagy eset, bátya? - kiálták fel érdeklődve élénken a körülötte levők.
- Nagy eset... - dünnyöge Pisera bátyó ismételve előbbi nyomatékos véleményét.
A szomszédjai nem állhatták meg a kíváncsiságtól, hogy a fején keresztül bele ne pillantsanak a Korponai által olvasott lapba, hogy mi hát az a »nagy eset« benne?
...Hát a nagy eset az volt, hogy a Pesti Napló »megfordítva« vala a Pisera bátyó kezében, ki nagy, kidülledő szemeivel már másfél éve azon szokott tünődni minden este két óráig, hogy ugyan mi az ördögöt jelentenek azok a fekete ákombákomok?
- Biz ez nagy eset - mondák azután mindnyájan felkacagva és szájról szájra adva a nagy esetet, hogy Pisera bátyó nem tud olvasni.
Szegény Korponai bácsi csillaga örökre letűnt s hajdani dicsőségének sírköveül az a rimaszombati közmondás maradt meg csak, melyet akkor szoktak alkalmazni, ha valami felsülés történik:
»Nagyobb dolog ez még a Pisera bátyó eseténél is.«
GARIBALDI BUTÉLIÁI
1874
Nem tudom, él-e még az a becsületes tót szabómester Selmecen, aki tíz osztrák forintért adott diákkoromban szállást egy első emeleti szalonban, mosást, fűtést és teljes ellátást. Ha él, dicsértessék az ő neve - ha pedig már elutazott volna abba a boldog világba, hol még olcsóbb a szállás és teljes ellátás -, hát isten nyugosztalja meg és mentse meg a feltámadástól. Jobbat nem kívánhatok neki.
Kutlik urat már az anyatermészet is arra alkotta, hogy a szellemiek kedveért oda származott új nemzedéket az anyagiakban fejlessze; szeretett jó konyhával élni, a ferbli játékot szenvedélyesen űzte s különösen balekokkal játszta szívesen: a nemzetes és tekintetes szüléknek dicsérőleg tudott referálni magzatjaikról, mely diplomáciai viselet által a fiak és apáik egyenlő megelégedését vívta ki. Különben minden tekintetben típusa volt a vidéki szabóknak, mennyre-földre megesküdött volna, hogy olyan nadrágja a császárnak sincs, aminőt ő tud varrni, ha akar, úgyhogy egész évekig nem került ki ruhadarab műhelyéből, melyre ne mondta volna: »no, ez valami non plusz ultra«. Még most is emlékszem, mikor hatvanegyben a legelső magyar ruhát varratta nála apám, milyen nagy áhítattal lestem napokig a nagy férfiút, ki hivatva volt életet önteni a megvett galambszín posztóba, s kinek lángagyából eredetibbnél eredetibb cifrázatok szülemlettek meg sújtásozás alakjában a ruhán; hát még mikor a kétszáz darab pitykét kún tempóban felvarrta a piros-fogas spencelre, s kiszedvén abból tulajdon kezeivel a férceket, belebújtatott remekművébe és ragyogó szemekkel, öntelt arccal nézett végig, mintha mondta volna: »no, diák, most én teremtettelek isten után másodszor embernek.«
Ilyen ember volt Kutlik. De jaj annak, aki már egyszer megkóstolta a dicsőséget! A ruhavarrás művészete is olyan bolond mesterség, mint a versírás nyavalyája, odaragasztja az embert a hiúság gumiarabikumával az éghez. És a szerencsétlen zseni ott forog a többi plánéták közt és azt hiszi magáról, hogy ő is csillag.
Az egyik égitest vonzódik a másik égitesthez. Kutlik úr nagyon szimpatírozott Garibaldival. A két Szicília meghódítása mégiscsak különb öltés Itália csizmáján, mintsem fel nem költötte volna Kutlik úr bámulatát. Aki olyan ügyesen szab Európa térképén, az nem lehet »fuser«, s Kutlik úr szívesen puszizik vele.
Lelkesedve olvasgatta a nagy szabadsághős viselt dolgait Tatár Péter s más jeles kútfők nyomán: ilyenkor könny gördült le hamuszín ábrázatján, s szomorúan mondogatta: »volnék csak fiatalabb, rögtön hozzá csatlakoznék.«
Persze hogy azért nem lett fiatalabb, s következésképp nem is csatlakozott hozzá. De bezzeg szellemileg annál erősebben volt oda steppelve: csak az volt a hiba, hogy arról nem tudott semmit.
Keresztapának nem hítta meg, mert még akkor nem volt kitalálva az a furcsa divat, a nagy emberek nimbuszát belecsurogtatni a fürdőkádba, hol az újdonszülött csemetéről lefürösztik a másvilág porát, hogy ezen a világon annál jobban bepiszkolódhassék.
A harmadik világban, amiben halálunk után nyerünk honosítást, jobban el kellene a fürdő.
Azonban, ha jól emlékszem, nem erről van most szó, ez a plébános urak dolga, én csak azt akarom e helyütt konstatálni, hogy Kutlik úr, ha nem ért is Garibaldi közelébe - de iparkodott oda érni.
Fiát már eddig is Garibaldinak nevezte s leánya Garibaldina nevet kapott a keresztelésnél.
A kis Garibaldi már ötödik évében járt s éppen ez idő tájban tanulta azt a híres olasz káromkodást: »Corpo di bacco«. Apja nagyra volt vele, ha tisztán ki tudta mondani; de a kis lurkó néha megkötötte magát s egy hatos ára árpacukron alul a Jehovának sem vallott olasz hangot. Máris látszott, hogy nagy diplomata lesz valaha belőle! Garibaldinán, még csak két éves lévén, nem mutatkoztak nagy tulajdonok előjelei, habár Szicília szolgáló gondviselése alatt már is szép fejlődésnek indult. Szicília szolgálónak tulajdonképpeni neve Varecska Ancsa, de Kutlik úr megváltoztatta Szicíliára, s Ancsának nem lehetett ellene kifogása.
Szicília már azért is nevezetes személy volt a családnál, mert Kutlik úr szívében a Garibaldi után következő második tárgy ő volt, a harmadik tárgy a kis Garibaldi, a negyedik Garibaldina, ötödik a kosztos diákok, a hatodik tárgy a vitéz olasz nemzet és csak azután következett két millió mérföld távolságra - a majszterné asszonyom.
Kutlik úr szerelme nem is volt megfoghatatlan Szicília iránt, mert a repedt sarkú hölgy nem megvetendő szépség vala gömbölyű pirospozsgás arcával, kövér, jó idomú, bár napsütött karjaival, élénk kék szemeivel s gyönyörű fehér fogaival: aztán az is ért valamit, hogy Kutlik úr elgondolhatta magában, miszerint a »harmadik« Szicíliát ő hódította meg; nem Garibaldi.
A majszterné asszonyom nemigen örült ennek a hódításnak, kígyót, békát kiabált urára, Szicíliát vagy hatszor el akarta verni a házból, de Kutlik volt az erősebb potentát, s minden diplomáciai jegyzékváltogatásnak, még ha tettleges háborúra került is a dolog, az lett vége, hogy Szicília maradt. Erős festungja volt Kutlik úr gyöngéd vonzalmában.
Bizony szegény Kutlikné asszonyomnak nagy volt a szenvedése s sokszor is sírt szegény, ahol nem látták. Mi, kosztos diákok, nem éppen valami nagyon sajnáltuk. Úgy kell neki! Minek főz annyiszor savanyú paszulyt!
Ha osztrák sógoraink, amint azt a krónika számtalanszor feljegyzé, forradalmat tudtak csinálni ily feliratú zászló alatt: »tízkrajcáros sör vagy halál«, mennyivel jogosabb volt a mi zendülésünk a hetenkint kétszeri savanyú paszulycsuszpajsz ellen. Nekünk nem volt vészes feliratú zászlónk, de volt helyette egy hexameterünk, mely összes Kutlikné elleni sérelmeinket magába foglalta a hét minden napjára illetőleg.
Gríz, csusza, kása, paszuly, tök, újra paszuly s kalarábé.
Négyen voltunk kosztos diákok, s mind a négyen gyűlöltük a savanyú babot s következésképp a majszterné asszonyomat. Mert a gyűlölet a leglogikusabb érzelem.
Azonban ebből a gyűlöletből korántsem támadott veszedelem az asszonyságra, hanem inkább az vetette meg jövendő boldogságának alapját. Ki hinné, hogy arra holmi babcsuszpajsz-féle história is befolyással bír?
No, de menjünk előbb sorjába.
Történt pedig ezen elkeseredésteli időkben azon véletlen esemény, hogy Szicília szolgáló valami képeslapot hozott valahonnan a guzsalyára. Boldog isten, ha tudta volna, hogy azon a papiroson van a halálos szentenciája!
Kutlik úr esténkint véletlenül sokszor odapillantott a Szicília guzsalyára; ez a véletlenség mindig akkor szokott rajta megesni, mikor Szicília is ott ült a guzsaly mellett. De hát ehhez nekünk semmi közünk. A tény csak az, hogy a guzsalyra pillantva, szemébe ötlött a kender körül csavargatott lap, vagyis inkább a rajta levő kép.
- Ejnye, beste lélek! - kiáltott fel a derék férfiú élénken -, teszed le azt a szent képet mindjárt... beste lélek! Ejnye, beste lélek!
A szent kép pedig ábrázolta a caprerai nagy hőst szokott világhírű ruhájában, veres ingben, vállán átdobott fehér csíkos nagykendővel s kalabriai kalapjával. Istenem, de boldog lehet az a szabó, aki azokat a ruhadarabokat varrta, s kinek most öt világrész nézi kezemunkáját! Kutlik úr szívébe az irigység kezdett belopódzni; annyi mindenféle hátulsó ajtó, garádics, létra vezetett az ő szívéhez, hogy ez egyáltalában könnyű volt az irigységnek, s midőn már egyszer be volt lopódzva, ott is maradott állandóan, mert az irigység olyan lakó, mint a poloska.
Kutlik úr elvette a képet Szicíliától s odaragasztotta kovásszal a műhely-ajtóra. Hadd legyen mindig a szeme előtt az a becsületes, öreg, szakállas arc, s az az értelmes, magas homlok, melyen a történelem múzsája mosolyog; hadd lássa örökké azt a kemény kardot, mely in natura a hatodik nagyhatalom. Jaj, ha az az alak most egyszerre megelevenednék s az a festett kard megcsörrenne oldalán, - hogy ütne ki mindjárt a forradalom: ő maga pedig, hogy földhöz vágná - de mindjárt - a tüzes vasalót, meg a megkezdett félnadrágot! Hiszen a szabó is lehetne hős! Az az erdő, hol a hír, dicsőség babérjai teremnek, a szabónak is nyújtana árnyékot, ha lelkét a nagyság tüze hevíti. Hát nincs-e nyoma mesékben a vitéz szabónak, ki százat ütött agyon egy csapásra? Már tudniillik száz legyet. De a furfang, az ördögbe csak a furfang, egyedül a furfang. A hős is csak olyan hős, aminőnek magát tartatni tudja. Ez a tény. A világ azt hitte, hogy nem száz legyet, hanem száz embert ütött egy csapásra agyon - és ez a fő. Az a többi már mellékes s a részletekhez tartozik. Hát Amerikában nem-e lehetett elnök egy szabó? Nos, ki lát benne valami különöset? Éppen senki sem, s következésképp ő (Kutlik úr) sem.
Ilyen gondolatokat fejtegetett le Kutlik úr eszmemenete gomolyagjáról, míglen azután egy a legvégén megkapottat hirtelen belehúzott az elhatározás tűjébe.
Ez pedig nem volt egyéb, mint hogy egy díszöltözetet fog varrni a képen látható forma után, egy olyan öltözetet, mely bámulatra ragadja Európa szabóit, s mely nevét ki fogja ragadni a homályból. A lapok írni fognak felőle, s ki tudja, még mivé növi ki magát ez a szerencsés ötlet, ha az elkészült pompás ruhát elküldi ajándékba Garibaldinak.
Úgy is lett; amit Kutlik úr egyszer fejébe vesz, az megszűnt csupán gondolat lenni: az tény, ami pedig tény, - az új tényeket von maga után.
A ruha soká készült, de mikor készen lett, becsületére vált alkotójának. Egy-egy műremek volt minden darab. A veres ing kihímezve szebbnél szebb csataképekkel, a gallérján mesterileg a magyar és olasz címer, alatta pedig e négy szám: »1848«. Ez mindent megmond. Ezt már megérti Garibaldi, ha nem tud is magyarul. Az ing alján pedig következő felirat (melyet én gyártottam a spanyol kardok mintájára) volt fekete selyembetűkkel kihímezve:
»Míg magadon viseled, győzelem érje neved.«
Ez csak az ing volt, de hát a többi ruhadarab? Mind hemzsegett a cifraságtól, a szeszélyesebbnél szeszélyesebb gondolatoktól, miket éppen olyan jól ki lehet fejezni selyemcérnával a posztón, mint művészecsettel a vásznon. A posztó is tud beszélni a csatákról, diadalokról, dicsőségről, elnyomott nemzetnek hívó szaváról: »ha ott elvégezted a munkát, el ne felejtkezz rólunk«.
Tíz napig volt kitéve a Garibaldinak elküldendő díszruha Kutlik úr auslágjában, hogy addig minden eleven ember megnézhesse. Meg is nézte. A bécsi világkiállítás tavalyi népessége suviksz ahhoz képest, minőnek a kirakat örvendett. Amennyi susztergyerek, bányász, lakatoslegény, pipacsinálóinas megakadt ebben a magyar Svájcban, az mind ott tartott rostokot a tündérszépségű libéria előtt. Sőt még a líceum professzorai is szemlét tartának felette s keményen megdicsérték az ékes feliratot.
»Ebből a gyerekből legalább is akkora poéta lesz, mint Petrovics.«
Ezt az öreg Suhajda mondta - isten nyugossza meg! Neki még mindig Petrovics volt Petőfi Sándorunk, kit valaha ő »pónált secundába«, amint ezen klasszifikációt sokszor megolvastam a régi protokollumokból.
Kutlik úr se nem evett, se nem ivott ezen idő alatt, valami nyugtalan öröm tartotta lefogva, még a kártyázást is abbahagyta. Mi annak egypár forint differencia, kit olyan kitüntetés ért, mint őt. Mert nem-e nagy kitüntetés, hogy az egész város és környék róla beszél, a nép bámulva áll meg háza előtt meglátni a »nyolcadik« csodát; a többi szabómester irigykedő pillantást vet utána az utcán, az »elegáns megrendelések« szakadnak, mint a zápor, sőt a helyi lapban ki volt nyomatva a nagy horderejű tény, hogy Kutlik úr jeles szabóink egyik legkitűnőbbike, egy gyönyörű öltönyt készített Garibaldi számára stb. Mein Herz, was willst du noch mehr?
Oh, de aranyos gondolat volt! Oh, de megenni való kedves gondolat volt! És ezt csupán Szicíliának köszönheti. Ő hozta a képet, ő adta a gondolatot! Aranyos Szicília!
Mint Kutlik úr szokta mondani: - a tény új tényeket von maga után. Tíz nap múlva elküldetett a ruha Garibaldinak huszonhét mindenféle papirosba csavarva. Kutlik úr könnyezett, mikor a postára vitték; nehéz volt szívének az elválás, mintha őbelőle vittek volna el egy darabot.
E naptól kezdve nem volt többé végképp semmi nyugalma: egész éjeken át virrasztva töprenkedett, nem-e veszett el útközben a drága csomag, eljut-e az a címzetthez. Olaszországban nem bátorságos a postajárat. És ha eljut is Garibaldihoz, mint fogja ezt fogadni a nagy szabadsághős, ki már egy koronát is visszautasított.
És ez a kínteljes töprenkedés így tartott egy hónapig. Csak egy hónap múlva jött balzsam a Kutlik uram nyugtalanságban hánykódó szívére; de ez aztán balzsam volt, igazi gyógyító balzsam, mely még a halottat is életre ébresztené.
Garibaldi választ küldött, sajátkezűleg írt köszönő választ, mely olaszul volt írva, úgyhogy abból Kutlik úr meg nem értett volna egy betűt sem, ha a jó Garibaldi egyszersmind tárgymutatónak nem mellékel leveléhez húsz darab butélia bort is. Ez nagyon világos stílus volt egy barátságos levélhez.
Kutlik úr először elhalványodott örömében, amint a postáról hozott csomagot kibontá, azután pofonütötte a »Náci« szabóinast azért a tiszteletlenségért, hogy ő mert legközelebb állni hozzá, mikor Garibaldi levelét felbontotta.
- Az ő írása... az ő nagy keze írása... az ő szent keze írása... Gyere, törüld ki a szememet, Szicília, mert álmodom. Vagy tény volna ez? Úgy van, tény, tény, tény! Kutlik József levelet kapott Garibaldi Józseftől! Itt van, markomban van. Ugyan mi lehet benne. Gyújtsatok ide húsz szál gyertyát, hadd nézzem, hadd olvassam, mit ír nekem Garibaldi József!
- Írhat is olyan gúnyáért - szólt közbe az öreg legény.
- Én csak arra vagyok kíváncsi, tisztelteti-e a majszterné asszonyomat is - szólt a Náci inas, ki a pofon miatti keserű visszaemlékezések behatása alatt az egyenetlenség tüzes szikráját próbálgatta rádobni a házastársak egyetértésének rozzant szalmafedelére, melyen évek óta füstölgött már a belviszály kéménye.
- Elhallgass, beste lélek - riadt fel Kutlik úr haragosan. - Majd bizony! Olyan ostobaságokról írna nekem, mint az asszonyotok? Törődik is az ővele? Hajrá! fussatok, rohanjatok, ordítsátok össze az egész várost, a polgármestert, az iskolai direktort, a nagyprépostot és minden egyéb eleven állatot, hadd jöjjön ide kérődzni a Kutlik József dicsősége felett: Hop, ho! Ne mozduljon senki egy tapodtat sem!
Kutlik úr homlokára csapott, szemöldjeit felhúzta és mutatóujjával vakarni kezdte orrát.
- Maradjatok veszteg! Nem szabad mozdulni. Isten ments, kikürtölni a levelet. Hátha valami fontos státustitok van benne, valami nagy horderejű politikai felleplezés, mit csak nekem szabad megtudni, lóduljatok sebtiben fuvarost keresni, ki Windschachtra visz; ott ösmerek egy olaszul tudó bányamunkást, aki kimagyarázza. Addig pedig ezekhez a drága palackokhoz ne nyúljon senki: le kell rakni a pincébe és két lakattal rázárni az ajtót.
Kutlik úr egy percet sem akart késni, mindjárt melegiben áthajtatott Windschachtra az olaszul tudó bányászhoz, ki a levelet lefordította magyar nyelvre. Akkor azután a magyar szöveggel futott egyenesen Bakabányára egy másik ismerőséhez, ki azt német nyelvre tette át. Minthogy azonban Kutlik úr, törvén a német nyelvet, még így sem volt képes behatni kellőleg a levél titkaiba, fogta magát s átballagott éjszakának idején gyalog (a fuvaros semmi áron sem akart vele menni a hegyes utakon éjjel) egy harmadik bizalmas ismerőséhez Bélabányára (mert csupán bizalmas baráttal merte közölni a tényt), ki aztán végre-valahára átültette Garibaldi sorait édes anyanyelvére, a tótra.
Voltak pedig ezek a sorok következők:
»Druszám uram! Köszönöm a ruhát. Nagyon elkellett. A csaták zivatarában elkopott a magamé. A posztója jó erős, mint az ön honfiainak hazaszeretete. Hiszem, hogy soká fog tartani, s ígérem ön iránti rokonszenvemből, hogy amíg tart, mindig hordani fogom. Ha pedig elpiszkolódik, mielőtt eldobnám, kifordíttatom Magyarország politikájának jelképeül. Ne vegye ezt kérem sértésnek hazájára nézve a caprerai vén medvétől, ki azzal mulatja magát, mikor unatkozik, hogy az igazat megmondja mindenkinek. Ez pedig, amily excentrikus, éppoly veszedelmes mulatság! Egyébiránt isten önnel. Az itt küldött néhány butélia bort igya meg ön egészségemre, vagy ha úgy tetszik, a magáéra. Mindig öné
G. Garibaldi.«
Kutlik nagyot lélegzett, mikor megérté a dús tartalmat. Szeme kidülledt, homlokán kidagadtak az erek, és a kezével olyan alakban csapott az asztalra, mint mikor »dreimal« ellen »kunststukk«-ot vág ki a ferbliben. Vagy még annál is hetykébben.
- Beste lélek... lélek. Ez már sok egy embernek - kiáltott fel önkéntelenül, mérlegelvén a tengernyi dicsőséget, mely mai napon reá háramlott.
- Biz ez szép emlék neked - bizonyítgatá a bélabányai bizalmas ismerős.
- Ezüst rámába foglaltatom - kiáltott lelkesedetten Kutlik úr.
- Kétségkívül, hogy a falra akaszd...
- Igen, mégpedig a ház külső falára.
- Bah! Hisz akkor a legelső arra menő ember ellopja, már tudniillik a ráma kedveért.
- Puff, megadtad neki. Egy őrt fogadok hozzá, amilyen igaz, hogy szabó vagyok, megteszem. Egy őrt, ki éjjel-nappal strázsálni fogja.
- De ez sokba fog kerülni!
Igaz, de mégis meg kell lennie, a levélnek kinn kell függnie. Mert a dicsőség olyan, mint a holt szerető, ha nincsenek irigyei. Én irigyeket keresek, s ha nem akad ingyen, megveszem pénzért.
Ilyenforma lélekemelő tervek hevíték a megtisztelt egyéniséget, midőn odakint egyszerre megeredt a zápor; s olyan sötét felhőfolytatások jöttek a Szitnya felől, hogy kalendárium nélkül is el lehetett találni a készülőben levő égiháborút. A villámok diplomáciai jegyzékváltogatásai előre jelezték azt, mégpedig sokkal világosabban, mint azt mi osztrák-magyarok szoktuk látni a »vörös könyvben«, vagy az angolok a »kék könyvben«. A mennyország tehát mégis különbözik Magyarországtól. Persze csupán csekélység az a különbözet. Ott a belügyek a miszteriózusabbak, itt pedig a külügyek. A többiben egészen hasonló. Mind a kettőt az isten kegyelme őrzi.
Ezt a jó élcet Kutlik úr gondolta volna ki, ha előbb, mintsem kigondolhatta volna, halálra nem ijed az égi förgeteg közelgésétől. Tyű! ezer kifizetetlen kontó teremtette! Most már ő haza nem mehet innen reggelig. Irtóztató! Lekötve tartani egy embert, akit a »mehetnék« csiklandoz. Megegeresedik reggelig, ha Szicíliát nem látja és a harminc butélia bort, amit a hősök hőse küldött, meg nem kóstolja. No, persze csak csínyján. Egy gyűszűnyit minden sátoros ünnepen. Oh, milyen vér fog abból a borból származni Kutlik úr jól táplált testének belső részeiben. Oh, milyen vér!
A megindult záporeső csakugyan ott kényszerítette maradni éjszakára Kutlik urat a bizalmas ösmerősnél, pedig olyan nagy spuriusa volt elrohanni és meg sem állni hazáig... A gazda azonban nem hasonlított az egyszeri háziúrhoz, ki a nagy zivatar miatt sopánkodó vendégét azzal vigasztalta, hogy: »mentem én már rosszabb időben is haza.« Mire aztán felfelelt a vendég: »de nagy gazember volt, aki eleresztette!« A bélabányai ismerős nem akart olyan gazember lenni s erőnek erejével ott marasztalta éjszakára.
Kutlik urat nem csalta meg spuriusa. Otthon nagy dolgok történtek. Jobb lett volna neki soha ki nem tenni lábát a saját házából.
Nekünk, diákoknak, semmi értesülésünk sem volt azon tényről, mely Kutlik úr hiúságát annyira megnövesztette, mint a júniusi esőzés a burjánt a búza között - komolyan mondom, semmit sem tudtunk róla s egész közönyösen folytattuk emeleti szobánkban a lázító beszédeket a csuszpajsz ellen. Az általános elégedetlenség végre abban a határozatban lyukadt ki: hogy egy egytagú küldöttség menesztessék le a majszternéhoz, ki sérelmeinket előadván, azok orvoslásának megtagadása esetén abbeli határozatunknak adjon kifejezést, miszerint tömegesen (mind a hárman) ott hagyjuk; tíz forinthoz illőbb táplálékra áhítozván békétlenkedő gyomrunk.
Most már csak az volt a kérdés, ki legyen olyan vakmerő hármunk között, ki a küldöttséget elvállalja. Természetesen senki sem vállalkozott.
- Kocka! - kiáltánk fel mind a hárman.
Először kettő közt dőlt el a nagy fontosságú kérdés. Feldobtak a levegőbe egy kétgarasost.
- Sas vagy írás.
Aki eltalálta, az kimaradt.
Azután mi ketten dobtunk, az előbbi dobásban rövidséget szenvedett kamarásommal. (A »kamarás« szó »diáknyelven« laktársat jelent.)
- Sas vagy írás?
Az írást választottam, de fájdalom a kétfejű sas esett felülre (mint mindig). Bolondot tettem, hogy az írást választottam: már akkor is tudhattam volna, hogy a sas szárnyai alatt meghúzódni jó: »in hoc signo vinces!«
De hát hiába, még akkor sem szoktunk bele ebbe a jelvénybe.
Tehát én vettem magamnak a bátorságot belemenni az oroszlán torkába. Lefelé menet a garádicson egy egész chriát kigondoltam exordiummal, similékkel, befejezéssel ékesen előadva lázadó társaim elégületlenségét, magamat teljesen kimosva.
Kutlikné asszonyom hallgatott is rám, nem is. A szeme ki volt sírva, ráncos homloka pedig borúsan sötétlett az asztalra támasztott könyökén.
Szavaimra egy mély szuszogáshoz hasonló sóhajjal felelt.
- Majszterné néni - feleltem vakmerőn -, a sóhajtás értelmes felelet lehet a regényekben, hanem társaim nem tekinthetik azt válasznak. Akinek a babcsuszpajsz nem kell - az a sóhajtással sem elégszik meg.
Megint egy új sóhajtás.
- Minélfogva kérem egyenes feleletét. Sérelmeink fognak-e orvosoltatni vagy sem? Kétszer csusza hetenkint s egyszer babcsuszpajsz havonkint. Ezen az alapon állunk s nem tágítunk végső leheletünkig!
Nagyot lélegzettem erre a hősies mondásra, hanem lett is sikere, mert Kutlikné rám fordítá könnyes szemeit, hosszan, mereven vizsgált és így válaszolt:
- Szívesen tenném, édes lelkem öcsémuraim; de nem lehet, nem futja ki a költség...
- Micsoda, hát mind babra megy a mi havonkinti harminc forintunk?
De már erre hangos, fuldokló zokogásra fakadt a derék asszonyi állat.
- Hiszen ha babra menne. Rosszabbra megy. Csak az imént is új aranyfülbevalót pillantottam meg ennél a lucskos, pipogya Szicília szolgálónál, hogy törjék kerékbe a nevenapján! Hol vette? Kitől kapta? Tudjuk már mi az ilyen gazdálkodást. Míg a törvényes feleség rongyban jár s nagy elvétve akad neki egy-egy megpanaszlott garas, addig a »dáma« úszkál a bőségben, s egyik ékszerre még rá sem unt, mikor a másik már ott fityeg a fülében, hogy dugják be tüzes taplóval a pokolbeli ördögök...
- Bíz ez szomorú történet!...
Kutlikné asszony zokogva folytatta:
- Ez a semmiházi a kútforrása minden bajnak a világon (talán még a krími hadjáratnak is?); az én bajomnak is, a maguk bajának is...
- Micsoda? hát ő eszi meg előlünk a kétszeri galuskát?
- Ki más? A férjem keresménye is, a kosztpénz is felmegy a puccra. A konyhára nem marad semmi: még az is isten csodája, hogy így kibírom kosztírozni. Haj, ha ez nem így lenne, másképp lenne akkor...
Azt nagyon természetesnek találtam, hogy másképp lenne...
- Tejbe, vajba füröszteném az én kedves diákjaimat.
Majd kicsordult a könnyem az elérzékenyüléstől s meghatott hangon rebegém:
- Asszonyom, ez nagy dolog. Ennek a leánynak pusztulni kell innen!
Erre a szóra Kutlikné asszonynéni azt felelte, hogy egyenesen a nyakamba ugrott: majd agyonfojtott.
- Oh, én megszabadítóm! oh, lángész, lángész, de nagy is a te csodatevő hatalmad. Én hiszek magának, mert maga nagyon furfangos ember. Van-e valami terve?
- Éppen huszonhárom tervem van.
- No, és melyiket viszi keresztül?
- A huszonnegyediket.
- A huszonnegyediket? Nem közölné velem, édes uramöcsém?
- Semmiesetre sem.
- De hát miért nem?
- Hja! bizony csak azért, édes majszterné asszonyom, mert még magam sem tudom.
- Oh, hogy szállja meg a mennyei ihlet drágalátos elméjét, mert ha nem tesznek valamit, mindnyájan elveszünk éhen az uram hóbortossága miatt. Hát mire való volt az a drága ruha is annak a mihaszna taljánnak, aki se ingünk, se gallérunk. Inkább bizony a famíliáját ruházta volna be azon a tengernyi pénzen. De a bolond csak bolond marad. Most meg már ahogy megjöttek a boros butéliák, eszét sem tudja örömében.
- Miféle butéliák?
- Miket Garibaldi küldött férjemnek a ruháért - mondá Kutlikné a büszkeségnek némi árnyalatát meg nem tagadható hangon.
- Ühüm! Hát boros üvegek! Ühüm... no, no... izé... lássa, majszterné asszony, most már mindjárt van valami csekély kiindulási alap tervünkhöz.
- Csak ki vele, édes drágácskám.
- Hol vannak azok a butéliák?
- Mindjárt le kellett vitetnem a pincébe: isten ments, ha szoros zár alatt nem tartanám: nem maradnék meg a világon, ha valami bajok esne.
- Heuréka! megvan a terv.
- Égek a kíváncsiságtól.
- Előbb azonban tisztázzuk az eszmét - mondám. - Az a fő dolog.
Kutlikné fejével bólintott.
- Tehát Szicília veszte, illetve eltávolítása volna a garádics, mely minket is, a nénit is vágyainak harmadik emeletére vezetné...
- Mintha csak a számból vette volna ki a szót.
- No, hát én ettől megszabadítom: hanem két dolog szükséges hozzá.
- Kérje a lelkem üdvösségét, azt is od’adom - szólt a majszterné felvillanó szemekkel.
- Oh, én még nagyobbat kérek... Titoktartást...
- Meglesz.
- És vak engedelmességet.
- Esküszöm.
- Most már minden jól van. Én meg fogom szabadítani. Én boldoggá teszem. Hanem még egy kérdést, Kutlik úr ugye nem jő haza ez éjjel. Ettől függ minden.
- Lehetetlen hazajönnie a vihar miatt.
- Oh, így már boldoggá teszem: de hogy ez megtörténhessék, adja át ez éjjelre a kulcsot...
Kutlikné erre a mondatra szűzies szeméremmel lesüté a sírástól az imént kivörösödött szemeit, kordován vastagságú arca fülig pirult, keble lihegni kezdett, s köhécselő mellét egy halk sóhajtás hagyta el: aztán rám nézett bizonyos megmagyarázhatatlan tekintettel, s lágy suttogó hangon rebegé:
- Szent isten, mit kíván tőlem... Az lehetetlen... Félek, nagyon félek... Mit fog mondani a világ, férjem...
- Semmit, mert sohasem tudja meg... Egyébiránt amint akarja - tettem hozzá tettetett egykedvűséggel.
- Igaz, senki sem fogja megtudni. Nos, én nem bírok magától megtagadni semmit, rossz ember... Hanem azután óvatosan jőjjön, zajt ne csináljon az előszobában, nehogy a gyerekek felébredjenek. De hátha valami baj lesz belőle, gonosz csont!
A majszterné asszony fonnyadt mosolyait mind összeszedte, hogy szeretetreméltóságának kopott virágcserepébe ültesse.
- Ne féljen a bajtól semmit, majszterné asszony. Ez a baj szabadítja meg minden bajtól.
- Dejszen... - vigyorgott a majszterné - hanem az most már mindegy, megesküdtem, meg kell tartanom... aztán meg ha »ő úgy, én is úgy«.
Ezzel ruganyos léptekkel odafutott az ajtóhoz. Egy perc alatt leakasztá a függő szögről s szűzies pirulás közt markomba nyomta hálószobája kulcsát.
- Ne, te ördögpozdorja... - tette hozzá csintalan mosollyal -, tied vagyok a kárhozatig.
Meghökkenve hátráltam elémbe tárt karjai elől s szám nyitva maradt az elámulástól.
- Ah! Majszterné néni - kiálték fel -, itt nagy tévedés forog fenn.
- Micsoda? Miféle tévedés? - kérdé az áthevült nő némi tartózkodással és sötéten.
- Én a pincekulcsot kértem... - hebegém a tizennyolc év félénkségével.
Kutlikné asszony majd elájult arra a szemtelenségre, hogy merem én tőle a pincekulcsot kérni, nekemugrott s tán egy hajszál sem marad rajtam épnek, ha dühét, melytől egész arca vonaglott, egyszerre ketté nem szakítja egy nagy köhögési roham.
Ennek tartalma alatt sikerült elszöknöm előle, emeleti szobánkba, számot adandó társaimnak küldetésemről.
Egy fél óra múlva azonban magához hívatott a majszterné, elmondván, hogy az elébb bolondozott velem, szívemre kötötte, hogy szabadítsam meg Szicíliától s átadá nagylelkűen a pincekulcsot. Tegyek, amit akarok, ő határtalanul bízik bennem.
Nekünk pedig nem is kellett egyéb. A pincekulcs, mint valami meghódított diadalmi zászló, általános »hurrá« felkiáltással üdvözöltetett. A fiúk arca örömben úszott, én pedig szőttem tovább a szálakat a terv kiviteléhez.
Estére ugyanis nobilis mulatságot szándékoztunk tenni a pincében, melybe az utcáról volt a bejárás. Ehhez a mulatsághoz örökös titoktartás esküje mellett hivatalos volt az utca valamennyi diákja és a »Lojzi« kéményseprő-legény, kit én invitáltam meg a szomszédból, s ki nagy hajlongások mellett ígérte »tiszteletét tenni« éjfél felé a »földalatti« szalonban.
Szegény Lojzi akkor még nem gyaníthatá, hogy milyen »tiszteletben« fog részesülni.
Esti tíz órakor összeültünk szobánkban vagy kilencen, aztán a vihar oltalma alatt észrevétlenül belopódzkodtunk a pincébe.
Ez volt aztán a nagy nap, vagy inkább nagy éjszaka. A diák potyaszenvedély még nem nyert olyan táplálékot, mint a mienk. A butéliák a legnemesebb nedvekkel voltak teli. Én mondtam a legelső toasztot Kutlik Józsefre, aztán megeredt a víg anekdotázás sötétben, majd különféle viták és súrlódások, amik éjfél után általános kaotikus ölelgetésekben, vigyorgásokban és zűrzavaros kurjongásokban végződtek. Pokoli sötétség volt, senki sem tudta a másikról, mit és mennyit iszik, se azt, hogy a kedélyhangulat milyen stádiumán van: én csak a Lojzi legényre vigyáztam, kivel mindnyájan »bruderschaftot« ittunk s kinek holtrészeggé tétele terveim »sine qua non«-ját képezte. Meg voltam róla győződve, hogy ez sikerül, s nem csalatkoztam.
Lojzi barátunk sokat bevett a jóból s erőnek erejével esküdözött, hogy ő a burkus király kéménysöprője, s hogy egyszer a kéményből kihallgatta őfelségének beszélgetését a híres Bismarckkal: éppen azon tanácskoztak, hogy Kutlik uramnak fejét veszik, amiért Garibaldinak olyan ékes ruházatot mert küldeni. Ez egészen bizonyos, a hóhér akármelyik percben jöhet s a fejvesztéssel együtt jár a vagyonvesztés is: márpedig ez a sok drága ital kár volna burkus-gégébe, - igyuk meg magunk.
Ide lyukadt ki érdemes barátunk épületes elmélkedése, mígnem arra a szomorú tapasztalatra rogyott össze, hogy már az utolsó butélia bor utolsó kortya is helyén van.
- No, most már elvégeztük kötelességünket - mondám józanabbul maradt cimboráimnak -, emeljétek fel Lojzit és hozzátok utánam.
Ezzel aztán bevittük a konyhába, Szicília szolgáló, a svábbogarak és poloskák kormos birodalmába; az én vezényletem mellett szép csendesen lefektettük a mélyen alvó Szicília mellé a földre, a pincekulcsot Lojzi úr kezébe téve, ki azt görcsösen szorítá abba össze.
- Most pedig, fiúk - mondám -, a mi fejünk is nehéz, oszoljunk szét és feküdjünk le; aki pedig rókázni akar, szóljon, hadd tartom a fejét.
Lefeküdni csak könnyű volt - hanem fölébredni volt irtóztató. Az a gondolat, hátha kitudódik, hogy mi voltunk a bűnösek, mi lesz akkor? Kicsapnak a professzorok, ha ugyan Kutlik úr nem ment fel a consilium abeunditól azzal az egyszerű manőverrel, hogy agyonüt egy szuszra.
Azt kívántam magamban, mikor a bor gőze némileg oszladozni kezdett fejemből, hogy bárcsak soha ki ne virradna többé. Hadd lenne örökös éjszaka a földön, mely elfedjen feltört pincét, hortyogó szolgálót, részeg kéményseprő-legényt s az érkező Kutlik elől járható országutat.
Nem tudtam szemeimet behunyni: búbánatos arccal és szepegő kebellel könyököltem ki az ablakon, belebámulva a csendes éjszakába, mely lassankint lehányta magáról rongyait, a felhőket, s láttatni hagyta csillagos homlokát.
Istenem, milyen jó a csillagnak, azt fel nem érheti a Kutlik keze.
Minél világosabb lett, annál jobban kezdtem remegni, mígnem félelmem tetőpontra hágott, midőn közelgő szekérzörgés hangzott fel a néma éjszakában, mely egy nagy »hahó« kiáltás mellett egyszerre megállapodott a ház előtt.
- Teremtő isten, megjött Kutlik.
Hiszen magam is ezt akartam - és mégis annyira megijedtem tőle. Hirtelen a takaró alá bújtam s fel nem mertem volna emelni fejemet a világért sem. De a takarón keresztül is hallottam vagy legalább hallani véltem valami keletkező dörömbölést, azután lármát, kiabálást, csattogást, ami mind úgy tűnt fel, mint a vesztőhelyre menőnek a lélekharang, és behunyt szemeim dacára is látni gondoltam egy kiütendő rémletes belháború előzetes drámai jeleneteit odakint.
Az izzadság gyöngyözött homlokomon, azt hittem belebolondulok. Nemsokára teljesen virradni kezdett, két társam is kinyitotta szemeit, de mint akik valami rosszra ébrednek, - ismét hirtelen elaludtak: csak szivök hangos dobogása hallatszott.
A nyolc óra közelgett, már iskolába kellett volna mennünk, és még senki sem kelt, mindenik eltagadta a másik előtt ébrenlétét, még a lélegzetet is elfojtottuk. Iszonyú helyzet volt, a tegnapi diákcsíny horderejét csak most fogtuk fel a maga borzalmasságában.
Néma csend uralkodott, egy légy szárnyainak dongását is meg lehetett volna hallani.
És ez ideglankasztó csendben egyszerre csak valaki belökte nagy robajjal az ajtót, hogy azt hihettük, a föld rázkódott meg sarkában.
Félve pillantottunk ki. Kutlik volt, pipacspiros haragos arccal, villámló szemekkel, ziháló mellel és kitágult orrlyukakkal.
Ordíts kapu, kiálts város, mert eljött az irtózatos minuta, melyben lakolni fogunk bűneinkért.
Egyszerre elállt még a szívem dobogása is, s paplanom alá bújva égreszkettető hortyogás míveletével palástoltam el félelmemet: ugyanazon módon a többiek is.
Seregeknek ura, mi fog most történni?
Úgy éreztem, hogy az egész világ zúg, zsong, fejem körül forog, s hogy a következő percben halva ébredek fel valahol a másvilágon.
Történt vala pedig az, hogy Kutlik úr megállott a szoba közepén, csípőjére helyezte kezeit, egyet fújt és azután a következő szavakkal könnyített lelke terhén:
- Képzeljék csak édes öcsémuraimék, mikor az a gaz Szicília mind kihordogatta az éjjel azt a drágalátos boromat a kéményseprő-legény szeretőjének, akit amint hazajöttem, ott kaptam mellette holtrészegen. Ilyen szégyen... ilyen szégyen... oh, beste lélek...
Kutlik úr fájdalmasan sóhajtott: mi pedig szavaira, mint egy varázsütésre, egyszerre felébredtünk.
- Az ám... Nagyon nagyban voltak már azzal a kéményseprővel - mondám vidoran.
Kutlik úr újra sóhajtott...
- Nagy csapás... nagyon nagy csapás... Hanem meg is bosszultam magamat rajta... Megtüzesíttettem a vasalót, aztán odanyomtam a pofájára.
- No, ez derekasan le van kvittelve.
Kutlik úr harmadszor is sóhajtott: ami már inkább beillett volna bőgésnek.
- Szomorú kvitt az. Ki adja most már vissza az én butéliáimat? Köszönöm szépen az olyan kvittet.
- Vegye úgy, Kutlik bácsi, mintha maga itta volna meg a borát.
- Igen ám. Hát Szicíliámat ki adja vissza? Elkergettem. El kellett kergetnem... Vérzett a szívem, de »kellett«.
- Vigasztalódjék, hiszen megmaradt a felesége.
Kutlik bácsi lehajtotta fejét és még egy fájdalmasabb nyögést hallatott.
- Hiszen éppen az a legnagyobb istencsapása rajtam - hogy megmaradt.
*
Délben galuska díszlett a nagy kék-stráfos tálon, amit Kutlikné asszony diadalmas mosollyal tett fel a nagy puhafaasztalra. Kutlikné felém mosolygott, mintha mondta volna. »Oh, te lángész, - ki olyan nagy mamlasz vagy.« Kutlik lehajtotta fejét és nem evett; mi pedig örültünk neki, mert annál több jutott belőle.
Hanem azontúl volt is oszt’ finom kosztunk.
És mi ennek akkor jobban örültünk s nagyobb diadalnak tartottuk, mint Elszász és Lotharingia meghódítását a poroszok.
Bolondos kor a gyermekkor, kigúnyolja a férfiasság, de örömest mulat emlékeinél az öregség is.
A CSODÁLATOS GOMBA
1874
S... professzor nemcsak tudományos ember volt, hanem híres is. Híres ember azért volt, mert Petőfi őróla írta azon emlékezetes versszakot: »a poesisból is secundába ponált sok szamár professorom«, tudományos embernek pedig azért látszott lenni, mert ő maga nagy természettudósnak tartotta magát; márpedig a mai világban nem elég csupán tudósnak lenni, hanem annak kell látszani is.
A természettudomány - mint tudjuk - nagyon tág mező; bele van hasítva a növény-, állat- és ásványország. De ez még nem mind. Hát a halak országa, asztronómia, geológia, sat., az is mind a természettudomány határában fekszik. Világhírű tudósok már e talajt megjárták s otthon vannak rajta; meg nem előzhetők semmiben, legfeljebb utolérhetők. S... nagy természettudós volt, de emiatt még nem volt elbízva. Az még csak mind bliktri, amit Linné, Darwin, Dorner is tudtak. Hanem neki van egy extra tudománya, amit előtte nem tudott senki, amiben ő a mester és rendszeralkotó - s ez a gombászat.
Ah, a gombák! Ezek a csodálatos vimerlik az anyaföld barna arcán, mik a felhők csókjától fogamzanak meg menyasszonya, a föld méhében, s megnőnek egy perc alatt, elszáradnak egy óra alatt. Ez a föld költészete. Menjetek ki langyos tavaszi éji eső után az ősrengetegekbe, hol még emberi láb és eke nem járt, ott azután megmutatja magát jó ösmerőseinek, akik szeretik, igazi arcával a föld. Felölti ünneplő üde ruháját, haja, a százados fák, ámbrát lehel, virágok illata részegítő mámort áraszt körül, a hajnal pirulva üti be arcát, mintha üzenetet hozna a szerelmes felhőktől: maga a föld mintha megittasulva pihenne az űrben, szinte édes sóhajtást látszik hallatni.
Ebben az édes sóhajtozásban terem, születik a - gomba.
A professzor úr ugyan nem így magyarázta meg a gomba eredetét nekünk tanítványainak; hanem... ki tudja... nem-e nekem van igazam? A professzor úr sok olyan dolgot magyarázott meg jól, amihez nem értett, hát én miért ne magyarázhatnék meg valamit rosszul, amihez én sem értek?
De hogy sok szószaporítás ne legyen a dologból, mindjárt arra térek, ami teljesen feljogosít arra, hogy a professzor úr magyarázatait szépen elmellőzzem.
Történt pedig velem az a deák-életben hallatlan eset, hogy egyszer tökéletesen jóllaktam s az uzsonnáról felmaradt kenyérbélből furcsábbnál furcsább alakokat gyúrtam, mint ez már rendes szokása a keresztény érzelmű kosztos diáknak, ki nagyon ügyel rá, hogy valahogy a gazdának hasznot ne csináljon.
De különben is szokásom volt, - mint kívülem még sok más embernek is -, hogy a puha kenyérrel egész szenvedélyem volt babrálni; csinálni abból láncot, széles karimájú tót kalapot, félcsizmát s több ilyen bolondságokat. Biz ez közönséges foglalkozás: de hát az ember úgy tud örülni egy-egy sikerült figurának, mint a szabólegény a remekének.
Valamikor egész véletlenül egy széles karimájú tót kalapot gyúrtam ki puha kenyérbélből; a bizony el volt találva s éppen úgy nézett ki, mint egy gomba. No, hát csináljuk át gombává, gondoltam magamban, s ugyancsak hasonló anyagból készítettem neki a valódihoz hasonló gyököt.
Természetes dolog, hogy nem sokat törődtem vele, feldobtam az egész mesterművet valahova a kasznyi tetejére; s körülbelül csak egy év múlva akadt ismét kezembe olyan kemény állapotban, mint a kő.
Mikor a földhöz vágtam, össze nem tört, de szikrát adott. Ez azt a gondolatot sugallta fejembe, hogy ha én most azt a gombát kifesteném szokásos moh-színűre, gomba-minták után, mint ritkaság figurálhatna íróasztalomon.
És úgy tettem, amint gondoltam. A gomba utánzása nagyszerűen sikerült. A százados moh ódon színe, az árnyalatok és mélyedések úgy néztek ki, mintha valóban a természet alkotásai volnának.
Tanulótársaim irigyelték az érdekes leletet s sokat vallattak érte, hol találtam?
- A Szitnya hegyén - felelém.
Tudták, hogy oda sokat szoktam kijárni, nem ugyan a természettudományok kedveért, hanem a hegytetőn lévő spelunka (a csárda ottani elnevezése) iránti előszeretetből, mely a földi örömeket kóstolgatni szerető tanulóifjúság számára úgy is mint félreeső hely, úgy is mint ama bizonyos magaslat, honnan minden igazibb színben tűnik fel, szolgált kedvenc tanyául.
A gombával elbolondítottak száma addig-addig nevekedett, míg egyszer S professzor úr füleibe is eljutott annak híre.
Egy este beállít hozzám Vankovics, (talán így hítták?) a »pedellus«.
- Köszönteti S. professzor úr, kéretve, szíveskedjék neki elküldeni azt a gombát.
Elhűlt bennem a vér a félelemtől.
- Miféle gombát? - hebegém. - Nincs nekem semmi gombám.
De Vankovics vizsla szemeivel már akkor régen megpillantotta íróasztalomon.
- Hehe! mást bolondítson, ne engem. Látom én, amit látok. Ott van a gombája a kávésibrik mellett, hát csak ide vele szaporán, mert a professzor úr rám parancsolt, hogy élve-halva kézhez kerítsem.
Elsápadtam. Egy perc alatt keresztülcikázott agyamon egész láncolata azon szerencsétlen eshetőségeknek, miket hazugságom, ostoba, hóbortos tréfám maga után vonhat. A professzor észreveszi, hogy kenyérbélből van, azt fogja hinni, hogy őt akartam elbolondítani. Homlokomról csurogni kezdett az izzadság. Még az is megeshetik velem, hogy »abeundit« kapok. Mit tegyek? Bevalljam? De hisz akkor kikacag az egész líceum s ujjal fognak rám mutatni, mint valami világcsalóra. Eh, legokosabb lesz valami kibúvó ajtót keresni s a gombát nem adni oda.
- Hm! a gomba kellene a professzor úrnak - szólék -, nem lehet, édes Vankovics úr, nem lehet. E gombakövület drága kincs nekem s legfeljebb térítvény mellett adhatnám át a tanár úrnak, ha ugyan a térítvényt elhozta volna, föltéve, hogy még akkor is útját nem állja az idő rövidsége, mert én holnap reggel a Nemzeti Múzeumnak fogom elküldeni.
Vankovics hosszú orral távozott, s én megkönnyebbülten lélegzék fel, mint aki lidércnyomás alúl szabadult. Most már mitevő legyek? Legcélszerűbbnek látszott előttem a gomba megsemmisítése, de míg egyrészt sajnáltam az elhíresült művet végképp tönkretenni, másrészt a tanár haragját sem simítom el vele, mert még borzasztóbb lesz dühe, ha megtudja, hogy a gombát elcsaptam, csakhogy hozzá ne jusson. Hazugság sem menthet ki a hinárból. Ha azt mondom, hogy a Múzeumnak küldtem, képes azonnal Pestre utazni a nevezetes tárgy tudományos megszemlélése végett, ha azt állítom, hogy ellopták, felszaglásztatja policájokkal az egész várost, míg végre is kisül a turpisság.
Amint így hánykolódék bennem a lelkiismeret, mentő deszkát keresve a kétségbeesés tengerén, egyszerre megnyílik az ajtó és belép rajta S. professzor úr.
- Ah, szervusz, humillime. Hm, hm. Hát maga a Múzeumnak szánta a gombakövületet? Piha! a Múzeumnak... Múzeumnak; - itt oszt’ a fejét csóválta a tanár úr és még egyszer mondá: - a Múzeumnak... Hát mije magának a Múzeum? - tört ki dühösen - apja, anyja, unokatestvére? Semmi. Ugye semmi? Hanem a líceum, az a maga nevelőapja, humillime, az iránt nem szabad hálátlannak lennie, ha érzés van önben. A líceum embert nevelt magából és most ennek jutalmául követeli magától...
- Kifizettem érte a tandíjt, kérem alássan. Nincs követelni valója rajtam a líceumnak.
- Nem a tandíjt, hanem a kövületet követeli, nem követeli, hanem kéri...
- Már nincs meg - mondám reszketve.
A tanár úr egyet ordított, mint a vadállat kétségbeesésében, azután villámhirtelen felém ugrott és nyakon ragadott.
- Tolvaj, rablógyilkos. Hát az mi volt, amit most sanzsíroztál be a hátulsó zsebedbe az íróasztalról?
Ezzel belenyúlt a zsebembe, én hagytam magammal cselekedni mindent, olyan érzéktelen voltam, mint a gombakövület, amit a professzor úr a zsebemből kihúzott.
Szemei ragyogtak az örömtől.
- Itt van, megvan, kezemben van... az én kezemben, az ország legnagyobb gombászának kezében...
S azzal futott ki, mint az őrült, még a kalapját is otthagyta. El sem küldött érte egy hétig: pedig csak egy kalapja volt.
Nem volt szüksége rá. Nem mozdult ki egy hétig a szobából. Éjjel-nappal írt, dolgozott.
Én ezalatt az egy hét alatt képzelhetni minő halálfélelmeket álltam ki, elgondolva a következményekre, ha az öreg a csalást kisüti.
Egy hét alatt befejezte munkálatát. Nagy nap következett. Az összes tanári kar és tanuló ifjúság meg volt idézve a líceum nagy termébe. Senkinek sem volt szabad elmaradni.
Reggel tíz órakor már mindnyájan ott voltunk, anélkül, hogy tudnánk mire. A terem közepén egy nagy szekrény állott zöld posztóval elleplezve.
Végre bejött a tanári kar is fekete ruhásan, S. tanárral élükön.
Az igazgató odalépett a betakart szekrényhez s egy-kettőt köhécselt bevezetésképpen mondandójához.
Mindenki valami meglepőt várt s elfojtá még lélegzetét is: de én még százszor rosszabbat vártam valamennyinél.
- Tisztelt tanári kar és ifjúság - szólt a direktor -, ma örömünnepet ül a tanoda és a tudományosság. Azon célra hívattam önöket össze, hogy bizonyos ünnepélyes formával üljük meg azon tényt, hogy az első gombakövületet mi adjuk a világnak, ma van ezen gomba kövület ünnepélyes leleplezése.
Ezzel lerántá a leplet - s ott állott ékes mahagónifa üvegszekrényben az én kenyérfigurám.
Mindenki futott, hogy megtekinthesse.
Azután S. tanár lépett fel gőgös tartással egy tribünre és egy hosszú értekezést olvasott fel az ünnepelt gombáról, eredetéről és átalakulásáról egész a mai napig. Nekem is köszönetet szavazott, amiért a nagybecsű kincset önként engedtem át a tanodai múzeumnak. Az értekezést viharosan megéljenezték s minden európai nyelvre leendő átfordítását s több ezer példánybani kinyomatását az iskola költségén elrendelék.
Végül pedig a nagy nap örömére az iskolai inspektor mindnyájunk számára pompás díszebédet adott, melyben S. professzor elnökölt, én pedig jobbján ültem.
És azóta sok év elmúlt. Porrá lett S. professzor is, én is megkomolyodtam, a világ is sokat haladott, hanem azért a gombakövület még most is ott őriztetik a líceumi múzeumban, s a tudományos értekezést szent kegyelettel betűzgetik pápaszemes tudósok.
Minden bolondság az ég alatt.
A ZSIRÁNS-KERESŐ
1874
A fővárosi élethez is, mint a háborúhoz, három fődolog szükséges: pénz, pénz, pénz. Mindamellett akadnak, kik ezen hármas evezőlapát nélkül is abban a csónakban óhajtanak evezni, mely a jólét s társas örömök partjai közt siklik szakadatlanul. Vagyonbukott hajdani nagy urak, fényes történelmi neveikből élődő proletárok, gazdag nagybátyaik hosszadalmas életének keserű csapásával sújtott fiatal reményei a tejjel-mézzel patakzó hazának, melynek földéből sietnek magok alól minél előbb elkártyázni, elfiákerezni, megenni, meginni a nekik jutandó darabot. És ez a láncszem lehat a felső régiókból egész a száz esztendőre lefoglalt fizetésű hivatalnok, a semmittevő elegáns utcataposó specialitásokig. Tovább nem megy. Ami ezen alul van, az már más kvalifikáció alá esik.
A kvalifikációt azért említem - mert szigorúan tisztességes embereknek kell lenniök, vagy legalább látszaniok, miután megélhetési móduk épp e külső tisztesség. Ha az életfenntartási módozat és eszköz osztályozásánál a jogi meghatározás az írókat és királyokat helyezi a legmagasabb sorba, mint kik a nagy nemzetösszeg által tartatnak fenn, harmadikul alaposan beválnak az új kaszt emberei, kiknek ambíciója abban kulminál, hogy minél több ember kötelezze le őket azzal, - hogy kötelezze le magát értük.
Ez azon ok, melynél fogva szükségük van széles ismeretségi körre s következésképp minél több tisztességre. Vagyonuk a t.c. közönség; nem csoda tehát, ha örökké vagyonukkal foglalkoznak: ott vannak mindenütt, ismernek mindenkit, és tudnak mindent; könnyen felednek és könnyen tanulnak; arcukon az életkedv derűje, homlokukról lesugárzik az emberszeretet, mindenki iránt nyájasak, szorításra mindkét kezöket nyújtják.
Szeretetöknek azonban mégis vannak fokozatai: a kereskedőt szeretik legkevésbé, »az számító ember« s »filiszter«; a falusi úri ismerőst legjobban, »az könnyen hivő, galant s szinte hízik bele, ha nevére szorulnak«; - hiszen bagatelle... csak a neve kell, egyéb semmi.
Csakhogy nem mindig megy ilyen könnyen. A »falusi erkölcsök« rohamosan vedlenek az emberiségről s a zsiránskeresés kezd háládatlan foglalkozás lenni. Pedig fáradságos munka és kitűnő talentumot föltételez ott, hol a tökély magaslatáig emelkedik.
Vannak ugyan még mindig univerzális jótállók, a XVI-ik századból áthozott »jó szívek, egzotikus növények«, kik a XIX-ik század talajában veszni, pusztulni kezdenek a sok nyesegetéstől, melynek saját természetök teszi ki. Ezekhez könnyen fér a megszorult barát vagy ismerős. De mit ér, ha a hitelezők gyarló sajátságaikhoz azon elvetemedett logikát öröklik: olyan zsiránst kívánni, kiről meg vannak győződve, hogy senkinek sem szokott zsirálni egykönnyen. Íme, a világrendszer egy nagy hibája! Egy dilemma, mely beleütközik a teremtés észszerűségének törvényeibe!
Ezen összeütközés kiegyenlítése az a tudományos manőver: kifogástalan »forgatót« fogni a kifogásolható »elfogadónak«.
Mennyi rafinéria, milyen attak és diplomáciai tapintat szükséges egy oly megnyert ütközethez, azt csak az tudhatja, ki oroszlánszelídítéssel foglalkozott.
A zsiráns-kereső legelőbb is a kiszemelt áldozat véralkatát, egyéni sajátságait, természetét, szokásait tanulmányozza. Meglepi, mikor jó hangulatban van; délután megy hozzá, szorosan azon időpontban, midőn feketekávéját szürcsöli, a derült kedélyességet árasztó illatos latakia mellett.
A fogadtatás ilyenkor csak jó lehet.
- Szervusz! Jó hogy jössz. Iszol egy csészével?
- Köszönöm. Lehetetlen. Sietek, csak egy percre szaladtam fel. Inasodat láttam odalenn: az mondta, hogy itthon vagy. Megnézem, gondolám...
- Okosan tetted! De hát ülj le!
- Lehetetlen, barátom, lehetetlen. Egy halaszthatatlan ügy, egy izé.
- Örökké sietsz, pedig látod, olyan jól esne egy kis diskurzus a régi időkről.
- Magam is pompásnak találnám. Az ördögbe is... egy csésze jó mokka, egy pipa jó dohány s hozzá még harmadikul egy szellemdús társalgó - az olyan szent háromság, barátom, mely föléleszti bennem a kultuszt, - azonban...
- Semmi azonban. Leülsz s itt maradsz.
- Nem, nem. Okvetlenül találkoznom kell X-szel még ma. Egy kis malőröm kerekedett. Bagatell... egypár forintra volna szükségem. X fogja zsirálni.
- Hüm! - morog a csibukozó áldozat - az már más... Úgy hát nem is tartóztatlak.
- Isten megáldjon! Futok, mert az ügy sürgős, becsületbeli, s félek, otthon nem érem X-et. Szervusz.
Az áldozat az ajtóig kíséri látogatóját s nyájasan rázza meg kezét.
- Apropó - kiált fel a búcsúzó bosszúsan ütve homlokára. - Milyen ostoba vagyok! Hiszen sokkal egyszerűbb lenne, ha például te magad lennél oly szíves...
Az áldozat arca egyszerre meghosszabbodik, ajka savanyú mosolyra fintorul, s kezét hidegen siet kihúzni felebarátja szorongató markából, mely kimért biztossággal közeledik zsebe felé.
- Szívesen - dadog fanyarul. - Ezer örömmel, ha X nem teljesítené... Szervusz!
Azzal visszaoson az ajtón s becsapja maga után. Újra szürcsölni kezdi kávéját s színi a csibukot. Dohány, kávé nem ízlik neki, s ő maga is kellemetlenül érzi magát otthon. Siet menekülni valahová. A balek! Azt hiszi elmenekülhet. Alighogy felhúzza felöltőjét, kesztyűit, már megszólal a csengettyű. A zsiráns-fogdosó visszatér. Természetes, hogy azonnal, amint az utcára ért, arról a »pech«-ről értesült, miszerint X huzamosabb időre elutazott, nem maradt tehát egyéb hátra, mint visszatérni, s kedves barátja iménti szíves ígérete folytán sat.
...Az áldozat meg van fogva. Darab ideig még vergődik a hálóban, okul hozva családos és szegény voltát (mit »kiparírozni« csak gyerekség már), aztán megadja magát.
De még ezzel nincs végezve a sziszifuszi munka. Ez csak az érem egyik oldala.
A váltó már alá van írva, de míg elhelyezve nincs, addig csak holt papír. Az elhelyezés pedig nem tréfadolog. A pénzemberek bizalmatlanok és gyanakodók. Annak kölcsönöznek legörömestebb, ki nem szorul kölcsönre. A bizalmatlanság és gyanakodás réme mindenütt nyomukban húzódik s a tényeket sötét színekkel satírozza ki. Fekete mezőbe rajzolt alakok a kölcsönkérők. Mi a teendője tehát az élelmes embernek? Kiradirgumizni maga körül a sötét mezőt. A jó zsiráns csak akkor válik azzá, ha el tudják hitetni, hogy jó.
Emberünk ebben is remekel; mi különben nem csoda, mert hisz az egész egy és ugyanazon tudomány, csakhogy kétfelé ágazik, mint a jog; alaki és anyagi részre. Az öt ujjában van minden csínja-bínja: az öreg uzsorásnak még a vérlüktetését is ösmeri. Kipróbált vén róka, kivel nem ma fog először »gseftet« csinálni. Régi ismerőse az már a maga formájú embereknek!
Ott ül egész nap a leglátogatottabb fiatalsági kávéházban harminc év óta, mikor a legelső ötven ftot adta ki, mely azóta százezrekre szaporodott. Az ország fiatal nemzedéke ott nőtt fel szemei előtt, s a fiatal nemzedékkel együtt tőkéje is. A tőke olyan mint a verem: minél többet vesznek ki belőle, annál nagyobb, ő maga is olyan mint a verem: aki egyszer őbele botlik, az be van esve és ki nem mászik soha többé. Pedig sokan botlanak bele. Mindennap akad »Geschäft«. Az emberiség nem okosodik: vagy ha okosodik is, a maga kárán, ha ágaiba új erkölcsöket olt is az idő, - a gyökér mégis megmarad bolondnak, s a hajtása megint csak a régi, melyről ő gyűjti a mézet. A »goldene Jugend« minden évben a - tavali.
- Jó estét, Herr von Kraxlhuber - köszönti emberünk -, kávézunk, kávézunk... Az ördögbe is, jól mennek a Gschäftek...
- Ha nem csurran, csöppen... Sok fáradozásnak gyakori vendége az isten áldása.
- Kétlem.
- A Geschäft is csak úgy ér valamit, ha isten keze köti meg.
- A poklot! Még bizony bebizonyítja, hogy a Geschäft a nyolcadik szentség.
Hősünk mintha zsebkendőt keresne, kihúzza zsebéből merő szórakozottságból a kitöltött váltót, aztán hirtelen visszadugja.
- Nos, mi az? Mutassa ide!
A váltó birtokosa felpattan:
- Hallja, Kraxlhuber, maga impertinens ember...
Kraxlhuber úr kiveszi tubákpikszisét s kedélyeset szippant.
- Kikérem magamnak.
- Mi köze magának az én váltómhoz? Mit kapkod utána?
- Azt gondoltam, hogy úgyis nekem hozta.
Emberünk gúnymosolyra vonja össze száját.
- Hogyisne! Az nem magának való.
- Ugyan, ugyan... micsoda már az? Legalább mutassa hát meg; hátha »csinálhatnánk« valamit.
- Nem ettem bolondgombát, hogy egy ilyen váltót a maga körme közé dobjak. Nem mutatom. Tudja-e, hogy Z. a zsiránsom!
- Hadd lássam csak...
- Nem adom, ha mondom. Eresszen.
Emberünk erővel ott akarja hagyni Kraxlhubert, kit egészen elfog a méltatlanság keserűsége s majdnem könnyezve érzékenykedik, hogy hozzá csak a rosszfirmájú váltókat hozzák - a jókat elviszik komisz uzsorásokhoz.
Hősünk gentleman természete végre is felülkerekedik s nagysokára és nagynehezen belenyugszik, hogy váltója Kraxlhuber úr Wertheim-kasszájában pihenje negyedéves álmát.
Aztán fütyörészve ballag el a kisrófolt összeggel a legelső fiáker-állomásig, s van hegyen-völgyön lakadalom, míg az utolsó forint is annyira le nem olvad, hogy csak éppen egy üres váltóra telik még, mellyel újra zsiráns-fogdosásra indulhasson.
...A jószerencse sokáig szereti kísérni lovagját: sokszor talál, - de egyszer mégis az a vége, hogy nem talál, s akkor nagyon könnyen megesik, hogy egy olyan váltó kerül a Kraxlhuber úr Wertheim-szekrényébe, melyen az a kéz a forgató, amelyik az elfogadó.
AZ ÚJSÁGFALÓ
1875
A lapolvasás ma már a fővárosban olyan életszükséglet, mint a mindennapi kenyér. Az ezelőtti embernek volt kedvenc lova, kedvenc agara, kedvenc hölgye, kedvenc mulatóhelye; a mai embernek ezeken fölül még kedvenc lapja is van. E nélkül lehetetlen egzisztálnia. Ha pénztőzsér, nagykereskedő és izraelita vagy: a »Lloyd«-ot járatod, ha katolikus és pap: a »Magyar Állam«-ot; ha nem vagy pap, de mégis katolikus: a »Magyar Politiká«-t; ha a sors kálvinistának alkotott és a gondviselés baloldalinak megtartott, a »Hon«-bul meríted az igazságot; ha pedig vidékről beszármazott poéta lennél: a »Családi Kör«-höz szítnál. Még ha lapszerkesztővé lettél is, alatta állasz az igézetnek, mert akkor is van mindig olyan lapod, amelyikbe szerelmes vagy, - a magadé. Lehet, sőt bizonyos, hogy olvasod a többit is, de azért csak annak az egynek hiszesz.
Hanem bezzeg mennyire egészen más ember az újságfaló. Te önző, válogató, elfogult vagy; ő igazságos. Ami nálad vonzalom, az nála már szenvedély. Te szereted a liliomot színeért, az ibolyát illatáért, a barackvirágot gyümölcseért, ő nem; - ő, mint a szenvedélyes botanikus, szereti valamennyit, azért, mert növény valamennyi.
Már kora délután beül a kávéházba s nekiesik először a napilapoknak. A »Napló«-bul és »Lloyd«-okbul átfutja röviden a sürgönyöket, aztán úgyszólván mohón nyeli el vezércikkeiket, majd félredobja s a »Hon«-t keríti ki, egy pillanat alatt lefejtvén emlékezete gombolyagjáról a tárcaregény múlt számban megszakadt fonalát, hogy azt a mostanival összekösse. A »Reform«-ban a dolgok ijesztő állapotáról szerez tudomást, a »Fővárosi Lapok«-bul a társasélet újdonságait csemegézi, az »Ellenőr«-ben a koalíció újabb terveit, az »Egyetértés«-ben pedig polémiát keres szomjas tekintete.
Ha mindezeken keresztülesett, föltéve, hogy két órakor rendelte meg feketéjét, mely nála csak eszköz a cél elérésére, türelmetlenül nézi óráját. Három! Az esti lapokat csak négykor hozzák. Bosszankodva fészkelődik székében s újra előszedegeti a már egyszer eldobott lapokat, hogy most már átolvassa, címeiktől kezdve egész a negyedik lapon előforduló hirdetésekig, hol a nyilvánosság állandó vendégei »Orlicé«, »Handler«, »Én Rix Vilma« és »Pénz becsületszóra« kísértik és vigasztalják a nyájas olvasókat.
De ezeknek is vége szakadt, s ő, mint valami fáradságos munka után szokás, nagyot nyújtózik és ismét kiveszi óráját. Csak fél négy! Mi ördögöt csináljon? Gondolkozik? Teljes lehetetlen! Agya annyira túl van terhelve a különféle cikkekből beleszármazott idegen gondolatokkal, melyek az ő saját eszméit vastagon bepókhálózzák, hogy egyáltalán arról sem képes gondolkozni, vajon miről kellene tulajdonképp gondolkoznia.
Egyet ásít. Az ásítás a nyugvó elme ünnepi köntöse. Ebben a köntösben, ti. ásítás közben, per associationem idearum eszébe jut a »Budapesti Közlöny«. Na lám, majd kihagyta! Pedig hátha valami érdekes kinevezés, vagy fölmentés van benne, s egyéb hiányában legrosszabb esetben azzal mulat, hogy keresztülbetűzi: hány ismerőse ellen van elrendelve árverés. Ez a legdrámaibb tartalmú lap.
Hanem az esti lapokat mégsem hozzák: már ezt nem lehet kiállani! Türelmetlenül izeg-mozog, csenget a kellnernek, kérdezi: mi az oka az esti lapok késedelmezésének? Micsoda visszaélés az a közönség türelmével? Máskor mindig négykor hozták, s ma íme öt perc négy után!
De nini, milyen tisztán, makula nélkül kacérkodik a »Magyar Állam« ott az egyik szögletasztalon, kínálva szellemi kincseinek tárházát a tudományok szomjúhozóinak. Miért ne merítsen belőle? Végre is minden válfaj jó, kivévén az unalmast. A »Magyar Állam« pedig nem unalmas, mert különös. Egy megfordított közvélemény! Mondjak egy maliciózus hasonlatot? Képzeljenek oly hölgyet, ki abból a célból megy nyilvános bálba, hogy petrezselymet áruljon! Ugye, képzelni is különös? De ha megértjük, hogy a petrezselyem jó áron kel el, egészen természetessé válik, s nincs okunk valami különösen megbámulni a zöldség-árulót!
- Ah! Végre megjött az esti lap! - Az újságfaló félig felemelkedik ülőhelyéről, hogy azzal is hamarabb legyen; előre hajlik teste felső részével a kellner felé, ki protekciós mosollyal már messziről nyújtja az epedve várt »Abendblatt«-ot. Mily élvezet! Egy egészen ismeretlen világ titokzatos gyönyöre fekszik előtte az egymásra dőlő, apró, fekete betűkben. A kíváncsiság láza kellemesen reszketteti meg valóját, csiklándozza idegeit. Kedélyállapotával csak a kávésnénike versenyezhet abban a percben, midőn érdekes pletykát veendő tudomásul, még egyszer ajkához viszi az isteni italt és kényelmesen elhelyezkedik zsöllyéjében, hogy mintegy megvesse ágyát a bekövetkező gyönyörnek. Az újságfaló ehelyett rendesen burnótszelencéjét veszi elő s megtiszteli orrát egy-két csipetnyi abrakkal, miáltal azt sokkal fogékonyabbá teszi az olvasandó politikai kombinációk rejtett célzatainak fölszimatolására. Egy-kettőt köhint s gusztálva ereszti szemét a távirati híreknek. Ez a legelső mohó kirándulása! Ha nincs valami nagy betűkkel szedett világbontó esemény, sóhajtva fordít az első lapra s valódi ínyenc-lassúsággal kérődzi át a legújabb eseményeket, míg azokbul valami fejletlen ideát facsarhat ki a maga számára, mely - mint a nedves talajban átültetett káposztatorzsa, csodálatos alakú káposzta-szörnyeket hajtván - az ő fejében bolondnál-bolondabb eszméket szül, mintha sűrű köd nehezednék agyvelejére, mely hömpölyögve ott kóvályog, a lázálmok víziója; ágaskodó új koronák, bukó kormányok, alélt respublikák és véres háborúk válnak ki belőle, hogy ismét egy homályos, semmitmondó káosszá folyjanak össze.
Már esti hat óra, midőn végre nagy elégedetten elhagyja a kávéházat. Az utcán gondolkozva megy, néha megáll, még egyszer végigjártatva fantáziáját az olvasottakon, csendesen morogva magában:
- Der Bismarck ist doch ein Kerl!
Vagy ha nem Bismarckról olvasott, éppúgy megteszi a maga félhangos megjegyzéseit a karlista háborúról, gr.
Andrássyról, Arnimról, Alfonz királyról vagy az Ofenheimpörrül.
Éjszaka is ezekről álmodik, mert az újságfaló rendesen nőtelen, vidám társaságot nem szerető, rokontul, baráttól elszigetelt ember, kinek nincs senkije, s miután senki sorsa nem érdekli különösen, az univerzumhoz szegődik egész odaadással. A világ színpadán játszó kiváló személyeket tartja ismerőseinek, beleéli magát sorsukba, együtt érez, együtt cselekszik, együtt örül és búsul velök.
S ezt már annyira megszokta, hogy mikor (például hétfőn) nem jelenik meg lap, egész délután mogorván, rossz kedvvel jár-kel az utcákon, mint a magára maradt ember, ki ma semmit sem hallhatott - kedveseiről.
ÖRZSIKE TÖRTÉNETE
1875
A szegény Örzsike árva leány volt, apja, anyja ott feküdt már régen a maga helyén az anyaföldben. Még piciny gyermekkorában haltak el, emlékezete ködéből a kedves, nyájas szülői arcokat össze sem bírja szedni, elnyelte őket örökre a felejtés. A faluban sokan élnek még, akik emlékeznek rájuk. Mennyire szeretne emlékezőtehetséget cserélni velök, ha csak egy percre is, hogy lelke elé idézhesse fájó, de mégis édes találkozásra azokat, akik őt bizonyosan nagyon-nagyon szerették.
Oh, hogy a szeretet nem bírja túlélni a törékeny testet, mely fölött uralkodik!
Örzsike sokszor gondolkozott olyan komoly dolgokról, mi lesz az emberből, mi lesz a szeretetből a halál után? Csillag lesz, oh bizonyosan csillag, mely az égbolton vigyáz fényes szemével a gyermekre: jó-e, szófogadó-e, mint megy a sorsa? Ama számtalan csillag, mely oly mesés fénnyel ragyog derült éjjeleken, elhalt, mennybe költözött emberek, szeretteink onnan a magasból reánk néző szeme.
A gyermekleány bele volt bolondulva a csillagokba, nem bírt betelni nézésökkel. Nem csoda, hiszen valami jótékony megnyugvást, valami édes rezgést öntött azok látása szívébe, mintha mamáját, az ő édes mamáját látná, aki integet, beszél onnan, csodálatos meseszerű jelekben, miket nem hall, nem ért, de amik mégis hangokká idomulva zúgnak kis fejecskéjében s csendesen elringatják őt.
Oh, milyen édes álom az, mikor a nyitott ablakon át csillagok fénye önt szürkeséget a fekete éjszakába. A mama szeme van ott olyankor. Hátha ő maga is ott jár, mialatt gyermeke alszik. Ki tudja, ki tudja?... Hátha ő illesztgeti össze a fejealját, hátha ő igazgatja meg a lecsúszott paplant, hogy oly édes nyugvás esik rajta! Igen, a mama jár ott, túlvilági drága ajándékot hozva, édes álmot.
Úgy sincs egyebe a szegény gyermeknek, mint álmai. Egész vagyona egy levél, egy könnyzápor-elmosta betűjű levél, melyet szegény özvegy édesanyja írt haldokolva. Ez a levél nővérének, egy gazdag özvegyasszonynak szólt:
»Kedves testvérem, Klára!
Vedd szívedre reszkető kezem utolsó vonását, hidegülő szívem utolsó dobbanását, haldokló ajkam utolsó kérését: légy anyja szegény, árva gyermekemnek.«
A levelet kézbesítették a temetéskor Klára néninek, s az aztán magával vitte a hároméves Örzsikét, de a haldokló ajkak utolsó kérését nem tartotta meg, mert nem volt anyja Örzsikének, hanem zsarnoka. Rosszul, kegyetlenül bánt vele nemcsak ő, hanem egész környezete: vásott fia, Miklós, és körülbelül öt-hatéves leánykája, Zsuzsi. Mindennap szemére vetették, hogy ő ott idegen koldusleány, kinek semmi joga ahhoz, hogy boldog legyen, hogy egy asztalon egyék az ő kenyerökből, mely mindenki másnak az isten mindennapi áldása, de az ő számára »kegyelemkenyér« a neve annak is. Nevelésével senki sem törődött. Szegény árva sorsát boldog isten bírja! Ki törődnék már az árvával? Minden eleven állat tartozik valahová, van valakije. Ki látott kis bárányt, melynek ne akadt volna gazdája? Csak az emberi lény áll egyedül, ha árva. Annak nincs pártfogója, azt mindenki ahhoz utasítja, kire a kis bárányt nem bízná végképpen - az istenhez; ő viseljen rá gondot.
És az viselt is rá gondot, mert megérdemelte. Becsületes, engedelmes, jószívű, alázatos gyermek volt; megadással tűrte a rossz bánásmódot, melyben nagynénjénél részesült. Az isten adott neki hozzá tűrő, vallásos szívet, mellyel meg tudott nyugodni azon sok rosszban, mit a körülmények rámértek. A vallás megerősíti a leggyengébb vállakat is, hogy meg nem törnek a legnagyobb teher alatt sem.
A nevelés pótlására éles ésszel áldotta meg az isten, mellyel elleste azt, amit Zsuzsikának majdnem tölcsérrel öntöttek fejébe nyelv- és zenetanítói. És amit sohasem tapasztalt másoknál maga iránt - legjellemzőbb tulajdonsága jó szíve volt.
Még a szűken mért betevő falatot is megosztotta másokkal, nálánál is ügyefogyottabbakkal. Egy szegény koldusfiúnak szokta elrakni sovány kenyérből álló uzsonnáját. Örzsikét, amint nagyobb lett, mindennap beküldték a mintegy négy órányira fekvő városba, a másnapon szükséges élelmiszerek bevásárlása végett. A Klára néniék falusi laka regényes sziklák alatt állott csendes völgyben, de azért némileg már a városhoz tartozott, mert csak egy lejtőn és egy dombon kellett végigmenni, s mindjárt ott találta magát az ember a sok-sok ember között a felcicomázott kirakatok előtt.
Be sokszor is megmérte Örzsike ez utat, s be sokszor is várta már ott éhezve, kimerülten a koldusfiú. Sohasem ment el mellette üres kézzel. Hiszen olyan szenvedő, olyan boldogtalan arca volt a szegény »rongyos Miskának!« Lehetetlen volt meg nem esnie rajta Örzsike jó szívének. Aztán olyan édes dolognak érezte parányi szíve, hogy még ő is képes örömet okozni másnak. Hátha még tudta volna mekkorát! A »rongyos Miska« sápadt, kiaszott ábrázatát mindannyiszor öröm öntötte el, valahányszor megpillantá távolból a kopott kalapot (mely új korában a Zsuzsié volt) Örzsike fején, és a messziről fehérlő kosarat, melyben a zöldséget szállítja. Szíve hangosan dobogott örömében. Ki tudja, a kenyérnek örült-e oly nagyon, vagy annak a szende, jóságos arcnak, mely mosolyogni fog, annak a kedves kék szemnek, mely szelíden fog ránézni, vagy annak a kedves hangnak, mely részvéttel fogja kérdezni: »Hogy vagy szegény Miska?... Ugye éhezel?«
A Klári néni Miklós fia vásott, gonosz szívű fiú volt, éppen mint testvére és anyja, mert az alma nem esik messze fájától. Az volt legnagyobb öröme, ha a szegény árvával kegyetlenkedhetett. Eleinte csak apró csúfolódások- és bosszantásokkal üldözte, később azonban kezét is nem egyszer emelte rá, ütötte, verte, meghajigálta hóval, legédesebb alvása közben leöntötte hidegvízzel, ha valami pecsét volt a ruháján, azt úgy tudta előadni anyjának, hogy a pecsétnek egyenesen Örzsi volt az oka, ha leckéjét nem tanulta meg, az is az Örzsi miatt történt, mert örökké nyitogatta az ajtókat, örökké lábatlankodott, nem tudott tanulni. Ha valami törés, romlás esett a házban, az is mind az Örzsi dolga volt. A szegény árva lány volt a család bűnbakja. Ha Zsuzsi pajkoskodott, Klára néni Örzsit verte meg, mert ő rontotta el a »kedves gyermeket«. És ki győzné elbeszélni a számtalan méltatlanságot, mely sokszor sajtolt ki a gyermek szemeiből keserű könnyeket.
Állapota napról napra rosszabb lett. Klári néni Miklós abbeli panaszára, hogy a leckéjét nem tanulhatta meg, lábatlankodása miatt kitiltotta Örzsit a belső szobákból; tartózkodjék a cselédszobában - amiért pedig Zsuzsi pajkoskodott, megparancsolta Örzsinek, hogy többé ne merjen lányával társalogni. Így lett lassan-lassan végképp kilökve a családból. Még a cselédek is, kik többnyire visszhangjai uraik akaratának, rosszul bántak vele. A megvetett, megalázott »poronty«, aki se nem úr, se nem parasztbeli, nekik is olyan volt, mint a gazdátlan kova, melyet mindenki üt.
És ez a kova nem adott soha szikrát. Még most is mindig megadással, szelíd néma fájdalommal tűrt. Amint nevekedett, mind jobban-jobban érezte szomorú helyzetét. Eddig legalább Zsuzsika részéről tapasztalt némi vonzalmat, de amint az évek jöttek és mentek, annyi sok bűbájt, olyan szép rózsákat ültettek az Örzsike arcára, hogy amiatt még a Zsuzsika is elhidegült tőle. Annak is ültettek a haladó évek egy növényt szívébe, egy mérges belindeket - az irigységet. Fogékony volt hozzá a talaj.
Nem volt az árva leány számára egy jóakaró arc, egy érző szív sehol, sehol! Nem gondolt vele senki. Talán egyedül a koldusfiú, ki az úton szokta várni, mikor bevásárolni megy a városba, és utána kullog, hogy megvédelmezze a kutyáktól. Az is talán csak azért a darab kenyérért teszi, melyet a leányka saját magától von meg, hogy neki adhassa, azért teszi, mert még nálánál is elhagyottabb, nyomorultabb.
Klári néni egy napon rosszul érezte magát s orvost hívatott. Örzsikének meg volt hagyva, hogy ma nem délután fog a városba menni, hanem estefelé: meg kell várnia, míg az orvos megérkezik és a rendelvényt megírja; az orvosságot ő fogja elhozni a város egyik gyógyszertárából.
Klára néni estefelé behívatta Örzsikét, s egy forintot nyújtott át neki a rendelvénnyel.
- Siess! Azt mondom, itt legyen az egyik lábad!
- Bocsánat! - hebegé a kislányka - de az éjszakától félek, néni. Éjjel kellene visszatérnem.
- Eh, patvarba veled! - sipított fel csontos, hosszú ujjaival megfenyegetve a reszkető gyermeket, ki talán először életében tett némi kísérletet ellenmondani. - Még ellenkezni mersz? Majd megmutatom én, fogsz-e szót fogadni, te csavargó!
A leány elfordította arcát, melyet könnyzápor öntött el, de nem annyira, hogy a könnyeken keresztül is fel ne csillanjon szemei előtt, amint az ablak felé fordult a távoli láthatáron a félhomályos szürkületen átütődő esti csillag. Éppen e percben bukkant fel nagy udvarral s fehér árnyú karikát rajzolt az ablaküvegre...
»A mama szemei, a mama lát engem, néz reám...«
- Igen, néni, én szót fogadok. Elmegyek az orvosságért.
Örzsike azt gondolta magában: a mama úgyis velem lesz, elkísér, őrködni fog fölöttem.
Klára néni még egyszer szívére kötötte, hogy a forintot el ne veszítse.
- Kiásnám a szemedet. Hallod-e, a szemedet. Úgy vigyázz rá, mint a szemedre. Azaz jobban, sokkal jobban, mert nemcsak a szemeid, hanem a lelked üdvössége sem ér meg egy forintot.
Örzsike gondosan bekötötte a forintost kendője csücskébe és sietett öltözködni.
Miklós utána settenkedék, s mialatt az mohó sietséggel lehányta kopott, szegényes ruhácskáit, hogy tisztességesebbekkel cserélje fel, konok ügyességgel kioldozta az asztalon hagyott kendő bogját, kihódította az orvosságra szánt forintot s visszacsinálta a bogot azon módon.
Az árva felöltözött s gyanútlanul nyakára kötvén a szerencsétlen kendőt, szorongó szívvel indult neki a városnak.
A vásott kamasz, miután a forint egy részét előbb az átellenes szatócsnál cukrokba és szentjánoskenyérbe értékesíté, kaján arccal kísérte messziről a leánykát; el nem akarta szalasztani azon élvezetet, hogy kétségbeesésében szemtől szembe gyönyörködjék, midőn az a pénzhiányt észreveszi.
A lejtőn most is ott várta a koldusfiú. Feltűnt neki, hogy barátnője nem jött a szokott időben, s már aggódni kezdett. Most, midőn megpillantá, lármás örömre fakadt.
- Hohó, hahó! Itt vagyok.
- Jól tetted, hogy megvártál. Legalább nem félek úgy. Ketten leszünk. Istenem, mindjárt besötétedik. Én is gondoltam rád, Miska. Itt van a kenyér. Ne haragudj, hogy ma kisebbet hoztam, mint máskor. Magam is éheztem ma, s meg nem állhattam, hogy ne harapjak belőle...
S Örzsike mosolyogva nyújtott át egy darabka kenyeret a rongyos, tépett ruhájú koldusgyereknek.
- Hahaha! - hangzott fel egy rikácsoló, csúfondáros hang a leányka háta mögött. - Látlak, Örzsi. Hát így osztogatod te a kenyerünket.
Örzsike hátrapillantott s nem nagy távolban Miklóst ösmerte meg, idáig követte a kötnivaló.
- Nojszen jer csak haza, majd lesz nemulass otthon! - kiáltott az, hazafelé iramodva.
A lányka megmeredve állt ott az ijedtségtől, a koldusfiú pedig könnyekre fakadt s kiejté kezéből a szerencsétlen kenyérdarabot, mely kis jóltevőjének most már annyi bajt fog hozni.
Egy vadászvizsla futott el mellettök; volt annyi esze, hogy a kenyérnek pártját fogta.
A fiú némán bámult a tolvaj után és oda sem hederített; Örzsike ijedelme minden érzékét fogva tartotta, még az éhséget is.
- Szegény kisasszonykám... Én vagyok ennek az oka.
- Nem, nem, Miska. Az isten látja mindezt és az elég nekem. Ő nem fog tartani bűnösnek s meglágyítja néném szívét is. Menjünk, Miska, ahová kötelességem hí.
A kisleányka siető léptekkel indult el s Miska kíséretében csakhamar elérte a várost.
Míg Örzsike a gyógyszertárba bement, addig Miska kint várta, megosztva figyelmét egy kofa gyümöcskirakata és a gyógyszertár címtáblájára festett Aesculáp közt, kinek botjára egy óriás kígyó tekerődzött. Amint ezen képremek bámulásába mélyedt, egyszerre megüti füleit Örzsike kétségbeesett jajkiáltása. Miska fölszisszent, mintha az a kígyó csípte volna meg, mely az Aesculáp botján kúszik, és berohant a gyógyszertárba.
A lányka fuldokló, görcsös zokogása majd fölvette az egész gyógyszertárt.
- Takarodj ki innen! Ne sivalkodj itt! - kiáltott rá egy kopasz ember a pudli mellől, talán éppen maga a patikárus.
- Mi bajod, Örzsike? - simult hozzá félénken Miska. - Mondd, ki bántott?
És felemelte sovány ökleit, mialatt szemei villogtak, mint a gyémánt.
- Szerencsétlenül jártam - rebegé a gyermek -, elvesztettem a pénzemet. Megloptak! Istenem, istenem, mi fog velem most már történni? Hogy fogok most már a néném szeme elé kerülni orvosság nélkül?
Feldúlt, elkékült arca ékesszólón beszélt az iszonyú ijedelemről, melytől egész teste reszketett.
- Sok volt? - kérdé a fiú mohón.
- Sok, nagyon sok. Egy egész fölváltatlan forint. Ide kötöttem a kendőbe.
- Nagyon sok volt. Az nagy pénz - mondá rongyos Miska csüggedten. - Lehetetlen segíteni.
- Lehetetlen - jajveszéklé Örzsike.
- Azt a pénzt talán ellopták. Kire gyanakszol? - kérdé a koldusfiú sötéten. - Mondd meg, ugye rám gyanakszol? Egy csavargótól kitelik minden.
- Nem, Miska, én nem gyanakszom rád. Te nem tettél volna ilyet.
- Igazán mondod ezt? Oh, Örzsike, hát igazán így gondolkozol te felőlem? Tudod-e, hogy ezzel nagy örömet szereztél nekem! Én megpróbálok segíteni rajtad. Hátha kiváglak a hínárból.
- Te akarsz rajtam segíteni? - kérdé a leány nagy, könnyes kék szemeit fölvetve - mikor magad sem bírsz mozdulni, szegény Miska.
- Igen, akarok és fogok is segíteni rajtad. Szárítsd fel könnyeidet, s várj rám egy félóráig. Félóra múlva itt leszek.
Örzsike a ház falához lapult, majd egy hegyes oszlopkőre ült, s onnan nézte az utcákon hemzsegő érzéketlen tömeget, mely vidáman fecsegve haladt el a kivilágított kirakatok előtt. És annyi tenger nép közt nincs, aki őt ismerje, aki őrá is ügyeljen, aki őt is észrevegye, csak a koldusfiú. Ki tudja, vissza fog-e térni az is?
Reszketve ügyelt a toronyóra mutatójára. Már a kitűzött félóra elmúlt s mégsem jön. Mihez fogjon most már éjszaka egyedül?
E pillanatban valaki szelíden megfogta vállát. Megrezzenve fordult meg: a Miska volt.
- Szent isten, neked a homlokod vérzik. Mi bajod történt?
A Miska felelet helyett a lányka kötényébe ürítette ki kalapja tartalmát, sok csörgő, pengő krajcárt.
- Ugye megmondtam, hogy kirántlak a sárból - mondá büszkén. - Éppen száz krajcár. De mármost siessünk megvenni az orvosságot, mert múlik az idő.
- Hol vetted ezt a tömérdek pénzt?
- Igaz úton szereztem, ne búsulj.
- Tudni akarom... addig nem fogadhatom el.
- Ha éppen tudni akarod, nincs mit titkolnom, összekoldultam egy vendéglőben.
- De honnan véres hát a homlokod? - kérdé a gyermek idegenszerűleg.
- Bohó! - kacagott fel a koldusfiú. - A koldusmesterségnek is megvan a maga csínja-bínja. Ha csak úgy, mindennapi módon mentem volna kéregetni, elkergettek volna, nem adtak volna sehol semmit, fogtam hát magam, egy üvegdarabbal fölhasítottam a homlokomat, s így véresen állítottam be különféle meséket mondogatva. Némelyek azért adtak egy-egy krajcárt, mert megsajnáltak, mások pedig, akik undorodnak a vértől, azért, hogy ne kelljen sokáig rám nézniök.
- Oh, szegény, szegény Miska. Istenem, milyen jó vagy te hozzám.
A gyermek egészen elérzékenyült. Ez volt az első meleg sugár, mely lelkébe sütött.
A koldusfiú is olyan gazdagnak hitte magát, mint egy Rotschild, és olyan hatalmasnak, mint egy király, hogy Örzsike baján segíthetett.
Büszkén követte a gyógyszertárba, hol a megrendelt orvosságot kifizették. Azután megindultak a poros, néma országúton - hazafelé.
Hazafelé, de csak az egyik. A másik nincsen otthon sehol.
A kisleányka minduntalan csevegett.
- Hát te hol szoktál aludni, Miska?
- Biz az én éji kvártélyom nem valami irigylésre méltó. Nyáron itt a mezőn alszom, télen pedig valami istállóban, ha jó emberre akadok, ki megengedi.
A gyermeknek úgy tetszett, hogy mégsem ő a legárvább teremtés a világon: a szegény Miskának sem élelme, sem nyugvóhelye, mégis jól érzi magát. Lám az isten jósága milyen részrehajló iránta, neki ez mind megvan, s mégsem átall néha zúgolódni a jó isten ellen. Szíve megtelt csordultig hálaérzelmekkel, s lelkében valódi szégyenletes megbánást érzett, amiért néha nem volt megelégedve sorsával.
Eközben nehéz felhők tornyosultak az égen, s hideg záporeső indult meg. A gyermekek egy szikla mögé vonultak, hol legalább némileg meg voltak védve az eső ellen. Mintegy másfél óráig csattogtak felettük a villámok, s zuhogott alattuk a sziklákról rohanó ár. Örzsike reszketve simult a koldushoz, tagjai dideregtek átázott ruhácskája alatt, foga vacogott. Miska levette magáról rongyos kabátját, s őt takarta be vele.
A zápor megszűnt. A csillagok újra előbújtak a rájuk hányt rongyok, a felhők alól. A gyermekek most újra megindultak. Már nem voltak messze, mert a kakaskukorikolást is meg lehetett hallani otthonról. Talán éppen a dupla taréjú »Sármány« kakas, Örzsike kedvence kiáltja eléje az éjfélt, mert bizony már közel lehet az éjfél. Szegény Klári néni ugyancsak várja otthon az orvosságot.
Örzsike erre a gondolatra megkettőztette lépteit, ami nem volt könnyű a térdig érő lucsokban. Meg-megremegett szíve, mihelyt a sötétségben fehérlő házra pillantott, melynek két kivilágított ablaka úgy nézett rá, mint két feléje közeledő haragos villogó szem. Az a Klári néni szobája. Aztán visszaemlékezett a Miklós fenyegetésére: »Majd lesz nemulass otthon!« Az bizonyosan beárulta azóta, s úgy fogják tekinteni mint tolvajt, ki kenyeret lop azon házban, hol kegyelemből él, és szétosztogatja; el fogja-e hinni Klári néni, ha megmondja, hogy csak a maga részét adja oda? Nem, nem. A szidás elkerülhetlen. Az orvossággal is elkésett, a Klára néni haragja iszonyú lesz.
A gyermek elképzelte, mint fog felugorni ágyából, mint fogja összeverni csontos kemény kezével a háznép előtt, mint annyiszor... annyiszor.
Szíve összefacsarodott az élénk képzelőtehetsége által kiszínezett képtől s felsikoltott.
- Mi bajod? - kiáltá Miska.
- Semmi... semmi, nagyon megijedtem, valami rögre léptem...
- Ne félj semmitől, míg engem látsz. Íme, már itthon vagyunk. Zörgesd meg a kaput. Én visszamegyek a városba: van ott egy jó barátom, egy nagy szelindek kutya, ma az ő óljában hálok. Mindig szívesen lát s jó meleget tart a bundájával. Isten veled, holnap megint várni foglak az úton.
Örzsikének csak hosszas kopogására nyitotta ki a kaput az öreg mindenesné.
- Aha, te bagoly! Az ördög labdázzék azzal a macska alakú fejeddel, hol jársz ilyenkor? Te gyíkszemű, te, mintha más dolgom nem lenne, mint neked nyitogatni a kaput estétől hajnalig, te pokol palántája!...
A mindenesnének, Strázsa Borának ez volt a hivatalos stílusa, máskülönben jószívű öregasszonynak ismerte mindenki; amint meglátta, hogy Örzsike egészen össze van ázva s reszket és el van kékülve, egyszerre leszállt kapunyitogatói minőségének magaslatáról.
- Mi a veszett ördög lelt, hé? Csuromvíz vagy, te szarka, mint akit a kútból húznak ki. Szaladj be izibe a szobámba, te gonoszság létrája, te; egy kis jó meleg levesem párolog ott az asztalon: magamnak csináltam... köménymagos fölséges leves, amilyet a burkus király sem eszik, csak ünnepnap... eredj no, szürcsöld ki és szárítsd meg magadat a meleg tűzhelynél.
- Nem lehet. Felviszem előbb az orvosságot Klára néninek.
- Ne fecsegj már, ha mondom. Takarodj be szaporán és erősítsd meg magad!
- Már így is félek, hogy verést kapok, édes Boris asszony!... soká voltam. Bocsásson, kérem.
- Egy tapodtat se, te bogácsképű! Klára nénéd nem fog összeszidni, ha én mondom. Már őbelőle jó, csendes asszony lett az isten jóvoltából.
Örzsike nagy szemeket meresztett a mindenesnére.
- Mi történt vele?
- Az történt vele, ami még soha ezelőtt. Őfelségének, Urunknak tetszett őt elszólítani. És ő szót fogadott, elment...
- Hová? - kérdé Örzsike, fel nem fogván a homályos beszédet.
- A Jozefat völgyébe. Elment és fölvette a »néhai« nevet. Dicsértessék érte az isten szent neve.
- Meghalt! - sikoltott fel a gyermek összerogyva.
- Meghalt! Meghalt!
Klári néni csakugyan meghalt, szokásos s megújuló betegsége, a gyomorgörcs vitte sírba.
Most még árvább lesz az árva. Ha nem is tapasztalt semmi szívességet a megboldogult részéről, habár megaláztatás és nyomor volt is egész élete, mégis elfacsarodott szíve, ha elgondolta, hogy most végképpen nincs senkije.
Amint felocsudott, odavánszorgott ő is a ravatalhoz, nagynénje elhidegült testéhez.
Ott voltak már mind a rokonok kisírt szemekkel. Amint Örzsikét megpillanták, gyűlöletteljes szemeket vágtak rá.
- Te ölted meg anyánkat! - ordított feléje Zsuzsi. - Ha előbb hozod az orvosságot, nem halt volna meg. Te ölted meg.
Örzsike a földet érzé süllyedni a lába alatt az irtózatos vádtól; egy szögletbe vánszorgott és ott zokogott keservesen, hogy majd a szíve szakadt.
Klára nénit azután eltemették másnap, harmadnap pedig megjelentek valami hivatalos urak és felolvasták a megboldogult végrendeletét. Összes fekvő vagyonát gyermekeinek hagyta, csupán némi ingóságokkal rendelkezett rokonai javára. Gyámnokot is kinevezett, kinek szívére kötötte, hogy jó nevelésben részesítse őket. Örzsikét meg sem említé a végrendelet.
Az egyik hivatalnok, őszhajú, becsületes arcú úri embernek megesett a szíve az árva sorsán:
- Ez mégis igazságtalanság! Mi fog történni e szegény gyermekkel, kiről a megboldogult elfeledett gondoskodni?
Azután azt indítványozta a gyámnak, hogy vegye őt is magához, s gondoskodjék róla is. E keresztényies tett, ha nincs is szó róla a végrendeletben, semmi esetre sem lesz méltatlan a halott emlékéhez.
A gyám megtagadta ezen költői felfogás jogszerűségét. Ő ügyvéd volt, nem lehetett neki rossz néven venni.
Azonban a cselédek közül többen emlékeztek, hogy a haldokló Örzsikéről is szólt utolsó perceiben: »Aztán dobjatok annak a porontynak is valamit.« Ezek voltak azon szavak, mikben az emberbaráti indulatú hivatalnok sietett megfogódzni, sürgetve, hogy a gyermek javáért is történjék valami.
A rokonok gúnyosan méregették a derék urat, s az osztozkodás alkalmával egypár rongyot dobtak a leánykának, miket ők nem használhattak.
A gyám felesége, egy himlőhelyes arcú asszony, ki szinte rokon volt, vitte a vezérszerepet az osztozkodásnál: becsomagoltatott mindent, amit meg akart tartani, azután kocsira ültette a gyermekeket, a cselédséget elbocsátotta s az üres házat becsukta.
A szegény árva ott maradt egyedül, elhagyatva a szabad ég alatt az udvaron. Most már neki sem volt otthona, neki sem volt nyugvó helye, éppen mint a koldusfiúnak. Nem kérdezte tőle senki: hová megy, mit fog tenni, mi lesz belőle?
Mit tett volna egyebet, mint hogy fogta kis batyuját, s felkereste ama másik társát, kitől nincs semmi irigyelni valója, sem annak őtőle. Egészen alkalmas helyzet arra, hogy jó barátok legyenek.
A koldusfiú tudta már, mi történt; várta őt és szomorúan üdvözölte.
- Szegény Örzsike! Most már mibe kezdjünk? Most már rólad is nekem kell gondoskodnom.
És olyan komoly, ráncos lett e szóra idétlen arca, mint valami öreg emberé.
- Ne félj semmit. Az isten nem fog elhagyni. Mutasd csak azt a batyut. No, mondhatom, szép örökség! Gazdag nagynénéd hercegileg gondoskodott rólad: három viseltes szoknya meg egy paletot. Nos, egy kis pénzecskét mégiscsak csinálunk belőle, s aztán gyufát, almát s több ilyen apróságot fogsz árulni az utca szögletén. Meglásd majd milyen szép üzlet lesz az. Hm, hm, ez a penészes ócska könyv is az örökséghez tartozik?
A »rongyos« Miska pajzán nevetéssel forgatott a levegőben egy öreg bőrkötetű könyvet.
- Ezt ugyan magának tarthatta volna nagynénéd, a koporsóba kellett volna tenni. Ezért nem ád a zsidó semmit.
- Ne szidd szegényt, nyugodjék békével. Rosszabb is lehetett volna hozzám, mint amilyen volt - mondá Örzsike.
- Jó keresztény lehetett, mert erről a könyvről ugyancsak látszik, hogy sokat forgatták...
- Valóban sokszor foglalkozott szegény Klára néni ezzel az imádságos könyvvel. Nagyon becsülte e vén könyvet, mindig elzárva tartotta, én is meg fogom azt az ő emlékére becsülni.
- Neked testálta?
- Nem biz az, hanem a fiskálisné, ki Zsuzsit és Miklóst magával vitte, nekem dobta. Ne, ez a tied, mondá, ez téged illet, tanulj meg imádkozni: neked szükséged van az imádságra, mert imádsággal kell megkeresned kenyeredet mások küszöbén. Íme, ez mesterségedhez tartozó eszköz. Azután gúnyosan nevetett, s a gyerekek is felröhögtek... mintha bizony nekik semmi szükségük nem lenne az imára.
- Bah - mondá Miska kedvetlenül -, ha neked adták a könyvet, akkor hát nem is ezüst a csatja, pedig azt hittem...
Miska kikapcsolá a csatot. A könyv lapjai széttárultak, s amint a fiú lefelé fordítá a vén jószágot, egyszerre bankók kezdtek hullani belőle jobbra-balra. A szél kapkodta s sóváron játszott a százasokkal és ezresekkel.
Klára néni az igénytelen külsejű imakönyvben tartotta megtakarított pénze egy részét.
A gyermekek elsápadtak e látványra. A koldusfiú felkiáltott örömében, de a leányka a félelemtől sápadt el.
- Kincset találtunk! - ordítá Miska - tömérdek kincset. Négy, öt, hatezer... Gazdag vagy Örzsike, nagyon gazdag!
- Ez a pénz nem a miénk, Miska. Azt nekünk vissza kell adni!
- Vissza kell adni... - sóhajtott a fiú. - Igen, vissza kell adni. De hová, kihez vigyük?
- Ahhoz a jó úrhoz visszük, aki pártomat fogta. Ő a törvény embere, nála tesszük le. Azt mondta, hogy ha valami bajom lesz, hozzá forduljak, ideadta a lakcímét is. Keressük fel a városban azonnal.
Egy óra múlva két rongyos gyermek kopogtatott B. törvényszéki hivatalnok ajtaján.
A derék úr azonnal megösmerte Örzsikét.
- Te vagy, kis árva? Jó hogy eljöttél, valamit okvetlenül tenni fogok érdekedben. Ha magam is nem volnék oly szegény...
- Uram, velem egy rendkívüli dolog történt.
Örzsike itt szögről-végről elbeszélte, mint dobták oda neki a rokonok gúnyosan az imakönyvet, s mint szakadt abból a sok bankó, mikor Miska szétnyitotta.
- Az isten keze, mely az árvák fölött őrködik! - susogá a hivatalnok.
- Ezt a pénzt idehoztam, hogy tessék visszaadni annak, akié - folytatá Örzsike.
Az öreg hivatalnok elbámulva nézett rá s egy előtörő könyűt törült ki szemeiből.
- Nemes szív van benned, gyermekem - szólt megindultan -, hanem azt a pénzt nem fogod visszaadni. Az a tied isten és emberek előtt. Én azt elhelyezem neked az árvaszéknél és neveltetni foglak belőle. Isten a tanúm, hogy azt teszem.
A gyermek könnyekre fakadt. Az öreg hivatalnok oda vonta magához, s megsimogatta szép, fürtös haját.
- Jó lesz-e így? - kérdé gyengéden.
- Nem, nem lesz jó! - kiáltá Örzsike hévvel. - Én nem hagyom el Miskát. Hiszen ő is éppen olyan szerencsétlen, éppen olyan árva, mint én. Én testvéremül fogadom őt.
- Helyesen, gyermekem! Legyen hát ő testvéred, s nekem is meglesz az az örömem, hogy egy helyett kettőből faragok embert. Föltéve, ha jól fogtok tanulni és jól viselitek magatokat.
Hogy aztán beváltotta-e szavát az öreg hivatalnok s jól tanult-e Örzsike és Miska, az már nem ehhez tartozik - azt majd máskor beszélem el.
TALPIG EMBER
1876
Na, már olyan falu még sincs, hetedhét vármegyében, mint a miénk. Nemhiába hozatták Debrecenből a nagy harangot a magas, karcsú, bádoggal fedett toronyba. Aztán az is valami, hogy a szép hangú orgona Besztercebányáról került, olyan mesterembertől, ki csodadolgokat mívelt. A gümős Erzsók beszéli (bezzeg, tud őkigyelme mindent), hogy egyszer valamikor kiment egy orgonájával messze az óperenciákon túl, pogány országokba, s mikor a vademberek meghallották az ájtatos hangokat, melyeket a mester keze a sípokból kicsalt, nyomban áttértek a - keresztyén vallásra.
Ilyen falu Gerge. Ha még több nevezetesség kell, sorolhatom akár holnap estig. Ott a híres »Helység kútja«, tizennégyöles mély. Mikor alján járt a kőműveslegény, fényes délben megszámlálhatta a csillagokat az égen, olyan fekete éjszaka volt odalent. Hát a temető közepén a nagy terebélyes kőrisfa, melyről öreg emberek beszélik, az ő gyermekkorukban százesztendős aggok emlegették, hogy az óriás fát mindig így ismerik, van az tán ezeréves is. A kuruc világban tizenkét labancot akasztatott fel rá Rákóczi. De még a savanyúvízforrás sem tréfadolog ám. Külső országokba is elviszik kőkorsókban s ott a méltóságos urak iszogatják, nagy lassan, kímélve, mintha almázia volna, itthon pedig kedvére dúskál benne boldog-boldogtalan. Pedig csak itthon jó az igazán, ha kiviszik innen, elmegy az ereje: látszik, hogy a gondviselés egyenesen a gergeiek számára alkotta, megkülönböztetés okáért a többi rongyos községtől, hol sem olyan búza, sem olyan káposzta, sem olyan széna nem termett a világ eleje óta, mint a gergei határban. Megáldotta az isten mind a két kezével. Tűzre, árvízre nem emlékeznek élő emberek, még rossz termés sem volt a nagy kolera óta.
Hogy éppen erre a nyavalyás esztendőre fordult a beszéd, meg kell említenem az igazság kedvéért, hogy Gergén még a kolera sem mert lábatlankodni; egyetlen ember halt meg benne: a zsidó árendás; nem nagy kár volt érte!
Van is becsülete a nemes helységnek e széles világon. A gergei embernek még a szolgabíró is tisztességesebben köszön, mint más ember fiának, mert jómódú mindenik, s odavaló zsellér nem cserél a más falubeli »telkes-mágnással« sem. Vegyük, teszem azt, mindjárt a »felső végen« Bokros Mihály őkelmét, aki csak olyan »furmányos«-féle ember, de azért tessék megnézni a háza tájékát. Másutt a pap portáján sincs annyi látnivaló! A csinos, takaros ház fehérre meszelt falaival, újdonatúj szalmafedelével, a szépen megrakott boglyák (a parasztember címere) az udvaron. Azonkívül a csűr is, meg a házpadlás is tele van takarmánnyal. Pince, kamra nem kong, az istállóban pedig olyan szép riska-tehén kérődzik, lomhán bámészkodva tarka bornyára, a másik rekeszben ott a két erős pej ló, mely játszva dolgozza be a külső jószágot s még fuvarral is segít a gazda erszényén.
Nem volna ugyan rászorulva a fuvarkeresetre, de Bokros Mihály azt tartja, hogy nem szégyen a becsületes munka. Meg is segítette az isten munkásságáért, mert maga szerezte, amije van.
Íme, egy egyszerű földmíves, akinek az a nagy titulusa van: »talpig ember«.
Tedd le fejedről koronádat, népek királya, és nézz a szeme közé annak, aki nagyobb címet visel náladnál. Keze kérges a munkától, homloka ráncos a gondtól, mely beteg gyermeke lihegését virrasztja, szíve tele van szeretettel, vallásos érzelemmel, hittel, bizalommal. Mi ehhez képest a te kincstárad, király? Ajka nem mondott hazug szót soha, lelkét nem nyomja semmi teher. A becsületes földműves ember a legfüggetlenebb úr a földön. Csak egy hatalomtól függ - a természettől. Ha az nem mostoha hozzá, akkor magának köszönheti jó- és balszerencséjét.
És mégis ez a becsületes, őszülni kezdő fej ma gondterhes, ott nyugszik fekvő gazdája könyökére támasztva s sötét fellegek vonulnak át homlokán. A hajnal épp az imént kezdte egyre fehérebbre festeni az éjet, de Bokros Mihály szeme még nem volt behunyva. Beteg van a háznál.
Nagy, nehéz beteg, szeretett beteg, - Panna.
Hogy kicsoda Panna, azt sem én nem tudom elmondani, de még az apja, Bokros Mihály s az anyja, Judit asszony sem tudná; arra csak egy illetékes ember van: Pántlikás Laci, a bíró uram fia, ki amúgy igazán szíve szerint tudná lefesteni azt a nagy gyönyörűséget, azt az égi boldogságot, azt a paradicsomi bűbájt, amit az a fogalom jelent: »Bokros Panna«. Azaz, hogy ő is csak a furulyán regélhetné azt el szép holdvilágos éjszakán, mikor a magas mennyboltról ragyogó csillagok integetnek neki s csodás suttogással biztatják a reszkető nyárfalevelek, hogy egy nótába lehelje be lelkét, szegény szerelmes lelkét, melyben annyi sok gondolat, érzés fordul meg naponkint arról a leányról, hogy ha betűkre szedné valaki, tele lehetne velök írni a világ minden papírját.
És most ez a leány beteg Bokroséknál. Azért aggodalmas az apa arca. Maga sem tudja, miért aggódik olyan nagyon, hiszen a betegség maga nem valami kilábolhatlan; aztán jobban is van, mint tegnap. Ő sokkal nyugtalanabbul hánykódik fekhelyén, mint a beteg leány, kinek halk, szaggatott nyögései iszonyú kínokat okoznak a derék Mihálynak. Szomorú sejtelem látszik összeszorítni szívét. Honnan van ez? Hiszen volt már beteg máskor is a háznál elégszer, de férfias nyugalommal nézte azt Bokros Mihály mindig, mert azt tartja őkelme, hogy az ember is olyan szerkezetű, mint az óra, időközökben elromlik benne egy-egy sróf, egy-egy rugó, s annak bizony helyre kell igazodni egy kis betegség után, vagy megállani örökre.
Eh, bolondság! - gondolja magában. - Az bánt, hogy két napra kell elmennem otthonról fuvarba. Két napra menni el ilyenkor, és nem tudni, mi történik otthon, az borzasztó!
De mégis el kell mennie. A szegény ember szava kontraktus, ha a szegény embernek még a szava sem érne semmit, mije maradna akkor.
A kötelesség az első.
Judit asszony már egy fél órája felkelt, megfejte a tehenet s most reggelit főz, a betegnek keménymagos levest s a távozó gazdának puliszkát.
A nap beüti vidám arcát a szűk ablakon és megaranyozza a beteg leány halavány arcát és fülébe súgja a gazdának: »Munkára!«
Ez a szó nyomban elkergeti homlokáról a bánatfelhők fele részét. Most ahhoz a gyökeres orvossághoz nyúl, mely a magyar ember minden bajában használ: a pipához. Annak füstje mellett eloszlik a bánat, magával kapkodja a bodor füstoszlop.
Egy dohányzó ember gondolatait ki lehet találni a pipafüstről. Ha lassan, vékonyan eregeti, az a megelégedettség, nyugalom jele; a nagy »füstmacskák« már izgatottságra mutatnak; aki utána fúj a tóduló füstnek s fölfelé tereli, az bizonyosan hiú, kevély ember. Ám ha valaki az édes csutorát csak úgy öntudatlan tartja fogai közt s szaggatottan szippant egyet-egyet, annak nagy a gondja, mert a dohányzásnak bizonyos rendszere van, melytől ok nélkül nem tér el senki.
Bokros Mihály úgy kezelte ma a sárgakupakos veres jószágot, hogy azt sem vette észre, mikor kialudt; szítta kínjában és azt gondolta (ha ugyan gondolhatott volna ilyen bolondságra), hogy csak úgy szakad belőle a füst. Éppen azon módon ette meg reggelijét is a konyhában: egy háromágú rozsdás villával szurkált hol a puliszka közé, hol a tál mellé. Neki mindegy. Sem azt nem érezte, hogy pipázik, sem azt, hogy eszik.
Azután kiballagott az udvarra, hogy a szekeret rendbehozza, mert hat órára indulni kell, felrakodva gyapjúzsákokkal. Természetes, hogy itt is visszásan csinálta minden dolgát.
Mégis csak valami baj van! Ahá! az a baja, hogy a makra kialudt.
Bement a konyhába s egy égő üszköt tett a nedves trafikdohányra, melyről előbb elmondá mindama válogatott dicséreteket, amelyek akkor divatban voltak nagy Magyarországon amaz ártatlan plánta ellen.
- Judit - szólt be az anyjukhoz -, ígérd meg, fiam, hogy egész nap Panni mellett leszel, el nem mozdulsz mellőle, nehogy valami baja essék.
- Hová gondol kelmed, hát ki itatja, ki eteti meg a jószágot?
- Mindent elvégezhetsz, de a beteg ne lásson rövidséget; az az első...
- Inkább elhívom segíteni a Pántlikásék Laciját. Ne búsuljon. Tudom én a magam dolgát. Mikor indulnak?
- Akár mindjárt, csak egy kis szénát kötök össze az útra. Hallod-e, anyjuk, doktort hívass ahhoz a lányhoz, ha rosszabbul találna lenni.
Azzal megint kifordult az öreg s egyenesen a padlásra vezető létrának tartva, némi lelki megkönnyebbüléssel mászott fel a szűk padláslyukon.
A templom tornyán megkondult a híres debreceni harang. Mihály gazda levette kalapját s szokása szerint elmondá reggeli imáját, a - miatyánkot.
De ma még az sem jutott eszébe. Négyszer belekezdett, mindig kihagyott belőle valamit!
»De szabadíts meg a gonosztól«, - talált rá végre az eltévelyedett kifejezésre.
Aztán tovább is térdelő helyzetében maradt, ahogy az már kívántatik a szénacsomag kötéséhez.
Egyszerre borzadva vette észre, hogy a csukatlan kupakú pipából kiesett valami a széna közé. Talán az égő üszögből egy elmállott darab? Vagy a taplóból, mely az imént kialudt, de mely azóta meggyúlhatott az üszögtől.
A rémület gyorsaságával kapott utána. Sehol sem találta. Emberfölötti erővel kezdte felhányogatni a szénát. Semmi nyom. Lehajolt, szaglálózott: nem érezi meg az égés szagát? Szemei őrületes ijedtséggel fordultak szanaszét. Nem jő-e valahonnan a füst, nem csap-e föl a láng?
Semmit sem lehetett észrevenni. A széna kellemes illata belevegyült a szelelő lyukakon betolakodott hajnali szellő közé és átjárta a rémület e csendes tanyáját, hol kétségbeesve állt egy ember.
Milyen megindító kép!
Újra meg újra felhányta azt a helyet, hová a tapló vagy üszög esett, de ismét semmi nyoma. Egy hosszú óra folyt el így. Bokros nem mert onnan távozni. Fásult zsibbadtságban, nyitott, merev szemmel állott ott, mintha a siralomházban ült volna. Még gondolkozni sem tudott. A kétségbeesés minden érzékét megbénítá.
- Isten! - suttogá önkéntelen, a szelelő lyukon kitekintve a derülten kéklő égre. - Vétettem talán valamit?
Boldog ember, akinek kutatnia kell emlékezetében egy-egy vétkes cselekedet után!
- Eh, nem lehet. Az isten nem hagyhat el, míg én el nem hagytam. Ő a jobb, ő a nagyobb.
Ez a gondolat megvigasztalta Bokrost.
Az üszög vagy tapló beesett, az bizonyos. De bizonyosan nem égett már. Ha égett volna, nem lehetne annyi ideig elfojtva. Félre az alaptalan aggodalmakkal!
Az udvarról Judit hangja hallatszék.
- Hol van annyi ideig? Már itt keresik...
Bokros Mihály, a becsületesség és egyenesség példányképe semmit sem felelt, egy hanggal sem véteté magát észre, hanem mint az evet csúszott le a szénatartón az istállóba. Ne tudja senki, hogy a padláson volt.
- Hát még szénát sem kötött? Mit csinált azóta? - kérdé Judit asszony, midőn az istállóból látta kilépni.
Az nagy zavarral felelt, talán most hazudott életében először.
- Nem eszi a ló az idei szénánkat. Majd a rekettyésiből veszek nekik egy adagot útközben.
- Micsoda? Hogy nem eszi meg a ló? Hát eddig?
- Jobb vón’ bizony bele nem ütnöd az orrodat mindenbe. Nem úgy értem, hogy éppenséggel nem eszi, hanem véknyan ugrik mellette a hosszú fuvarnál, mert sáros.
Ebbe aztán bele is nyugodott Judit asszony, de azért sehogy sem ment a fejébe a gazda sápadt arca és zavartsága. Figyelő szemmel kísérte a konyhából, míg befogott.
- Hiszen nyergesnek fogta kelmed a rudas lovat, Mihály! Hol jár az esze? Uramfia! Én dirigáljam még a kocsisságban is!
Csakugyan a »Páva« volt befogva a »Burkus« helyén. Ezen már Bokros Mihály is elpirult fülig. Ez már olyan örökös csorba lesz az ő életében, hogy mindig föléje kerekedhetik Judit asszony.
Nem szólt semmit, némán igazítá helyre a hibát, azután érzékenyen búcsúzott el Judittól.
- Velem valami rossz fog történni, Judit, vagy veletek. Áldjon meg az isten és vigyázzon rátok. Az ő kezeiben hagylak!
Azután a beteghez ment be. Annak éppen forróláza volt, halavány arcára rózsákat rajzolt a forróság, homlokáról gyöngyözött az izzadság. Bokros lecsókolta a lefutó csöppeket és hagyott helyette olyakat, mik az ő szeméből hullottak oda.
Ezen már elérzékenyült a jó Judit asszony s »megeredt a jóság forrása« belőle is, elkezdett könnyezni.
- De hát mondja meg kelmed, van-e lelke, így ránk ijeszteni? Hát álomlátó próféta kend, hogy itt veszedelmeket jósoljon az ember fiának? Menjen útjára és siessen hazafelé. Addig Panni is jobban lesz.
- Igazad van, öreg. Megyek íziben, hanem el ne feledd, amit mondok. Ki ne mozdulj a házból, vigyázz mindenre. A többi aztán az isten dolga.
Az pedig, ami az »isten dolga«, nagyon szomorú történet volt.
Bokros elment, de magával vitte a nyugtalanságot is. Egész úton vissza-visszanézett Gerge felé, nem emelkedik-e háta mögött onnan, amit képzelete minduntalan rajzolt, füstoszlop az égre. Semmit sem látott. Mikor a hegyek eltakarták is Gerge környékét, még akkor is félve tekintgetett visszafelé.
De semmi sem tarthat egyenlően örökké. Nyugtalansága lassankint kisebbült. Elvégre is valószínű, hogy ki volt aludva a tapló vagy üszög. Órákig csak nem lett volna elfojtva a szikra.
Útitársai, a többi gergei fuvaros, akik szintén gyapjút szállítottak a vasúti állomáshoz, váltig csodálkoztak, hová lett a Bokros Mihály szokott jókedve, derültsége? Máskor ő volt lelke, központja okos szavaival földijeinek, ma meg szótlanul, komoran, lesütött fővel tartja a gyeplőt.
- Mi lelte kelmedet? Mitől foly úgy az orra vére? - kérdé Hagymás Péter, aki valóságos keresztkomája volt.
- Nagy az én bajom, koma - felelt ez mogorván és még beljebb húzta kalapját a szemére.
- Ha nagy, vágja ketté kelmed! Adja át a felét, ketten csak megbirkózunk vele.
- Még egyszer akkorára növekednék, ha elmondanám. Ne is kérdezze.
Hagymás Péter aztán nem is kérdezte többé, s az nem szólt többé egyetlen hangot sem magától. Csak azt látta, hogy társa egész éjszaka kínosan hánykolódott fekhelyén s hogy egyre sóhajtozott.
Hagymás nem tudta mire gondolni. Gyermekkoruktól ismerik egymást, de még sohasem látta így Bokrost, ki a keresztény türelem példányképe volt, pedig elég baja volt már. Tűrte férfiasan, csendes nyugalommal. Milyen baj lehet az, mely ennyire kivehette sodrából?
A nyugtalan éjszaka után szép őszi reggelre virradtak. A természet csendje és megkapó szépsége iránt nem érzéketlen az egyszerű nép. Komoly érzelmeket, vidámságot felváltva sokszor önt szívébe a természet arca. A parasztember előtt a természet olyan, mintha imádottja lenne, kinek egy bágyadt mosolya, egy komor szempillantása befolyást gyakorol hangulatára.
A gergei fuvarosok vidáman mentek haza, el-elmesélgetve a régi háborús világ csodás történeteit. Bokros is nyugodtabb lett; de amint délután közelebb-közelebb értek a szülőkörnyékhez, mindinkább sötétebb lett arca s meredt szemével örökké oda nézett, honnan a veszélyt várta.
Az országúton távol, vagy két puskalövésnyire, egyszerre három alakot vett észre Hagymás Péter.
- Pozdorjává legyek - kiáltá élénken -, ha ez nem Cseres Gáspár uram, a törvénybíránk, élete párjával, meg a Katica lánnyal. Ni, hogy tolja a potrohát előre, istókúgyse ők!
- Lehetetlen - ellenveté egy másik fuvaros -, mi az ördögöt keresnének itt? Aztán Cseres Gáspár sokkal gőgösebb, rátartóbb, hogysem gyalog jönne.
És mégis ők voltak. Mindinkább kibontakozott alakjuk, de milyen állapotban! Piszkosan, kormosan, megtépett ruhában.
A fuvarosok leugráltak szekereikről és odarohantak hozzájuk.
- Kend az, Cseres Gábor uram? - kiáltott eléje Hagymás. - Higgyek-e szememnek? Mi járatban vannak, az isten szerelmeért?
A törvénybíró most sem vetkőzhetvén le hivatalos állásával járó komolyságát és stílusát, ekképpen válaszolt:
- Milyen járatban lévén a magam részéről, az úgyis ki fogván tudódni, elébb én teszem azon kérdést kenteknek, hogy mi járatban vannak?
- Hát mi bizony hazafelé tartanánk, törvénybíró uram!
- Hazafelé? - mondá Cseres Gábor uram mérgesen. - Hát laktok ti valahol?
- Csupa gergei emberek vagyunk egy szálig.
- No, hát akkor, édes fiaim, akár vissza is fordulhattok. Azon a helyen, ahol Gerge állt, nem találtok többé falut. Tegnap este leégett földig. És most már azt is megmondhatom kendteknek, hogy mi járatban vagyok. Koldulok, édes fiaim, hogy éhen ne haljunk. Mindenünk odaégett. Én, Cseres Gábor, koldulok...
De már ezt, valamint Cseresné asszonyom megindult jajveszéklését, ki azt hajtotta váltig, hogy negyvenhat rőf fehérített vászna veszett oda, nem hallotta egy lélek sem kívülök. Arra a szóra, hogy a falu leégett, szekerükre ugráltak s hajtottak lóhalálban hazafelé.
Csak Bokros Mihály maradt ott szekerén elájulva s a gyeplőt kieresztve kezéből. Olyan élettelenül feküdt ott, mint egy halott. A két hű pára megállt egy darabig, mintha a szokatlan helyzeten tünődnék. Azután lassan, cammogó léptekkel megindultak magoktól. A gyeplő végighúzódott a poros országúton.
Éjfél lehetett, mikor a két állat feltartóztatlanul a gergei határba ért. Bokros ekkor tért eszméletre; megismerte a határt. Ismerős bokrok, hegyek, völgyek most is azt integették, amit máskor: »isten hozott!«, a csevegő patak a falu végén most is azt fecsegte: »honnan jössz, honnan jössz«; de ő most mind úgy értette azt: »jaj neked, ezer jaj.«
Megállította kocsiját, nem mert vele bemenni a faluba. Leszállt, otthagyta s csúszva, kerülő utakon, ingadozó léptekkel tartott a ház felé, hol kedveseit hagyta tegnap.
Oh, milyen látvány várt rá.
Romok az épületek helyén, lábai alatt égő üszkök, élettelen állatok, melyek a tűzbe szorultak s ott vesztek. Az éjszaka néma csendjét gazdátlan ebek iszonyú vonítása verte fel, mibe kétségbeesett emberi sírás vegyült. A fák megperzselve, komoran néztek rá, mintha saját lelkiismerete lettek volna. A hold bevilágította a rom és pusztulás szomorú tanyáját. Csupasz kémények meredeztek az égre, mindannyi vádpont ellene. Egyedül őellene. Az ő gondatlan vigyázatlansága százakat tett koldussá, földönfutóvá. Irtóztató!
Az erős férfi a földre roskadt, mint egy élettelen tömeg. Lábai megtagadták a további szolgálatot.
Ki tudja, meddig feküdt volna úgy, ha Fillér Miska, a bakter, bele nem botlik éjjeli hivatalos járkálása közben.
- Hop, hó - kiáltá az érdemes férfi -, ki vagy, hogy a lábam elé mersz kerülni? Felelj, mert mindjárt átszúrlak a dárdámmal.
Bokros erre a fenyegetésre hallgatag maradt.
- Tyű! Milliom adta! Hát nem mondtam, hogy én fogom el a gyújtogatót. Ne legyen Fillér Miska a becsületes nevem, ha nem ő az. Először, mert nem felel, másodszor, mert azt gondolom, hogy nem lehet más.
Ezzel aztán előlegül olyat rúgott a vélt gyújtogatón egyet, hogy Gergénél ocsmányabb helységben kettőnek is beillett volna.
- Ember fia, ébredj, mert foglyom vagy. Viszlek a faluházára. Azaz...
Fillér Miska homlokára tette a mutatóujját.
- Azaz, ha volna faluháza.
Aztán nyugalommal tette hozzá:
- Biz az leégett becsülettel.
És folytatá hivatalos büszkeséggel:
- Ilyesmi csak Gergén történhetik. Igaz-e, hé!
Bokros most nyitá fel szemét s gyönge, erőtlen hangon dadogá:
- Hol vagyok?
- Ejnye no - kiáltott fel a bakter. - Kelmed az, Bokros druszám? Bizony nem ösmertem meg. Hát, hát, jó helyen van kelmed, a Cseresék portáján. Éppen a csűr volt itt.
- Vezess haza, Miska.
- Jöjjön hát. Támaszkodjék rám! Ejnye, lámpás adta, hol vett be kend annyit a jóból?
- Nem volt az én számban ital soha.
- Ne tettesse magát kelmed. Nem ok nélkül kérdezem, hanem igazán kíváncsi vagyok, mert lássa, nagy bajban vagyunk. Hogy a falu leégett, az is nagy kár, a templomot is sajnálom, de még azt mind kiheverte volna Gerge, csak a kocsma maradt volna meg.
Bokros nem válaszolt; kisebb gondja is nagyobb volt ennél. Egy poklot hordozott lelkében, s az nem hagyta őt sem gondolkozni, sem beszélni.
Miska megmagyarázta állítását.
- Lássa kelmed, enélkül minden megakad: törvénykezés, közigazgatás. Ma is átosontunk este bíró urammal a szomszéd Rekettyésre egy kis búoszlatóra. Addig őrizte a falut a jó isten... No, hát otthon van kend!
Isten mentsen minden igaz lelket az ilyen otthontól.
- Hallod-e te, Miska - kérdé Bokros, görcsösen kapaszkodva kísérője karjába -, hol ütött ki...
- Micsoda? A tűz?
- Ne olyan hangosan, ne kiabálj, szegény Pannim beteg, felköltjük.
- Hát még semmit sem tud? Éppen a kend házától ütött ki a tűz, a szénapadláson.
- Ne kiabálj úgy! - nyöszörgött a kétségbeesett ember roskadozva, megtört fényű szemét félénken jártatva körül háza tájékán.
- Ne féljen már attól, hogy Panni felébred. Elhallgatott már örökre. Éppen az ő sírját ástam délelőtt. Adhatna kelmed egy kis borravalót, mert bizony semmit sem kaptam még eddig.
A szerencsétlen ember felordított, mint a vadállat, s őrülten rohant el, holt gyermekét felkeresni.
A hold éppen most bújt ki egy felhőrongy mögül s oda világított a kormos, puszta földre, hol vékony szalmán egy asszony térdelt a holttest fölött és imádkozott, vagy tán nem is imádkozott, csak az égre nézett.
A férfi csendesen, csúszva közeledett oda, és leborult ő is némán, komoran a holttestre. Egy szót sem szólt sem ő, sem az asszony. Ilyen bánat ellen nincs ír a földön.
Panni az égő házba rekedt. Megfulladtan hozta ki Pántlikás Laci, kit szintén halálosan ütött meg egy leszakadt égő gerenda.
*
Pannit eltemették, a borzasztó tűz nyomai is kezdtek eltűnni. Az emberek hazatértek és összetákolák hajlékaikat; lassankint visszabillent minden a régi kerékvágásba. Még Judit asszony nagy fájdalma is csillapodott. A következő tavasz ismét vidáman, mosolyogva köszöntött be Gergére, vetés, fű szépnek ígérkezett. A remény újra elfoglalta helyét a szívekben, csak Bokros Mihály nem állott helyre soha.
Az ő lelkén egy olyan féreg rágódott, amit nem lehetett onnan száműzni soha többé. Tudni, hogy annyi szenvedésnek, annyi kioltott életnek (mert a tűzben húsz ember élete veszett el) ő az oka, és hurcolni magával e borzasztó titkot, és vigyázni még álmaira is, hogy azok el ne árulják, és látni maga előtt ébren, alva a kiterített holttesteket, égő házakat, kétségbeesve futkosó embereket, kik újjal mutogatnak, átkozva őt: ezt nem lehetett sokáig elviselni.
Az erős, izmos ember napról napra fogyott, hervadott, mint a gyökerében megtámadott növény. Mikor a tavasz jött, már járni sem bírt. Judit asszony vezetgette, ha néha kikéredzkedett a levegőre.
Az utolsó napokban sokan látogatták, mert mindenki szerette. Titkát senki sem gyaníthatta. A tüzet gyújtogatásnak tulajdonították.
Minden látogatót meghítt a legközelebbi pénteki nap délelőttjére magához. Valami mondanivalója lesz.
Senki sem bírta elképzelni, hogy mi; de azért eljött mindenki, ha a szegény Mihály bácsi úgy akarja.
Mikor mind együtt voltak, Mihály bácsi már akkor nagyon rosszul volt. Az ágyban feküdt, sápadtan, viaszsárgán, mint egy halott.
Judit asszonyt elküldte a papért. Gyónni akar.
- Itt van-e az előljáróság? - kérdé lassú, elfojtott hangon. Öregbíró uram, Cseres Péter (ő lett a bíró újévkor) jelentkezett, »miszerint csakugyan úgy áll a dolog sora,«, hogy ő jelen van.
- Kelmed okos ember, Cseres uram - kezdé a beteg.
- Ühüm... meghiszem... menjünk tovább, Mihály szomszéd.
- Kérdezek kendtől valamit.
- Állok eleibe, ühüm. Pszt. Pógár! Siess hamar a nótáriusért, mert megeshetik...
- Mi eshetik meg? - kérdé a beteg mosolyogva.
- Nem ért kelmed ahhoz - dörmögé Cseres. - Már az úgy dukál, hogy ahol tőlem kérdeznek valamit, ott ő feleljen. Azért rendelte őkelmét mellém a tekintetes vármegye, hogy nála tartsam a helység tudományát.
- Nem olyan nagyot kérdezek én, bíró uram, amit kigyelmed ne tudjon. Mondja meg nekem, mint tapasztalt ember, ha például egy égő taplót dugnék be egy kazalba, mikorra gyúlna az ki?
- Hüm! A helytől és időtől függ. Lehet, hogy harmadnapra is, ha levegő nem érné.
A beteg csüggedten bocsátotta le fejét vánkosaira. Ez az egyetlen reménye, ez a ki nem mondott, régen táplált édes gondolata is füstbe ment.
A pap lépett be. A beteg félkönyökére emelkedett.
- Gyónni akarok - mondá mindinkább elhaló hangon -, de kívánom, hogy szavaimat mindenki hallja. Nagy bűnös vagyok, mindenki ellen vétettem. Megérdemlem, hogy utálattal forduljon el tőlem minden embertársam. Az őszi nagy tűznek én vagyok az okozója.
A csodálkozás halk szisszenése futott keresztül a jelenlevőkön.
A beteg azután tagolva elmondá, hogyan hullatá be az égő taplót a széna közé a padláson, mennyit tűrt, szenvedett emiatt. Mint pusztult, veszett a nagy lelki teher alatt görnyedezve.
- Oh! - ordítá hörögve - most is látom a rettenetes lángokat!... Mint csapnak össze szegény leányom feje fölött... Irgalom! Mindjárt odaég! Panna, Panna! Megyek, megyek!
Feje erőtlenül esett le, és - elment, ahonnan sohasem tér vissza többé.
*
És azóta egy év múlt el. Bokros Mihály sírján a tavalyi fű hajtja már gyökereit. Bizony nehéz álma lehet odalenn.
Pedig hát ha tudná, amik idefenn történnek. Ha tudná, hogy egy csavargót fogtak el ezelőtt egy hónappal a rekettyési erdőkben, kire - sok egyéb közt - kétségtelenül rábizonyult, hogy ő gyújtotta fel ősszel a Bokros Mihály házát. Maga is bevallotta már: meg akarta magát bosszulni a gergei elöljáróságon, amiért mint csavargót besoroztatta önkéntesnek.
Judit asszony kijár a sírra és ezerszer elmondja:
- Nem kelmed volt a gyújtogató... Oh, minek hitte? Minek hitte?...
Vajon hallja-e, tudja-e azt odalenn az a marék por?
AZ ÜGYVÉDJELÖLT
1876
(Rajz)
A »köz- és váltóügyvédi« cím még nincs a látogatójegyén, de odaálmodja mindennap, minden éjjel; az ábrándok sebes gőzmozdonya odaszállítja a tágas, elegáns irodába, türelmetlenül várakozó kliensek serege, csínnal vezetett ügyvédi könyvek közé, melyekből kövéren mosolyog a »Követel« rovat.
Még a zsidó is képzeletében csak a »lesz«-re épít. A »van« csak ideiglenes állapot, olyan, mint az összeállítandó ruhadarabon a férc. A jövő selyemszálai fogják pótolni a kirívó cérnaszálakat. A nagy szabó, az élet, kihúzgálja azokat, még nyomuk sem marad a sima posztó-talajon.
De azért a prókátorjelölt amúgy fércesen is nagy ember. Az egyetem elméleti zsírja összevegyül a praxis korpájával, s a két ellentétes anyag rötyögve forr, fő fejében, csodálatos explóziókat szülve világra szóló jogi disputák alkalmával a »Karl«-nál vagy a »Richárd«-nál, ha éppen nem a »Kis Pipá«-ban. Nincs az a dolog a világon, mihez a prókátorjelölt nem ért, mégpedig »tökéletesen«. Nem ismertem még eleven embert, ki az ügyvédjelöltnek ellen mert volna mondani, ha csak úgy nem, hogy ő maga is ügyvédjelölt volt.
És ez aztán gigászi csata.
Az argumentumok röpködnek, csattognak, mint a Nibelungok fegyverei. - Demosthénesi tűz, herkulesi kitartás, akhillesi harag jellemzi a tudományos birkózást, mely minden »fázison« keresztül vezettetvén, nem csoda, hogy a világon mindenféle belevegyíttetik.
Ha arról van szó, hogy miért ütött ki a krími hadjárat, az elevenebb eszű vitázó - állításának erősítésére - még azt a körülményt is felhozza: hogy már ő csak jobban tudhatja, mert az ő apja vicispán volt akkoriban.
Végül is az tévedett, kinek apja csak levéltárnok volt a krími hadjárat idején; de azért legyőzöttnek nem vallja magát, mert egy ügyvédjelöltet legyőzni nem lehet, csak »kikorrigálni«.
Még ha rosszul mond is valamit, azt is valamiért teszi, mert egy ügyvédjelölt semmit sem tehet hiába. Minden szavának, tettének helyes oka van, csakhogy ki nem találják a filiszterek, mert ész kell ám ahhoz.
Különben az ügyvédbojtár napjai meglehetősen unalmasak. Az irodában sok a dolog, a principális nagyon fösvény ember, csak nagyritkán csordul egy kis »akcidencia«. A sok egyforma keresetszerkesztés, a hosszú periratok keserves másolása, és a tömérdek futkosás teljesen kimeríti benne a szuszt. Egyik napja olyan, mint a másik, legföljebb az önt egyhangú foglalkozásába némi változást, ha valami monstre vagy éppen válópör betűit illesztgeti össze.
Rang szerint akképp sorakoznak Themis káplánjai, amint vagy legfeljebb tyúkkeresetek fogalmazásával kínlódva csak másolnak, vagy pedig önállón tárgyalnak, sőt éppen rendes perekben is síkraszállnak az öreg kitanult rókák furfangja ellen.
De ha unalmas az ügyvédbojtár napja, annál édesebb az estéje, melyet rendesen cimborái közt tölt vidám poharazás és okos eszmecsere között, s amit egész nap megutált, mint kötelességet: a sok száraz aktát, tárgyastól, mindenestől, most már mulatságból viszi rájok a beszédet.
Mennyire jobban ízlik így az ügyvédmesterség ezer csínja-bínja, melyről egy-egy homályosító hályog mindennap lehámlik, mint a vas rozsdája a sok fogdosásban.
Egy-egy kúriai döntvény, híres bűneset a Pitavalból, a királyi tábla némely különös ítélete, a perrendtartás valamelyik rossz paragrafusa s több ilyenek forognak szőnyegen, miknek bírálatát - hitök szerint - áhítattal hallgatja a szomszéd asztaloknál ülő profanum vulgus.
Hanem a profanum vulgus közt ül egy szép kis barna leány is (van az itt minden bokorban), kit a papa ma közhelyre hozott vacsorálni.
Fából faragva kellene lenni az ügyvédjelöltnek, ha a szép kisasszony szeméből feléje lövellő Ámor nyila nem »szignálná« az ő szívét is ilyenkor. Pedig Laci dehogy van fából, dehogy... Sőt ellenkezőleg. Annyiszor kacsint oda vitafolytonosság hiányának esetén (a principálisa stílusán mondva), hogy a szép leány mellett »sub clausula« észreveszi még a papát is. Az ördögbe is, hiszen ismerőse! A gazdag öreg Pakfon Péter, régi kliensük. Köszönti. A papa visszaköszön és odahívja, s ezzel »folyamatba tétetik« az ismeretség.
És ez jól van így. Azért hogy még nem ügyvéd, nincs irodája, miért legyen kizárva az élet komoly örömeiből? Aztán már nincs is valami nagyon messze a cenzúra. Illik utánanézni valami reálisabb »fundusnak«, melyre fölépítse a valóságban, amiről álmában gondolkozott. Egy kis szép feleség nem árt meg az élet »felzetéül«.
Csakhamar fölveszi elméjében a »tényálladékot«. A papa áll vagy negyvenezer forintig, a leány egyetlen és szép: nem lesz rossz »fogás«. Megszerkeszti tehát a »keresetet«, mely éppen ellenkezője annak, amit a principális tanított, hízelgő, udvarias s önmagát kéri benne »elmarasztaltatni« a bájos »alperes« által.
Ha aztán kedvező a »válasz«, nyomban következik a »viszonválasz«, s ha a papa be nem vágja az utat valami átkozott »ellenirattal«, nyomban következnék az esküvő napját s több egyebet kitűző »végirat« is, ha még nem volna hátra az - ügyvédi vizsga, ez a boldogságzavaró, kísértő rém.
A szegény ügyvédjelölt most tanul először félni. Amint a végzetteljes nap közeledik, egyre jobban kezdi beismerni, hogy mégsem tud egészen mindent. Kínos, borongó sejtelmek uralkodnak kedélyállapotán. Éjjel álmában megnépesítik szobáját a római szenátorok kísértő alakjai, kik borzasztó hosszú ceruzákkal a pandektákat írják villámsebesen a márvány kőlapokra. Neki mind után kell azt olvasni, de nem győzi. Kínos veríték gyöngyödzik homlokán, s lázas reszketegség fut tagjain végig. Kevés híja, hogy bele nem őrül. De íme a tógás tudósok során át suhogó selyemlepelben egy gyönyörű nő lép be (nini a Pakfonék Sárikája) és rózsás ujjacskáival egy kőtáblára mutat biztató mosollyal, mintha mondaná a gyötrő álmok rabjának: »ezt fogják tőled kérdezni a vizsgálaton«.
Milyen kár, hogy hősünk fölébred, s ami kínozta álmában, kínozza ébren is. A rém ott van mindenütt és közeledik sebesen. Mennyire óhajtotta, várta, s most megjelent, elsápad tőle.
A vizsgálat előtti estén még egyszer összejő a pajtásokkal, de ilyenkor nincs kedv, nincs disputa; szórakozott, komoly, nem iszik.
Ha interpellálják eziránt, megrezzenve néz fel a szólóra s elfojtott hangon mondja: »holnap!«
Oh, holnap! Mi lesz holnap?
Korán hazamegy, még egyszer utójára előszedi a kopott tankönyveket. Kinyitja, hogy olvasson és tanulgasson belőlök.
De hol? Mit? Szíve összeszorul és hangosan ver. Ha mondanák, hogy igya ki reggelig a Dunát, vajon kiihatná-e? Fejét csüggedten lehajtja: »lehetetlen, lehetetlen!«
Becsapja a könyveket s nyitott szemmel, némán mereng a semmibe. Ki tudja miről gondolkozik? Talán semmiről. Így találja a reggel is.
Virradatkor kél, felölti legszebb ruháját, mint Zrínyi Miklós, mikor a halálba ment. Azalatt előszállingóznak a jó pajtások, hogy gyönyörködjenek a »drukk«-ban, mit az áldozat kiáll.
Vegyest bátorító és ijesztgető megjegyzésekkel, jóslatokkal kísérik a kijelölt órában az »egyetemre«, s mindaddig el nem hagyják, míg el nem nyeli a vizsgázó terem ajtaja. Némelyik oda is utána megy a hallgatóság közé, s mindenféle grimászokkal turbálja. Mások ellenben ott künt a folyosón várják szorongva az eredményt, ezer kérdéssel ostromolva egy-egy kijövőt: »Miből felelnek most? Trémázik-e nagyon a Laci? Szigorún megy-e a világ odabenn?«
Végre aztán üt a döntő perc. A pedellus kijő, a vizsgálatnak vége. Mind az ajtóhoz tódul, s az a legszerencsésebb, ki legelébb pillanthatja meg Lacit s olvashat arcáról.
Laci mosolyogva lép ki.
- Kalaposinas-e? - kérdik fojtott hangon.
- Persze, hogy kalaposinas! - rikolt fel a vizsgázott örvendetesen s mint az eszeveszett rohan le a lépcsőn. A pajtások nem győzik utolérni. »Hogy volt? Mint volt?« ezer a kérdés, mit hozzá intéznek.
- Hüm! El voltam ám én készülve tökéletesen.
- Nagyon megnyaggattak?
- Meghiszem azt, öcsém. De erről majd később. Most az a fődolog, van-e pénzetek, fiúk? Adjon valamelyiktek kölcsön. Úgyis telegrafírozok az »öreg«-nek rögtön, tudom, szívesen küld; holnap visszaadom.
Az emelkedett hitel folytán minden zseb előkerestetik, s - csodák csodája! - összetákolódik a szükséges összeg.
Lacinak legelső dolga, bemegy egy papírkereskedésbe s száz vizitkártyát nyomat, mint »köz- és váltóügyvéd«.
Talán éppen erre kellett neki a kölcsön.
Az ügyvédbojtárt ne keressétek többé benne: az csak közönséges »audiát« már az ő szemében.
Pakfon Péter is szívesen látja.
AKI NEM AKAR ÚR LENNI
1876
Kit a gyilkos végzet oda sodor abba a nemes vármegyébe, hol e sorok írója született, azon kezdi: megbetegszik unalmában, heringgé soványodik éhen, megegresedik szomjan, és azon végzi, hogy cikket ír az »Allgemeine Zeitung«-ba: hogy ilyen barbár darab földről nem volt fogalma; ki kell vágni a civilizált Európa mappájából. Hanem bezzeg másképp vélekedik a bennszülött. Annak ez az eldorádója, világ közepe, paradicsoma.
Az utazó csak a sallangos dohányzacskós segédszolgabírót látja, ki olyan kevélyen feszeng, ficánkol, mintha legalábbis tőle függne a »keleti kérdés«; a piszkos vendéglőben csak a rossz és drága ételt nézi, melyet immel-ámmal hord fel a pirospozsgás arcú kocsmáros, szinte érezteti a boldogtalan utassal, hogy az milyen hálával tartozik neki; ami pedig az italt illeti, köszönje meg, ha kap valamilyen elpancsolt vinkót, melyről nyomban az a gyanúja támad, hogy ecet lehetett ennek az édes szülője.
Ám a bennszülött nem unatkozik; annak »Muki pajtás« a kevély szolgabíró-segéd, ki már messziről nyújtja eléje a szűzdohánnyal viselős zacskót, a vendéglő pedig édes otthona, hol jóízű a kozmás lencse is, a »drapák« bor pedig olyan elementuma, mint a tavi békának az ő gazos állott vize.
A bennszülöttnek kedves emlék ott a vendéglőben minden zig-zug, melyen andalogva pihen szeme. A kicsorbult pohár egy nagy »muri« egyedül élő nyoma, a tört szék egy még nagyobbé, nemkülönben a beütött cserépkályha is. Hanem hogy a Kossuth Lajos arcképén micsoda gazember törte be az üveget, azt már ő is szeretné tudni.
Még a falnak is története van. Az a lehullt vakolat ott az ajtó mellett, annak a palacknak a helye, melyet a Pista gyerek vágott tavaly a Krámer zsidó fejéhez, de szerencsétlenül dobott, a falat találta; amott meg az a rajz a tükör alatt a Niki pingálása. Egy összetöpörödött apró emberke, ki bámészkodva áll egy deli uracs előtt. A Niki gyerek jól rajzol: a tubákoló uracson szinte meglátszik, hogy no, most mindjárt prüsszenteni fog. A bennszülött azonnal ráismer a megörökített egyéniségekre. A bizony a kis Kapross Miska, a járásbírósági végrehajtó; a deli uracs pedig, ki burnótszelencét tart a kezében, senki más, mint Kerecsy Aladár.
A karikatúra alatt ott olvasható ez a két sor, a Niki elmeszüleménye:
»Íme, lássátok a kilencedik csodát,
Kapross Kerecsynél ezüst pikszist talált.«
Ez a kilencedik csoda pedig igazán csoda volt, mert könnyebbnek látszott a léghajó kormányozhatását vagy a »perpetuum mobilét« fölfedezni, mint Kerecsynél még lefoglalható értéktárgyat; mert úgy állottak a dolgok, hogy mondva sem lehetett volna olyan zsidót találni a kontinensen, kitől Kerecsy pénzt ne szedett volna föl kölcsön, olyat meg lámpással sem, kinek a kölcsönt vissza is fizette. Évek előtt, mindjárt nagykorúsága után, egész légió kereset indult meg ellene; de természetesen ott, hol a vagyon csak nyolcvanezer forint, nem futja ki belőle négyszázezer forintnyi adósság, s ott, hol semmi sem marad, nemcsak az isten, de még a zsidó sem vehet el semmit. Így történt aztán, hogy akik előbb jöttek, kielégíttettek, a sero venientibus pedig megmaradt az a remény, hogy hiszen az öreg Kerecsy János (Aladár nőtlen nagybátyja) is majd csak behunyja egyszer azt a ravasz, kapzsi szemeit, s akkor, ha sietnek, pénzökhez juthatnak; addig azonban meddő fáradság és haszontalan költségeskedés mindennemű pörös lépés Aladár ellen.
Csak egy-egy, a viszonyokkal ismeretlen firma megy odáig néha, hogy keresztülhajtja Aladár ellen a pört valamennyi fázison; a vége persze mindig egy: teljes vagyontalanságot konstatálnak a végrehajtási jegyzőkönyvben.
De mindezek dacára Kerecsy Aladár közszeretetben és tiszteletben élő fiatalember, ki előtt tárva-nyitva a jó barátok tárcája, a legelőbbkelő szalonok ajtaja és a legszebb nők szíve.
Az, hogy ötforintos hónapos szobában lakik, s hogy soha sincs több egyetlen kabátjánál, nem von le becséből semmit. Mert hiszen mindenki tudja, hogy édesapja, néhai Kerecsi Kerecsy Dénes főispán, zászlósúr volt a vármegyében, mely tisztet most nagybátyja: méltóságos Kerecsy János úr viseli. Azt is tudja mindenki, hogy Aladár egyike a legképzettebb fiatalembereknek, ki tisztességesen elvégzé az egyetemet, letette a jogtudori szigorlatot, beutazta a mívelt külföldet, beszél angolul, franciául, olaszul, és lehet belőle még miniszter is, ha az isten akarja. Nagybátyja, a főispán, gyermektelen öregember, kinek vagyonát, mintegy háromszázezer forintot, Aladár fogja örökölni. Az ugyan csak arra lesz elég, hogy a hitelezőkkel végezhet; hanem hát mire való az életfilozófia az a része, mely minden eladósodott gavallér háta mögé gazdag hozományú menyasszonyt állít életcélul?...
Jóakaratú mosoly derűje öntötte el tehát a székváros társadalmi köreit, midőn egy napon a törpe Kapross Miska a lejött bécsi ügyvéddel beállítván Aladárhoz foglalni, az udvariasan fogadva vendégeit, reggeli ideje lévén, sonkával és szilvóriummal kínálta meg a bécsi doktort; borzalommal utasítva el a kínáltakat az, a végrehajtást szenvedő fél, hogy a hagyományos magyar vendégszeretetnek mindenáron elég legyen téve, egy szelencét keresett elő fiókjából, jóféle burnóttal megrakottat; a doktor elfogadta, egy édeset szippantott, azután folyton lekötelezőleg mosolyogva Aladárra, odaszól a végrehajtási jegyzőkönyvet tákoló Kaprosshoz:
- Akár mindjárt ezen kezdhetjük. Tessék beírni első tételnek. Egy ezüst szelence, domborvésettel.
Bizony érdemes volt ezt az eseményt megörökíteni az »Arany Cérna« falazatán. Maga Aladár nevetett rajta legjobban. Legalább megvolt az a satisfactiója, hogy az első tétel után nem következhetett második.
És most már számon adván az olvasónak az »Arany Cérna« egyetlen freskó-rajzának keletkezési történetét, nem bánom, ha présbe csavarnak is s ha sosem lesz is belőlem még megyei hajdú sem emiatt, de el kell mondanom, hogy ennek a szegény Aladárnak nagybátyja kvalifikált komisz ember.
Fösvény, szívtelen, goromba és gőgös arisztokrata. E négy főtulajdon jellemzi, melyekhez a kisebb rossz tulajdonságok csatlakoznak, mint kísérő udvara a négynek. Mondhatom, nagy udvartartást visz belőlük!
Mint hazafi, ő vezette be negyvennyolcban a muszkát hazája szabadságharcát elnyomni. Megállj, vén Kerecsy János, majd meglakolsz ezért, ha még valaha magyar világ lesz!
Magyar világ lett: kinevezték főispánnak.
Elérte vágyai magaslatát. Széke van a méltsás főrendek között és »per tu« a miniszterekkel. Hatalmas embernek tartják alul-felül. Pedig nem az sehol. A nép gyűlöli, de mert azt hiszi, hogy a »magas régiók«-ban kegyelik, hozzá folyamodik minden bajában, őt választja szószólójának mindenütt. A miniszterek is megvetik szívökben, de azon hitben, hogy rengeteg befolyásának kell lennie az »alsó rétegek«-ben, egyike ama mindenható oszlopoknak, melyeket a kormányok ott szeretnek látni piros székeik mögött, mert azok a székek nagyon guruló természetűek.
Nos, az öreg Kerecsy bizony elég hűséges támaszték volt. Nem lehetett panasz ellene. Igaz, hogy nagyon alkalmatlan ember volt, mert örökké ott ácsorgott a miniszteri termekben, hol hivatalt, hol adófizetési halasztást, hol rendjeleket kérve védenceinek; de hát ha meggondoljuk, hogy éppen ez a sok alkalmatlankodás táplálta és nevelte mesterségesen befolyását, nem lehet tőle rossz néven venni.
Aztán az idők is egészen »olyanok voltak«.
Mint mikor tavasszal egyszerre megelevenedik egy nagy darab rög s ezer és ezer hangya jő ki belőle a napfényre sütkérezni, a Bach-rendszer nyomása alatt alélt szittyafaj ezrei egyszerre úgy ébredtek föl mint szakemberek, s mint a krónika megjegyzi: ős Budavárába taligákon kellett tolni a rengeteg hivatal-kérő folyamodást.
Emlékszem, hogy az egész vármegyében egyetlen ember maradt, ki nem folyamodott semmiért: az »Arany Cérna« vendéglőse. (Minek is tette volna? Hiszen valamennyinek a fizetése ott akad meg az ő kezében.)
Ezekben a bolondos időkben történt az a különös eset, hogy midőn a főispán úr lerándult a fővárosból megyéjébe, egy unalmas közgyűlés alatt odahajolt az alispán füléhez, és talán először életében öccse felől méltóztatott kérdezősködni:
- Hát az az Aladár gyerek él-e még? Hol van, mit csinál? Hallani-e róla valamit?
- Biz az nem a legjobban van szegény. Egy egészségtelen, szűk hónapos szobában lakik, a harmadévi ruhájában jár és egy szabómesternél van koszton.
- Hm, a nervus rerum gerendarum... - vélekedék őméltósága közönyösen - sokat tesz.
- Múltkor találkoztam vele - fűzé odább a tárgyat az alispán, Csató Ferenc uram, kit - mellesleg legyen itt mondva - négy darab hajadon szólít »papá«-nak - s higgye el méltóságod, megesett rajta a szívem. Egy kapu alá hívtam s mondám neki: »nincs szükséged, öcsém, egy kis kisegítő kölcsönre? Szívesen adnék.«
A főispán a kalpagjával játszék és azt mondta: »hüm« magában pedig azt gondolta: »szeretnéd ugye, ha Kerecsyné lenne valamelyik leányod? Hanem abból nem eszel.«
- Nojszen megjártam vele. A fiú büszke, nagyon büszke; azt mondta, hogy csak a zsidótól szokott pénzt kérni, kamatra, az meg nem ad már; köszöni barátságomat, de nem fogadja el. Aztán ebédre próbáltam meghíni, de arra meg azt felelte, hogy nincs tisztességes ruhája, amiben megjelenjen, ebédje pedig van otthon.
- Fi donc! A szabónál? Hát azt vajon miből fizeti?
- Alkalmasint a méltóságod kegyes gráciája,... mert hiszen unokaöccse, és quod deus avertat, halálával örököse.
- Egy fityinget sem kap tőlem, nem szeretem a tékozlókat. Egyszer nálam volt Budapesten, mikor a vagyonát elárverezték, s négyezer forint évi járulékot kért. Éppen haragos voltam, megtagadtam; azóta felém sem jő.
- Akkor alkalmasint a hírlapba beküldözött cikkeit fizetik.
- Azzal foglalkozik napközben. Vékony kereset és unalmas.
- Említette, hogy a legújabban egy kis hivatalért folyamodott; reménye van megkaphatni.
- Ah! - mondá a főispán élénken. - Hivatalért? Az én tudtom nélkül!
- Egy olyan csekély állomás az, olyan bagatell, amiért valóban kár lenne a méltóságod nagyobb dolgokra kiható szívességét kizsákmányolni.
- Nos?
- Aladár úr írnok akar lenni a királyi ügyészségnél.
Az öreg főispán haragosan csapott tenyerével az előtte keresztben fekvő díszkardra. A lent jobbra-balra dikciózó karok és rendek álmélkodva tekintének fel a tiszti emelvényre. El nem tudták gondolni, hogy az a kardcsörrenés mi az ördögöt jelenthet most, mikor Mády Károly éppen arról a tárgyról perorál, hogy a szerbtövis megyeszerte elrendelt kiirtása nem foganatosíttatik kellő eréllyel.
- Megbolondult! - sziszegé a zászlósúr, villámló szemekkel.
- A szegénység előfutárja a szerénységnek - vélé az alispán úr.
- Ez mégis sok - dörmögé a főúr, haragosan rángatva mentéje szárnyát -, messze mentem: vallá be önkéntelenül hangosan önmagának.
- Bizony magam sem helyeslem a fiatalúr eljárását. Nevetséges, hogy írnok legyen oly talpig mívelt ember... pláne doktor juris.
- Patvarba a míveltségével meg a doktori diplomájával! De egy Kerecsy, barátom uram, egy Kerecsy!...
- Ki azonfelül csinos fiú is - toldozgatá Csapó Ferenc úr -, s bizony nem kosaraznák ki egy úri háznál sem. Fülig szerelmes bele az egész vármegye hölgykoszorúja...
- Barátomuram figyelme csodálatos részletességgel terjed ki mindenre, ami a megye területén történik.
- Oh, kérem szeretettel... az ilyen pletyka-csemege valóságos fülbemászó, nem kell utána rendőrséget szalasztani. Aztán magamnak is vannak leánykáim. Oh, ilyesmit megtud az ember. A Minka lányom különösen is jóbarátságban van Aladárral.
- Igen, igen - jegyzé meg a vén Kerecsy mogorván, s homlokán kidagadtak az erek.
Méltóságosan emelkedett föl székéről, hóna alá fogta a nyusztprémes, bogláros kalpagot és eltávozott belső termeibe. Az elnökséget átadta az alispánnak.
- Talán hirtelen rosszul lett méltóságod? - kérdé a távozót hosszúra nyúló ábrázattal az alispán.
Kerecsy szuverén gőggel nézett rá:
- Hogyan gondolhatja azt ön?
Mintha az lehetetlen is lenne, hogy egy akkora vármegye főispánja csak úgy, minden előleges megkérdeztetése nélkül egyszerre kólikát vagy egyéb nyavalyát kaphasson.
A tanácskozás tovább folyt a főispán úr eltávoztával is. Keresztbe fektetett kardja ott maradt hatalmi jelvényül, s Csató Ferenc úr egész önérzettel nyugasztá rajta nagy, kövér kezét, melynek egyik ujján vastag aranygyűrű csillogott a belevésett friss címerrel. (Csató Ferenc úr ugyanis csak a múlt évben kapta nemességét Kerecsy protekciója folytán.)
Az öregúr ezalatt zsöllyeszékébe dőlt s szeme önkéntelenül odatévedett elődje, Kerecsy Dénes arcképére.
A testvér alakja megelevenedni látszék, és szemrehányólag tekintett le az élőre, ki halottnak tűnt fel merev mozdulatlanságában. »Elhanyagoltam azt a fiút, akit Kerecsynek neveznek. Utolsó sarja a családnak. Egy írnok koporsóján legyen megfordítva a Kerecsy-címer? Ez a Csató, a háladatlan! A Kerecsy-családba kívánja magát becsempészni. Milyen idők! Mi lesz ebből az erkölcstelen országból?«
A testvér szíve nem mozdult meg a meghalt testvér gyermekéért, a szánalomnak nem volt parányi hely szívében, de a büszkeség, gőg nyomban egy Vezúvvá változtatta azt, mely zúgva, morogva tört ki.
Majd megmutatja a vén Kerecsy a világnak - hogy milyen szemekkel merjen végigmérni egy másik Kerecsyt.
A gőgös főúr arca lángolt. Megtapogatta magát, a tükör elé állott, ő-e ő valóban? Ő-e az a Kerecsy János, aki a párizsi köztárlaton a megye megbízásából járt Mády Károly hivatalos jelentésében előforduló ékes szavaira, ott, hol ünnepélyes pátosszal megemlékezik, miszerint látta a világ legnagyobb urát, ő császári felségét III. Napóleont fejedelmi díszornátusban, meg nem állhatta, hogy elfelejtkezve főispáni állásáról, fitymálva közbe ne kiáltson: »Volt-e rajta ködmön?«
Nézhette magát. Ő volt. Az alabástrom-fehér arc rideg, színtelen szemeivel, magas, szigorú homlokával, mogorván összevont szemeivel, gőgösen összeszorított fagyos ajakkal.
Csengetett.
A belépő szolgának megparancsolta, hogy siessen a távírda-hivatalba, nehány sort írt. A miniszternek szólt.
- Visszajövet fel fogja kend keresni őnagyságát, Kerecsy Aladár urat, és tudtára adja, hogy látogatását várom.
Egy óra múlva visszatért az öreg huszár, jelentve, hogy a sürgönyt feladta, őnagysága Kerecsy Aladár úr azonban azt üzente, hogy most nem szokott látogatásokat tenni sehol.
- Egy Kerecsy üzente másik Kerecsynek. Keresse kend meg a botomat és kísérjen.
- Talán csak nem megyünk oda? - kérdé a huszár ijedten.
- Hova?
- A Bjelik szabóhoz?
- Éppen oda.
A vén huszár megsodorintá ősz bajszát, fejet csóvált, tiszteletteljesen fölemelte szemeit őméltóságára, ha vajon nem tréfál-e az, aztán még egyszer megpróbálkozott parírozni:
- Nagy sár van ott, meg rossz kutya az udvaron. Jobb volna talán...
- Mi volna jobb? - riadt rá a főispán.
- Úgy gondoltam, kérem alássan, hogy mégis netalántán jobb sorja volna a dolog rendinek, ha a nagyságos Aladár úr jönne át.
- Vén szamár! hiszen kend mondta, hogy nem akar eljönni - rivallt rá mérgesebben az öregúr.
Gábor huszárnak zokon esett ez a titulus. Próbálta is kiköszörülni az elmebeli tehetségein ejtett csorbát.
- Nem is úgy értettem, könyörgöm alássan, csak a nyelvem bicsaklott el.
- Hogyan értette hát? - engesztelődék a hatalmas úr.
- Hogyan is csak... hogy is, no... biz én annak a mondója akartam lenni, hogy talán netalán hozassuk el inkább ide az egész épületet fundamendumostól mindenestől, akkor aztán benne lesz Bjelik szabó is, a nagyságos úr is, meg a szabó lánya is.
Kerecsy mosolygott régi vén cselédjén, ki szentül hitte, hogy ha őméltósága megparancsolná, miszerint a Bjelik háza nyomban ott teremjen »cakumpakk« a megyeház udvarán, ez nem merne nem engedelmeskedni.
- Hát lánya is van a Bjeliknek? - kérdé útközben.
- Hüh! De milyen!
- Szép?
- Ha ezer baka összeállna s hetvenkét esztendeig fundálná a formáját, mégsem gondolhatná ki olyan szépnek, mert ha olyannak gondolná, megvakulna a saját gondolatától.
- No, no, öreg... - mondá őméltósága nevetve.
- Kegyeskedjék elhinni. Már az én szemem, ha öreg is, mégis csak huszár szeme, de parolámra mondom, odavan tőle. No, de iszen majd megláthatja méltóságod nyomban: éppen ez a ház az!
Alacsony, sárgára festett, zöldzsalus épület volt, nagy, kék, szétnyitott ollóval a kapu fölött, mely nem éppen remek festmény körül e szavak állottak: »Bjelik Mátyás szabóművész.«
A főispán belépett az alacsony kapun és egyenesen a pitvarnak tartott, hol a majszterné asszony a rántást csinálta. Amint felösmeré a mindenható nagy úr alakját, mindjárt kiesett kezéből a főzőkanál, s azt sem tudván: fiú-e vagy lány, köszöntésképp hirtelen lerántá fejéről piros pántlikás főkötőjét s úgy állott ott némán, szétszórt hajjal, mint a boszorka.
- Itthon van őnagysága? - kérdé a főispán.
- Őnagysága? Ahá, a téns úr. Odabent bolondoznak a Sárikával, könyörgöm alássan.
Az ajtó félig nyitva volt. A főispánnak kopogni sem kellett, beláthatott úgy is. Azoknak, kik az alsó rétegekben mozognak, nincs szükségök zárt ajtókra; nincs semmi titkolni valójuk.
Aladár ott ült a kopott bőrdíványon, egy nagy messzelyes borospohár volt az egyik kezében és a másik kezében egy harmadik kéz: a mellette ülő szép leány keze, kinek szőke aranyfürtös feje lágyan hajolt az Aladár vállára. Művészecset arannyal fizetné ezt a bűbájos mintát.
- Bon jour mon cher Aladár! - kiáltá a belépő főispán.
- Isten hozta, kedves János bácsi! - ugrott fel élénken az ifjú. - Mily meglepetés! Itt nálam?
- Kun László udvarában - jegyzi meg finom gúnnyal őméltósága.
- Uram! - mondá indignálódva Aladár.
- Sose nehezteljen nagyságod. Én sem voltam jobb fiatal koromban. Aztán az ízlése, az kitűnő. Nos, egyébkint mint érzi magát?
- Köszönöm. Foglaljon helyet, János bácsi.
Őméltósága még egyszer végignézett a szegényes bútorzaton, hogy hova üljön, és csodálkozva vette észre, hogy a szép Sári már azalatt evaporált a szobából. Csak fiatal lányok tudnak oly észrevétlen eltűnni, mint a virágillat.
- Bizalmasan akarok veled beszélni - szólt a nagybátya a díványra ülve -, nem jöttél hozzám, én látogatlak meg; igazad volt, ha nem jöttél, viseletem egyszer sértő volt irányodban, de most jóváteszem. Négyezer forintot kértél tőlem évenkint, nyolcezret adok; azt akarom, hogy úr légy.
- Az vagyok én most is. Köszönöm a János bácsi jóakaratját és elfogadom.
- Hanem egy kikötésem van, öcsém. Miféle viszonyban vagy az alispán leányával?
- Semminőben.
- Az ő leányát nem szabad nőül venned.
- Eszem ágában sincs.
- Egészen helyes. Egy Kerecsynek nem szabad mésalliance-ot kötni.
- A Kerecsyek is emberek, János bácsi.
- A Kerecsyek is csak emberek voltak, édes öcsém, most azonban magyar zászlósurak.
- Amint parancsolja, bátyám.
- Nekem megvannak a terveim reád vonatkozólag. Mai tervek, de szilárdak. Amit akarok, azt ki is viszem. E hét folytán ki fogsz neveztetni az itteni törvényszék elnökévé.
- Én? A törvényszék elnökévé? - kiáltá álmélkodva. - Az lehetetlen! Nem fogadhatom el.
- Miért?
- Mert én írnoknak folyamodtam az ügyészséghez, s mert nekem, ha miniszterré tesznek, sem lehet több fizetésem háromszáz forintnál; a többit lefoglalják az uraságok.
- Bolond logika! Legalább az adósságod fogy.
- Mit ér a Dunából két icce vizet kiszivattyúzni? Én nem dolgozom az uzsorásoknak. Írnok leszek, punktum. Deliberatum est.
- De ha úr lehetsz, te szerencsétlen!
- Nem akarok úr lenni, mert először nem is lehetek; mint elnök arra volnék utalva, hogy bátyám tartson ki, ha állásomhoz képest akarok élni; másodszor pedig nem akarok úr lenni azért, mert most én ezerszerte nagyobb úr vagyok a világ valamennyi uralkodójánál: vőlegény vagyok, boldog ember vagyok.
- Ah! - kiáltá a főispán kacagva - azért beszélsz hát oly könnyen! Nagy kópé vagy, öcsém, nagy diplomata: igazi Kerecsy! Eredeti feneket kanyarítasz mindennek! Hát mért nem mondtad mindjárt, hogy míg a te öreg nagybátyád azon töpreng: mint tegyen emberré, te már addig beleházasodtál egypár uradalomba. Csitt, no... hadd találjam ki. Oh, hogy le lesz főzve az a nagyralátó Csató! Hüm, hüm... meglásd, hogy kitalálom. Vettem szelét. Ugye az a szép barna mókus, aki annyira szerelmes beléd: a Clementine comtesse.
- Istennyila, kedves János bácsi, nem comtesse - kiáltá a fiatalember harsányan kacagva, s egy élénk ugrással az ajtónál teremve s kikiáltva: »Sárika!«
- Talán vizet ihatnál? Mit zavartatod beszélgetésünket?
- A tárgyra tartozik...
- Micsoda? A víz?
- Dehogy! A Sárika.
A szép fiatal leány belépett szerény pironkodással, köténye csücskével játszva. Nagy, okos, nefelejcs-szín szemeit lesütve félénken közeledik.
- Teringette! - dörmögé az öregúr elbűvölve ennyi szépségtől.
Aladár eléje lépett, kezén fogta és odavezeté a vármegye hatalmas urához.
- Ez az én menyasszonyom. Bjelik Sarolta.
Az öreg férfiú hirtelen behunyta szemeit, egy-két percig így maradt helyén, aztán lassan fölemelkedett, meghajtotta magát Aladár előtt hidegen és azt mondta neki:
- Jó éjszakát, Kerecsy Aladár úr, volt szerencsém.
Azzal méltóságos, lassú léptekkel kiment a füstös szobából egész a kapuig, hol már Gábor huszár várta a hintóval.
Ez a jelenet egészen kimerítette. Beteg lett. Még aznap ágyba feküdt s azontúl mindig alább-alább hanyatlott egészsége.
Ötödnapra az egész város elkacagta magát, amint megjelent a hivatalos lapban Kerecsy Aladár kineveztetése írnokká.
Ennek a kacagásnak nesze a beteg ágyához is eljutott.
»Csak nevessetek!« hörgé a beteg nagy úr. »Ez a sors dolga, ki bele mert kötni a Kerecsyekbe. Hanem olvassátok csak azt a lapot holnap, holnapután, ott majd az én dolgom fog következni; aki azt mondom a sorsnak: hátrább az agarakkal, még én is itt vagyok.«
Harmadnap aztán meg is jelent ugyanabban a hivatalos lapban, hogy Kerecsy Aladár kineveztetik a törvényszék elnökévé.
No, de már erre hangosan tört ki az álmélkodás. Ilyen két szélsőségen esni keresztül a tekintetes vármegyének egy rövid hét alatt sok volt egyszerre. Aladár, a volt főispán fia, az előkelő Kerecsy-család végsarja írnokká lesz és aztán harmadnapra ugyanaz az Aladár, ez a huszonnyolc éves, pelyhedző szakállú ifjonc, elnöke a törvényszéknek! Ha még ez is alkotmány! Hát az ember is olyan, mint a börze-papír, annyit növekszik két nap alatt!
De mi volt még ez ahhoz a csodálkozáshoz képest, mikor híre futott, hogy a fiatal Kerecsy a két állás közül az írnokit fogadta el s az elnökségről benyújtotta lemondását. Jajveszéklő hitelezők futották be a vármegyét a hírrel, melynek hallatára fülig tátva maradt minden emberi száj. A kaszinóban egész éjjel erről beszéltek. A legtöbb urambátyám egész éjeket álmatlanul töprengett azon a gondolaton, hogy ugyan mit fog az a miniszter gondolni, mikor meghallja ezt a bolond dolgot. Biz azt bajos volt megtudni, hogy a miniszter mit gondolt akkor. Talán nem is kérdezte még eddig meg senki az urambátyámék közül, kik számos átvirrasztott éj után valószínűleg végre mégiscsak el tudtak aludni abban az édes büszke hitben, hogy ilyesmi is csak az ő vármegyéjökben eshetik meg. Másutt nincs olyan!
Aladár pedig mosolygott és boldog volt. Tetszett magának ezzel a juksszal, minőt nem mutatnak fel az annálisok, s valahányszor egy-egy megsavanyodott képű hitelezője eljött rá veszekedni, amiért őt tönkretette ezzel a bolond lépéssel, mindig lekapta az arcképét az albumába. Nagy gyűjteménye volt már belőlük.
Az öreg Kerecsy pedig ezalatt nehéz beteg lett; öt-hat orvos járt hozzá. A konzílium ki is mondta, hogy meg fog halni.
Aladár egyszer meg akarta látogatni betegségében. Nem bocsátotta maga elé. Azontúl aztán nem alkalmatlankodott többé, nem is kérdezősködött felőle. Hanem a szép Sárika minden nap kötött egy virágbokrétát és elvitte a Gábor huszár bácsinak, hogy tegye a méltóságos úr poharába.
A betegek szokott kíváncsiságával egyszer megkérdezte az öregtől, hogy »honnan szedi kend azt a sok bazsalikumot?« amire Gábor előadá a maga mivoltában a dolgot.
- Ha még egyszer eljő az a leány - jöjjön be hozzám.
Sárika eljött másnap. A városban már széltében beszélték, hogy a főispán haldoklik. Az öreg Gábor szomorú arccal vette át a bokrétát; meglehet, hogy már a ravatalra lesz.
- Aztán, leányasszony, maga most itt marad.
- Jaj istenem, mi végett? Nem tettem én semmi rosszat!
- A méltóságos úr megparancsolta, hogy bevezessem. Most még nem lehet, most urak, asszonyságok vannak ott, tanácskoznak. Itt üljön és várjon az előszobában.
Mint a félénk gerle húzódott egy sarokba. Szíve hangosan dobogott félelmében. Mi fog vele történni? Minek is tette azt, hogy virágot hordott? Legalább Aladárnak mondta volna meg! Oh, minek is tette!
Remegve figyelt minden szóra, minden hangra, mely belülről jött. Minek is figyelt, minek kellett neki meghallani mindent?
Arról tanácskoztak odabent, hogyan kellene Aladár számára megmenteni a méltóságos úr vagyonát. Egyik ezt, másik azt mondta, utoljára abban állapodtak meg, hogy Aladár vegye el azonnal a Clementine comtesse-t, a halacsi gróf leányát diszpenzációval, és a vagyon nyomban írassék a nevére.
Így aztán meg lesz mentve a Kerecsyek uradalma; de mi lesz a szegény, boldogtalan Sárikából? Annak isten legyen könyörületes.
A szegény leány szívére szorítá kezét, hogy meg ne repedjen kíntól, fájdalomtól. Oh, istenem, mi fog itt minden történni! Aladár bizonyosan rááll. De hogyisne állna rá? Egy grófnő és uradalmak az egyik serpenyőben, másikban pedig egy senki, egy szerencsétlen senki, egy nagyon-nagyon boldogtalan kis teremtés.
Stofi ügyvéd kijött a belső termekből, és hallani lehetett, amint künn a folyosón megparancsolá, hogy hintó menjen sebes vágtatva Kerecsy Aladárért.
Negyedóra múlva Aladár megérkezett. Sárika egy almárium mögé vonult, míg átmegy, és behunyta szemeit, nehogy valami ruhadarabját megpillantsa, mert akkor ő mindjárt ott meg fog halni. Oh, hogy az előszobán átmenőt meg nem állította az a hangos szívdobogás!
Teremtő istenem, mi fog most történni odabenn?
Ott pedig az történt, hogy a főispán haldokolt, de még eszméletnél volt. Aladárt megismerte és kezét nyújtotta feléje, melyet az megcsókolt.
- Beszélj az ügyvéddel! - mondá halk, fojtott hangon.
Az ügyvéd, Stofi úr, egy mellékterembe vezette Aladárt és előadá neki az ott lévő alispán és Mády Károly jelenlétében az »aranyos tervet«, melyet lángagyából előkotorászott.
- Nem fogadom el - mondá Aladár szilárdan. - Én már le vagyok kötve. Menyasszonyom van.
E percben megnyílt a szomszéd fülke ajtaja és Clementine grófné lépett ki rajta.
- Mindent tudok, Aladár. Ön úgy cselekszik, mint egy férfi. Én azonban úgy akarok cselekedni, mint egy nő. Az öreg ide hívatott, bennem bízik; akarom hát, hogy nyugodtan haljon meg. Egyezzen ön bele formalitásból mindenbe. Jegyezzük el egymást. A birtok rám fog íratni, de öné lesz az, viszonbiztosítást kap tőlem. Az öregúr halálával pedig egyszerűen összekoccanunk valamiért s visszaküldöm a gyűrűjét; adja annak, akinek szánta. Még csak az a vád sem érheti önt, hogy provokálta köztünk a meghasonlást, mert én fogom provokálni, s így kettős célt érünk el, önnek vagyona lesz, s az öreg nyugodtan hal meg.
- Nem, grófnő - viszonzá az ifjú büszkén. - A tervet nem fogadom el szinte kettős okból. Először: ne csaljunk meg egy haldokló embert, és másodszor, mert nagy szomorúságot kellene okoznom menyasszonyomnak, ki nem lehetne beavatva a tervbe, s ki ha be lenne avatva, sem hinné egészen, hogy az csak egy haldokló kijátszására irányul.
- De, uram - jegyzé meg a grófné némi gúnnyal -, háromszázezer forint nagy vagyon, s még talán azt is megérdemli, hogy egy pár szem, akármilyen szép is, könnybe legyen érte lábadva néhány napig.
- Bocsánat, grófnő, de én nem osztom véleményét. Ha csak az az utóbbi ok lenne is egyedül, nem fogadhatnám el a tervet. Azok a szemek nekem sokkal drágábbak!
Ha ezt hallotta volna az a kis boldogtalan teremtés, aki abban a másik serpenyőben hitte magát fölbillenve, hol nem volt sem rang, sem uradalom.
Gábor huszár rontott be e pillanatban. A beteg bekívánja szobájába az urakat és a grófnőt.
Aladár hátratántorodék meglepetésében. Sárika ott állott a beteg ágyánál.
- Mit akarsz te itt? - kérdé bosszúsan.
- Én kívántam be - nyögé a beteg. - Jöjj közelebb, Aladár. Meggondoltam a dolgot. Az elébb félre voltam vezetve.
Stofi fiskális kényelmetlenül fészkelődött a grófnő háta mögött.
- Az a terv nem méltó a Kerecsyekhez. A dolgon nem lehet segíteni sehogy. Ha egy Kerecsy megígéri valakinek, hogy nőül veszi, az szentírás, az meg nem másítható. A Kerecsyek gavallérok.
- Köszönöm, János bácsi - mondá Aladár könnyes szemmel.
- Semmit se köszönj, öcsém,... elmehetsz, nem kívánok tőled semmit, még köszönetet sem... én nem adok neked semmit. A menyasszonyod tíz bokrétát küldött, mindenikért kap ötven aranyat; ha fölveszi: jó, ha föl nem veszi: marad; te pedig a pipa-gyűjteményemből megkapod a Rákóczi-pipát, nem a hosszú-szárút, a rövidet, hogy a belső zsebedben hordhasd, nehogy lefoglalják nálad, mint az ezüst szelencét. Most pedig elmehettek, édes fiam, sajnálom, hogy ide fárasztottalak.
- Adja ránk az áldását, bátyám... egyébre nincs szükségünk - esengett Aladár.
- De már azt a bolondot nem teszem.
Nem is tette meg, hanem midőn Aladár s menyasszonya távoztak, egészen könnyedén emelkedett félkönyökre. Ereje látszott visszatérni: tintát, papirost kért.
- Megírom a végrendeletemet. Akarom!...
És azután szilárd kezekkel, régi szabályos betűivel írt. A körülállók még a lélegzetüket is elfojtották. A toll kísértetiesen percegett a papiroson; a halál mozgatta már azt oly sebesen, mintha mondaná: »siess, öreg! végezd el utolsó bolondságodat; azután viszlek magammal a - főispáni széked nélkül.«
A végrendelet, melyet a megyei archívumból másoltam le, szórul szóra a következő:
»Összes ingó és ingatlan vagyonomat hagyom a tekintetes vármegyének, az alábbi föltételekkel.
Pro primo: Ezen vármegye mindennemű libériás cselédségének, hajdúinak és huszárjainak kötelessége lészen Kerecsy Aladárnak holtáig köszönni, ha a megyeháza előtt elmegy, vagy a megyeházba belép; a kapuőrség teljes módon, fegyverrel neki tisztelegni tartozik, legyen ő bármely állapotban és rangban. Mire szigorú felügyelet tartassék.
Pro secundo: Minden, a megye által netán rendezett díszebédeken, ünnepélyeken Kerecsy Aladárnak, ha azokon megjelennék, az ő helye a főispán mellett, annak jobbján legyen, kivévén, ha valamely püspök volna jelen, mely esetben a főispán baloldalán foglal helyet.
Pro tertio: Ha netán Kerecsy Aladárnak házasságából gyermekei lennének, azoknak fejenkint húszezer forintot fizessen a vármegye azon kikötéssel, hogy nevöket megváltoztassák.
Ha ezen pontok valamelyikének elég nem tétetnék, a tekintetes vármegye minden hagyatékomra formálható igénytől rögtön elesik s vagyonom átszáll azon egyénre vagy családra, mely a megye területén lakozván, legrégibb nemességet bír okmányilag kimutatni. Kelt s a t. ... Kerecsy János de eadem m. p. Előttünk: Csató Ferenc s. k. Stofi s. k., Mády Károly s. k.«
Bizony igazán az archívumba való végrendelet!
...De már nagyon sokat is beszéltem az »Arany Cérna« freskójáról.
A KÖLTŐ UTOLSÓ KARÁCSONYA
1876
Aki elgondolja, hogy abban az anarchiában, melyet írói világnak neveznek, az excellenciás úrtól kezdve lefelé a szegény filiszterig feltalálható minden rang és rend, az természetesnek fogja találni, hogy e tisztességes céh tagjai nem valami édes kuszi-pajtások együtt, hanem külön csoportokra váló planéták, kik ugyan vonzzák egymást elméletben, de a valóságban olyan messze esnek egymástól, mint a miskolci foltozó csizmadiától »az első magyar budapesti cipőgyár«.
Az írói kaszt is aláesvén a világi bölcsesség által felállított szabályoknak, az együvé tartozó elemek összehozására a legalkalmasabb szűrőrosta itt is a - korcsma.
Mert például aki a »Langer«-be jár vacsorálni, az nem lehet sem miniszter, sem milliomos, sem akademikus s más efféle gyanús foglalkozású személyiség; az rendesen magunk szőrű firma, kivel úgy is szóba állhat az ember, ha a süvege fején van.
Itt azután azok, kik az irodalom szőlőjében, hol közösen kapálnak, ültetnek s gyomlálnak, rá sem hederítettek egymásra, összesimulnak, összeszoknak.
A Langerben ösmerkedtem meg Tóth Edével 1875-ben ősszel. Mindig egy szögletasztalnál ült a »Falu rossza« akkor már híres szerzője, szerényen a falhoz lapulva. Ritkán szólt, nehezen ismerkedett; ha nem volt körülte ismerős (ami igen kivételesen fordult elő), éppenséggel nem vett részt a társalgásban, de azért élénk figyelemmel kísérte, mert a folytatott diskurzus benyomása szerint mosolygott, vagy alig észrevehető helyeslő fejbólintást tett, sőt az is megtörtént, hogy a meggyőződésével ellenkező véleményre fejét rázta szelíden.
Rendesen esti hét órakor jött és tíz óránál előbb soha nem ment haza, akár volt társasága, akár nem. Ez a »burger szokás« betegségének volt kifolyása, mely pezsgő, nyugtalan vérét, mint mondogatni szokta, »aludttejjé devalválta«.
A Sándor utcai kis vendéglőben majd mindenki ösmerte s kitüntető rokonszenvvel bánt vele. Sokszor megesett, hogy az asztalt körülülő polgárok egy-egy köhögési rohama után egymást megdöfködve tették le szivarjukat.
Bágyadt mosoly árnyalata jelent meg ilyenkor beteges színtelen ajkán, s már a köhögés csuklásai közt tiltakozott elhárító kézmozdulatokkal, érctelen lassú hangon megjegyezve később:
»Nem árt már az nekem.«
Mindamellett megtörtént, éspedig gyakran, hogy merőben ismeretlenek ültek az asztalnál, s a beszéd nemegyszer fordult az akkor különben is divatos tárgyra, a »Falu rosszá«-ra. Ez volt a költő élvezete. Kékes szeme lázban csillogott, egyik kezével izgatottan simogatta magas, szögletes homlokát, a másikkal hosszú és vastag, vörösbe játszó, lecsüggő bajszát, mialatt feszülten figyelt, hogy szinte látszott, mint lüktet a homlokát átszelő ér, mely napról napra jobban kidagadt.
Egyszer két fiatal úr vitatkozék a »Falu rossza« valamely kifejezéséről, miként kelljen azt érteni. Nagy zajjal folyt a dolog. Mindkettő csövestül szórta egymás ellen az argumentumot. Tóth Ede sápadt arca kigyúlt; köhögését elfojtotta, nehogy azalatt valamely szót elveszítsen. Végre úgy dőlt el a kérdés, hogy az egyik vitázó fél büszkén kijelenté, miszerint csak az ő véleménye lehet helyes, mert ő úgy hallotta azt értelmeztetni magától a szerzőtől, ki neki jó barátja.
A megdicsőülés derűje öntötte el az inkognitó maradt költő arcát.
De azon az arcon csak vendég volt a mosoly. Bánatfelhő volt az örökös lakója.
A ragyogó siker nem melegítette már a lassan dobogó szívet, csak égette; a dörgő tapsvihar nem emelte már föl a megtört testet, csak összébb hajlította; teher volt az már neki; a nemzet koszorújának csak színét látta, illatát nem élvezhette. Későn jött; - de a koporsóra jókor...
Mikor a váratlan vendég, a dicsőség, nagy robajjal köszöntött be a sokat hányt-vetett kóbor komédiás szegény lakába, már akkor ott találta a halál vizit-kártyáját. Lassan emésztő féreg dúlt a testben. A kiállott nyomor, szenvedések és - valljuk meg, mit ő sem tagadott - a könnyelműen töltött éjszakák, melyek a vándorszínésznek fénypontok az árnyban, elhintették a halál magvát abba a nemes talajba, hol erdők keltek gazdag színpompájú gondolat-virágból.
Körülbelül november elejétől voltam asztaltársa. Ha én jöttem később, odaültem mellé; ha azonban ő késett, s más asztalnál voltam, ő azért a rendes helyére telepedett. Nem kereste senkinek a társaságát; de ez nem büszkeség volt, inkább óvatosság, hogy ne tegye magát alkalmatlanná.
Művészeti dolgokról szeretett beszélgetni; ezek közt is leginkább a színirodalomról és színészetről. Olyan volt ez neki, mint a mindennapi kenyér; sohasem unta meg.
Egészséges nézetei voltak mindenről, nemegyszer beleártotta magát a politikába is; baloldali ember volt, nagy demokrata, Kossuth embere.
Az egzakt tudományokért nem lelkesedett, de nem is kicsinylette, s mindenikben kellő tájékozottsággal bírt. Legjobban bosszantotta azon ráfogás, hogy darabjait nem öntudatosan írta.
És ez igazán ráfogás is volt. Tóth Ede alaposan be volt avatva a színműírás minden csínja-bínjába. S midőn egy ízben az írói körben Szigligeti: »A dráma és válfajai« című műve fölött hosszasabban fejtegette nézeteit, mindenki elámult széles képzettségén, még az öreg Szegfi is, ki pedig éppen csak azt tudja nagyon elméletben, hogy milyennek kell lenni a jó színműnek.
Már ebben az időben rohamosan hanyatlott egészsége; hangja egyre tompább lett, arca egyre halványabb. Rendesen rostélyost vagy borjúszeletet vacsorált s két félmesszely bort ivott: gyorsan ivott, azután vízivással húzta ki tíz óráig, bevárva a színházból jövő közönséget s annak nyilatkozatait. Hiába, a szíve elválhatlanul oda volt nőve a színházhoz.
A Népszinház iránt nagy idegenkedéssel viseltetett eleinte. Fájt neki, hogy a Nemzeti Színház a népszínműveket, mint alantas fajt, átadta amannak; később azután kiengesztelte az idő és siker, mely darabjait ide is elkísérte, de azért sokszor említette, hogy ezentúl népdrámákat fog írni a Nemzeti Színháznak; a pályázaton levő darabja utolsó népszínműve.
Amint igazán is utolsó lett!
Darabjának tartalmát sohasem árulta el, különben sem lévén közlékeny. Majdnem a gyermekességig ment óvatossága e tekintetben. Mindössze annyit mondott egyszer a pályázaton levő darabjáról (a »Tolonc«-ról), hogy »a második felvonása minden körülmények között meg fogja menteni«.
A »Kintornás család«-ot, mikor már ki volt nyomatva s játékrendre tűzve, sem engedte árultatni, nehogy ezáltal a darab külső hatása csökkenjen. Úgy adott át egy példányt belőle, ha szentül megígérem, hogy nem adom oda elolvasni senkinek.
- Talált-e benne valami szépet? - kérdé mindjárt másnap.
- Szép az egészen.
- Mi tetszett mégis legjobban? - faggatott váltig.
- Marinak ez a mondása: »Isten, hol vagy jóságoddal, hogy sehol sem találhatom meg.«
- Jó, jó, de mégis szebb az, mire Szigligeti is ezt jegyezte meg: »igazán gyönyörű«, ti. mikor Samuról mondják: »sír; megeredt benne a jóság forrása«.
Karácsony előtt annyiszor előhozta, a fővárosban töltöm-e az ünnepeket, hogy már feltűnő lett. Míg végre, alig néhány nappal az ünnep előtt, ezzel fogott el a Kerepesi úton:
- No, most már látom, hogy nem ment sehova. Most már elmondhatom tervemet. Töltse nálunk a karácsonyestét.
Megköszöntem a meghívást és elfogadtam.
E pillanatban jött nagy lihegve felénk Tihanyi Miklós, már messziről kiáltva:
- Most jövök a Népszínháztól; a »Tolonc« nyerte el a száz aranyat; éppen e percben döntötték el.
A »Tolonc« írója egykedvűen fogadta a hírt, még csak megjegyzést sem tett rá, egyszerűen napirendre tért fölötte.
Karácsony estéje megjött, én azonban megfeledkeztem ígéretemről. Nehány családtalan ismerősömmel az írói körbe vonultunk kártyázni. Egyszer csak, úgy hét óra táján, besompolyog Tóth Ede, rókatorkos, nagy, kék télikabátjában, melyet néhány nap előtt vett 60 forinton. (»Boldog isten! - mondá a kabát megvétele után - ha nekem azt valaki ezelőtt megmondta volna, hogy hatvanforintos kabátban fogok járni, amennyiért két darab szőlőföldet lehet venni Putnokon!«)
Mellém ült, köszöntünk egymásnak, de nekem még most sem jutott eszembe a meghívás, ő pedig restellt szólani, hanem keresztényi megadással várta, míg a játékot abban hagyjuk; pedig már akkor a felesége küldte, hogy siessen értem, mert az ételek elhűlnek. Elmúlt a nyolc óra is, csak nem mozdulunk, s ő mégsem szól, de nyugtalanul izeg-mozog székén, mert ez időben az éhséget már nehezen tűrte.
Kilenc felé járt az idő, midőn végre Komócsy bátyánk kimondta a »pour les dames«-ot.
- No, csakhogy már mehetünk - mondja Tóth, hosszú lélegzetet véve. - Hol a kabátja?
Most kezdett világosodni elmémben.
- Tyű! Szépen vagyunk. Egészen elfeledtem, hogy karácsony estéje van. Most már nagyon megszid a háziasszony.
- No bizony, nem főznek meg bennünket olajban: majd eligazítjuk; hazudok valamit; a színészember leleményes az ilyenekben.
- De hát miért nem szólt, az isten szerelmeért?
- Lehetetlen volt önt elvonnom, mikor olyan jól mulatott.
Ez epizód amennyire jellemzi Tóth Ede türelmes, szelíd lelkületét, éppoly bosszantó volt reám nézve.
Szerencsére azonban csupa ismerősökre találtam Tóthéknál; az öreg Rajkay volt ott nejével, és Zádor.
Gazdagon megrakott karácsonyfa állott az ebédlő egyik szögletében Tóth Ede fogadott fia számára; közepén pedig dúsan terített asztal a mi számunkra. Az elegáns terítékek és a sok ezüstnemű meglepett; Tóth Ede észrevette s halkan mondá:
- Ugye csodálkozik, hogy mennyi telik a szegény színész odújában?
- Én? Dehogy...
- Ne tagadja - hiszen én magam csodálkozom rajta legjobban. Az egész meseszerű előttem, szinte nem tudom elhinni, én vagyok-e én, s ha én vagyok, otthon vagyok-e magamnál? Nekem csinos lakásom, meleg tűzhelyem, barátságos asztalom! Álmodhattam-e ilyen vakmerőt valaha?
Egész este el nem bocsátotta ezt a gondolatot; bármiről kezdtünk beszélni, vissza-visszatért reá. Karácsony estéje úgyis a visszaemlékezés ünnepe!
- Ma három éve, zimankós, cudar időben egy nyári kabátban, öt forinttal indultam el tíz mérföldnyire K. társulata után. Magam voltam, mint az ujjam. Kísérő társam egy bot. Oh, milyen karácsony volt az! Éjféltájt egy útszéli csárdához érve, még pislogott a mécses odabent. Bezörgettem éji szállást kérni; de az ivóban oly sötét képű két parasztember borozott, hogy nagy lankadtságom mellett is a további menetelre határozván magam, egy rántottát és egy messzely bort rendeltem. Más pénzem nem levén, az ötös bankóval kellett fizetnem, melyből a zsidó korcsmáros, előbb utasításokat adva a követendő irányt illetőleg, négy forint hetven krajcárt olvasott vissza. A bortól melegítve, új erővel keltem útra, s már jó darabot haladtam, midőn szerencsére - mert koromsötét volt - megcsúsztam s egy mély, száraz garádba zuhantam. A sáncból nem találván egyhamar kijárást, annak mentén folytattam utamat, mikor fölöttem a parton megismerem az útszéli csárdában volt egyik paraszt rekedt, sajátságos hangját: »Erre köllött mennie, ki nem szabadulhat a körmünkből.« A másik kedvetlenül felelte: »Ej, hátha másfelé ment, de meg négy forint hetven krajcárért nem érdemes sokáig fázni!« Reszketve lapultam a fagyos földhöz. Semmi kétség, hogy engem várnak, s így fekve töltöttem halálfélelmek közt jó két órát, míg üldözőim, megunva a hasztalan cirkálást, távoztak. Ez az éjszaka ölt meg. Azóta el nem hagyott a köhögés.
Vidámabb dologra vittem át a szót: a vidéki színészet kellemeire.
- Szép, annyira szép színésznek lenni - felelte mély sóhajjal -, hogy szinte fáj ez a mostani »ablakfa« állapotom. Ha meggondolom, mily parányi emberke egy rongyos színész a társadalomban ott a vidéken, és mégis mennyi, mennyi öröme van!... Honnan vegyen annyit más ember? Istenem, hogy elmúltak azok az idők! Egyszer az ön ipjánál volt dolgom, valami engedélyt kellett kieszközölnöm tőle. Gondolom, szolgabíró volt. Milyen megdöbbenéssel léptem be szobájába, midőn a hajdú beeresztett! Szívem hangosan vert, lélegzetem elfulladt a gondolatra, milyen nagy úr előtt állok.
- De csak megadta az öreg, amit kért?
- Még szilvóriummal is megkínált. Jó ember. Ugyan kérdezze meg, emlékszik-e rám? Gondolta-e akkor, hogy valaha az ő veje nálam, énnálam fog vacsorálni?
- Mégpedig milyen kitűnően! Így még az öreg sem vacsorál, csak a főispánnál, ha meghívják.
- Bizony bolondul játszik a sors az emberrel.
- De olyan meglepően, mint önnel, ritkán; mert a legtöbb embert lassan emeli s lassan süllyeszti; időt hagy nekik beleszokni az új helyzetbe; képzelem, mennyire meg voltak lepetve Putnokon rokonai és ismerősei a »Falu rossza« sikerétől!
A költő mosolygott.
- Voltak is nekem ismerőseim? Mikor atyám évek előtt úgyszólván a világba kergetett, gyalog indultam el hazulról; egypár kutya ugatott utánam, ez volt a búcsúztató.
- Volt-e már otthon azóta?
- Tavaly. Az egész magisztrátus eljött hozzám tisztelegni. Még vidékről is meglátogattak a földesurak, akik most már egyenként visszaemlékeznek rám, milyen »fehér hajú, kedves gyermek« voltam.
- De az édesapja, az csak örült, ugye?
Tóth Ede arcán a fájdalom nyílalt át.
- Nem tud az már énrólam semmit. Élőhalott az már. A szél ütötte meg, elveszté félig elméjét, emlékező és beszélőtehetségét. Mikor felrándultam, uras, szőrkelméjű ruha volt rajtam. Az öreg, szegény, hülyén bámult rám, megtapogatta a mesterségébe vágó ruhadarabokat s szomorú hangon gagyogá: »milyen komisz, milyen komisz!«
Míg ezeket elbeszélte, a legnagyobb előzékenységgel ügyelt rá, hogy vendégei egyenek, igyanak s szivarozzanak. Ő maga is kevéssel többet ivott a szokottnál, s látszott, bármint titkolta is, hogy rosszul érzi magát. Ha a társalgás fonala megszakadt, azonnal sietett fölhozni valamit, ha kínosan esett is neki a beszéd, nehogy a szóhiány, mint legtöbbször történik, intésül szolgáljon a távozásra.
Késő éjfél után kezdtem búcsúzni.
- Ne még! Nézze meg legalább könyvtáramat.
- Majd máskor - mondám, kissé babrálva a mintegy negyven kötetnyi, többnyire színirodalomra vonatkozó német könyvek közt.
- Lássa, szoktam én olvasgatni is.
- Az ám! Fel vannak vágva.
Nevetett rá; azután szívélyesen rázta meg kezemet.
- Isten önnel, barátom! Köszönöm, hogy eljött. Nini, most jut eszembe, hogy mi nem is kártyáztunk.
Kikísért a folyosóra, talán hogy ott kiköhöghesse magát, mert bent, tudta, fájdalmat okoz nejének, ki mindig elkomorodott, amikor hallotta a görcsös fuldoklást.
- Nem baj az, majd kártyázunk a jövő évben - jegyzém meg -, ha élünk.
- Talán... - hörgé utánam, nem bírván kibontakozni kínos köhögési rohamából.
Ahogy leértem a kapuhoz s megálltam ott, míg a mélyen szunnyadó házmester előcsoszog, az átellenes ház korcsmájából áthozta a szél, úgy, amint hangzott lelkesen, keservesen:
Én vagyok a falu rossza,
Engem ugat minden kutya.
...S ott fent a folyosóról belevegyült az el-elhaló dalba a beteg költő szaggatott, kínos köhécselése.
A PAJKOS ILONKA
1877
A kis-belédi szolgabírónak, tekintetes Tarka István úrnak Ilonkájáról bizony kevés jót lehetett hallani az én időmben. A tanító úr azt állította róla, hogy szép esze van, de rosszra használja; vásott, engedetlen gyermek. Nem tanul, följebbvalóját nem tiszteli, a más gyermekeket, különösen ha szegények, lenézi, gúnyolja, sőt sokszor bántalmazza is. Teszem azt, csak a minap is záptojásokat hozott az iskolába s két szegény sorsú lánykát hajigált meg velök, beszennyezve talán egyetlen ruhájukat s megbántva őket szívükben; pedig a szegénynek kétszeresen fáj a megbántás, ha gazdagtól jő az, ahonnan jóindulatot, szánalmat, nyájasságot, leereszkedést vár ösztönszerűleg. Bizony nagyon elbízza magát a kis Ilonka, hogy a szolgabíró leánya, még egyszer kárát vallhatja!
A szomszédok nem győztek eléggé panaszkodni ellene; az ablakaikat bedobálta kővel, a kis csirkéket, mik átmentek az úri portára, összevissza kergetve elzavarta anyjuktól, úgyhogy azok szétszéledtek a lészák és kazlak között, vagy pedig rájok bocsátotta a láncra kötött kisrókát, meghosszabbítván a láncot különféle madzagok- és zsinórokkal, miket nem egy ízben az édesapa ünneplő ruháiról szaggatott és fejtett le e célra. Leleményessége kifogyhatatlan volt a csínyekben, mik sokszor a rossz szívűség bélyegét viselték magokon. Pedig a kis Ilonka nem volt alapjában rossz-szívű, csak szeles, pajzán, vásott és könnyelmű.
Magok a legközelebbi rokonok is csak panaszt hangoztathattak, szinte csak rosszat mondhattak a már majdnem tizenegy éves lánykáról, ki mindazt egyesíté természetében, ami egy fiúban rossz tulajdon van. A Máli néni nevenapjára küldött bokréta például meg volt paprikázva, úgyhogy a szegény Máli néni félnapi köhögési rohamba esett, midőn megszagolta Ilonka veszedelmes ajándékát; az Ábris bácsi kedvenc tajtpipájába pedig puskaport tett egy ízben, mely nemcsak hogy megijeszté a derék férfiút, hanem megperzselte tisztes ősz szakállát és szétrobbantá az értékes pipát.
De minek számoljam el az ezer meg ezer ehhez hasonló helytelen csínyt és pajkosságot, miket tekintetes Tarka István úr ahelyett hogy atyai feddéssel illetett volna, édesdeden megnevetett s összevissza csókolta értök egyetlen leányát.
- Több esze van, mint egy professzornak! - szokta ilyenkor mondani amaz emberek gyengeségével, kik szeretetüket azáltal mutatják ki, hogy mindent kedvesnek, jónak találnak, amit az tesz, akit szeretnek.
Hiába mondták, hiába figyelmeztették ismerősei, barátai: »Te rosszul neveled azt a leányt, sokat, nagyon sokat elnézel neki. Meglásd, elrontod túlságos atyai szereteteddel s szerencsétlen lesz egész életére.«
- Ej! - felelte rendesen Tarka István úr - akinek ezer holdja lesz, mint az én Ilonámnak, az ugyan nem lesz szerencsétlen. Különben is mi az, amit ti olyan nagyon megróvtok? Az, hogy kissé csintalan, hogy nincs aludttej-vére, mint valami beteges, halni készülő idétlennek...
- Apró hibák szülik a nagyokat, barátom - mondák a jóakaratú tanácsadók -, s nagy hibák a nagy bűnöket, miket el nem takar aztán az ezerholdas föld sem, akármilyen nagy is egy darabban.
Tarka úr haszontalan, üres beszédnek találta az effélét.
- Hibák? De hát miféle hibák? Bizony nagy szálka szemetekben az a gyermek, s nem bánnátok, ha azzal is keseríteném, hogy apró kedvtöltésében háborgatom. Hadd tombolja ki magát, hadd szilajkodjék, legalább nem lesz olyan, mint azok a városi málészájú kisasszonyok, kik a levegőtől náthát kapnak, az ételtől csömört, a futkosástól ideggörcsöt, s kik látszólag a vizet sem tudják megzavarni, de tulajdonképp lelkök már meg van mérgezve ilyen korban a rossz olvasmányoktól.
- Igazad van, találóan rajzolod s mutatsz egy másik hibára, mely éppen úgy szélsőség, mint az Ilonka pajkossága. Mind a kettőt kárhoztatom. A középutat kövesse a leány; ne legyen olyan, mint az üvegházi növény, mit harmat, napfény nem tesz izmossá, de ne legyen útszéli bogáncs sem, mert arra, barátom, sok por is ragad, meg sok sár.
Sok ily jó tanács hangzott el Tarka István uram füle mellett, mint a falra hányt borsó; nem sokat hederített rá. Olyan volt, mint minden gyermekét majom gyanánt szerető apa: vak annak hibái iránt.
Pedig e hibák kezdtek lassankint veszedelmes irányban elharapódzni. Ilonka csínyjei majdnem elérték azt a fokot, mikor már gonosztettekké válnak. Az egész megyében elterjedt rosszaságának híre; anyák, gondos nevelőnők, ha elrémítő példát akartak felhozni növendékeiknek, Ilonkát állították elé, a vidék rosszát, a csintalan, szeszélyes, a szófogadatlan, mindenki által került Ilonkát.
De Tarka István még most sem vette azt észre; maga Ilonka pedig még kevésbé, s még büszke volt a névre, mellyel általánosan gúnyolták: Tarka Ilonka, a legvásottabb »fiú« a vármegyében.
És valljuk meg, találó gúny volt.
Mert volt-e benne egyetlen női vonás? Mi teszi kedvesebbé a leányt, mint a szendeség, ártatlanság és engedelmesség? E három tulajdonság nélkül olyan, mint egy emberi ijesztő csontváz, melyről mindaz hiányzik, ami szép volt valaha, ami az igazi alakot adta annak egykor.
E szegény gyermek tehát, ki anyját korán elveszté s a neveléshez nem értő apa szárnyai alatt nevelkedett, már-már veszendőben volt, mivel ő maga is hajlandóbb volt a rosszra, mint a jóra - midőn egy napon a következő esemény történt.
Ilonka ismét oskolát mulasztván, otthon futkározott az udvaron s nagy lelki gyönyörűséggel szemlélte, amint az öreg fekete macska, a »Cukri«, mint valami világkormányzó diplomata, ravasz alattomossággal egy fatörzs mögé húzódva, lesi a pillanatot, midőn a gyanútlanul ott cirkáló verebek valamelyikére ügyesen rávetheti magát.
Nem sokáig kellett várnia. A ravasz állat csakhamar célját érte s tisztára nyalt szájában nemsokára ott szürkült szárnyvergődve egy boldogtalan fiatal veréb.
- Hahó! Hahó! - ordít Ilonka tapsolva kis kezeivel, de máris megirigyelve a macska szerencséjét, amiért is villámsebesen utána iramodik a Cukrinak, hogy a még tán eleven zsákmányt elvehesse tőle.
Cukri érezvén a veszedelmes ellenfelet és helyzetet, de nem lévén szándéka átengedni déli pecsenyéjét, igazi macskafilozófiával olyan területre igyekezett elmenekülni, ahova kis úrnője nem követheti: felszaladt az istálló padlására.
Csakhogy a macska mégsem volt igazi telivér filozóf, mert tudnia kellett volna, hogy az odatámasztott létrán Ilonka játszva eléri, s ott a padláson, mint szűkebb területen, könnyen sarokba szorítja; ha igazi tudós a Cukri, felszaladt volna az istálló fedelére, honnan valóságos hadvezéri öröm lett volna falatozás közben lenézni üldözőjére. De hát minden tudomány korlátolt ezen a gyarló világon!
Ilonka nyakra-főre rohant föl a létrán, mindenütt nyomában Cukrinak, ki a verebet el nem eresztve szájából, kétségbeesve menekült... De hiába volt minden kétségbeesése s menekülése, Ilonka utólérte s még egy szempillanat s a veréb odavan...
Csakhogy a macskák fölött is van magasabb gondviselés, mely az ily kényelmetlen helyzetben gyakran segítségökre jő.
Ilonka azon percben, midőn kezét kinyújtotta, hogy a macskát megfogja, mintha egyszerre mélység támadt volna alatta - a szénatartóba nyíló padláslyukon lezuhant.
Eszméletét amint visszanyerte, érezte az iszonyú fájdalmakat, miket a zuhanás okozott. Eleinte nem bírta magát tájékozni, hol van, csak lassan-lassan jött rá, hogy az istállóban a szénatartó-kerítékben fekszik. A veszély iszonyúságát csak most látta be, tekintete a hegyivel fölfelé fordított vasvillákra esvén, mik ha csak egy kicsit másképp zuhan, fölnyársalták volna.
De erre nem sokáig gondolt. Elvégre is a szénás-keríték tele volt frissen kaszált lóherével, s így puhára esett, valami nagyobb baja nem történt, s azt a kis sérülést, amit szenvedett, azt ugyan kutyába sem veszi; nagyobb baj az annál, hogy a verebet már azóta megette a Cukri, az átkozott Cukri, aki majd meg fog lakolni ezért a kalandért keservesen!
Ámbár utoljára nem is éppen rossz kaland. Oh, hogy fog majd nevetni rajta a papa, ha elmondja. Hahaha!
Ilonka most már maga is nevetett s legelső dolga volt újra a padlásra menni, hogy a Cukrit megbüntesse. Az most is ott volt, és - mint az ebéd után fogait piszkálgató ínyenc - felült a léceken száradni kirakott juhbőrökre (miket a legújabb időben sűrűn testáltak gazdájoknak a Tarka István juhai) és onnan bámult, de lomhán, kedélyesen, az egyik szemét álomra hunyorgatva.
- Csodálatos - gondolá magában Ilonka -, hogy a zsidók, kik idejárnak a juhbőröket nézegetni, még nem estek le. Persze, mert vigyázva lépnek s látják magok előtt a lyukat.
Az ám! De hátha nem látnák?
Ilonkának arany eszméje támadt.
Hiszen semmi sem könnyebb, mint a padláslyukat berakni apró, törékeny gallyakkal s aztán a gallyakat beborítani vékony szénaréteggel, mely egyenlővé tenné a veszedelmes helyet is a felület többi részeivel.
Oh, milyen nagyszerű tréfa lenne ebből! A zsidó semmit sem gyanítva, rámenne a veszedelmes talajra... egy reccsenés,... s zsupsz, a mélységbe.
Ennek nevetne aztán még csak igazán a papa!...
Ezt bizony meg kell cselekedni minden áron!
Bezzeg lesz majd csodálkozás, nevetés a pórul járt zsidón, ki legalább is azt fogja képzelni, hogy a pokolba repül.
Ilonkának szíve (az a gonosz szív) már előre majdnem repesett örömében, ha az így szépen előkészített »zsidózuhanásra« gondolt.
Hiszen a zsidót bántani nem szégyen, hanem kötelesség! úgy hallotta azt az utcai vásott kamaszoktól.
Ilonka gyakorolta is ebbeli kötelességét lelkiismeretesen, s ha zsidót látott az úton, nekiuszította a kutyákat, még a láncos szelindeket is eleresztve, vagy legalább utána kiáltott: »Hé, Smüle, mikor lesz Rozsnyón vásár?« amely kérdés, mai napig sem tudom ugyan, hogy miért? de a lehető legnagyobb bántalom a vidékbeli zsidókra. Hát még azok a szegény zsidók mi mindennek voltak kitéve, akik egyfogatú talyigán utaztak el a Tarkáék kastélya előtt.
Különös az, hogy az egy lovon utazó zsidók nemcsak a gyermekek gúnytárgyai, hanem az idősb emberek sem restellik csúfondáros kiáltásokkal illetni őket, kivált a kevély magyar köznépnél - pedig hát édes lelkem, szalonnán hízott kedves polgárság, mikorra a te hámod már nagyon megfakósodik s két jó lovadnak lefelé fog állni a füle az éhségtől, az az egylovas taliga bizony hintóvá növi ki magát, mert szorgalmas, munkás a gazdája, kitől - bizony mondom - példát vehetnél inkább, mintsem kicsúfold.
A zsidó egy lovat fog be oda, hol az is megteszi a magáét, te pedig, édes magyarom, mint az adoma meséli rólad, mikor levélvitelre rendel a bíró uram őkigyelme, úgy viszed azt a szomszéd faluba, hogy négy ökröt fogatsz be, s nehogy azt higyjék: gyalogjáró ember vagy, egész gangosan sétálsz el a levéllel a négyökrös szekér mellett.
A gyermekedet sem ártana megpirongatni, mikor más embertársát a vallása, a hite miatt csúfolja s bántalmazza; nem ártana figyelmeztetned, hogy az is tanuljon a zsidótól; mert bizony nagyon el talál maradni mögötte.
A zsidófiú, ha tizenhat-tizenhét éves, már önálló pályát tör magának szorgalmával, mikor a te fiad nagy lomhán várja a huszonnegyedik esztendejét, hogy adósságot csinálhasson vagyonod azon részére, amit még magad el nem költöttél. A zsidóleány pedig még gyermekkorában megszokja a takarékosságot és háziasságot, s ritkán lehet hallani, hogy valaha zsidó ember a felesége miatt jutna tönkre, ami a keresztény magyaroknál mindennapi dolog.
Mert azt mondja Kant, hogy: a leány legyen olyan házias, mint a csiga (mely ti. ritkán jő ki a kagylójából), de ne legyen olyan, mint a csiga, mely mindenét magán hordja.
Arany szavak, oda kellene vésni minden leány pártájára, mert a fényűzés és cifrálkodás már eddig is több kárt okozott a magyar nemzetben, mint a sajói, mohácsi csata és a világosi fegyverletétel együttvéve.
De térjünk kis hősnőnkhez, Ilonkához, ki amit fejébe vett, mint rendesen azoknál történik, akik nem szoktak gondolkozni, azt mindig is foganatosította. A padláslyukat tervéhez híven berakta gallyakkal, a szénatartóból azonban gondosan kiszedegette a vasvillákat, mert már olyan könnyelmű mégsem volt, hogy komoly megsérülés eshetőségének tegyen ki valakit.
Mikor aztán minden el volt rendezve, kiállt a nagykapuba zsidót várni.
Jött is egy mindjárt kapóra; rengeteg terjedelmes batyu alatt izzadva, nyájasan köszönté a kisasszonykát.
- Van ám eladó juhbőr nálunk is! - kiáltott rá Ilonka.
- Az egész világ juhbőrrel szagol, kérem alássan - mondá az öreg zsidó fitymálva. - Ki venne mostan juhbőrt? Biz én meg sem nézem. (De azért egyenesen az urasági portának tartott.) Pfuj! Juhbőr! Az egész világ juhbőr. Itthon van a nagyságos papa úr? Bizonyomra mondom, nagyságos kisasszonyka, hogy a juhbőrt maholnap már arra fogják használni, hogy az országutat kövezik vele. Tessék csak felnézni az égre, ni, még a felhők is úgy fityegnek, mintha megannyi kiterített juhbőr lenne. Kell a pokolnak a mai világban.
De azért csak mégis az udvarra sompolygott a juhbőrök lelkes ócsárlója, nem törődve a rámorduló kutyák keresztényies s élénken nyilatkozó ellenséges érzelmeivel, miket Ilonka ezúttal lehetőleg csillapítani igyekezett.
Az udvarra érve, a nagyságos urat éppen az ambituson találta, amint nagy zsöllyeszékében ülve s rengeteg füstöket eregetve, ősi magyar szokás szerint arról gondolkozék, hogy ugyan miről is kellene hát gondolkozni.
Nagy alázatossággal hirtelen lekapta fejéről zsidónk kopott bársony sapkáját, amint méltatlan tekintete a tekintetes alakra esett, s még egyszer elejéről elmondá föntebbi észrevételeit a juhbőrről.
- Szervusz, zsidó! - szólt a szolgabíró úr - jó, hogy jössz, de azt már nem jól cselekszed, hogy a juhbőrt annyira lebecsmérled. Akkor nem csinálunk vásárt.
- Tőlünk fog függni, kérem alássan. Aztán tetszik ismerni az öreg Salamont, ha csak lehet, megszabadítom a nagyságos urat tőlük, ne szemeteljenek itt úri portáján. Hiszen, kérem alássan, csak kellenének valakinek.
- Ne locsogj annyit. Menj, nézd meg, aztán számold ki, mit adhatsz értök és küldd be a pénzt az inasomtól. Magad ne alkalmatlankodj a szobámban, mert nagyon fokhagymásszagú vagy. Ha elégnek találom a pénzedet, viheted őket pokolba, ha pedig keveset adsz, visszaküldöm s tetejébe hajdúm rád húz tizenkettőt szemtelenségedért. Már én így szoktam végezni adásvételi ügyleteimet. Egészen becsületességedre bízom magam.
Ezzel tekintetes Tarka István uram felkelt, és mint egy olyan ember, aki egy szövevényes gordiusi csomót oldott meg bölcsességével, egész megelégedetten sétált be szobáiba.
A döglött juhok halandóbb részeinek fennmaradt hüvelyeit vásárló zsidó mély meghajlásokkal és nyájas kézdörzsöléssel fogadta a tekintetes úr szíves bizalmát és sietett valakit elfogni a cselédek közül, aki megmutassa a »hitvány« portékát, miért a mai világban már csak olyan bolond ember veszteget pénzt, mint ő, ki szántszándékkal saját veszteségére dolgozik.
- Majd elvezetem én a bőrökhöz - mondá Ilonka, fürgén szökellve előre, nem kevés feszültséggel várva, sikerül-e a csíny.
- Jaj bizony leesik a kisasszonyka a létráról.
- Ne féljen attól. Hanem maga mért nem köti le a batyuját, minek cipeli azt a nagy terhet fel a padlásra?
- Olyan az már nekem, mintha édes gyermekem volna; nem is érzem; ha nem volna a hátamon, azt hinném, hogy nem is én vagyok a Blau Salamon, s egy tapodtat sem tudnék menni; ha meghalok, talán még akkor is meghagyom, hogy a nyakamban hagyják: édesebb lesz a nyugodalmam, kérem alássan, ha a másvilágon is együtt leszek az üzletemmel.
- De csak mégis letehette volna, míg lejövünk.
- Már csak megvallom az igazat. Rosszak a cselédek, kérem alássan, pajkosak. Szegény batyus zsidó nem nagy úr, sok esik meg rajta, ami az üzlet kárára van. A múltkor is, amint lent hagytam a batyumat, mikor az ócska tollut néztem a magtár-padláson, két eleven patkányt csempésztek bele, s majd a nehéz nyavalya jött rám, mikor egyszer az úton megéreztem, hogy batyum megelevenedik a hátamon s elkezdi a hátamat kaparászni. Hát a két patkány volt. Képzelheti a kisasszonyka, milyen károm lett! Azokat a finom bőröket úgy átlyukasztották a semmirevalók, mintha ki akarták volna »slingelni«.
Ilonka alig bírta elfojtani előtörő kacagását. Édesdeden és büszkén emlékezett vissza rá, hogy a két patkányt ő csempészte be annak idejében a bőrökkel megrakott batyuba.
Eközben felértek a padlásra s már csak néhány lépés választá el a zsidót a végzetes helytől.
Az előre menő Ilonka óvatosan kikerülte a jól megfigyelt helyet s a különben is már gyengén látó öreget gonosz ravaszsággal vezette és igazgatta, merre jöjjön, hova lépjen.
A zsidó tekintete különben is sóvárogva a feketedő bőrökre tapadt, látván a nagy birkahalandóságot, nagyobb nyereség reménye dagasztá szívét, midőn egyszerre nagyot reccsen lába alatt az összetört gally-talaj, s birkabőr, biztos nyereség egyszerre eltűnik a láthatárról, s ő a mélységbe, a bizonytalanságba látszik zuhanni.
- Oh, vaj mir! - ordít torkaszakadtából, melyre viszhangként Ilonka kacagva felelt.
De e kacagás iszonyattá válva halt el a vásott gyermek ajkán, amint a zsidó melléből tompa hörgés, fuldokló csuklás síri nyöszörgése váltja fel az előbbi kiáltást.
Ilonka, ki a kacagástól előbb mit sem vett észre, odatekint s borzadva látja, hogy a szegény zsidót nagy batyuja, mely a lyukon ki nem fért, nem engedé a puhára hevenyészett szénatartóba leesni, hanem föltartá függve, fölakasztva a levegőben.
Irtóztató poézis! A batyu, az édes batyu, életének társa, melynek csak az imént esküdött hűséget még a síron túlra is, melyet olyan híven, zúgolódás nélkül cipelt egy hosszú emberéleten keresztül, most az a batyu, mely eddig őt és családját eltartotta hűségesen ruhával, élelemmel, azt mondja: »megöllek, megfojtlak téged, meg fogsz halni, akasztófaköteleddé lettem... el nem eresztem a torkodat...«
Nyelve kiöltve, arca már kékül, melle már csak alig hallható nyöszörgést küld fel, a költöző lélek szárnyvergődését.
Ilonkát kimondhatlan rémület fogja el, szíve nagyot, fájdalmasat dobban, csattanó-piros arca holthalvánnyá válik.
- Teremtő istenem! Mit tettem? - kiált fel térdre esve - könyörülő isten, ölj meg engemet is!
Aztán mint akit láthatatlan lángpallosú angyal kínos, szemrehányó tekintete üldöz, mint akit egy szívbe belőtt mérges nyíl őrült fájdalmat okozó kínja hajtanak, rohant le a borzasztó helyről az udvarra, s ki az angolkerten a mezőre, az erdőbe...
Mért, hogy a bűnt elkövetőket magához vonzza az erdő, némán vádoló komoly, méltóságos fáival, miknek lombjai azt susogják: »gyilkos!«
Oh, a természet magánya, csendje nagyon kegyetlen, szigorú a gonosztevőkhöz, kegyetlenebb, mint a bíró, mint a sújtó törvény. Sohasem bírom felfogni, miért hogy mégis az erdőt keresik a gonosztevők.
Az úri gyermek futott, sebesen, kétségbeesve, a lerogyásig. Hova? Tudta is ő: hova? Egy lépés és mindenét elveszté. Az égre nem mert felnézni, onnan szemrehányólag néznének rá a felhők, és talán az a nagy égető szem is, mely mindent lát és tud, az a szem, melyre eddig nem is gondolt, de mely most egyszerre kinyílt és ránéz. Oh, érzi, érzi, hogy rá néz. Hova legyen, hova bújjon előle? Legjobb lesz beleugrani a Marosba. Igen, ez volt első gondolata. Lélegzetfogyva is futott, egyre futott, míg a folyót elérte.
Megállt a parton.
A habok locsogva, haragosan csapkodták a part szélét, mintha mondanák: »gyilkos, gyilkos!«
Hideg borzongás futott keresztül tagjain s irtózva és remegve fordult ismét a falu felé.
Oh, minek is fordult arra!
Ott néz le mogorván az ősi kastély, hova ő többé nem fog visszatérni, a megfúlt ember ott lóg még most is... irtóztató,... mintha csak látná... Szemét hirtelen lehunyja, térde megcsuklik s a földre roskad: de a kiöltött nyelvű embert folyton látja rámeredt rémletes szemekkel, vonagló ajkkal... E pillanatban megkondul a faluból az esti harangszó. Oh, milyen irtóztató, velőt hasító hang, tompán dübörgi: »látlak, gyilkos!«
E hangra felugrik. Oh, merre, merre fusson, merre szabaduljon? Összeszedi minden csepp erejét, s neki az erdőnek, a néma rengetegnek: az még tán nem tud semmit, az még nem tudhat semmit...
Hiú remény! A néma erdő már mindent tud; cserfa, bükkfa mogorván, fenyegetőn néz rá sötét árnyat vetve, galagonyabokor, csipkehajtás megtépi ruháját, megcsapdossa arcát; harkály, bagoly, rigó rákiáltja: »gyilkos!« Mindnyájan vádolják.
A gyermek ereje kimerült, eszméletvesztve rogyott egy fa alá.
Ott találták meg fáklyás emberek a bekövetkező éjjel, kik mindenütt keresték a leánykát. A megrémült Tarka István az egész falut kirendelte s ő maga is kétségbeesve futkosta be a határt s halásztatta az egész folyam menetét.
Elképzelhető tehát a tekintetes úr atyai öröme, midőn Ilonkát életben megtalálta a kalacsai erdő szélén.
- Édes, kedves, egyetlen gyémántom! - kiáltá karjaiba zárva.
A gyermek föleszmélt s fölsikoltott:
- Jaj, elfogtak! Börtönbe visznek! Istenem, istenem! Mit tettem, mit tettem!
A tekintetes úr közbevágott:
- Ne búsulj, én aranyos galambom! Nem lett az öreg Salamonnak semmi baja. A batyunak volt annyi esze, hogy kioldódzott, mikor már kenyértörésre került volna a dolog; nyilván megunta tartani a nagy terhet, mert akármi legyek, ha nincs kétmázsás a vén Salamon. Bizony nehéz elhinni, hogy a vereshagymától is ekkorára lehet meghízni.
- Oh, csakhogy él - mondá a leányka, s talán először életében önkénytelenül imára tette össze kis kezeit: »Köszönöm neked, oh, én istenem!« rebegé hangosan.
- Bezzeg Salamon is köszöni. Az akasztófáravalónak jó napja volt: ingyen adtam oda neki a bőröket.
Mikor hazaértek, az udvaron a vén Salamon fogadta s kezet csókolt Ilonkának. Az félénken húzta azt vissza.
- Hát még itt vagy, zsidó? - kérdé a szolgabíró úr.
- Meg akartam köszönni, kérem alássan, a kisasszonykának az irántam való szívességét, meg aztán kérem alássan, a tekintetes úr egy kancsó borocskát tetszett adni, azt iszogatom itt az ambituson.
- No, csak igyál hát, amennyi beléd fér. Mi pedig menjünk, feküdjünk le, kis Ilonkám. De mi bajod, milyen komoly vagy, verd ki már a fejedből az egészet...
- Soha, apám, soha, soha... ez örökké eszemben marad.
Ilonka bement kis hálószobájába, mely éppen az ambitusra nyílt, levetkőzött, fejét a fehér selyem párnára hajtotta, de nem tudott elaludni.
Soká, soká gondolkozott azon a mondaton, amit egyszer magáról hallott: hogy az apró hibák szülik a nagyokat, s a nagy hibák szülik a bűnöket.
- Istenem! - kiáltá - de nagyon nagy vagy te!
És ebben az egy önkénytelen felkiáltásban benne volt minden, minden...
Egy lecke, amit az isten adott a rossz úton tévelygő gyermeknek, egy intés, amit kitörülhetlen betűkkel belevésett a még romlatlan szívbe: és a gyermek megértette, megtanulta...
Felemelkedett ágyában és lassan kinyitá a folyosóra nyíló ablakot.
- Salamon bácsi - suttogá lassú, gyöngédséget lehelő hangon -, itt van még?
- Szolgálatjára, nagyságos kisasszonyka, tessék parancsolni.
- Van-e magának kislánya, Salamon bácsi, olyan, mint én?
- Hányat parancsol a kisasszonyka? Mind előszámítsam?
- Nem szükséges - mondá Ilonka, ragyogó fekete szemeit, mik a sötétségben is villogtak, gyöngéden emelve a vén zsidóra -, nyújtsa be a kezét, Salamon bácsi!
- Jaj, vaj mir, megint valami tréfát csinál, kis nagysága, a szegény Salamonnal, de azért csak benyojtom kérem alássan, magas szolgálatára.
- Nem, sohasem bántok többé senkit sem szóval, sem tettel. Íme, itt vannak, s fogja ezeket az arany kösöntyűket, adja oda annak a lányának, amelyik olyan nagy, mint én, s mondja meg neki, hogy egy nagyon, nagyon rossz lányka küldi, aki ezentúl jó akar lenni mindig.
- Óvé! - kiáltá Salamon - nem is kellene egyéb, reggel meg majd szépen elmondaná a kisasszonyka a nagyságos papának, hogy a karperecei elvesztek, s rám gyanakoszik, engem aztán elfognának, nálam találnák, s a vármegye kosztjára fognának.
Ilonka fájdalmasan sóhajtott...
- Igaz, igaz. Hiszen nem bízhat bennem senki. Ily gonosz teremtéstől ilyesmi is kitelhet. Jól van, Salamon bácsi, elküldöm magának postán. Most pedig isten áldja meg. Mondja, hogy ugye megbocsát a mai gonoszságomért?
- Jó üzlet volt, nem panaszkodom, kedves kis nagysága...
- Mégis, mégis nyújtsa be még egyszer a kezét!
Ilonka hirtelen megragadta a sötétben feléje nyúló piszkos, ráncos kezet s egy csókot nyomott rá, s fuldokló zokogásra fakadva rebegé: »Bocsásson meg, bocsásson meg!«
...Így zokogva találta az álom, mely fáradt pilláit lefogta.
Az öreg zsidó keveset értett ebből a jelenetből. Mit tudta ő, hogy egy lélek nagy küzdelme folyt le ez ünnepélyes percben: a »Jó« megütközött a »Rossz«-szal és legyűrte azt, mert segítségére jött az »égi intés«. Ő csak annyit tudott, hogy ma jó üzletet csinált, s hogy a szép kis kisasszony azt az úri bolondságot követte el, hogy a kezét megcsókolta. Mennyivel többet ért volna, ha teszem azt inkább ahelyett elharapta volna tövig a kisujját, mit a gavallér uraság reggel bizonyosan illendően kipótolt volna a vén Blau Salamonnak.
*
Nem folytatom tovább e történetet, melynek tanúsága önként leválik. Kis folyókból lesz a tenger, kis hibákból lesz a bűn, mert akiben a hibák gyökeret vernek, nehéz annak azoktól elszakadni, viszik áldozatjukat lassan, lassan az örvény felé.
Az erős akarat azonban mégis legyőzi, mint az Ilonkánál is történt, ki azon végzetes naptól kezdve egészen megjavult s nemének dísze és büszkesége lett.
Még ma is él, s sokszor látom még mindig nyájas, bár már ősz hajfürtökkel, angyali arcával, melyről a jóság és szelídség mindent felülmúló édessége és szépsége mosolyog le. Egy jótékony célú egyletnek elnöknője, s bizonyára ti is, a fiatalabb nemzedék, sokszor láttátok arcképét a hazai képeslapokban, s kegyelettel gondoltatok rá, nem képzelve, hogy neki is voltak hibái, s egy hajszál különbség az élet meredékén, s ő ma nem a társadalom élén, hanem annak alján állana. De azért e kegyelet nem csökkenhet azon okból, hogy hibái és gyarlóságai voltak, mert diadalmasan legyőzte azokat: s e küzdelem, melyből jelleme kiemelkedett, mutatja éppen legjobban, hogy e jellem nem mesterkélt, gonddal ültetett, törékeny, gyönge növény, hanem az erő hatalmas tölgyfája, melyet a vihar ültetett, s az őserő nevelt izmosra, magasra.
HOGY JÁRT VÖRÖSMARTY A FINÁNCCAL?
1877
Mikor a jó magyar szűzdohány iránti szeretetünknek csak titokban lehetett áldozni, Vörösmarty Mihályt, a híres költőt, mindig ellátták barátai jóféle verpelétivel.
A Pesthez közeleső Nyékről (Fehér megye) sokszor be-berándult a fővárosba, barátaihoz, s bizony csak amúgy csendes pipaszóval, az apostolok lovain, mert a földi kincsekből édeskevés jutott annak, ki annyi szellemi kinccsel gazdagítá hazáját.
Egy napon bodor füstöket eregetve ballagott a budai vámon, kopott szürke köpenyében, midőn a balszerencse egy finánc képében utólérte. A tiltott magyar dohány illatát messziről megszimatolta a derék hivatali közeg.
- Adja elő a zacskóját - rivallt rá a költőre, ki szótlanul, ijedten teljesíté a kemény parancsot.
- Nos, barátom - mondá a különben magyar születésű szaglász gúnyosan -, ez ugyancsak meg van tömve derekasan; ezért szépen fizethet az úr...
Vörösmarty sóhajtott, a bírságra és az elkobzott dohányra gondolva, melynek egy részét Deák Ferenc jó barátjának szánta, kit éppen meglátogatni készült; legtanácsosabbnak látta könyörgésre fogni a dolgot. Azonban mit sem használt: a jegyzőkönyvet felvették.
Még egy reménye volt. Azt hitte, ha népszerű, nagy nevét, mely sokszor kirántá az ilyenféle bajokból, megmondja, a jó magyar képű s neveltnek látszó finánc visszaadja a zacskót s a bírságot is két kézzel engedi el.
- Ne okoskodjon, barátom - szólt szelíden a buzgó emberhez. - Én Vörösmarty Mihály vagyok.
A finánc nem látszott meghatva lenni e névtől, mely oly nagy címe volt annak, ki azt viselte. Költőnket, bár minden hiúságtól ment volt, mégis bosszantá ez a közöny s még egyszer figyelmezteté:
- Ön tán nem hallotta, mit mondtam. Én Vörösmarty vagyok.
A finánc haragosan förmedt rá.
- Eh! lári-fári! Vörös Marci, Zöld Marci, mind egy ördög! Fizessen tíz forintot, aztán menjen pokolba! A dohány itt marad.
Költőnk sokáig megemlékezett még erről a jelenetről, s ha valaki hírét, népszerűségét emlegette, nevetve szokta megjegyezni: Eh, hagyjátok el! Vörös Marci, Zöld Marci, mind egy ördög!
TÖRÖK REGÉK ÉS TÖRTÉNETEK
1877
1. A PASA MACSKÁJA
Hogy a török milyen jó szívű nép, mutatja ezt a nálunk, Európában csak most alakuló állatkínzás elleni egyletek lassú terjedése, míg náluk már mintegy szívük sugallatából szelídek, sőt néha úgyszólván előzékenyek az állatok iránt. Szép költői vonás ez ozmán testvéreinkben. Kiknek módjukban volt látni valaha török temetőt, feltűnhetett nekik, hogy a sírt egy kőlap fedi, melynek közepén hosszú nyílás van, a nép hite szerint az ítélet angyalának ki- s bejárásul hagyva, a kőlap négy szegleteire pedig egy-egy lyukat vágatnak, amelyben a meggyűlő esővíz a fákon fészkelő madarak italául szolgáljon. Városaik és falvaik utcáin, főleg ott, hol élelmiszereket árulnak, tömegesen heverésznek a kutyák, egész biztonságban érezve magokat, mert senki sem bántja, hanem kíméletesen kikerüli őket minden igazhívő muzulmán, mintha valami nagyságos urak volnának. Közönségesen ismert dolog, hogy a jószívű török megveszi a marhák tüdejét, máját s pacalját, és kiosztja az utca kutyái közt, vagy megvásárolja a kalitkába zárt madarakat, hogy azokat szabadon bocsáthassa. És ezer meg ezer ily apró vonást lehetne felhozni, mely a törökök figyelmes bánásmódját az állatok iránt egész költői világításba helyezné.
Legtréfásabb példa erre, Mevlevi pasa macskája, melyet a pasa kimondhatatlanul szeretett, mintha saját gyermeke lett volna. Órákig elgyönyörködött vörhönyeges szemeiben, elsimogatta villanyos, tarka szőrét, nyalatta vele a kezeit. A pasa kemény, harcedzett férfiú volt, s úgy mondták: semmi sem képes őt meglágyítani a világon, csak e macska nyávogása.
Egy napon éppen csibukozott a főúr, pamlagán ülve, kedvenc macskája pedig drága hímzésű kaftánja egyik csücskén ült és szundikált, midőn a szultán hírnöke lép be, felrántva az ajtót s jelenti, hogy Sztambulban lázadás tört ki, a pasa azonnal üljön lóra, egy pillanatot sem késve, különben ő is hazaárulónak fog vétetni s számíthat selyemzsinórra.
Mevlevi pasa a hírnök lihegve elmondott szavaira rögtön fel akart ugrani, hogy kardját felkötve, a lázadók megfékezésére induljon, de egy pillantás az édesdeden szundikáló macskára minden bátorságát elvette. Kétségbeesve gondolt arra, hogy a szegény állatot, ha a díványról megmozdul, okvetlenül fel kell ébresztenie. Rettenetes habozás vett erőt rajta. Megdöbbentő válságos helyzet volt. Vagy mozdulnia kellett és akkor a macska fölébred, vagy maradnia és akkor tarthatja nyakát a selyemzsinór alá.
»Oh, Allah! mit tegyek? - kiáltá a pasa, kezeit tördelve. - Sugallj egy mentő eszmét!«
S Allah megkönyörült rajta. Tekintetét, mint legközelebbi időkben az Abdul Medsid szultánét, egy az asztalon heverő ollóra irányzá. Mevlevi oly örömmel, mint aki a puskaport feltalálta, nyúlt a kisegítő szerszám után s gondosan elnyírta vele a drága kaftán azon részét, melyen a macska szunnyadozott.
Mevlevi Sztambulba száguldott jó kedvvel, s midőn nehány óra múlva a csőcselék szétverése után visszatért, kedvence még akkor is ott bóbiskált a megcsonkított kaftán levált szárnyán, melynél drágább, szebb ágylepedője még sohasem volt egyetlen macskának sem.

2. II. MAHOMED SZULTÁN ÉS AZ ÉPÍTÉSZ
II. Mahomed, a nagy hódító, bár egyike volt az ozmánok legigazságosabb uralkodóinak, ingerlékeny és könnyen fellobbanó lévén, nemegyszer ragadtatott igazságtalan tettekre is, mint az ilyen emberek legtöbbször, bármily becsületesek legyenek is egyébként.
A nevezett padisah egy nagyszerű mecsetet építtetett Sztambul negyedik halmán, egy Christodulos nevű görög építész által, megparancsolván neki, hogy a mecset mindenekben tökéletes legyen, és fényre, pompára nézve felülmúljon mindent, még az Ezeregyéjszaka regéit is.
A mecset fényes is lett és ragyogó a pompától, de a szultán mégsem volt vele megelégedve. Kivált azért lobbant iszonyú haragra, hogy alacsonyabb Aja-Sófiánál, az udvari mecsetnél, s haragjában Christodulos kezeit tövig elvágatta, hogy azokkal többé ne építhessen semmit.
Az építész elment a kadihoz (bíró) és bevádolá emiatt a császárt. A császár megidéztetvén a bíró által, megjelent és le akart ülni, de a bíró megparancsolta, hogy állva maradjon:
- Te vádlott vagy, padisah, és semmivel sem különb, mint más ember.
Az építész előadá, hogy a mecsetet a gyakori földindulások miatt építette alacsonyabbra, ezzel jót akart, mert azt óhajtá, hogy a mecset tartós legyen, ellenállhatván az idő minden viszontagságainak. A szultán ezért kezeit vágatta le s alkalmatlanná tevé családja fenntartására.
- Beismerem a vád igazságát - felelte az uralkodó -, de ismétlem, a mecset alacsony, minélfogva megérdemelte, hogy megcsonkítsam, amint ő megcsonkítá magasságában az Allah dicsőségére emelt épületet.
A bíró szigorú arccal vágott közbe:
- Padisah, a hatalom néha igazságtalanságra vezet. A te mecseted alacsonysága senkit sem gátol abban, hogy buzgón imádkozzék. Templomod minden kövei, ha merő drágakövekké válnának is, isten előtt nem volnának egyéb, mint haszontalan sár és por. Levágattad ezen ember kezeit s alkalmatlanná tetted őt családja ápolására. Rosszat cselekedtél s kötelességed azt, amennyire lehet, helyrehozni. Fizetni fogsz neki naponkint tíz aranyat. Ezt ítélem.
A szultán kérőleg fordult a bíróhoz, hogy változtassa meg ezen rá nézve terhes és lealázó ítéletet, de a bíró hajthatlan maradt.
- Jól van tehát - kiáltott fel az uralkodó egyszerre megváltozott hangon -, alávetem magamat ítéletednek, s jegyezd meg, hogy ezer szerencséd, miszerint az igazságos, mert ha irántam való tekintetből ez embert megkárosítod, e bárddal vágtalak volna agyon.
S ezzel elővoná a felsőruhája alá rejtett villogó, fényesre köszörült bárdot.
A bíró nem mutatott sem ijedelmet, sem meglepetést, hanem nyugodt méltósággal válaszolt:
- Elhiszem, padisah! Hanem te is hidd meg nekem, hogy jó szerencséd sugallta engedelmeskedni ítéletemnek és az igazságnak, mert ha dacolni mertél volna a törvénnyel, minthogy a padisah vérét ontani nem szabad, ez éhes tigrissel szaggattattalak volna össze.
S ezzel ő is fellebbenté a bírói széke mellett lévő függönyt, mely egy láncra kötött tigrist rejtett, melyet a bíró egy nyomással szabadon elereszthetett volna a láncról.
AZ ELSŐ »HOSSZÚ RUHA«
1877
- Rajz -
A mama titkolózik. El-el mosolyog magában, mintha valami édes tréfás gondolaton kapná rajta magát. A Máli nénivel suttogva tanácskozik valamiről az ablakmélyedésben. Az nagyot bólint ősz fejével, s az ő tisztes ráncos arcán is szinte olyan mosolyféle szalad át. Néni aztán orrára teszi a pápaszemét, és méregetőleg nézi a kis Vilmát.
- Bizonyisten, nagy lány már! - ... suttogja a mamának; eljár az idő... eljár!...
Eközben a papa is hazakerül a mezőről. Éhes, mint a farkas, neki enni adjanak, de hamar. Egyszerre felbomlik minden rendetlenség az ebédlőben. Az asztalról egy szempillanat alatt eltakarítják a szétszabott kelmedarabokat, gombolyagot, tűt, bélést, papirosformákat, szépen kikrétázott ruhaszöveteket, amikhez csak a kiszabás hiányzott már, hogy rendeltetésök céljához egy nagy lépéssel közelebb érjenek. A papa nem engedi, megakadályozza. Ő valóságos zsarnok, s mindig haragos, ha az ebéd még nem kész, mikor hazajő. De most ez egyszer, bármilyen haragos is, nyomban kiderül arca, amint a mama valamit odasúg neki.
- Oh, oh!... no, lám... csakugyan... Nos, hogy vagyunk, édes Vilma kisasszony?
Vilma kis szívébe gyanú lopózik. Megrezzenve üti fel fejét a kisasszony szóra és kérdőleg veti nagy, epedő, fekete szemeit apjára. De hasztalan, semmit sem bír megtudni; pedig kíváncsi egész a türelmetlenségig, s ha egyedül van, mérgesen dobbant lábacskájával, amiért rá nem bír jönni a titkolózás okára.
És haragját érezteti is a gonosz. Kopogós cipőiben dübörögve szalad végig a szobán, szántszándékkal megzavarni kívánván a Máli néni ebéd utáni szundítását. Ilyenkor a mama semmiféle parancsainak nem engedelmeskedik, ő, aki máskor oly szófogadó. Bosszúsan jár-kel a szobákban, a konyhában, az udvaron és kertben, de sehol semmiben sem talál szórakozást. Semmi sem érdekli. Minden oly »fád«. Fád a kis Janikával játszani, pedig máskor milyen szívesen tette, unalmas a gyerekes meséskönyveket olvasni, miket apja legközelebb hozott a könyvkereskedőtől; még a Hoffmann történetei is mind olyan egyformák, hogy lehetetlen rájok nem unni. Az elejéből nyomban ki lehet találni a végét. Háládatos, jószívű fiúk és kisleányok szerepelnek ezekben, kik sok kalandon keresztülmenve, mert jók voltak: gazdagok, boldogok lesznek, a rosszak pedig megbüntettetnek. Mindig ez az örökös történet! Oh, más, valami egészen más kellene Vilmának! Istenem, de hát mi? Hát tudja is ő? Ő csak azt tudja, hogy az egész élet úgy, amint van, olyan nagyon, nagyon »fád«.
Milyen szép elegáns szó ez a »fád«! A tiszttartó kisasszonyoktól hallotta a kis Vilma, s azóta nem győz vele betelni. Oh, be szépen, be méltóságosan csengett az ajkaikról, midőn mindenre azt mondták »ez fád dolog«, és olyan nagyúri megvető arcot vágtak ilyenkor. Aztán hogy hallgatott rájok papa és mama, mikor beszéltek! Oh, de boldogok is az olyan nagylányok!
Boldogok, - a kiállhatatlanok! Kiállhatatlanok, igen azok, mert olyan kicsinylőleg bánnak ővele, mint valami csecsemő gyerekkel; múltkor is azt kérdezték tőle: »tud-e már, kicsikém, jól olvasni?«
Ha tud-e ő olvasni? Hahaha! Mikor volt az már!
Vilmácska egészen elkeseredik, ha eszébe jut e méltatlanság, és sok más, mivel a világ őt üldözi. Íme, most is bizonyos, hogy valami történni fog, valami nagy, valami nagyon nagy dolog, ami őt érdekli, de neki nem mondja meg senki; neki mindenki ellensége, papa, mama és Máli néni egyaránt, ők csak gúnyolják mind a hárman.
Hanem jól van, jól, majd megkeserülik ők azt, neki is megvannak a maga tervei. Ezentúl ő is rossz lesz és haragos; este nem fog csókolni kezet senkinek s anélkül fekszik le, hogy jóéjt kívánjon. Nos, hogy fog tetszeni ez a dolog, majd meglássuk!...
A kis Vilma konokul el van határozva e megtorlásra, s valószínűleg végbe is vinné, ha időközben, mert még estig nagy idő, kezébe nem kerülne véletlenül a naptár, mely egyszerre felnyitja a nagy átláthatlan titok zárját.
Holnapután Vilma napja lesz.
- Oh! Oh! Nem is tudtam! - kiált fel egyszerre örömre gyúlt arccal, kezecskéivel tapsolva... - Milyen szerencse!
Most aztán minden világos! Az édespapa, a kedves Máli néni és a legkedvesebb mama ajándékkal akarják őt meglepni.
- Oh, én ostoba! - kacag fel, s üde kacagása végig hangzik a szobákon, az udvaron, a kerten, mint egy tündércsengettyű. Valóban e kacajtól egyszerre átváltozik, vidámabb lesz minden. Vilmának legalább úgy tetszik.
- Oh, én ostoba, hogy ki nem tudtam találni mindjárt! - mondja másodszor is magában, s szívecskéje csordultig telik meg hálával, meleg szeretettel azok iránt, kikre még az imént haragudott. Nyájas is, hízelgő is aztán, s ahol utoléri, ott csókolja összevissza Máli nénit és a mamát, hogy azok már meg is sokallják a nagy szeretetet, s tettetett haraggal kergetik el:
»Eredj, ne nyalakodjál már annyit!«
De bizony azért sem megy el. Még este is alig bírják a szobájába tuszkolni, mert hát ő ma sehogy sem bír elálmosodni. Olyan rövidek ezek a napok - nyáron! Ágyában sokáig hánykolódik; az örömteljes gondolat, hogy holnapután ajándékot fog kapni, elkergeti szép kék szemeiből az álmot, mert hát nagy dolog az, amin sok, roppant sok gondolkozni való van. Mi lesz vajon mi lesz hát az ajándék? Talán egy album? Ah, minek az! Vagy valami ékszer, fülbevaló, bross? Fitymálva biggyeszti el szájacskáját és azt kívánja magában: bárcsak ékszer, bárcsak valami olyan ne legyen, ami aranyból van. (Boldog gyermekkor, mely még nem nézed az értéket!) Van már neki olyan elég, aztán meg az nem is az övé; meg ha övé is, nem szabad sem elveszíteni, sem eldobni, sem elajándékozni. Gondolata átsiklik ezer és ezer tárgyon: új cipő, képeskönyvek, cukorból készített virágcsokrok, aranyos bábuk, csodálatos déligyümölcsök nagy dobozokban, vonulnak el képzeletében, de mind, mind hidegen hagyják: nem kíván belőlük. De hát mi is legyen az az ajándék? Csodálatos, hogy az idén maga sem tudja, mit kívánjon; azelőtt mindig megvoltak vágyai, miknek nevet is tudott adni, most talán vágya sincs már. Az egész világon semmi sincs, amit óhajtana: azaz a dolog úgy áll, hogy ő tulajdonképpen ezen elősorolt dolgok nehányát nem vetné meg, csakhogy úgy érzi, hogy azok nem képesek betölteni ama helyet lelkében, melyet a névnapi ajándéknak fennhagyott. Olyan valami különös dolog az, amit ő szeretne, minő talán nincs is a világon, de az is meglehet, hogy van; mit tudja ő azt, aki nem ösmeri a világot s annak sok tündér-szépségeit.
Ilyen bizonytalan érzésekkel alszik el Vilma, hogy álmában folytatódjanak, ködös homályos körrajzokban mutatva neki alaktalan vágyait, s ezeknek behatása alatt ébred fel reggel.
Egész nap és a következő éjjel is e kérdés lebeg előtte; arca egészen ábrándos jelleget nyer, szórakozott, szomorú, de ez a szomorúság szinte édes; kedvetlen, de kedvetlensége szinte gyönyörérzet.
Végre itt a nagy nap. Az alvó kislány fölnyitja szemeit, s örömmel veszi észre, hogy már nappal van; a nap vidáman süt be játszi sugaraival az ablakon. Fürgén és édes mosollyal ugrik ki az ágyból, hogy felöltözzék s az ebédlőbe siessen, hol már ott várja a meglepetés az elképzelhetlen ajándék.
Sebesen lát dolgához, megmosdik, fölszedi egyenkint fehér szoknyácskáit, már csak a felső ruha van hátra. Egy másodperc még s aztán...
De e pillanatban megnyílik az ajtó. A mama lép be lassan, ünnepélyesen, s egy gyönyörű, kész, fodros kék ruha van a karján.
Vilma már elbiggyeszteni akarja száját a csalódás keserűségével, midőn a ruhát ráadja mamája.
- Istenem, mama! - kiált fel magán végignézve - hisz ez... hisz ez hosszú ruha.
S egy örömsikollyal anyja nyakába borul. Ezt óhajtotta, ezt akarta ő, ennek körrajzait keresték alaktalan vágyai.
.......
Vilma öröme tökéletes. Vidám, boldog és megelégedett. Nem gondolja meg, hogy az ajándék, melyet kapott, végzetes lehet. A hosszú ruha, mely bokáit eltakarja, eltakarja előle a gyermekkor gondtalan és ártatlan örömeit is. A hosszú ruha új életbe viszi, melyben sok megpróbáltatásnak, sok kísértetnek, sok bajnak van kitéve. Ha azonban a hosszú ruha mellé mamája jó nevelést is adott Vilmának, akkor a mai nap és ajándék valóban örvendetes rá nézve, mert átadja őt női rendeltetésének, mely a hosszú ruhánál kezdődik, s mely a szorgalom, erény, hazafiság és nemes cselekedetek útján megszerzi a nő fejére a királyokénál is fényesebb koronát, a köztiszteletet és boldogságot.
A MEGBUKOTT ÉS AZ »EMINENS«
1877
- Rajz -
A Károly a nagyobbik fiú, de azért mégis egy osztályba jár öccsével, az egy évvel fiatalabb Sándorral. Igaz, hogy nem Károly az oka, hanem az édesapja, aki annyira elkényeztette őt, mint egy királyfit, és sehogy sem akarta már tavaly felküldeni a »latin« oskolába, mert még gyengéllette; aztán különben úgy szokta is mondogatni, hogy annyi esze van annak, hogy ha egyszer felviszik a tudomány forrásához, még azokat is meg fogja előzni, akik már öt éve magolják a »Haec mensát«. Lángész a Károly gyerek - erősíté a jó édesapa -, nincs szüksége arra, hogy siessen, az ráér mindig.
Minthogy azonban Sándor is kivackolódott az »elemiből« s most gimnáziumba kellett vinni, hogy ragadjon valami őrá is, egyúttal Károlyt is kikészítették, számos csókkal fürösztve arcát, meghagyatván mind az apa, mind a mama részéről, hogy a Sándorra mint kisebbikre vigyázzon, a jóban oktatgassa, s szükség esetén egész atyai hatalommal bírjon felette.
Károly fennhéjázó lelkének tetszett ez a megbízatás, minek különösen ígérkezett megfelelni, s ezt annyival inkább el lehetett hinni, mert már eddig is benne volt a gyakorlatban s zsarnokilag packázott kis öccsével, tetszés szerint bántalmazván azt még a szülők szemeláttára is, kik a kisebbik fiút, mert nem tudott úgy hízelkedni, s saját hibáit és csínyeit nem tolta fivérére, mint amaz, nem kedvelték annyira.
Károly a szülők reménysége, büszkesége, kinek nagy jövőt jósoltak, talán magok sem tudták miért, de annyiszor álmodoztak erről, hogy végre is nem csoda, ha álmuk valóságnak tetszett.
És íme, mi történt. Károly megbukott az első osztályban, ismételnie fog kelleni azt, a lenézett Sándor pedig kitűnően végezte az évet, első eminens lett. Ma volt a »kálkulus«-olvasás, hallották mind a ketten. Most otthon ülnek a kosztadó asszonynál, kis szobájukban és a kocsit várják, mely értök jő, hogy hazavigye szülőikhez.
Mily öröm volt mindkettőjüknek, karácsonykor, húsvétkor, egy-egy felhangzó kocsizörgés; szívök nagyot dobbant, ha elképzelték a kedves utazást hazafelé. Nem is hiszem, hogy nem szünnapokra hazakészülő diák komponálta ezt a dalt:
Zörög a kocsi
Pattog a Jancsi
Talán értem jönnek...
Most minden másképp van. Míg Sándor vidáman rakja be könyveit a bőröndbe, Károly könyökére nyugasztja fejét, s bús gondolatok, szorongató érzések vesznek erőt rajta. Úgy ül ott, mintha siralomházban volna s mélyen sóhajt fel olykor-olykor. Képzelete előtt feltűnik apja szemrehányó tekintete s aztán még ennél is valami rettenetesebb. Sándor kegybejutása a háznál. Oh, ha ez bekövetkezik! Érzi, hogy meg kell halnia, föld alá süllyednie szégyenében.
- Mit gondolsz, Károly - szólal meg Sándor -, az lenne a derék, ha nem üresen küldenék a kocsit, ha atyánk vagy anyánk is feljönne értünk. Nekem előérzetem van.
Károly arca még jobban elpirul e szavakra, aminek bezzeg, mennyire örülne más helyzetben. Kalapját mélyen szemére húzza, s válasz nélkül mereng, maga elé nézve sötéten, mint a bűn.
És valóban, bűn is az, amit ő cselekedett; elpazarolta a drága időt, ahelyett hogy tanult volna, elbizakodott saját eszében, azt hitte, hogy ő tanulás nélkül is tudni fog mindent s átcsúszik a felsőbb osztályba. A sors azt mondta neki: »megállj!« Jó, hogy ilyen korán mondta. Még talán megérti.
Sándor mindent elkövetett, hogy vigasztalja; évközben is sokszor mondta, hogy tanuljon. De Károly már azért sem fogadott el tanácsot öccsétől, mert őtőle jő: »mit tudna az a tacskó?«
Különben is mit ért volna most a vigasztalás. A megtörténten nem lehet változtatni. A bűnhődés a hanyagságért és elbizakodottságért utólérte a »szekunda« képében, és az iszonyú bűnhődés.
Ez az egyetlen szó mennyire megváltoztatja az egész világot. A nap se süt most olyan szépen, olyan derülten, mint azelőtt, a fák lombjai nem integetnek olyan barátságosan, mint egyébkor, a könyvek mindmegannyi éles tőrszúrás, komoran, szemrehányólag tekintenek rá; ő, aki azelőtt ugrándozva mérte végig az utcákat, bújva sompolyog a kapuk mellett, s ha valamelyik pajtását látja, pirulva fordítja el arcát; pedig fölösleges elfordítania, a pajtás úgysem venné őt észre; már korán megtanulta azt a bölcsességet, hogy a hitványakkal jó nem lenni ismeretségben. Egyetlen nyájas »szervusz« nem hangzik feléje sehonnan. Még a szomszéd kutyái is, kikkel játszadozni szokott, kitérnek előle, mintha azok is tudnák, hogy megbukott. Nincs szomorúbb árva széles e világon, mint a »szekundába« esett diák!
És még ehhez átszenvedni azt, hogy öccséhez, az »első eminens«-hez sorra jönnek a távozó társak elbúcsúzni, osztályrészt hozva neki az otthonról előljáróba küldött hazai pogácsákból, miket ugyan megoszt Károllyal, de keserű falat az annak, mert a szívességet, szeretetet, mit a pajtások a pogácsa mellé adnak, meg nem oszthatja: az egészen az övé.
Már ez is elég fájdalmat okoz a megbukottnak, de mi a jelen sivársága még a jövő kilátásaihoz képest? Mit fognak mondani otthon? Milyen bámuló szemeket vág majd az édesapa, ha keresztülnézi a két bizonyítványt! Azt fogja hinni, hogy a neveket cserélték ki! Oh, bárcsak ne jönne még értök a kocsi legalább egy-két napig, oh, bárcsak akkora sarak, esőzések támadnának, hogy fennakadna a közlekedés, hogy ne mehetnének haza, s ne lenne kitéve annak a szigorú atyai tekintetnek, melyet eddig csak Sándor ösmer, melyből neki még nem volt része...
De a rossz diákot a sors nem hallgatja meg, sem esőzések nem támadnak, sem az út nem válik járhatlanná, sem a kocsi nem késik: éppen e pillanatban robog be az udvarra.
Az öreg kocsis siet leszedni az elemózsiás tarisznyát, mit az anyai gondosság bőven megrakott mindenféle jóval, s mit olyan diadalmas arccal nyújt most át az úrfiaknak, mintha tőle származna...
- De hát magát mi lelte, Károly úrfi, hogy olyan szomorú, mintha temetésre készülnénk? Micsoda? Hát nem is örül az öreg Miskának? Noj’szen csak az kellene! De nini, majd el is felejtettem a levelet.
Nagy nehezen előkotorássza dolmánya zsebéből tapló, kova, acél, pipáról levált kupakok nagy sokasága közül. Az apa írása, Károlynak címezve.
»Kedves fiam, Károly!
Magam nem mehetek értetek, itt küldöm az öreg Miskát, az majd vigyázni fog rátok az úton. A ruhátokat, könyveteket szedjétek össze, hogy valami el ne maradjon. A bizonyítványokat látni akarom én is, meg a tisztelendő úr is, anélkül ne jöjjetek. A Sándoréra különösen kíváncsi vagyok, s ha netán gyenge tanuló, esztendőre nem is megy fel, itthon marad valami mesterséget tanulni. Isten veletek a viszontlátásig! Szerető apátok
G. Péter.
U. i. Anyátok már nagyon nehezen vár: egy tarisnya holmit küld az útra. Vigyázzatok, hogy a gyomrotokat el ne rontsátok.«
Még sohasem olvasta el Károly édesatyja levelét ily szorongó szívvel, mint most, s még sohasem volt szomorúbb útja, mint a mostani. Az ismerős halmok, völgyek, bokrok, miknek látása örömmel dagasztá keblét azelőtt, mind úgy tűnnek fel, mint vádolói.
Midőn végre berobogott a kocsi a szülői ház udvarára, elsápadt s jobban szeretett volna messze lenni innen ezer mértföldnyire. Az apa és édesanya öleléseinek nem volt most édessége, s a pompás vacsorának, mely otthon várta, semmi íze.
És mindezt az a hitvány szekunda okozza. Egy egész mennyországot mérgez meg, mert hisz mennyországa neki máskor az első nap a családi hajlék alatt.
Szórakozottan, lesütött fővel ül az örvendezők között, kik nem bírják elképzelni, mi lelte.
- Édes, kedves fiam, tán bizony beteg vagy - aggódik az anya --; szólj, mi bajod, édes gyönyörűségem?
- Semmi, éppen semmi - felelé komoran.
- De hát akkor mit búsulsz? Látod-e, Sándor milyen víg. Eredj ki már, nézz körül a háznál. Mindjárt felvidulsz. A kis lámpásos csikó, majd elbámulsz mennyire megnőtt azóta! Hát még a tarka bárányod.
...Mind nem örvendezteti az már őt meg! Mindenütt nyomában húzódik, mint a bűn, sötéten, komoran a »szekunda«.
- Nos, fiúk, szól közbe végre az apjuk, hol a »kalkulus«? hadd lássam!
Íme, lecsapott a villám, a rettegett perc itt van.
Elébb a Sándor bizonyítványát nézi át az öreg. A pápaszemét is megtörüli, ha jól lát-e; nem mer a szemének hinni.
- Micsoda? Te vagy az első eminens? Teringettét, fiú! - kiált fel élénken - ember vagy a talpadon. Ide a szívemre! Első emmens! Első! a legelső! De hogyan lehet az?
S egy sajátságos kérdő pillantást vet Károlyra, ki elfordított fejjel ül székén s erősen fohászkodik, hogy az Úristen tegyen ez egyszer csodát és süllyessze el a világot minden professzorostul, bizonyítványostul együtt.
Az apa kérdő tekintete azt fejezi ki: »ha Sándor az első eminens, vajon mi lehetsz akkor te?«
Nyomban megtudja. Míg a megdicsért Sándor az apa ölelő karjaiból az örvendő mama keblére vándorol, addig ideje van átnézni a másik bizonyítványt is. És derült homlokán mogorva ráncok gyűlnek, szemeibe harag.
- Mi ez? - kérdé szigorún. - Te megbuktál? Te, akinek szorgalmával, eszével dicsekedni szoktam, csúfot hoztál rám? Hasztalanul költöttem rád egy álló évig! Felelj, hogyan történt ez, gonosz gyermek?
E lesújtó szavak mély benyomást tesznek Károlyra, eljátszva látja fölényét, atyja szeretetét, könnyei záporként megerednek.
- Hát mégsem felelsz? - mondja az apa indulatosan... - Rögtön felelj, vagy különben...
Károly makacs hallgatásba burkolódzik, nem tudván mit felelni, s már-már kitörne nagyban a vihar, ha az édesanya, kinek szeretetét még a szekunda sem képes meggyengíteni, nem jönne segítségére azzal a kijelentéssel, hogy az egész dolog, ő jól tudja, nem lehet egyéb, mint csupán a tanárok igazságtalansága.
Aranyat ér ez a gondolat. Károly siet is belekapaszkodni erősen. Persze, hogy úgy van, a tanárok igazságtalansága, bosszúja az. Fuldokolva, könnyhullatás között panaszolja el a szenvedett méltatlanságokat, s e percben szinte szónokká magasul az édesanyja által nyújtott eszme illő kibővítésében, minélfogva, az apa szíve sem lévén kőből, lassan-lassan meglágyul s jövőre szóló ígéretek után kész a feledés fátyolát borítani a lefolyt évre.
*
A vakáció mégiscsak jól telik el; de az első gyerek a háznál e naptól kezdve Sándor. Az új iskolai évben most őrá bízza az apa Károlyt, kinek kétszer is eszébe juttatja búcsúzáskor:
- Aztán, fiam, ha még egyszer igazságtalanok lesznek irántad a tanárok, itthon maradsz csizmadiainasnak, hogy ne legyen nekik kin igazságtalankodni. Megértettél-e?
A PRIBELI KŐASSZONY
1877
- Népmonda -
Hazánk hegyes vidékein gyakran találhatók mindenféle nagyságú és alakú kőoszlopok, szikladarabok, melyekről a babonás nép különféle mondákat regél, azokat többnyire rossz emberek átok következtében kővé vált alakjainak tartván.
A Nógráddal határos Pribel falu mellett, magas, meredek hegy tetején egy kőszobrot láthatni. A hegyet sűrű erdő födi s csupáncsak a szobor körül elterjedő gömbölyű tér áll fák- s bokroktól menten, kisebb-nagyobb szikladarabokkal elárasztva.
A szobor magassága 8-9 láb, a nép kőasszonynak nevezi. A rajta levő mélyedések s kiálló szögletek következtében van is némi hasonlatossága az ember alakjához, azonban a képzelődésnek is kellene helyet engednünk, hogy azt egészen hasonlónak mondhassuk. Mögötte áll egy kisebb, mintegy 3 láb magas négyszögű oszlop, s ezek körül nehány nagyobb s számtalan apró kődarab.
Közelebbi megvizsgálás után se lehet bizonyossággal elhatározni, hogy a természet játéka-e, vagy emberkéz adta jelen alakját. Ha az utóbbit hinnők el, úgy a pogány idők maradványának kellene azt tartanunk, midőn is aztán vagy valami bálványt, vagy vallási szertartásokra szolgáló oltárkövet képviselt volna.
Azonban minden adatnak híján lássuk, mit beszél róla a nép.
Régi időben - úgymond - élt lent a faluban egy gazdag, öreg pásztor, kinek gazdasága leginkább szép juh- és kecskenyájakban állván, azoknak őrzését s legeltetését egy szolgálóra szokta volt bízni. Egyszer azonban észrevéve, hogy kecskéi hazajövet feltűnő kevés tejet adnak, gyanúja természetesen azonnal a szolgálóra esett, de nem szólt semmit, hanem másnap titokban követé a szolgálót s a nyájat, saját szemeivel akarván meggyőződni a dolog mibenlétéről, s íme, bokor mögé rejtőzve, szörnyűködve látja, hogy a szolgáló egy e célra magával hozott dézsába megfeji sorban a kecskéket. Felindulásában kirohant a bokor mögül, s iszonyú szavakkal megátkozta a szolgálót, - mire rettenetes földrengés támadt s a hűtelen cseléd az egész nyájjal kővé vált. Ott van ezredévek óta elszórva és ott álland meredten örökkön örökké... A nagy oszlop a szolgáló, a kisebb a dézsa, a többi kövek pedig a kecskék és juhok kővé vált alakjai. Így meséli a nép, meg akarván némileg fejteni ama csodálatos alakú kődarabok keletkezését.
FÜGGELÉK
I. ANEKDOTÁK
1874
1. EGY FRANCIA NŐ KURTA LEVELE
Egy fiatal francia nő távollevő férjének ilyen levelet írt:
»Írok neked, mert nincs dolgom; s befejezem levelemet, mert semmi írnivalóm nincs.«

2. A SAPKA ÁRA
Két utcagyerek találkozik.
- Nini, de szép sapkád van!
- Meghiszem azt.
- Mi volt az ára?
- Az árát nem tudom, mert a kereskedő nem volt a boltban, mikor kiválasztottam.

3. TANÁR ÉS TANÍTVÁNY
Egy elbizakodott fiatalember búcsúzott tanárjától s hálálkodva mondá neki:
- Valóban önnek köszönhetem mindazt, amit tudok.
- Oh, kérem... - felelt az vissza udvariasan - szót sem érdemel az ilyen csekélység.

4. EGY KIS FÉLREÉRTÉS
A kötelező polgári házasság egyik új hazájában egy némileg koros hölgy belép a polgármesterhez.
- Itt léphetni kötelező polgári házasságra?
- Igen.
- Kérem tehát engemet azonnal megesketni.
- Hol a vőlegény?
- A vőlegény? Bocsánatot kérek, azt hiszem, azt kapnom kell itten, miután nekem nincs, s a polgári házasság kötelező.

5. MEGADTA NEKI
Egy falusi ember bejött a városba az ügyvédhez panaszát előadni. Midőn azt körülményesen elmondta volna, kérdezte tőle az ügyvéd, hogy történt-e minden valósággal?
- Igenis kérem alássan - volt a felelet -, úgy gondolom, jobb lesz az igazat megmondani, mert a hazugságokat úgyis teins uraimék adják hozzá.

6. AZ ISTENKE OLTALMA
A tanítás alatt borzasztó mennydörgés és villámlás volt odakint. A kisleányok az iskolában hangosan kezdtek félelemből sírni. A tanító az Istenke oltalmával vigasztalta őket s mondá nekik, hogy a sírás helyett inkább imádkozzanak; s egyszerre feláll egy kisleányka s zokogva imádkozik: »Aki ételt, italt adott, annak neve legyen áldott! Ámen!«

7. IV. FRIGYES VILMOS POROSZ KIRÁLY ISKOLALÁTOGATÁSA
IV. Frigyes Vilmos porosz király nagy gyermekbarát volt s nagyon szeretett az iskolákba járni s gyermekeket maga egzaminálni.
Egyszer Riga szigeten volt egy falusi iskolában és vizsgálta a gyermekeket a természetrajzból. Mutatott egy ásványt s kérdé: - Melyik országba tartozik ez? A gyermekek kiáltották: az ásványországba! - És a madár, mely ott repül? - Az állatországba! - De ezen rózsa itt? - A növényországba! - volt az egyhangú válasz. - No most, gyermekek, melyik országba tartozom én? - kérdé a nemes fejedelem, kezét mellére tevén. - Általános csend. A falusi mester ezen kategóriát elfelejtette megmagyarázni. Végre felemelte egy kisgyermek ujját s mondá: - Én tudom! - No, hát melyik országba tartozom én? - Te tartozol a mennyországba, - volt a kisgyermek felelete.

8. AZ ERKÉLY ÉS A HIPOTÉKA
Két fiú megy az iskolába. Károly azt mondja Gyulának:
- Te, Gyula, édesatyám most egy erkélyt fog építtetni házunkra; akkor az szebb lesz, mint a tiétek.
- Oh, mi szinte kapunk valami újat a mi házunkra - felelé Gyula -, és szinte valami nagyon szépet, csak nem tudom, mi az; tegnap hallottam a papát beszélni a mamával, s azt mondá, hogy hipotékát vesz házunkra.

9. BITTÓ ISTVÁN LÁTOGATÁSA DEÁK FERENCNÉL
Bittó, midőn a múlt napokban a miniszteri keresésben fáradozott, látogatást tett Deák Ferencnél. Az »öregúr« így fogadá:
- Nem tehetek róla, énhozzám hiába jössz!
Bittó meghökken.
Deák mosolyogva folytatá:
- Én nem vállalhatok tárcát.

10. MÉG EGY DEÁK FERENC-ADOMA
Az új miniszterelnök tudvalevőleg igen kis termetű ember. Jelenleg újra felmelegítik tehát azt a tréfás adomát, amit Deák Ferenc mondott rá egy ízben:
- Láttam már én sok olyan embert, mint ez a Bittó Pista, de nem ingyen.
Tudniillik azokat, kiket Deák látott, pénzért mutogatták.

11. ÉLCES SZAKÁCSNŐ
Egy nagyváradi halpiacon van egy halkereskedő, ki mindig azzal dicsekszik, hogy nála csak friss halak kaphatók. Újabban egy szakácsnő lépett a kereskedőhöz, kezébe vett egy halat s megszagolta azt.
- Mit szagolja azt a halat? - kérdé dühösen a halárus.
- Csak azt kérdeztem a haltól: mi újság a Tiszában? - felelt a szakácsné - s a hal azt felelte, hogy nem tudja, mert már három hete van távol hazulról.

12. BISMARCK HERCEG LÁNYA
A »Germania« írja, hogy a nagy államférfi hajadon leánya, ki rendkívüli szépség, ezideig - habár nagyon előkelő állású kérői voltak, grófok, hercegek, sőt egy főherceg is --makacsul senkit sem akar kezével megajándékozni; hanem napról napra komorabb lesz. Magának Bismarcknak is feltűnt e dolog s egy ízben kérdést intézett hozzá:
- Édes leányom, nagyon csodálkozom, hogy előkelő kérőidet sorba elutasítod. Valld meg, ugye valami titkos szerelem epeszt? Szólj, kedvesem, s legyen szerelmed tárgya bármily alacsony rangú s bármi szegény, nekem elég pénzem és hatalmam van azt oly magaslatra emelni, mely őt hozzád hasonlóvá teszi.
- Igen, atyám, én egy alhadnagyot szeretek.
A herceg rögtön magához hívatta a hadnagyot, ki meg is jelent a nagy hatalmú úr előtt.
- Uram - szólt a herceg -, ön, tudom, nem is gyanítja azt, hogy valaha lányom kezét elérhesse.
- Nem, kegyelmes úr.
- És lássa, azt mégis eléri. Én tudom, ha lányom önt szereti, ön méltó is arra a szerelemre, s legrövidebb idő alatt olyan magas rangon fog ön állni, mint a birodalom bármely hercege.
- Köszönöm, nem fogadom el; én katolikus vagyok, s sohasem venném el a katolikus családok üldözőjének gyermekét.
Bismarck herceg lánya, mint a nevezett lap írja, el van határozva: szerelme kedveért a katolikus vallást is felvenni...
...És ez elég szép beszély-tárgy.

13. GYERMEKJÁTÉKOK
Több hét-nyolcéves gyermek, kiknek szülei a divatos pénzüzéri csalókhoz tartoznak, játékot akartak rendezni. A legidősbik, egy csinos leány, azt ajánlotta, hogy »bankházasdit« játsszanak. E célból kiosztotta a szerepeket, s az egyik kisfiúnak azt mondá:
- Te mostan megszököl a kis pénztáraddal, azalatt én ékszereimet tőkésítem. Te pedig - mondá a másiknak -, te vagy az üzlettárs, és golyót lősz ostoba fejed elé.
Mindegyik gyermek számára talált foglalkozást, csak a legfiatalabbikról feledkezett meg. Végre ez bátorságot vett magának és kérdezé:
- Nos, hát én mit csináljak?
- Te - mondá megvetőleg -, te sokkal ostobább vagy, semhogy velünk játszhatnál... De mégis! Te részvényes léssz!

14. PALÓC ÉSZJÁRÁS
Egy szegény asszonyt 5 ft bírságra büntetett meg nemrégiben egyik Nógrád megyei szolgabíró. A szolgabíró maga is sajnálta az asszonyt, de a törvény értelmében nem tehetvén egyebet, felszólította, hogy apelláljon magasabb bíróságra; mire a kártvallott asszony következőleg válaszolt:
- Isten mentsen meg, tekintetes uram, nagyobb bíróságtól! Már én csak inkább megnyugszom a bírságban, mert mindig annak a hallója voltam a régiektől, hogy - megkövetem alássan - a kis kutya kisebbet harap.

15. DEÁK-ADOMA
A zsugoriságról közmondásos Zsedényi Ede képviselő, mielőtt e napokban az emsi fürdőbe indult, meglátogatta régi barátját, Deák Ferencet a Városligetben, mégpedig, mivel gyanítá, hogy a háznál nők is vannak, frakkban.
- Igazán örülök, hogy egy ilyen régi ismerőssel annyi idő után találkozom - szólt a haza bölcse.
- Bizony, Feri bátyám, mi már régen ismerjük egymást... - bizonyítgatá Zsedényi.
- Nem téged értelek, barátom - mond Deák mosolyogva -, hanem frakkodat, melyet ezelőtt 30 évvel mutattál be az udvarnál.

16. EGY FINÁNC: NEM FINÁNC, - KÉT FINÁNC: EGY FINÁNC
Egy úri ember lakására beállít egy szál pénzügyőr, hogy ő kutatni akar, mert csempészett magyar dohány szaga ütötte meg az orrát. Erre a meglepett férfiú, ki a pénzügyi törvényekkel meglehetősen ismerős volt, s így tudván azt, hogy a törvényes vizsgálat csak két pénzügyőr által - vagy ha egy pénzügyőr van, hatósági kiküldött segédlete mellett - eszközölhető, tréfás hangon így tiltakozott:
- Egy finánc: nem finánc, - két finánc: egy finánc!
Mire az illetéktelen egzekutor látva, hogy emberére talált: szó nélkül távozott oly végből, hogy a motozási küldetésnek egy másik társ szövetkezésével jogerőt szerezzen.
Úgy, de azalatt a delikvens eltette láb alól a tiltott honi növénycsomagokat, s a fürkésző, törvényessé vált küldöttség eredménytelenül távozott.

17. HOGY TÖRTÉNT?
Egy víg férfitársaság utazott a d[éli] vasút új vonalán egy csinos nővel, kinek ajakán kacérosan büszkélkedett egy kis fekete tapasz. A mozdony éles fittye figyelmeztetően hangzék, hogy az alagutak egyikéhez érkeztek. Amint azon áthaladtak, azt vették észre, hogy szép delnőjök ajakiról a tapasz eltűnt, s most a vele átellenben ülő úrén volt látható.
Vajon miként történhetett ez?

18. ROTHSCHILD ÉS A FIATAL MŰVÉSZ
A Rothschild-család egyik tagja díszes album-emlékkönyvet készíttetett magának, s azt egy fiatal művésznek adta át azon kérelemmel, hogy azt valami rajzzal díszítse vagy legalább egypár emléksort írjon bele. A művész az utóbbit választá. Emléksorai ezek voltak: »Kérem Rothschild urat, kölcsönözzön nekem 10.000 livrét s feledjen el engem.«
Erre Rothschild következőképp válaszolt: »Ön sokkal szeretetre méltóbb, mintsem elfeledhetném, és sokkal tehetségesebb, mintsem ne volna bűn alkalmat nyújtanom a henyélésre.«

19. AZ IDŐK ROSSZ JELE
Lónyai grófnak születésnapja alkalmából 76 képviselő saját arcképeikkel ellátott albumot fog ajándékozni.
FÜGGELÉK
I. ANEKDOTÁK
1875
1. »RÉTHY BÁTYÁNK«-RÓL
A már - fájdalom - csak néhai Réthy bátyánk tudvalevőleg egyike volt a legeredetibb és elmésebb különcöknek. Míg a betegség teljesen le nem verte, mindig valami jó élcen, valami ártatlan felültetésen, valami jámbor »huncfutságon« törte fejét, s amit egyszer kifőzött, azt aztán ki is vitte, s semmi fáradságtól nem iszonyodott, ha valamely csattanós ötlet kivitele forgott kérdésben.
Ezekről egész köteteket lehetne írni. Álljon itt egypár, ami éppen eszünkbe jutott.
*
Az ötvenes évek elején a színház szomszédjában, a mostani »Pannónia« helyén, egy földszinti roskatag vén ház állott, a »Griff« vendéglő, mely előtt nemhogy járda nem volt, de a kövezet is oly rossz és hiányos, hogy csak kis eső után is egész tócsák keletkeztek, s bűzhődtek ott mindaddig, míg a jó nap fel nem szárította.
Ez természetesen rendkívül bosszantotta a színház tagjait, kik nemegyszer kérték fel a dús, de fukar háziurat a kövezet kitataroztatására. Ez azonban nem is hederített a panaszokra és kérelmekre.
Az öreg Réthy végre megsokallta a dolgot, s azt mondta, hogy majd megmutatja ő, hogy lesz ott kövezet.
Eltelt néhány nap, anélkül, hogy az öreg ezt megmutatta volna.
Már csipkedni és nevetni kezdték őt szintén sok fából faragott pajtásai, naponta ismételgetvén előtte, hogy »sokat akar a szarka, de nem bírja a farka!« stb. stb.
Az öreg csak bajusza alá mosolygott s azt mondta, hogy várjatok, amíg eső esik.
Végre egyszer, egy előadás után esni kezdett, s pajtásai szaván fogták.
Az öreg csak azt felelte, hogy másnap reggel 8 órakor mindenki a színház udvarán legyen.
De senki sem volt ott, hanem mindenki a »Griff« előtt bámult az összecsoportosult nép közt a csodálatos látványon: a járda hosszában nádastó állott, melyben számtalan béka kuruttyolt.
Réthy ültette és látta el a békahaddal, melyet több napon át maga fogdosott össze.
A népcsoportosulásnak s a közönség gúnyos nevetéseinek meglett a következése. Még aznap hozzáfogtak a kövezet kijavításához.
*
Ugyancsak az ötvenes években történt Farkassal, ki amilyen jó színész, éppen olyan nevetségesen hiú volt szépségére, s magát az asszonyok előtt ellenállhatlannak tartotta.
Emiatt sok gúnyt kellett tűrnie társai részéről, de ez éppen nem volt képes kigyógyítani.
Réthy koma következőleg tréfálta meg:
Női írással levelet írt neki, melyben egy fiatal gazdag leány bevallja neki titkos szerelmét, s minthogy teljességgel nem lehet remény arra, hogy a szigorú apa jószántából beleegyezzék, felhívja őt, hogy szökjenek meg, s a terv megbeszélésére titkos találkozóra hívta őt meg, éspedig a budakeszi korcsmába.
Farkas annyira hiú volt, hogy még e gyermekes és elkoptatott tőrrel is meg hagyta magát fogatni. Bérkocsit fogadott s a megjelölt napon kihajtatott Budakeszire. Jó ebédet rendelt két személyre s várta ismeretlen »Ő«-jét.
De most jön a kissé vastag élc.
»Ő« helyett a falu kövér sváb bírája érkezett meg vasvillás emberekkel, s befogatta és kóterbe záratta a »spiont«.
Mert ő is kapott egy nagy, kétfejű sasos levelet a Farkas személyleírásával, éspedig a pesti policáj nevében, melyben meghagyatik, hogy az ezen s ezen a napon odaérkező »spiont« elfogja és kenyeren-vizen szoros őrizet alatt tartsa mindaddig, míg újabb rendelet érkeznék.
Az újabb rendelet csak este érkezett meg. Farkasnak a napot a kóterben kellett tölteni, s bár a megrendelt jó ebédet ki kellett fizetni, ő maga szárazkenyérnél és víznél nem kapott egyebet.
Farkas hiú volt ugyan, de elég eszes arra, hogy azonnal kitalálja, hogy hányat ütött az óra. Csak azt nem tudta kitalálni, hogy melyiktől eredt a csíny: Szigethytől-e vagy Réthytől, mert mind a kettőre gyanakodott.
Végre kitudta, s ő is alkalmasint megbosszulta magát.

2. EGY KÖVETKEZETES KÉPVISELŐ
M. B. országgyűlési képviselő már mindegyik pártnál megfordult, de sehol sem tud megférni és többnyire azon párt ellen szavaz, melyhez tartozik. Erre egy rossznyelvű hírlapíró azt a találó megjegyzést tette, hogy: M. B. képviselő úrnak feje mindig ellentétben van ülepével; mert mikor a baloldalon ült, a jobboldallal szavazott, és midőn a jobboldalon ül, a baloldallal szavaz.

3. A VALLÁSHÁBORÍTÓ LÚD
Skóciában egy falusi templomba az első zsoltár éneklése alatt egy lúd jött be s éppen akkor lépdelt a szószék felé, midőn a kántor hangja megcsúszott s majdnem elakadt. A pap meglátván a ludat, s félt, hogy meg talál szólalni, hátra súgott az egyházfinak:
- Kergesse ki azt a ludat!
Az egyházfi, ki a ludat észre nem vevé, de a rekt’uram botlását igen, odasietett a kántorhoz, s amint parancsolva volt, galléron fogta s rákiáltott:
- Mars ki, te gágogó állat!
Képzelhetni, mennyire meg lett zavarva az isteni tisztelet iránti kegyelet.

4. MI MINDENT ÖRÖKÖLHET AZ EMBER ŐSEITŐL?
Egy valaki éktelenül panaszkodott, hogy nagyon unja magát, s sohasem tudja: mi újság.
- Miért nem járat ön valami lapot? - kérdék ismerősei.
- Dehogy járatok, dehogy... hiszen annyi hírlap maradt rám szegény atyámtól, ki mindenfélét járatott, s be is köttette, hogy egész életem hosszáig sem bírom őket átolvasni.
Ez a valaki bizonyosan magyar ember lehetett.

5. AZ ORVOS ELŐTT MINDENKI EGYENLŐ
A híres angol orvos, sir James Simpson házának ajtaja előtt egy hercegnő kocsija állott meg, ki felküldé legényét értesíteni a doktort, hogy kint várja őt az utcán.
- Mondja meg a hercegnőnek - válaszolt Simpson -, hogy el vagyok foglalva egy mosónéval, nem mehetek le.

6. EGY JÓ ADOMA
(Adózás 1854-ben és 1874-ben)
Az osztrák uralom alatt történt 1854-ik évben, hogy egy úri ember annyira bosszankodott az akkori különféle nemű adók fölött, melyekről az újságok minden áldott nap hoztak újabb meg újabb hírt, - hogy akkorában megfogadta: hogy 20 esztendeig semmiféle nyomtatványt nem fog olvasni, de még csak kezébe sem venni. Meg is tartotta fogadalmát és 20 esztendeig nem olvasott sem könyvet, sem újságot. Most letelt a 20 év ideje, és a mi földesurunk nagy örömmel rendelt meg egy csomó hírlapot. Elképzelhető azonban, milyen savanyú képet vághatott a világ sora fölött, mikor az első hírlap, melyet 20 év múlva kezéhez vett, megint csak tele volt adótörvényjavaslatokkal!

7. MÉGIS CSAK NÉMET - A NÉMET
(Úti emlék)
Legközelebbi alföldi utazásom alkalmával egy bált néztem meg Debrecenben. Megnéztem és jól mulattam. Az egyszerű cívisek bálja volt az. A francia négyest persze csak híréből ismerték a leányasszonyok. Csupa csárdás járta reggelig.
Egy barátommal néztem a nőket, kikben ő lelkesedve mutogatta az ősmagyar típust.
Megengedtem neki, hogy az a lapos, szegletes, formátlan arc ősmagyar típus - de nem teszi széppé a nőket.
Annyi csúnya nőt, mint a cívisek bálján, soha életemben nem láttam egy rakáson. Azt hittem, hogy a Szentgellérthegyen vagyok a boszorkányok zártkörű bálján. Már csak azon törtem a fejem, hogy ugyan miképpen is juthattam meghívóhoz?
Sehol egy meglehetős arc, sehol egy hibátlan termet.
- No, Józsi pajtás - mondám ismerősömnek -: magyar hölgynek születni nagy és szép gondolat, azt mondja a poéta; hanem debreceni cívislánynak születni istenúgyse - engedd meg - mégis kissé elhamarkodott lépés. Ez már skandalum. Egy ócska csizmaszárat teszek fel egy ócska cilinder ellenében, ha egy tűrhető fizonomiát mutatsz.
Az én barátom fanyar arcot vágott és ekképpen szólott:
- Borzasztó igazságod van, bátyám!
(Jóllehet én vagyok a fiatalabb, mindig bátyjának szokott nevezni. Talán azért, amiért én jobb-, ő pedig baloldali.)
Ilyen érdekes diskurzussal jól töltvén az időt, észre sem vettük, hogy a hátam mögött egy abaposztóba öltözött öreg cívis hallgatja, amint nyakra-főre mocskodom a szépnemet, melynek soraiban hihetőleg ott virít az ő menye, lánya is.
- Egy szóra kérném, fiatalúr, ha meg nem sérteném.
Hátrapillantottam, hogy lássam a megszólítót. Becsületes, okos magyar arca volt. Mindig mosolygott, mikor beszélt.
- Lássák az urak. Tökéletesen igazuk van, hogy itt rútabb az asszony, mint a felföldön. Adott az isten gazdag termőföldet, szép eget, délibábot, két marékkal hintett ránk mindent, ami jó, de az asszonyok arcára elfelejtett rózsákat ültetni.
- Bagatell... Tudta, hogy anélkül is festenek magoknak.
- Már egy szó mint száz, rút biz itt a nő mind, értve az alsóbb osztályokat. Magunk közt, idehaza miért ne vallanók meg? Hanem egyre mégis nagyon kérném az urakat.
- Előre is megígérjük.
- Látom a ruházatjokról, hogy az urak - már engedjék meg - ott laknak valahol, megkövetem alássan... Bécs felé. Hát az volna az én kérésem, hogy ott azt kell ám aztán mondani, hogy a magyar nő mind szép egytől egyig. Mert lássa, uram, ez a dolog sorja, mikor a némettel szóba állunk.
Szerettem volna megcsókolni az öreg cívist, aki ebben az egy mondatban jelképezé azt az örökös, nagy küzdelmet, melyet az egyetértés háta mögött vív az osztrák és magyar nép géniusza, bármerre terelik is vezérei.

8. VÉRCSE VAGY SAS?
Egy paraszt hivatalos irományokkal küldetett a falusi bíró által az ügyvédhez. Minthogy olvasni nem tudott, szóbeli utasítást adott neki. A paraszt a városba érkezvén, az ügyvéd nevét elfeledte s mindenhol Vércse ügyvédet tudakozta. Ilyen nevű ügyvédet azonban senki sem ismert. Végre egy hivatalszolga mondá:
- Talán Sas ügyvédet keresi?
- Igen, igen, ennek kell lenni - mondá a paraszt -, mert azt tudom, hogy ragadozómadarat mondott a bíró.

9. FELTALÁLTA MAGÁT
Egy kisebb franciaországi városban történt, hogy egy szép ifjú színésznő, ki a társulatuknál levő egyik színész jegyese volt, bátorkodott a férfiközönség hódolatát, imádását, virágbokrétáit hidegen fogadni és a szerelmes leveleket visszautasítani. E hallatlan merészség óriási sérelmet szült; a kudarcot vallott férfiak ingerültsége határt nem ismert. Az ifjú leány utolsó föllépését emlékezetessé akarták tenni. A visszatorlás estéje megérkezett. - Alig lépett a leány a színpadra, taps helyett sziszegés és fütyülés, koszorú helyett rothadt alma-zápor fogadta. De a bódító lárma akkor érte el tetőpontját, midőn egy széna- és csalánból kötött nagy koszorú hullott a leány lábaihoz. - A szegény leány meg volt rémülve, kevésbe múlt, hogy össze nem rogyott. Szerencsére kedvesének is éppen szerepe volt. Az ifjú odaszaladt, egy díványra vitte és a koszorút fölvette. A tombolást oly nagy csendesség követte, hogy egy gombostű esését is meg lehetett volna hallani. - A színész a keservesen síró leány elébe ment, féltérdre ereszkedve nyújtá át a különös koszorút, hangosan mondva:
- Kérem, fogadja el ezt az ajándékot. Adója nagy áldozatot hozott, bizonyosan saját ebédjétől vagy vacsorájától fosztotta meg magát.
A közönség hangulata rögtön megváltozott: mennydörgő helyeslés- és tapsolásban tört ki.
A színész lélekjelenléte roppant kellemetlenségtől mentette meg jegyesét.

10. EGY PÁRIZSI CIPÉSZ BÁTORSÁGA
Egy párizsi cipészről, ki azzal dicsekedett, hogy semmitől sem ijed meg, a következő történetkét beszélik.
Két fiatalember összebeszélt, hogy próbára teszik a kérkedő cipész bátorságát. Egyikök tudtára adá a cipésznek, hogy egyik társa meghalt, s felkérte őt, hogy őrködjék a halott fölött. A cipész szívesen engedett e kérelemnek, s minthogy éppen sok dolga volt, magával vitte szerszámait, hogy őrködése közben dolgozhassék is. Éjfél tájban feketekávét vittek be neki, hogy ébren maradjon. Ennek elköltése után egészen megfeledkezett arról, hogy halott mellett van, s elkezdett vígan dalolni, miközben a cipő talpán ugyancsak ütötte kalapácsával a taktust. Erre fölemelkedett a halott s tompa hangon kiáltá:
- Ha valaki halott mellett van, ne daloljon!
A cipész egész flegmával felemelkedék, kalapácsával egy hatalmasat ütött az álhalott fejére és mondá:
- Aki meghalt, ne beszéljen!
A halott erre elmenekült koporsójából és nem kétkedett többé a cipész bátorságában, mert tizennégy napig feküdt veszélyes fejbajban.

11. EGY RÁNK ILLŐ MESE
Az egyszeri ember elment Besztercebányára, és látta, hogy verik az ezüst pénzt. Elment Körmöcbányára is, és látta, hogy verik az aranyat. De sem az ezüst-, sem az aranypénzverdében nagy lármát nem hallott. Midőn azonban az ózdi vasgyárba lépett, szavát sem hallotta a véghetetlen zajtól. Megszólítá a vasat:
- Hogy van az, hogy te oly éktelen lármát ütsz, míg az ezüst és arany, kik épp annyit szenvednek, mint te, csendesen tűrik sorsukat?
- Az csak onnan van - válaszol a vas -, hogy az aranyat s ezüstöt idegen érc veri, de engem a magam fajtájából csinált kalapács nyomorgat, s ez - kétszeresen fáj!
Hogy mi ebből a meséből a tanulság, nem mondjuk meg, de minden magyar ember könnyen kitalálhatja.

12. KÖNNYŰ ÉLETMÓD
A franciák tudvalevőleg igen nagy vonzalommal viseltetnek Elszász-Lotharingia iránt. Az élelmes lotharingenek előnyösen tudják felhasználni e vonzalmat. Mint az »Événement«-ben olvassuk, nemrég egy csavargó állt a párizsi rendőrség előtt.
- Mi az ön foglalkozása? - kérdé a rendőrfőnök.
- Elszász-lothringeni.
- S miből él ön?
- Foglalkozásomból.

13. EGY JÓ ADOMA A KÖZELMÚLTBÓL
Midőn Mária Valéria főhercegnőnek kellett születnie Budán, nagy érdekeltséggel és sok kíváncsisággal várták az örvendetes eseményt. A tűzmesternek ki volt adva a parancs, hogy ott álljon kanóccal az ágyú mellett, s ha fiú lesz: százegyet lőjön, ha azonban leány, akkor csak huszonegyet.
- Ej, mi lesz már - kérdi valaki valamelyik cselédtől: princ-e vagy princesz?
- Hja, az a tűzmester úrtól függ - veté oda teljes öntudattal a cseléd.

14. A RÉGI JÓ IDŐKBŐL
A B. ev. superintendens a »Hermanst. Zeit.«-ban a következő jellemző adomát beszéli el:
A francia háború befejezése után (1815) beutazta a bistriei kerületet, szemlét tartva az iskolák fölött. Egy községben az a furcsa körülmény tűnt fel neki, hogy a gyermekek pompásan értik a fegyver- és egyéb katonai gyakorlatokat, míg a többi tantárgyakban kevésbé voltak jártasok.
- Hol végezte ön tanulmányait? - kérdé a tanítót, mire az egész őszintén válaszolt:
- Benyovszkynál.
A jámbor iskolamester ugyanis úgy jutott állomásához, hogy a községért előbb elment katonának, s e szolgálatért megtették mesternek meg harangozónak. Összes ismereteit a 31. ezrednél szerezte, melyet Benyovszky-ezrednek híttak.

15. MILYEN PIPÁBÓL SZÍNAK A FISKÁLIS URAK?
Csalomjai t. barátunk, ki a »M. Néplap« olvasóinak is kedves ismerőse tavalról, beszéli, hogy egy balassagyarmati ügyvéd valamely általa képviselt ügyben a költségeken felül még egy pipát is kialkudott magának a klienstől. A jámbor perlekedő meg is ígérte szívesen, - de mekkora lőn csodálkozása, mikor a jeles férfiú, ki most ugyanott aljárásbíró, kinyilvánítá az ügy végeztével, hogy ő 500 ftos pipát értett; s ezen a perzsa sahot megillető pipa ára iránt be is perelte ügyfelét. A bíróság azonban szerencsére lepipálta ítéletével a nagy férfiút, kinek bizonyosan sok a vágott dohánya.
Ebből egyébiránt csak az a tanulság, hogy nem jó a prókátornak látatlanban ígérni valamit.

16. KÉT NŐ TÁRSALGÁSA
- Az ön ruhája, asszonyom, elragadó, de mégis kissé komor. Talán gyászol valakit?
- Atyámat.
- Tehát csakugyan! és mikor halt meg?
- Másfél év előtt.
- És ön még mindig képes gyászt hordani? Ah, én már teljesen jóllaktam vele. Képzelje csak: két év alatt elvesztettem először apámat és anyámat,... gyászoltam!... Nagyobbik fiamat Sedannál... gyászoltam! Aztán a kisebbiket Párizs ostrománál... ismét gyászoltam!... Azután egymásután testvéremet, férjemet és nagynénémet... egyik gyász a másik után... Ezzel megtelt a pohár!... Azelőtt bolondultam a fekete ruha után... ma nem szenvedhetem... s vajon nincs-e igazam?

17. V. FERDINÁND VÁLTÓJA
A jó öreg királyról ott Prágában utolsó időkben sok mindenféle adomát frissítenek fel a lapok. Valamennyi az öreg Ferdinánd jó szívéről, gyermeteg kedélyéről tanúskodik. Nyilvános titok különben, hogy őfelsége már sok év óta a második gyermekkor napjait éli; a külvilág eseményeiről sohasem értesül és bizonyos tekintetben gyámság alatt áll, amennyiben egy királyi udvari tanácsos a »jó öreg királyt« felmenté az önálló rendelkezési jogtól, mely oly roppant vagyon mellett bizony nem csekély gonddal jár. Ferdinánd király sohasem volt nagy barátja az efféle udvari tanácsosi megszorításnak, valamint hogy természete a kimért udvari szokásokat is mindig nyűgözőknek találta és örömest kijátszotta mind a kettőt, ha alkalma nyílt rá.
Valami hat éve - írja egy bécsi lap - Ferdinánd király nyári rezidenciája, az ősi Prága várkertjében szokott reggeli sétáját tette. Rendes kísérője egy percre távozott vagy elmaradt volt, - elég az hozzá: egy fiatal osztrák tiszt, ki saját és talán a »mások« pénzét is elkártyázta, meglesvén a királyt, a kedvező pillanatban előtört a sűrűből és kétségbeesetten a király lábai elé vetette magát, hogy segítsen rajta, különben nincs más menekvése, mint a töltött pisztoly.
- De hisz ön tudja, hogy pénzem nincs, nem rendelkezem vagyonommal! - szólt megindulva a király.
- És felséged mégis megmenthetne engemet!
- Hogyan?
A tiszt egy váltóblankettát és tollat, téntát vett ki zsebéből.
- Ahá, értem - szól őfelsége megörülve, és egy kerti padon aláírta a 12.000 forintra szóló váltót.
A váltó azután bemutattatott. A pénzügyi »Hofrath« megvizsgálta az aláírást és rendén találta.
- És ki is kell, hogy fizessétek - mondá a király diadalmaskodva -, mert nem szabad cserben hagynotok! Csakhogy valahára már egyszer én is sarokba szoríthatlak!
A váltót természetesen kifizették, hanem őfelségére azontúl még jobban ügyeltek.

18. IGYUNK A HAZÁÉRT!
(Párbeszéd egy párizsi úr és neje közt)
- Gaston, te megint dohányszagú vagy!
- Nem tagadom, egész este szivaroztam.
- És hogy ég a szemed! Hélas, te ittál!
- Büszkén vallom be: részeg vagyok.
- Brr, minő ízléstelenség!
- Csalatkozik, asszonyom, ez hazafiság! Hát nem olvasta ön a mai Moniteurt? E napon lőn közzé téve a dohányra és szeszes italokra vetett új adó.
Franciaországban ilyesmit még az újságba is kitesznek, nálunk mindennapi dolog. Mennyivel is jobb hazafiak vagyunk a franciáknál!

19. A TRÉFÁS VEVŐ
Egy tréfás úri ember belép egy kereskedésbe és vesz 12 pár kesztyűt. Aztán meggondolja a dolgot s a kesztyű helyett vesz 12 pár harisnyát, melyek ára ugyanaz, s el akarja hagyni a boltot.
- Bocsánatot, uram - szól a boltsegéd -, ön nem fizette meg a harisnyákat.
- Persze, hogy nem, hisz a kesztyű helyett vettem.
- De tessék meggondolni, hogy a kesztyűért sem fizetett.
- Természetesen, mert csak a harisnyákat vásárolom meg.
Igaza van!

20. LEGJOBB A KÖZÉPÚT
Egy előkelő fiatal nő meggyónta X. püspöknek, hogy festi magát, és emiatt lelkifurdalást érez; egyúttal megkérte a püspököt, határozza meg, vétek-e a kendőzés vagy nem.
- Asszonyom - viszonzá X. püspök, ki a legszellemesebb főpapok egyike -, tudom, hogy vannak szőrszálhasogatók, kik a pirosítást halálos bűnnek mondják, és vannak, kik semmibe sem veszik. Én teljes életemben a középutat szerettem, itt se szeretném akár egy-, akár másfelől túlhajtani a dolgot, én tehát minden habozás nélkül megengedem kegyednek, hogy arca egyik felét pirosíthassa.

21. ERZSÓK ASSZONY ÉS A LUTRISZÁMOK
Nemrég könnyekbe lábadt szeme egy anyókának, amint a lutriszámokat hirdető táblát nézte.
- Miért sír, Erzsók? - kérdi odaérkezett barátnője.
- Hogyne sírnék, lelkem! Lutriba tettem X. Y. öngyilkos születésnapjának a dátumát, s képzelje csak: a nevenapjának dátuma jött ki.

22. GAMIN-ÉLC
Párizsban két utcagyerek (gamin) találkozik, s a következő párbeszéd fejlődik ki köztük.
Első gamin: Ah, te vagy! Egy öröklét óta nem láttalak. E találkozás örömét meg kell ünnepelnünk. Jerünk reggelizni, légy vendégem.
Második gamin: Megőszülök bánatomban, de kénytelen vagyok visszautasítni meghívásodat. Ez úr maga mellé szerződtetett. Pillanatra sem hagyhatom el.
Első gamin: (udvariasan meghajtja magát a fekete, burkolt úr előtt): Ön be fogja látni, uram....
Második gamin: Ne vesztegesd a szót, nem teheti. Ennek az úrnak mindkét keze hiányzik, s most oly szerencsétlenség érte, mi helyzetében legnagyobb: náthás! Én vagyok a zsebkendője. Nem nélkülözhet.

23. AZ ABSZINT
Az abszint egy neme az erős pálinkának, melyet a franciák nagyon szeretnek.
Egy orvosnövendék igen rossz sikerrel vizsgázott. A növénytanra került a sor, de egy kérdésre sem adott kellő feleletet. Végre nehány mindennapi növényt tettek a vizsgázó elébe, s csak azt kívánták tőle, mondja meg azok nevét. Többek közt egy dohánylevelet mutattak fel előtte, s midőn erre is csak bámult, az egyik vizsgáló - segítni akarván rajta - így szólt:
- Ez igen közönséges növény, hisz ön is mindennap nehányszor él vele...
- Megvan! - kiált az orvosnövendék, diadallal homlokára ütve. - Ez abszint!

24. ÖSSZEVISSZA VALÓ ATYAFISÁG
Egy kedélyes vidéki atyafi a következőképp ismertette meg egyik barátjával bonyolódott családi állapotát:
- Megismerkedtem egy csinos fiatal menyecskével, akinek van egy szintén csinos mostohaleánya. Kis idő múlva az özveggyel egymásba szeretünk s néhány nap alatt megtartjuk a lakodalmat. Hanem apám meg a mostohalányba lesz szerelmes; kapják magukat, szintén összeházasodnak ők is.
Milyen összevissza rokonság lett ebből!
Először is az én feleségem az én apámnak anyósa és menye lett egy személyben. Emellett a feleségem mostohaleánya nekem mostohaanyám lett; én meg mostohaatyja lettem a mostohaanyámnak.
De ez még csak hagyján! A mostohaanyám később kis fiat hoz világra. Ez persze nekem mostohatestvérem, de mert a gyermek a feleségem mostohaleányának a fia: a feleségem nagyanyja is neki, én meg nagyatyja vagyok a mostohatestvéremnek.
De ha már ezzel vége volna! Most már az én mostohaanyám az én kisfiamnak mostohatestvére, de egyszersmind nagyanyja is ugyanannak. Az atyám pedig a fiának sógora, mert mostohanővérét bírja feleségül. Én meg mostohaanyám sógora vagyok, és apósa - az édesatyámnak.
Aztán bele ne ficamodjék az ember esze az ilyen cifra rokonságba!

25. A SPANYOL NEVEK HOSSZÚSÁGA
A spanyol nevek hosszúsága mindenki előtt ismeretes.
E napokban egy spanyol nemes ifjú Párizsban megházasodott, s a pap kérdésére, hogy hogy hívják, a következőleg válaszolt:
- Don Ireneo Alfonso Jose Alcala y Souzas de Ranvez Pontechide de Arran y Malagas y Cabezan Musarras de Aparecies, Comte de Velas et de Miraguez, Marquis de Lomas et de Sebalda.
Tessék elmondani egy szuszra!

26. X. KISASSZONY »UDVARLÓJA«
Egy berlini társaskocsiban ellopták X. csinos kisasszony tárcáját. A csinos X. azonnal a rendőrséghez siet, bejelenti károsodását, és egyúttal azt is, hogy a mellette ülő fiatalemberre gyanakszik.
- Nem érzett ön semmit? - kérdé a rendőrfőnök.
- De igen, éreztem, hogy a fiatalember hozzám simul és egészen rám támaszkodik - felelé a csinos X.
- S ön nem utasította rendre?
X. földre süté szemeit:
- Azt hittem, udvarolni készül.

27. A GÁLYABÖRTÖNBEN
A gályabörtönben egy özvegy fegyenc feleségül akart venni egy fegyencnőt. Az engedély megadatott rá, mert mindketten jó viselettel tüntették ki magukat. Csupán az első feleség halálbizonyítványára volt még szükség, mi azonban késett. A fegyenc végre elvesztette türelmét s kérve sürgette a bagno kormányzóját, hogy e formalitást engedje el neki.
- De hát hogyan tudja ön bebizonyítani, hogy első felesége csakugyan meghalt?
- Az ördögbe is, kormányzó úr, hisz éppen azért vagyok elítélve, mert feleségemet megmérgeztem!

28. BISMARCK IFJÚSÁGÁBÓL
A jelenlegi német birodalmi kancellár adminisztratív pályája kezdetén nagyon szerény állást foglalt el egy vidéki hatóságnál egy királyi tanácsos oldala mellett.
Egy napon, midőn javában dolgozott, egy bőbeszédű paraszt jött irodájába és egy óráig ostromolta panaszával a fiatal tisztviselőt. Bismarck elveszté türelmét és kidobással fenyegette a tolakodó parasztot.
- Uram - mondá erre a jelen volt tanácsos -, ön úgy látszik felejti, hogy ez irodában csak énnekem van jogom parancsolni.
Bismarck nem felelt erre semmit. A paraszt azonban felbátorodva újból rákezdett a panaszra és beszélt mindaddig, míg teljesen ki nem hozta a fiatalembert türelméből.
- Ha csak egy szót mond még, barátom - mondá Bismarck a paraszthoz -, úgy kidobatom - a tanácsos úr által!

29. A TOLVAJOK RANGSOROZATA
A tolvajok rangsorozatát teszi közzé egy amerikai lap, mely szerint az, ki egy milliót lop, csak spekuláns; ki egy félmilliót lop, az ügyes számító; ki százezer frtot lop, az gazember; ki 50.000 forintot, az már tolvaj, és aki egy pár csizmát vagy egy nadrágot vagy egy kenyeret lop, az már egy dologházba vagy akasztófára való elvetemült ember.
Éppen mint nálunk!

30. NÉHA A SZERENCSÉTLENSÉGBŐL LESZ A SZERENCSE
- Legalázatosabb szolgája! - mond és földig hajolva köszön egy kis vívómester Labiche-nak, Párizs egyik keresettebb vígjátékírójának, kiről az egész világ tudja, hogy a kis vívómester feleségét elszerette. A kis vívómester még színész volt abban az időben a Chàtelet színháznál, csinos neje pedig színésznő, ki gyakran játszott Labiche úr darabjaiban, és csakhamar beleszeretett az elegáns, csinos külsejű íróba, és neje lett.
A mellőzött első férj keserű bosszút esküdött és mindennap eljárt a leghíresebb vívómesterhez, hogy minél hamarabb kiállhasson. Nagy buzgóságában azonban annyira vitte, hogy félév múlva a vívómester négyszáz frank havidíjjal szerződteté az elkeseredett színészt, kinek már akkor meglehetősen elpárolgott bosszúkedve, sőt hálás jóindulattal kezdett viseltetni az író iránt. Egy alkalommal a kávéházban melléje ült és hálásan megszorítá kezét.
- Uram, önnek köszönöm szerencsémet.
Labiche csodálkozva nézett a kis emberre.
- Úgy van, önnek köszönöm egyedül - erősíté a színész. - Ha ön meg nem szabadít a feleségemtől és el nem szereti, még mindig harminc frank fizetéssel nyomorognék a Chàtelet-nál, míg most négyszáz frank havi fizetésem van. Fogadja utoljára is örök hálámat!

31. KÜLÖNÖS VÉGRENDELET
Cincinnatiban egy gazdag aggszűz halt meg e napokban, ki ily végrendeletet hagyott hátra:
»John öcsém oly boldog férj és atya, hogy vagyonommal nem fokozhatnám szerencséjét. James öcsém takarékos, szorgalmas ember, és mint ilyen idővel úgyis meggazdagszik. Neki is csak nagy becsülésemet hagyom. De Tom öcsém oly vásott, tékozló, semmirekellő, hogy előbb-utóbb felakasztják, ha pénze nem lesz; hat milliómat tehát neki hagyom, hogy szégyen ne érje családunkat.»

32. BERNÁTH GAZSI HAZUGSÁGAIBÓL
New-Yorkban Mr. Aarrison oly trágyát talált ki, hogy egy úrnak sáros csizmájára hullván belőle néhány szemernyi véletlenül két ugorkamag társaságában, mire ez úr tíz lépésnyire haladt, csizmája orrán nemcsak kihajtott és felnőtt a növény, hanem már három egészen érett ugorka is csüngött rajta.

33. AKINEK FIATAL FELESÉGE VAN
X. úr hatvannyolc éve dacára is csinos fiatal nőt vitt a házhoz, és így történt, hogy egykor neje szobájában idegen férfiesernyőt talált, melynek agát-nyélgombján két arany kezdőbetű pompázott. A kérdésre, hogy honnan került az esernyő, neje pirult arccal vallá be, hogy ő azzal bizony szeretett férjét kívánta meglepni, minek bizonysága a két arany betű. Ezek véletlenül ugyanis X. úr nevének kezdőbetűi voltak.
X. úr gyanúja eloszolván, elfogadta az ajándékot és másnap elvitte a körbe, honnan midőn egyik fiatal barátjával távoznék és új esernyőjét kezébe venné, ez e szavakkal fordul feléje:
- Bocsánat, ez az én esernyőm. Tegnap vesztettem el. De az ördög vigyen el, ha gyanítottam, hogy éppen itt!

34. MIÉRT NEM ESZIK DEÁK FERENC NYÁRON KOLBÁSZT?
Egypár év előtt a haza bölcse a Duna-parton sétálván, figyelmét egy keservesen síró kisfiú vonta magára. Kérdésére, hogy miért sír, a gyermek azt felelé, hogy bátyja elhagyta őt, s most nem talál haza atyjához, ki a város végén lakik s hentesmester. Deák megsajnálta a gyermeket, megfogta kezét s megígérte, hogy hazavezeti. Egyszerre azonban a gyermek elkezdett sírni s fáradtságról panaszkodott. Nemes megmentője nem tehetett egyebet, karjába fogta a gyermeket s úgy vitte haza aggódó apjához. A hentes meghatva e »szívesség« által, következő szavakban fejezte ki köszönetét:
- Az isten fizesse meg önnek, uram, e jó tettét. Látom, hogy önnek semmi ajándékot nem adhatok, de egy tanáccsal fogok szolgálni, melynek talán még hasznát veheti. Azt tanácslom, uram: ne egyék nyáron kolbászt! Sohasem tudja az ember: mit eszik. Én mondom ezt önnek, uram, én pedig csak tudom, mert kolbász között növekedtem fel és őszültem meg.
Az öregúr megfogadta e jó és őszinte tanácsot, s azóta nem eszik nyáron kolbászt.

35. PÁRIZSI TÖRTÉNETKE
S. úrnak, Párizs egyik leggazdagabb bankárának szeme megakadt s szíve megszorult, midőn J. kisasszonyt, egy külvárosi színház primadonnáját először megpillantá. Elhatározta, hogy kurizálni fog neki. El is kezdte anélkül azonban, hogy vágyait elérhette volna. Egy napon azonban a sors kedvezni látszott. Meglátogatta ideálját, ki egy nyugágyon ülve szomorkodott. Faggatta, hogy mi baja? De a szép hallgatott. A bankár esdekléseire végre megnyíltak ajkai s elbeszélte, hogy egyik hitvány hitelezője »rongyos 1500 frank miatt« beperelte. A bankár örömtől sugárzó arccal vette ki tárcáját s engedelmet kért, hogy e »rongyos összeget« kifizethesse. A kisasszony hosszas vonakodás után megengedte. Másnap J. kisasszony ezenkívül még igen értékes ajándékot kapott imádójától.
S. úr ismét meglátogatta bájos barátnéját, ki azonban semmi áron sem hallgatta meg esdeklő kérését. Egy napon a bankár dühös lett, s visszakövetelte az 1500 frankot. A kisasszony erre ezt felelte:
- Úgy hiszem, elég drágán érdemeltem meg e »rongyos« összeget azon unalmas órákért, melyekben ön folytonos zaklatásával részesített.
E felelet világos volt. S. úr kikapta útlevelét; elrohant s 1500 frank erejéig beperelte a kisasszonyt.

36. A TITKOS ÜGYNÖK
Az angol rendőrség élelmességét a francia lapok egy mulatságos eset elbeszélésével illusztrálják.
Bizonyos állam nagykövete kéz alatt arról értesült, hogy egy szegény leány véletlenül mesés gazdagságú örökség birtokába jutott. A követ egy élelmes rendőri ügynököt hívat, s megbízza, hogy ama bizonyos leány hollétéről mielőbb tudósítsa őt.
Hat hét letelte után az ügynök jelentkezik.
- Nos - kérdé a követ -, megtalálta-e a leányt?
- Igen, uram - válaszolt az ügynök -, körülbelül egy hó előtt akadtam rá; akkor egy bizonyos negyedben varróleány volt.
- De hol van hát most? - kérdi a követ türelmetlenül.
- Házamban van, uram, minthogy három héttel ezelőtt nőül vettem őt.

37. AKI A VÉLETLENRE BÍZZA MAGÁT
- Ön valóságos bűnt követ el, gróf úr. Ily csinos külső, annyi szeretetreméltóság és nagy vagyon mellett hogy is nem házasodik?
Ez volt a leányos anyák örökös programbeszéde, mellyel a gazdag Berdaux grófot a nőtlen élet bástyáiból ki- s a házasság börtönébe becsalogatni szándékoznak.
Végre aztán csakugyan elment leánynézőbe, és hosszas keresés után egy fiatal leányka eléggé megnyerte tetszését arra, hogy elhitesse magával, miképp ennek oldala mellett könnyebben átvándorolhat ezen a földi életen, mint mással. A leánykát tehát több tekintetben kitünteté. Virágokkal és mindenféle csecsebecsékkel kedveskedett; ha énekelt, széke mögött a hangjegyeket forgatá, és midőn a leányka távozott a táncteremből, hófehér vállait puha sáljába segítette burkolni, szóval úgy viselte magát, mint kinek komoly szándéka van.
Alice anyja diadalmaskodott. Alice szegény volt és jövője most már biztosítottnak látszott. Azonban a gróf egyszer csak minden ok nélkül hirtelen félbeszakítá látogatásait és Alice-től végképp visszavonult.
Egyik barátja szóvá tette e körülményt.
- Az ördögbe is, mit tegyek tehát? - viszonzá Berdaux gróf. - Végre is én nem házasodhatom!
- Csakhogy te messzebb mentél, barátom, semhogy tisztességgel visszavonulhatnál.
- Jól van tehát, határozzon a véletlen! Két levelet írok Alice anyjának. Az egyikben leánya kezét kérem, a másikban egész közönyös dolgokat fogok kérdezni. A választást inasomra bízom.
A leveleket megírta, azután becsengette inasát.
- Pierre, vidd e levelet, ahová címezve van.
- Melyiket, gróf úr? - kérdé az inas. - Az asztalon kettő hever.
- Amelyiket akarod, a másikat pedig égesd el azonnal.
Pierre engedelmeskedett.
Egy óra múlva a gróf levelet kapott, mely Alice boldog vőlegényévé tette őt, kivel azóta a legkellemetesebb házaséletet éli.

38. HÁZASSÁG ELŐTT
Házasság előtt G. bécsi hírlapíró és vőlegény, gyűrűjére akarta magát leföstetni, de napról napra késedelmezett.
- Fogjunk mielőbb a munkához - jegyzé meg csípősen Klics, a zseniális képíró -, mert attól tartok, esküvő után oly hosszúra fog nyúlni az ön ábrázatja, hogy aligha fér el a gyűrűn.

39. ÁLLÍTÓLAG BUDÁN TÖRTÉNT
B... asszonyság huzamosabb idő óta gyanakodott, hogy valaki megvámolja konyhapénzét, mit férje neki havonkint adni szokott. Az asszonyság tehát lesbe állt, abban a hitben, hogy majd tetten kapja valamelyik cselédét. De mi történt?
Saját férjét kapta rajta, midőn ez a konyhapénzből négy forintot elcsípett.
És a drágalátos férj így védelmezte magát:
- Édesem, én félévig akartalak rendesen lopni, és azután bevallottam volna, hogy átlásd, miszerint kevesebb konyhapénzzel is beérheted.

40. EGY FILLÉR NEVŰ ÚR
Egy Fillér nevű úr éjféltájban hazafelé kódorog. Egy rendőr részegnek vélvén őt, megállítá.
- Hogy hívnak?
- Tisztelt uram, az én nevem oly csekély értékű, hogy nem is érdemes megmondani.
- Miből élsz?
- Szélből.
- Hol lakol?
- A holtaknál.
A rendőr ahelyett, hogy beérte volna a példás rövidséggel, bekísérte a jámbort s a legelső állomáson jegyzőkönyvbe iktatta az egész jelenetet. A fogoly egyideig némán hallgatta, végre megszólalt, s irigylendő flegmával mondá:
- A dolog úgy van, amint mondtam. Úgy van az utolsó betűig. Nevem Fillér, a Szent János templom orgonafujtatójának nyomója vagyok, s ugyanannak temetőhelyén egy kis házikóban lakom.

41. A NAGY EMBER
Gróf Apponyi, a Kőszegen megbukott követjelölt, tudvalevőleg egyike a legmagasabb termetűeknek. Egy vályogvető cigány szájtátva nézte egy ideig a fiatal Apponyit, amint programbeszédjét tartotta, végre megszólalt:
- Én idezs istenem, há ezs a tékintétés úr végig nézs magán, hát kiéhezsik.

42. A ROSSZ KÁRTYÁS
- Hogy vagy megelégedve vőddel?
- Igen jól, csak egy baja van.
- Ugyan?
- Nem tud kártyázni.
- Hisz annak csak örülhetsz.
- Igen ám, csakhogy mégis játszik.

43. AZ ÖZVEGY FEKETE HAJFÜRTJEI
Egy társaságban afölött vitatkoztak, hogy az ijedtség megőszítheti-e az embert néhány óra alatt.
- Hogyne - mondá a társaság egyik tagja. - Hisz az ellenkezőre is akárhány példa van. Önök ismerik K. asszonyt és kétségkívül csodálták szép koromfekete haját. Határozottan állíthatom, hogy e haj taval már szürke volt. Egy nap ugyanis a szép asszony férjét halva találták szobájában, s az özvegy e fölötti bánatában úgy elbúsulhatta magát, hogy másnap már koromfekete fürtökkel jelent meg a ravatalnál.

44. STAIR LORD ÉS XV. LAJOS
Stair lord, a párizsi angol nagykövet, rendkívül hasonlított XV. Lajoshoz.
- Mondja csak - kérdezé csípősen tőle a király -, nem tartózkodott édesanyja egy ideig Párizsban?
- Anyám nem, Sire - viszonzá a lord -, de atyám igen.

45. A BESZÉLŐ ÉS A HALLGATÓ ICCÉK
A X. kerület szélbali jelöltjének kortese pityókosan düllöngött haza.
- Bort ivott ember kend, bátyám! Az beszél kendből most is.
- Ha beszél is, ha nem is, az én dolgom az. Annyit pedig mondhatok, hogy ha beszél is, nem beszél több, mint egy icce.
- Jójó! Elhiszem, hogy csak egy beszél, de hogy legalább is három meg hallgat, arra osztán akar mérget veszek!

46. SÍRIRAT EGY VIDÉKI VÁROS TEMETŐJÉBŐL
»Várlak, édes férjem!...
1829. febr. 17.«
Alatta ez áll:
»Íme, itt vagyok, szeretett nőm!
1874. okt. 5.«
(Ez bizony nemigen sietett.)

47. KÜLÖNÖS HAGYATÉK
A napokban egy különcségeiről ismeretes 80 éves angol lord halt meg. Végrendeletének egyik pontja ekként szól:
»Orvosomnak, a jeles és nagytudományú X. úrnak, hálám jeléül hagyom mindazokat, melyek szekrényemben találtatnak.«
A jegyző értesíti az orvost, s a családtagok a törvényszék kiküldöttjei jelenlétében fölnyitják a szekrényt, mely tömve volt mindazon orvosszerekkel, melyeket az orvos az utolsó negyven év alatt praescribált, s melyeket ez - be nem vett.

48. EGY DERÉK NAGYHERCEG
Egy ismeretes kis székvárosban minap a német császár tiszteletére rendezett ebéd alkalmával az öreg Johann komornyik, ki szabály szerint fehér mellényben pompázott, az asztal letakarítása közben egy kis maradék finom vörös bort megivott. Az udvarmester azonban szigorúan megtiltotta a bormaradékok felhörpentését. Midőn tehát az öreg Johann mellényén vörös foltokat vett észre, melyek nyíltan rávallottak borkóstoló természetére, azonnal felfüggeszté hivatalától. A szegény öreg szomorúan állt a folyosón, midőn a nagyherceg véletlenül feléje került.
- No, Johann, mi baj?
A szerencsétlen megvallá bűnét, mire a joviális fejedelem nevetve:
- Ezentúl büntetésül valamennyien az udvarmestertől az utolsó inasig ebédnél vörös mellényt fognak hordani. Ezen sem a fehér, sem a vörös bor meg nem látszik. Johann! maga marad ami volt, de máskor inkább fehéret igyék, mert most az is igen jó.

49. JOGOS NEHEZTELÉS
- Alfréd, siess. Ma Péry asszonynál fényes estély lesz.
- Tudom, de nem megyek - válaszolá Alfréd, ki fiatal orvos volt.
- Nem mész?
- Nem. Péry asszony neheztel rám.
- Hogyan? E kedves teremtés neheztelne rád? És miért, ha szabad kérdenem?
- Halálos betegségéből gyógyítottam ki - férjét.

50. A MEGCSALÓDOTT TOLVAJ
A Figaróban olvassuk:
Egy tolvaj éjjel Balzac, a híres regényíró szobájába lopózott, és az íróasztal feltöréséhez látott. Egyszerre hangos kacagás hallatszik a szomszédos hálóból.
A tolvaj hátrafordul és halvány holdvilág mellett a kövér Balzacot látja az ágyon ülni és nevettében oldalát fogni.
- Mit nevet ön, uram? - kérdé a tolvaj, amint hirtelen összeszedte magát.
- Csak azt nevetem - viszonzá Balzac -, hogy te éjjel, gyertya nélkül keressz ott, hol én világos nappal sem találok semmit.

51. HATÓSÁGI KELLŐ INTÉZKEDÉSEK
A múlt nyáron egy vidéki városban és környékén a kolera kezdett mutatkozni Franciaországban.
A megyefőnök táviratoz a polgármesternek, hogy azonnal tegye meg a szükséges intézkedéseket.
A polgármester visszatáviratoz, hogy úgy lesz.
A megyefőnök azonban nem érte be e rövid válasszal, hanem elment személyesen is meggyőződni a tett intézkedésekről, s ott aztán megtudta, hogy a polgármester megásatta a szükséges - sírokat.

52. TÖRTÉNETI ADOMA
(I. Vilmos porosz király és a magyar alispán)
A párizsi »Revue illustrée des deux mondes« beszéli el a következőket:
1864-ben I. Vilmos (a mostani német császár), ki akkoriban csak porosz király volt: inkognitó beutazta Magyarországot. Teplic (!) környékén találkozott vele egy magyar bíró, ki nyugodtan szíva porcelán (!) pipáját az országúton sétált. A király szokott nyájassággal megszólítá:
- Ki vagy te, fiam?
- Megyei bíró - válaszolt a hivatalnok, kissé meghökkenve.
- Meg vagy állásoddal elégedve?
- Kétségkívül.
- Akkor hát gratulálok neked.
Ezzel a király tovább akart menni, de a bíró visszatartá e kérdéssel:
- Hát te, jó fiú, ki vagy te?
Erre felhőkölt a király, de csakhamar válaszolt, azt remélve, hogy a másikat zavarba hozza:
- Én a porosz király vagyok.
A magyar nyugodtan tovább kérdé:
- Meg vagy állásoddal elégedve?
- Kétségkívül - rebegé a király, bosszankodva a magyarnak nyugodtsága felett.
- Akkor hát gratulálok neked - végzé a beszédet a magyar, és azzal barátságosan köszönt s tovább folytatá sétáját.
Ebben az adomában van valami igaz; de nem egészen így történt.
Hanem úgy volt az, hogy Vilmos, ki akkor még csak koronaherceg volt, nem pedig király: - találkozott egy tősgyökeres magyar alispánnal (a Nemzeti Színház egy most működő tagjának édesatyjával), s meglátva a boldog elégültséget és nemes büszkeséget sugárzó arcot, nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze tőle csak úgy félvállról, hogy:
- Wer ist er?
- Ein Vicegespán von Ungarn - válaszolt az öregúr.
- Schön - jegyzé meg félgúnyosan Vilmos, s éppen távozni akart, mikor a »Vicegespán« az övéhez hasonló hangnyomattal viszonozta a kérdést.
- Und wer ist er?
- Ich bin der Kronprinz von Preussen.
- Auch schön - fejezé be hidegvérrel a derék alispán, s azzal tovább indult.

53. A DRÁMAÍRÓK GYOMRA
Midőn a fiatal Dumas első darabját adatta, Scribe a következő kérdést intézte hozzá:
- Jó gyomra van önnek?
- Mit akar ön ezzel kérdezni?
- Azt értem, hogy jó-e önnek az emésztése?
- Tökéletesen.
- Nos, hát akkor jól vigyázzon rá, mert tudja meg, hogy az első dolog, mit a drámaírók elveszítnek, a jó gyomor. Reggelijöket rohamosan költik el, mert hiszen próbára kell menniök, ebédjöket pedig, kivált az első előadás előtti napokon, étvágy nélkül költik el. Azon napokon pedig, melyeken darabjaikat először adják, éppen semmit nem képesek enni, sőt másnap is csak keveset. Étvágyuk és emésztésük csak siker esetén javul meg lassanként. Boldog az, ki sikert arat, de még boldogabb az, kinek gyomra még a bukást sem érzi meg!

54. TÖRTÉNETI ADOMA
(Nagy Péter cár és az őrt álló katona)
Nagy Péter orosz cár távol székvárosától nagy fáradtan érkezett lakására, s kinyugodni akarván magát, megparancsolá az őrnek, hogy személyválogatás nélkül senkit se bocsásson be hozzá.
Nemsokára nagy sietve jött Menczikoff herceg, fontos ügyeket közlendő a cárral, kihez minden időben szabad bejárása levén, nem kevéssé ütközött meg az őr visszautasító hangján. Erővel be akar menni, az őr azonban visszautasítja s puskatust ígér neki. Nagy bosszankodással siet a kegyenc Péterhez, amint az ismét láthatóvá lesz, és panaszokkal ostromolja az őr hallatlan vadsága miatt. A cár felelet helyett maga elé idézteti azt, s kérdi:
- Ismered ez urat?
- Igen, Sire! Menczikoff herceg.
- Igaz, hogy puskatussal fenyegetéd?
- Ki is osztottam volna neki, ha nem távozik.
- És miért?
- Mert fölséges cárom parancsa ellenére be akart tolakodni.
- Helyesen. Hozzatok három pohár pálinkát. Így. Igyék, Menczikoff, e derék ember egészségére, kit altisztté nevezek ki.
A kegyenc szó nélkül nyeli le az erős italt, de meg nem állhatá, hogy torzképet ne vágjon hozzá.
- Még eggyel - mondá a cár - e derék ember egészségére, kit elsőrendű hadnaggyá nevezek ki.
A herceg engedelmeskedik, de szemei haragtól szikráznak.
- Még egyet - parancsolja Péter - e derék kapitány jóléteért.
Menczikoff megissza a harmadik üveg tartalmát.
- Most pedig menjen, szerelje fel az új tisztet rangjához illőleg, és ne jusson soha eszébe azokat terhelni, kik kötelességüket teljesítik, különben (spanyolnád-botját emeli fel) ez tanítja engedelmességre! Te pedig - monda a katonához, kit a bámulat és öröm némává tőn - derék ember vagy! Teljesítsd mindig parancsomat s megemlékezem rád.
FÜGGELÉK
II. FORDÍTÁSOK
1874
A GYERMEKI SZERETET JUTALMA
(Németből)
Bizonyos mezővároskában éppen hetivásár volt, amint a kis tizenegyéves Nina, N. asszonyságnak leánya, a szakácsnéval az eladók közt járkált. A tarka falusi nép között, kik árucikkeiket kínálgaták, feltűnt Ninának egy körülbelül az ő idejében levő kis földmívelő leány, kinek egyetlen tyúkján kívül, melyet a leggyöngédebben csókolgatott, semmi eladni valója nem volt.
Róza - így hívták a falusi kisleányt - igen csinos volt, és gyönyörű kerekded arcának finom vonásaiban volt valami különös, mi akaratlanul is felkölté a bizalmat maga iránt. Azon szende bú, mely vonásain mutatkozott, még fokozta a részvétet.
Nina igen szemügyre vevé a kisleányt, és mihelyt észrevevé, hogy titkon könnyet töröl le kötényével, mely akaratlanul tört elő szép nagy fekete szemeiből: megkérdé, mily drágán adja tyúkját!
Róza, ki e pillanatban gondolataiba volt elmerülve és saját dolgairól töprenkedett, tyúkját cirógatva maga elé bámult, Ninát nem is vevé észre, ki egészen előtte állt; a hozzá intézett kérdésre föltekintett és azonnal égető pír futá végig arcát, melyet azonban még azon percben halálsápadtság váltott fel, és alig hallható, elfogult hangon susogá a szegény gyermek:
- Egy-fo-rint!
Nina egy percig gondolkozott; az ár, mit a lányka kért, igen magasnak tetszett. De a lányka tekintete és egész magatartása felköltötte részvétét és kíváncsiságát, s úgy érzé, mintha bensőjében e hangot hallaná:
- Ez bizonyára szerencsétlen. Édesanyám majd segít rajta, gondolá Nina, és megmutatá a lánykának házukat, s így szólt hozzá:
- Várj reám a kapunál, azonnal ott leszek.
Nehány perccel később Nina valóban ott volt a ház kapujánál. Intett Rózának, ki már várt reá, hogy kövesse és egy perccel később mindketten N. asszonyság előszobájában voltak.
- Kedves anyám - így szólt gyöngéden a kis Nina anyjához -, nekem egy szívbeli kérésem volna hozzád.
- És az? - kérdé anyja.
- Sokszor mondád nekem - folytatá -, hogy sohasem szabad addig várnunk, míg a szerencsétlen és segélytelen emberek tőlünk alamizsnát kérnek, hanem inkább iparkodjunk az ilyeneket felkeresni.
- Bizonyára, kedves gyermekem - felelt az anya -, és igen örülök, hogy azon fontos tanítást emlékedbe oly híven bevésted!
Nina most elbeszélé szomorúan édesanyjának: miképp jött össze Rózával, és ennek feltűnő különös viseletét.
- Oh, anyám - így végzé beszédét -, hidd el, én nem csalatkoztam, és nemsokára magad is meg fogsz győződni, hogy szerencsétlen és támogatásunkra méltó.
N. asszonyság éppoly nemesszívű, mint művelt volt, és javainak igen nagy részét a szegények fölsegélésére fordítá.
Maga kívánt a kis Rózával beszélni, akit Nina azonnal bevezetett. N. asszonyság, ki a kislány elfogultságát igen hamar észrevevé, szeretetteljesen és barátságosan eléje ment.
- Jó reggelt, kedves gyermekem - fogadá őt -, kislányom már mondá, hogy vevőt kerestél tyúkodnak.
Róza e szavakra szemeit lesüté, és félig szorongó, félig síró hangon mondá: »Igen.«
- Hova való vagy? - kérdé N. asszonyság.
- Ön jószágáról, F. faluból - felele Róza.
- Vannak szüleid? - kérdé Nina anyja.
- Anyám van, atyám már régen elhalt.
- Hát testvéreid nincsenek?
- Nincsenek!
- Miből táplálja tehát édesanyád magát?
- Kézimunkájából - felelé Róza -, és amennyire csak emlékszem, mindig jól folyt dolgunk. Mindennap megvolt a rendes eledelünk, vasárnap és némely nagyobb ünnepen valamivel több is. Azonban mióta édesanyám beteges, mindez elmúlt.
- Már régóta fekszik? - kérdé N. asszonyság.
- Igen - felelé Róza hevesen zokogva -, és oly gyenge, hogy maga erejéből mozdulni sem tud.
- Mérsékeld, kedves gyermekem, fájdalmadat - vigasztalá őt -, majd meg fogjuk látni, mit tehetünk e dologban. Vannak rokonaid?
- Oh, nincsenek. Édesanyám rokonai már elhaltak, az atyám részéről valók igen, igen messze vannak és nem is ismernek bennünket.
- És miből éltek, mióta édesanyád beteg s nem tudja két kézzel kenyerét megkeresni?
- Kezdetben csak meglettünk volna - kezdé a kisleány -, mert édesanyámnak volt némi liszt- és kenyérkészlete, midőn azonban az elfogyott, akkor eljött minden héten egy ember és megvett édesanyámtól valamit, hogy a szükségből kisegíthesse magát. Amint már lassankint mindent elhordott, többé nem jött el, és nekünk most éppen semmink sincs. Már két napja és két éje édesanyám elhagyatva, segélytelenül fekszik, és még egy kanál levese sem volt, noha a szomszédnő ajándékozott egy darab kenyeret, de az kemény, és édesanyám nem ehetett belőle. Igen keserves volt hallani, ha panaszkodott és fájdalma miatt jajgatott. Múlt éjjel ismét igen rosszul volt, és így szólt hozzám: Meg fogod látni, ha isten nem szánokozik nyomorunkon, és én nem kapok csak kevéske eledelt sem: úgy meg kell halnom. Én már nem sokat gondolnék vele, de jövendőd aggaszt, hogy mi lesz belőled, elhagyott árvából, ha már én nem leszek!
Míg így beszélt anyám, igen keservesen sírt; oh, az nekem oly nehezemre esett, és azt gondolám, hogy szívem megreped a nagy fájdalomtól. Mindent összeforgattam, nem találnék-e valamit, hogy kis levest főzhetnék, de fájdalom, nem volt már semmi sem. Éjfél felé igen nyugtalan lőn, igen súlyos fájdalmakról panaszolkodott, és hideg verejték állt nagy cseppekben halvány homlokán, fél óra elteltével nyugodtabb lett és szunnyadozni látszott, mégis mindig félrebeszélt és nyugtalanul hánykolódott ágyán.
Letérdeltem fekhelyéhez és szívből könyörögtem istennek, hogy szánakoznék nyomorunkon; ekkor egyszerre ölembe repült e tyúkom a kályháról, hova mindennap felült, az egyetlen, mit még bírunk. Valószínűleg - amint hangosan imádkoztam - felismeré szavamat, és azt gondolá, hogy valamit fogok neki adni. Sohasem jutott eszembe, hogy e kedvenc állatomtól elváljak, vagy hogy eladjam, de azon pillanatban, amint e szegény állatot észrevevém, villámgyorsasággal kész volt elhatározásom: azt ma eladni, és hogy anyámnak árából valami erősítőt vegyek. E gondolattal egész éjen át foglalkoztam és már alig vártam, hogy a nap első sugarait megláthassam. Mihelyt szürkülni kezdett, észrevétlenül kilopóztam a szobából és idesiettem, hogy tervemet kivigyem.
- De miért nem ölted le inkább tyúkodat - kérdé N. asszonyság -, és készítetted volna el édesanyádnak?
- Oh, dehogy tehettem volna én azt, midőn mindketten oly igen szerettük, és még emellett édesanyám szigorúan meg is tiltotta. Mindennap néhányszor rágondolt kis Pipimre, és tegnap reggel is adott kenyeréből kis darabkát neki.
- De miképp van az, hogy ti éppen ez állatot szeretitek oly igen nagyon?
- Mert szelíd és igen ragaszkodó hozzánk. Azon pillanattól, melyben kaptuk, jóllehet már három éve, többé nem hagyott el, és táplálékát senkitől el nem fogadja, csak tőlem. Midőn múlt évben a himlőben három hétnél tovább feküdtem: akkor éjjel-nappal mellettem volt, és fejét óvakodva nyakamra fekteté, mintha segíteni akart volna, és azon időtől fogva igen megszerettük. Amint még az a bizonyos házaló minden héten rendesen eljött, és egyik darabot a másik után vivé el, és már végre ünnepi felöltőmet és zöld kötényemet is el kelle adnom, természetes, hogy sírtam akkor, de mégis felvidámultam, midőn anyám ígéré, hogy kis Pipim meg fog maradni. És most - folytatá könnyek között - felöltő, ruha, kötény odavan, még Pipit is el kell adni, és szegény jó anyámnak mégis meg kell halni!...
E szerencsétlen kisleány könnyei és fájdalmának mesterkéletlen elbeszélése N. asszonyságot igen megindították.
- Nina - így szólt -, tekinteted nem csalt meg; a sors, mely e szerencsétlen emberekről megfeledkezni látszott, hozzánk vezette őket, hogy rajtok segítsünk.
Nina, ki az egész idő folyama alatt egyik ablakmélyedésben állt, és könnyeit csak nagy erővel fojthatá vissza, e szavakra előtörtek könnyei, és anyja keblére borult.
- Meg fogod nekem engedni - kéré könnyek között -, hogy megtakarított zsebpénzemet is arra fordíthassam, hogy e szerencsétlen emberek nyomasztó szükségét enyhítsem, és hogy magamnak azon örömöt szerezhessem, hogy egy szegény, elhagyott kisgyermeknek édesanyját életbentarthassam?
- Még kérdezhetsz efelől, kedves lányom? - viszonzá az anya. - Kövesd föltétlenül szíved sugallatát. Adj, kedves gyermek, adj nekik annyit, amennyit akarsz, és a többit bízd reám.
Nina most szekrényéhez sietett, kivevé erszényét, és a bámuló kisleánynak körülbelül húsz forintot öntött különböző pénznemből kötényébe. Róza éppen úgy meglepetve, mint megörvendezve, szavakat keresett szeretetreméltó és nagylelkű jótevőnőjének háláját kifejezni, de Nina nem engedett erre időt neki:
- Köszönd meg majd máskor - miközben az ajtó felé ment -, most azonban csak siess, hogy édesanyádnak némi könnyebbülésére valamit szerezz, és vigy azonnal valami élelmiszert is magaddal; de siess, mert minden pillanat meg van számlálva.
Róza az örömtől elragadtatva engedett a tanácsnak, és még azon kis félóra alatt, míg anyjának lakását a legnagyobb sietséggel elérte, tiszta szívből hálát adott istennek azon váratlan segélyért, melyet számukra küldött.
Alig érkezett haza a kis Róza kincsével, nehány fölfrissítő szerrel és tyúkjával édesanyjához, és alig mondá el a történteket, amint az ajtónál igen szép kocsi állt meg. Előkelően öltözött úr lépett abból ki. Az orvos volt, kit N. asszonyság fölkeresett és fölkért, hogy saját költségére mindent megvizsgáljon, és mindent fölhasználjon, hogy a beteg édesanyát, ha lehetséges, megmentse.
A jó orvosi szerek, melyeket a tapasztalt orvos rendelt; a jobb életmód, melyet a szegény elgyengült anya most élvezett, nemsokára visszaszerzék egészségét. Nina most azon édes örömet és gyönyörködtető megelégedést élvezé, hogy egy jámbor, becsületes és erényes anyának életét megmentette.
Néhány év múlva Róza anyja csakugyan meghalt, és ekkor N. asszonyság Rózát házába fogadta, illően nevelteté, szóval anyjának helyettese volt.
Róza nem volt háladatlan, határtalan szeretettel és hűséggel ragaszkodott N. asszonysághoz és Ninához.

A KÉT ENGEDETLEN
(Németből)
Az erdő sűrű rejtekében, a bozót között nyúlcsalád tanyázott. Két fiatal nyulacska ült a puha gyepágyon. A nagyobbik már tudott ugrándozni, a kisebbik még nem. Az öreg szülék mindennap ellátogattak a mezőre, jóllaktak és mindenféle füvet és zöld lombokat hoztak haza magukkal kicsinyeik számára.
- Szabad-e nekem is veletek mennem? - kérdé egy szép reggelen a nagyobbik nyulacska szüleitől -; én már jól tudok szaladni.
- Nem - szólt anyja -, te még nem vagy elég gyors, s ha a vadász jő, könnyen lelőhet. Csak maradj kis testvéred mellett, s ha elalszik, ne zörögj, hogy föl ne ébredjen.
Az apa pedig így szólt: - El ne menj hazulról, ha mi eltávoztunk, ama nagy fák felé. A vadász mindig ott leskelődik. Tegnap is arra láttam.
Nem szívesen hallgatott a nyulacska ezen intésekre. Amint anyja, apja elmentek hazulról, kis öccse pedig elaludt, akkor nagyon elunta magát s így gondolkozott: Apám, anyám nincs itt, a kis öcsém pedig alszik. Csak egy kicsit szaladok arrafelé és mindjárt visszajövök. A vadász nincs itt, s ha meglátom, rögtön visszafutok. - És csakugyan úgy is tett.
A sűrűből nemsokára kiért a nagy fák alá. Ejhaj! milyen szép fák voltak itt, s olyan szép virágok, aminőket ő azelőtt sohasem látott; szép májusi virágok, s lengő harangvirágok.
Itt ugrándozom egy kicsit - szólt a nyulacska -; s ha jön is a vadász, messziről meglátom.
Hanem a nyulacska mégsem látta meg a vadászt, - ez pedig már egészen közel volt. Nem ám, mert szürke ruha volt rajta zöld hajtókával, s így aztán éppen úgy nézett ki, mint a fák, úgyhogy nem lehetett tőlük megkülönböztetni. Amint a vadász meglátta a nyulat, arcához emelte puskáját s lőni akart. De mégsem lőtte agyon, mert így gondolkozott: »Hiszen ez még csak kölyök-nyúl. Inkább megfogom és hazaviszem.« Gyorsan letette fegyverét, odaugrott s mindkét kezével megfogta a nyulacskát. »Kvi! kvi!« kiabált a nyulacska, hanem a vadász tarisznyájába dugta.
- Otthon majd ólba csuklak, meghizlallak, s ha már jó kövér leszesz, akkor a pecsenyeforgató-nyársra kerülsz. Mint fognak gyermekeim örvendeni.
A kis nyulacska fájdalmasan panaszkodott a vadásztarsolyban. »Oh, miért is nem maradtam kis öcsém mellett! Mit fog apám, anyám mondani?« Hanem csak lassan panaszkodott, nem mert hangosan beszélni, mert félt a vadásztól.
A vadász hazavitte a nyulacskát. Mint örültek neki a gyermekek. Legjobban örült neki a kis Károly, ki még csak négyéves volt. Kis ólba zárták s a gyermekek friss füvet, káposztaleveleket és gabonát hordtak neki. De az nem akart enni, mindig csak visszagondolt apjára, anyjára, kedves kis öccsére és az árnyas erdőre, melyet oly könnyelműen elhagyott.
Oh, de az árnyas erdőben most nagy szomorúság uralkodott! Amint a kis öcs fölébredt, körülnézett, de sehogy sem tudta kitalálni, hogy bátyja hová lett. Amikor pedig apja, anyja hazajöttek s a nyulacskát sehol sem találták: akkor kezdtek el még csak mind a hárman keservesen sírni! Mikor kisírták magukat, az öregek megint kiszaladtak a mezőre, de nagyon szomorúak voltak. Sehogy sem akart nekik a vacsora ízleni.
De mi történt azalatt a vadászlak udvarán? Az apa meghagyta, hogy a fiúk közül egyik se menjen egyedül az ólba, mert a nyulacska könnyen elszaladhat. De a kis Károly úgy gondolkozott magában: hogy hiszen csak megnézheti ő is egyszer a nyulacskát, azért lassan ellopózkodott az ól felé, s miután senki sem volt az udvaron, kinyitá az ólajtót, gyorsan besuhant rajta s aztán ismét behúzta maga után, de úgy, hogy egy kicsi kis nyílás maradt csak, amin a világosság beférhetett. A kis nyulacska egészen elszomorodva guggolt az egyik sarokban. De amint Károlyka közelebb jött, hogy megfogja, a nyulacska megrémülve szaladt tovább, neki az ajtónak; az kinyílt a lökésre, s a nyúl az udvaron termett, s miután a kertajtó is nyitva volt, bevágtatott a kertbe, s a kerten keresztül ki a szántóföldekre, egyenesen az erdő felé. Károlyka olyannyira megijedt, hogy midőn magához tért és a kis nyúl után akart szaladni, az már akkor messze, de nagyon messze volt ám. Csakhamar elérte az erdőt és megtalálta a bozótot, hol a kis öcsike a nagy sírásban megint csak elaludt: csendesen leült mellé, hogy fel ne ébressze, s úgy örült neki, hogy szerencsésen megszabadult. Mikor pedig az öregek hazajöttek és a kicsi is fölébredt: az volt ám az öröm! Vidáman ugrándoztak tanyájuk körül, s csak úgy nyalták-falták egymást; mert a nyulak nem tudnak csókolózni.
Ez időtől fogva a nyulacska nem távozott el egyedül hazulról. Mikor mindketten megnőttek, akkor együtt mentek ki szüleikkel a mezőre. Hanem a vadásztól úgy féltek egész életükön keresztül, mint senki mástól.
Károlykát pedig édesatyja jól megpirongatta; úgy kellett neki!

A FEKETE MACSKA
(Edgar Allan Poe novellája)
Nem kívánom, s nem is kérem, hogy ezen fantasztikus s mégis köznapi elbeszélésnek, melyet itt le akarok írni, hitelt adjanak. Valóban őrültnek kellene lennem, ha azt várnám, mikor önmagam is félrevetem bizonyítványait. És mégsem vagyok őrült - pedig nem tudom egészen bizonyosan, nem álmodom-e. Hanem holnap meghalok, lelkemet pedig még ma szeretném ezen terhektől megszabadítani. Szándékom a világon a legegyszerűbb, szorongva s minden mellékes megjegyzések nélkül egy egész halom köznapi eseményeket meg akarok előzni. Ezen események folyama engem borzadással töltött el - gyötrött - és a romlásba döntött. Mindamellett is nem kísérlem meg magyarázgatni. Nekem nem okoztak egyebet ijedségnél. - Másokra kevésbé lesznek irtózatosak, mint furcsák. Később talán találkozik valaki, ki álmaimat a köznapiságra visszaviszi - egy nyugodt, következetes s kevésbé fölizgatható szellem, mint én vagyok, ki ezen dolgokban, melyeket én irtózva mondok el, a dolgok természetes és közönséges folyamán kívül semmit sem fog találni.
Én gyermekkorom óta a tanulékonyság- s humanitásban mindig kitüntettem magam. Gyöngédségem annyira feltűnt, hogy társaim tréfáinak lőn kitéve. Az állatokat különösen szerettem, s szüleim megengedték, hogy különféle háziállatot tartsak. Üres időm legnagyobb részét ezek társaságában töltöttem, állatjaim etetésében s cirógatásában telt legnagyobb örömem. Ezen jellemsajátszerűség velem együtt öregbedett, s mint érett férfiú is ebben leltem legnagyobb gyönyört. Azok előtt, kik valamely hű és okos kutyát kedvelnek, szükségtelen magyarázgatnom, hogy mily örömet szerez egy ily állat. Különösen szívére hat az ily állat önzéstelen szeretete azoknak, kiknek gyakran alkalmuk van az emberek gyarló barátságát próbára tenni.
Korán nősültem, s szerencsés voltam nőmben magamhoz hasonló jellemre találni. Miután észrevette, hogy mennyire szeretem a háziállatokat, nem mulasztotta el a legszeretetreméltóbbakat megszerezni. Voltak madaraink, aranyhalacskáink, szép kis kutyánk, házinyulunk, egy kis majmunk s egy kis macskánk.
A macska rendkívül nagy lett, gyönyörű fekete szőrű, s nagyon okos állat volt. Nőm, kiben meglehetős adag babonás hit lakott, ha a macska okosságáról beszéltünk, nem egyszer mondta el a pórnép azon babonáját, hogy minden fekete macska macskabőrbe bújt boszorkány. Persze, hogy nem komolyan mondta, s én sem más okból mondom, mint hogy most éppen eszembe jutott.
Plutó - ez volt a macska neve - kedvencem s játszótársam volt. Kívülem nem volt szabad senkinek sem etetni, s a macska a házban mindenütt utánam járt. S ha az utcára mentem is, nagy bajjal hajthattam vissza.
Barátságunk több éven át így tartott, mialatt jellemem és kedületem - a mértéketlenség démona által (pirulva kell megvallanom) gyökeresen megváltozott. Naponta pörlekedőbb, ingerlékenyebb s mások érzelmei iránt figyelmetlenebb lettem. Nőmmel kíméletlen beszéltem s később személyes erőszakoskodásba is bocsátkoztam. Kedélyváltozásomat természetesen legelőször háziállatjaimmal éreztettem. Nemcsak elhanyagoltam állatjaimat, hanem bántalmaztam is. Plutó iránt azonban még mindig maradt annyi vonzalmam, hogy nem bántottam, mint - anélkül, hogy meggondoltam volna - a házinyulat, majmot és a kis kutyát, ha azok történetesen vagy ragaszkodásból előmbe jöttek. Betegségem azonban rosszabbra fordult - de hát mely betegség állná ki az alkohollal a versenyt? - s végre Plutó is, szegény állat, most már megöregedett s így kissé durcásabb lőn - maga Plutó is érezte kedélyhangulatom változását.
Egyszer éjjel, amint egyik mulatóhelyemről a városból részegen hazajöttem, úgy tetszett, mintha a macska kerülne. Megkaptam, a macska pedig ijedtében kezemet megharapta. Pokoli düh szállt meg azonnal. Önmagamat sem ismertem. Egykori szellemem azonnal eltűnt, s idegeimen a pálinka által fölébresztett pokoli gonosz indulatosság vonaglott át. Mellényzsebemből kivettem tollkésemet, kinyitottam, a szegény állatot nyakánál fogva erősen tartottam, s egész hidegvérűen metszettem ki egyik szemét! Pirulok, arcom ég, s borzadás fut végig rajtam, míg az elkövetett átkozott kegyetlenséget leírom.
Reggel, midőn eszméletem megjött - midőn az éjjeli dorbézolás gőzét kialudtam -, félig borzadva, félig sajnálkozva gondoltam a bűnre, melyet elkövettem, hanem a legjobb esetben is csak gyenge, tétovázó érzet volt, melyhez a léleknek semmi része sincs. Újra nekirohantam a kicsapongásnak s a borban csakhamar elfeledtem cselekedetemet.
Ezalatt lassan a macska újra fölgyógyult. Az üres szemgödör persze hogy borzasztóan nézett ki; hanem fájdalmát már nem látszott szenvedni. A szegény állat járt szanaszét az egész házban, de ha én közeledtem felé, természetesen ijedve futott s rejtőzött el. Eleinte még volt annyi vonzalmam az állat iránt, hogy ezen félreismerhetlen ellenszenve azon lénynek, mely egykor oly nagyon ragaszkodott hozzám, elszomorított. Hanem ezen érzület nemsokára ingerlékenységnek adott helyet, s aztán a konokság szelleme föltartózhatlanul döntött a romlásba. A bölcsek nem veszik számításba ezen szellemet; pedig én bizonyosabb vagyok a konokság szelleme felől, mely az ember szívét minden gonoszra ingerli, mely az ember jellemét, irányát kölcsönzi, mint saját életem szelleme felől. Ki nem tapasztalta már, hogy valamely nyomorult vagy ostoba cselekedet semmi más okból nem követtetett el, mint hogy tudta, hogy azt tulajdonképpen nem kellene tenni? Nincs-e hajlamunk, legjobb meggyőződésünk mellett is, éppen azt tenni, ami tiltva van, csak azért, hogy a fegyelem törvényét áthágjuk? A konok makacsság ezen szelleme szállt meg s döntött ellenállhatlanul a romlásba. A lélek megfoghatlan vágya önmagát gyötreni - saját énjén erőszakot követni el - a rosszat csak önmagáért követni el - ösztönzött a szegény állatot kínzani. Egyszer reggel egész hidegvérűen tettem a hurkot a macska nyakára s fölakasztottam egy gallyra - könnyező szemekkel s a legkeserűbb fájdalommal akasztottam föl -, mert tudtam, hogy szeret, s tudtam, hogy nem adott okot bántásra -, fölakasztottam, mert tudtam, hogy ezáltal bűnt követek el - halálos bűnt, mely halhatatlan lelkemet az isten véghetetlen kegyelmétől s irgalmától - ha ilyes lehetséges - megfosztotta volna.
Azon éjjel, mely a borzasztó tettre következett, tűzlárma vert fel álmomból. Ágyam függönyei már lángoltak. Tűzben volt az egész ház. Csak nagynehezen bírtunk, nőm, egy szolgáló és én a tűzveszélyből kiszabadulni. A csapás teljes mértékben talált, földi gazdagságom elenyészve, s én a kétségbeesés áldozatja lettem.
Nem vagyok oly gyenge, hogy irtózatos tettem s a szerencsétlenség közt összefüggést keressek. Hanem való események láncolatát írom le, s nem szeretném, ha valamely láncszem hézagos maradna. A tűzeset utáni nap elmentem megnézni a romokat. Egyetlen fal kivételével az egész ház romban hevert. Ezen álló fal nem valami erős, közfal volt, mely a ház közepén állt s mely felé ágyam fejjel volt fordítva. Ezen falon a vakolat a tűznek ellenállt - való tény, melyet azon körülménynek tulajdonítottam, hogy a fal frissen volt meszelve. Nagy embertömeg gyűlt össze előtte és sokan egy pontra bámulva csodálkozva kiáltottak föl: »furcsa«, »sajátságos«, »nevezetes«, ilyen s hasonló kifejezések ébreszték föl figyelmemet. Odamentem s a fal fehér oldalán bemélyedve, mint valami féldombormű, egy óriás nagyságú macskát láttam. A körrajz csodálatosan pontos volt. Azonkívül még kötél is volt az állat nyakán.
Ezen tünemény látása - mert alig vehettem erőt magamon, hogy ilyesnek ne tekintsem - a legnagyobb csodálkozást és borzadást költötte bennem. Végre emlékezetem segítségemre jött. Eszembe jutott, hogy a macskát a házig nyúló kertben akasztottam föl. Mihelyst a tűzlárma az embereket fölköltötte, a kert tüstént megtelt emberekkel, - valaki valószínűleg azon célból, hogy fölköltsön, a macskát dobta be az ablakon. A többi falak beomlása kegyetlenségem áldozatát az újon vakolt falhoz szorította, s a mész és a lángok a hulla légkönegfolyadékával a falra, mint láttam, leábrázolták.
Noha az imént elmondott csodálatos eseményt eszemnek, ha lelkiismeretemnek nem is, ilyképpen meg tudtam fejteni, mily benyomást okozott képzelmemben. Hónapokig nem voltam képes a macska képzelmi alakjától megszabadulni, s ezen időszak alatt valami érzület támadt, mely megbánásnak látszott, hanem nem volt az. Annyira mentem, hogy az állat veszteségét sajnálni kezdtem, s az aljas lebujokban, hol most mulatni szoktam, veszteségemet helyrepótolni kerestem.
Egyszer éjjel, amint mámoromban ily bűnbarlangban ültem, figyelmem az óriás rumos hordókon, mik a szoba főbútorzatát képezték, nyugodott. Már néhány percig folytonosan a hordókra néztem, s meglepetésem különösen azon körülmény költötte föl, hogy az ott fekvő állatot csak most vettem észre. Odamentem és kezemmel érintém. Egy igen nagy fekete macska volt, mely Plutómhoz nagyságra s minden tekintetben, egyet kivéve hasonlított. Plutónak nem volt egy szál fehér szőre sem, míg ennek mellén egész nagy fehér folt látszott.
Amint megcirógattam, tüstént felállt s dongott, kezemhez dörzsölődött, s cirógatásomnak nagyon örülni látszott. Tehát ez éppen olyan állat, minőt kerestem. A korcsmárostól azonnal meg akartam venni, hanem ez semmi igényt sem tartott a macskához, nem ismerte s még sohasem látta.
Cirógatásom tovább folytattam, s midőn haza készültem, a macska hajlandónak mutatkozott velem jönni. Én megengedtem, hogy utánam jöjjön s az úton többször megálltam cirógatni. Amint lakásomra ért az állat, azonnal otthonosnak érezte magát és nemsokára nőm kedvence lőn.
Én részemről nemsokára éreztem, hogy a macskától lassan elidegenedem. Ez éppen ellenkezője lett annak, amit vártam; hanem - nem tudom, hogyan és mint - elég az ahhoz, hogy rám nézve a macska ragaszkodása bosszantó és utálatossá vált. Ellenszenvem s ingerlékenységem rövideden a legkeserűbb gyűlöletté fejlődött ki. Én kikerültem a macskát, de bizonyos szégyen s az előbbi kegyetlenségem emléke attól, hogy tettleg bántalmazzam, visszatartottak. Az első héten tartózkodtam megütni vagy bántani, hanem lassan, nagyon lassan annyira jöttem, hogy leírhatlan undorral s irtózattal tekintettem a macskára s közellétét kerültem, mint valamely dög leheletét.
Gyűlöletemet kétségkívül növelte azon körülmény, hogy a szegény állat egyik szemét, mint az én Plutóm, elvesztette, mit én csak másnap reggel fedeztem föl. Ezen körülmény nőm előtt a macskát csak még kedvesebbé tette, mert nőm - mint már előbb is említem - a humanitásnak ugyanazon fokán állt, melyen én, s mely egyszerű gyönyöreimnek gyakran volt forrása.
A macska ragaszkodása azonban éppoly mértékben növekedett hozzám, mint az én gyűlöletem. A macska követett mindenüvé. Ha leültem, székem alá feküdt, vagy térdemre ugrott s utálatos hízelgésével bosszantott. Ha fölálltam, s menni akartam, lábam közé bújt, s én majdnem keresztülbuktam rajta, vagy éles fekete körmeivel ruhámba kapaszkodva fölmászott egész mellemig. Ily alkalommal vágyam jött egy csapással agyonütni, hanem részint előbbi kegyetlenségem emléke, főleg pedig, hogy őszintén megvalljam, - az állattóli gyökeres félelmem riasztott vissza.
Ezen félelem nem az anyagi bajtóli félelem neme volt, s mégis zavarban volnék, ha másként kellenék leírnom. Csaknem szégyenlem magam megvallani, hogy a félelem és irtózat, melyet ezen macska bennem költött, a legnyilvánosabb semmiség eredménye, minőt csak képzelni lehet. Nőm gyakran figyelmeztetett a macska mellén lévő fehér folt különös körrajzára. Az olvasó még bizonnyal fog emlékezni reá, hogy tulajdonképpen annak a fehér foltnak semmi értelme s alakja sem volt, - hanem lassanként éles körvonalak kezdtek kifejleni. Oly tárgyat ábrázolt, melynek egyedül nevezése is elég, hogy irtózzam - és ez volt az ok, mely miatt e szörnyet utáltam és gyűlöltem, s bizonnyal megmenekszem tőle, ha bátorságom lett volna - mert az utálat, az irtózat képét - az akasztófát, - a bűn ezen irtózatos és szomorú, a gyötrelem és halál rettenetes gépezetét viselte.
S most valóban nyomorultabb voltam, mint mennyit egy ember elviselni képes. És egy oktalan állat, - melynek hasonmását megvetve meggyilkoltam -, egy oktalan állat okozott most nekem, embernek - ki az isten képére s hasonlatosságára vagyok teremtve - ennyi elviselhetlen fájdalmat! Ah, már sem nappalom, sem éjjelem nem volt, nem ismertem a nyugalom áldását. Nappal nem távozott tőlem ez irtózatos állat, s éjjel minden órában fölriadtam álmomból - leírhatlan ijedtség s félelem rázott föl s a nyomorú teremtmény forró leheletét szüntelen arcomon érezhetém, s terhe - mint valami megtestesült lidérc - mindig szívemen feküdt, s nem bírtam lerázni.
Az ily gyötrelmek a jóság utolsó szikráját is kioltották keblemből. Csak gonosz gondolatok fogamzottak agyamban - a legfeketébb, a leggonoszabb gondolatok. Közönséges hajlamom a kötekedésre, gyűlöletté fajult ember és állat iránt. S szegény nőmnek, ki sajnos, sohasem panaszkodott, zabolázhatlan dühömtől, melynek most vakon engedelmeskedtem, legtöbbet kelle szenvednie.
Egyszer lejött velem a roskatag vén ház pincéjébe, melyet szegénységünk miatt kénytelenek voltunk lakni. A macska utánam jött a meredek lépcsőkön, s én csaknem hanyatt-homlok zuhantam alá, s ezáltal dühöm csaknem az őrültségig fokozódott. Fölragadtam egy baltát, dühömben elfeledtem az iszonyt, mely kezeimet eddig kötve tartá, s oly dühösen sújtottam felé, hogy a macska azon pillanatban, melyben a balta talál, halva terül el, ha úgy találom, mint akartam. Hanem nőm feltartóztatta karomat. Beleavatkozása pokoli dühömet a tetőpontig ingerelte, karomat kirántottam kezéből, s a baltát nőm fejébe temettem. Azonnal szörnyethalva terült el, anélkül, hogy csak följajdult volna.
Amint e gyalázatos gyilkosságot elkövettem, hidegvérűen, tökéletesen eszméletemen maradva, nőm holttestének eltakarítására gondolék. Tudtam, hogy hulláját sem nappal, sem éjjel el nem takaríthatom a házból anélkül, hogy szomszédaim észre ne vegyék. Ezerféle terv futott át agyamon. Először arra gondoltam, hogy a hullát apró darabokra vágva a tűzön elégetem; aztán, hogy a pincében sírt ások s abba temetem. Majd meg ismét, hogy az udvaron lévő kútba dobom, majd meg azon tanakodtam, ha nem volna-e jobb mint valami árut ládába rakva valami teherhordóval a háztól elvitetni. Végre jött egy gondolatom, melyet valamennyinél jobbnak tartottam. Elhatároztam, hogy a pincébe befalazom - mint befalazták a szerzetesek egykor áldozataikat. - A pince ezen célra nagyon alkalmas volt. A falak hanyagul valának építve, s csak nemrégiben vakolták be újra, melyet a nedves lég még mostanáig sem hagyott megkeményedni. Ezenkívül volt a pince egyik falán valami kémény- vagy tűzhely-féle mélyedés, melyet a javításkor betöltöttek s a fal többi részével egyenlővé csináltak. Nem kétkedtem afölött, hogy itt a téglát könnyen kiszedhetem s a hullát oda rejtve, az egészet újra befalazhatom, anélkül, hogy valaki észrevehetné.
Számításomban nem csalatkoztam. Egy törővas segélyével könnyen kiszedtem a téglát s miután a hullát gondosan elhelyeztem a falba, ismét beraktam, téglával elegyengettem s a falat bevakoltam úgy, hogy nem lehetett a régitől megkülönböztetni. Meszet, homokot s a szükségeseket legnagyobb óvatossággal szereztem meg. Midőn mindennel rendben valék, a falon éppen nem lehetett fölismerni, hogy ott valami változás történt. A hulladékot eltisztítottam. Diadalmasan tekinték magam körül s elégülten szóltam önmagamhoz: No, itt legalább nem hiába fáradtam.
Most legelőször is az állat megkeresésére indultam; mert eltökéltem, hogy okvetlen megölöm. Ha a macskát azon percben megtalálom, nem szenved kétséget, hogy határozatom teljesítem; hanem a ravasz állat hevességem által elijesztve, most nem mutatta magát. Lehetetlen azon mély boldog megkönnyebbülést leírni, melyet éreztem, midőn a macskát nem találtam. Éjjelre sem jött elő - s így legalább egy éjjel nyugodtan alhattam, mióta a macskát a házhoz hoztam - igen, aludtam, noha a gyilkosság terhe nyomta lelkemet.
Eltelt a másik, el a harmadik nap is, s gyötrelmem lénye még mindig nem tért vissza. Megkönnyebbülve lélegzettem. A szörny ijedtében örökre megszökött a háztól. Boldogságom elérte tetőpontját. Rettenetes bűnöm nem nagyon háborgatta lelkemet. Néhány kérdést intéztek hozzám, melyekre könnyen feleltem. Kutatások is történtek, hanem természetesen nem találtak semmit. Jövő boldogságomat bizonyosnak hittem.
Negyednapon a gyilkosság után jött egy csapat rendőr a házhoz, s minden zeget-zugot felkutattak. Biztos lévén, hogy semmit sem fognak találni, a legkevesebb zavart sem árultam el. A hivatalnokok megparancsolták, hogy mindenütt velük menjek. Mindent átkutattak s végre harmadszor mentek le a pincébe. Egy idegem sem rándult meg. Szívem nyugodtan vert, mint valamely ártatlané. Keresztbefont karral járkáltam föl s alá. A rendőrök meg voltak nyugodva s már menni készültek. Örömem sokkal nagyobb volt, hogysem visszatarthattam volna.
S kifelé menet beletántorodtam a falba: s fejem véletlenül oda koppant, hol szegény nőm volt befalazva.
Alig hangzott el ütésem, amint a sírból valami felelet hallatszott, mely eleinte halk és szakadozott volt, mint valami gyermeksírás, aztán hirtelen hangos hörgésféle, mely az emberi hanghoz legkevésbé sem hasonlított, s végre valami, jajveszéklő kiáltásfélében végződött, mely félig irtózatot, félig diadalt fejezett ki, aminőt csak a pokol torkából lehet hallani, honnan a kárhozatok fölött örvendő démonok ujjongásával egybevegyülve hallja az ember.
Őrültség volna gondolatomat leírni akarni. Ájultan tántorodtam a pince túlsó falához. A rendőrök pillanatig a borzadás- és ijedtségtől megkövülve, mozdulatlan álltak a lépcsőn. A másik percben már száz munkás kéz dolgozott a falon. A fal egész összefüggő darabban omlott alá. A félig senyvedésbe menő véres hulla a nézők szemei előtt állt. Fején, tátott, vértől vörös szájjal ült a fenevad, melynek csele engem gyilkolásra ingerelt, s melynek panaszos hangja a hóhér kezébe adott. A dolog úgy történt, hogy a macskát őrült sietségemben szintén befalaztam a sírba, melybe meggyilkolt nőmet betemettem.
FÜGGELÉK
II. FORDÍTÁSOK
1875
REJTÉLYES GYILKOSSÁG
(Edgar Allan Poe novellája)
Párizsban létemkor egy Dupin nevű fiatalemberrel ismerkedtem meg, ki rendkívül feltűnt éles esze és nagyszerű kombináló tehetsége miatt. - Emiatt sokat bámultam őt, különösen egy esemény kötötte le nagyban figyelmemet.
Egy éjszaka a Palais-Royal egyik sáros utcájában sétáltunk, mindketten gondolatainkban elmélyedve, és egy óra hosszat sem szólt egyikünk se. Dupin hirtelen a következő szavakban tört ki:
- Ő igen kicsiny fickó és jobban illenék a Variétés-színházba.
- Természetesen - kiálték fel -, de hogyan tudhatja ön: miről gondolkoztam? Hisz ez emberentúli, ez megfoghatlan, hihetetlen, csodás.
El voltam kábulva.
- Ön arra gondolt, hogy Chantillynek sokkal kisebb termete van kelleténél...
- Igen, én arra gondoltam - dadogám -, de hogyan tudhatja? Ördög ön?
Dupin nevetett.
- Egyszerű, megmagyarázom; de menjünk ismét azon úton vissza, melyen ön elmélkedéseit tette. Legelőször lovakról beszélt ön, aztán az X utca szögletén beleütközött ön egy szegény ördögbe, ez önt felbosszantá... nem igaz? sokáig nem szólt semmit, míg végre egy áriát dúdolt, melyet a színházban kellett hallania. Kevés vártatva felegyenesedett ön. Nem tévedhettem tehát, midőn azt tettem föl, hogy ön Chantilly törpe alakjáról gondolkozik.
Ezen jelenet után Dupin barátommal egy kávéházba léptünk, hol egy lap akadt kezünkbe, melynek homlokán a következő felirat állott:
Rendkívüli gyilkosságok
Mindketten olvasni kezdtük, mi következik:
»Ma reggel három óra körül a Szt. Rókus városrész lakói hosszas fájdalom-kiáltások által költettek fel álmukból, melyek Morgue utca egyik házának negyedik emeletéből törtek ki. E házban Espanay asszony és Kamilla leánya laktak.
E kiáltások után rögtön mintegy nyolc szomszéd és két csendőr sietett a házba. Midőn beléptek, a kiáltás már akkor megszűnt, de midőn a belépők az első lépcsőzeten felhaladtak, két vagy három egymással feleselő hangot mégis meg lehetett különböztetni a legfelső emeleten.
Csakhamar ott termettek egyik ajtónál. Ez belülről volt becsukva, - feltörték tehát - és amint a szobákba léptek, oly látvány terült eléjök, melytől az iszonyodás és borzalom fogta el őket.
A szobában iszonyú rendetlenség, a bútorok összetörve, széthányva, az ágyból az ágynemű a padlóra hányva, egy széken véres borotva feküdt, a kandallón két-három hosszú, ősz, és véres emberi hajfürt, mik tövestől kihúzottaknak látszottak. A padlón aranyak, ékszerek széthányva. Az írószekrény fiókjai nyitva és némileg, de nem egészen kiürítve találtattak.
A szállás lakóját, Espanay asszonyt azonban sehol sem lehetett látni, de a kandallón szokatlan mennyiségű korom volt észrevehető, és midőn ott vizsgálódtak, - iszonyú ki is mondani, ott lelték leányát a kéményben függve, kit fejével lefelé a szűk nyílásba szorítottak. A test még meleg volt. Arcában több mély karcolási seb s torkán ujjkörmök nyomásai voltak láthatók. Az öregasszonyt nem találták seholsem, végre a ház hátsó részében levő kövezett udvarban meglelték holttestét. Nyaka teljesen át volt vágva, a fej, mint a test iszonyúan megcsonkítva.
Ezen ügyben legközelebb tanúkihallgatások történtek a törvényszéknél. Adjuk ezen tanúkihallgatásokat szóról szóra:
1) Dábung Pazclina mosónő azt vallja, hogy Espanay asszonyt és leányát három éve ismeri és mos rájok. Az anya és leány nagyon szereték egymást s jó fizetők voltak, szolgálót nem tartottak. Egyebet nem tud.
2) Moreau Péter dohánykereskedő azt mondja, hogy ez asszonyság már 4 év óta nála vásárolta a burnótot és dohányt. Tudomása van, hogy a megholtak azon házat, melyben holttestök találtattak, már 6 év óta lakják; az övék volt azon ház, s minthogy megunták a lakók lármáját s teljesen visszavonulni akartak a világtól, az üres lakosztályokat nem adták bérbe. Azért volt a ház lakatlan. A szerencsétlenek azon hírben éltek, hogy pénzök van. Tanú sohasem látott senkit a kapun bemenni évek óta, csak egyszer-kétszer a levélhordót és az orvost.
Ezen vallomást több más szomszéd is erősíté, mindegyik kijelentve, hogy a házba senki sem járt, alkalmasint rokonuk sem volt. A homlokzat ablaktáblái voltak nyitva, a ház hátsó részének ablaktáblái pedig soha, kivévén a 4-ik emelet nagy szobájának ablaktáblái.
3) Muzet Izidor csendőr előadja, hogy ő a házba reggeli 3 órakor hívatott és a kapunál mintegy 30 egyént talált, kik bemenni igyekeztek. A kapu be volt zárva, azt feszítővassal nyitották fel. A kiáltás folyvást tartott mindaddig, míg a kapu ki nem nyittatott, akkor hirtelen megszűnt. E kiáltás olyanforma volt, mintha egy vagy több személy által tétetett volna a legnagyobb halálos veszélyben. Tanú a lépcsőkön fölfelé haladt. Miután az első folyosót elérte, két élénk feleselésben lévő hang hallatszott - az egyik hang mélyenhangzó, a másik nyöszörgő. Az elsőnek hangjából a következő francia káromkodási szavakat »sacré« és »diable« megérté, másikból azonban semmit, sem azt nem vehette ki, milyen nyelven van, sem azt: női vagy férfi hang volt-e. Azt gondolja, hogy spanyolul beszélt.
4) Duval Henrik ezüstműves megerősíti Muzet vallomását, a nyöszörgő hangot azonban olasznak tartja. Abban bizonyos, hogy francia nem volt, arról azonban éppen nem bizonyos ő sem, férfi vagy nő hangja volt-e. De meg van győződve, hogy miután Espanay asszonyt és leányát ismerte, egyiké sem volt a nyöszörgő hang.
5) Odenheimer vendéglős, tanú nem értvén franciául, tolmács által kérdeztetett ki. Amsterdamban született. Midőn a kiáltás hallatszott, a ház előtt ment el, s ő is felment a többi kíváncsiakkal. Az előbbi tanúk vallomását ő is megerősítette, egynek kivételével. Ő tudniillik bizonyos benne, hogy az éles hang franciáé és nőé volt. E szavakra, bár nem érti, emlékezik: »sacré, diable«.
6) Mignaud Gyula bankár előadja, hogy Espanay asszonynak nála volt pénze. Halála előtti napon jött hozzá és kért tőle négyezer frankot, mit ő Bon Adolf könyvvivője által aranyban lakására küldött.
7) Bon Adolf, Mignaud könyvvivője vallja, miszerint nevezett napon ő vitte a négyezer f[ran]kot az asszonyság után, s vele lakására kísérte. Az egyik csomagot (miután a pénz két csomagban volt) a kisasszony, egyet meg az öreg vett át tőle. Ezután ő meghajtá magát és távozott.
8) Bird Vilmos szabó mondja, hogy ő is a házba hatolt. Hallotta a feleselő hangokat. A mély hang franciáé volt, a »sacré« »diable« szavakra tisztán emlékezik. A nyöszörgő hang azonban angol vagy német lehetett, amely két nyelvből ő egy betűt sem ért.
A fentebbi tanúk közül négyen kikérdeztetvén, még azt jegyzik meg, hogy a szoba ajtaja, hol a kisasszony holtteste találtatott, belülről volt bezárva. Minden teljesen nyugodt volt, se sóhajtás, se nyögés nem volt hallható. Bent a szobákban egy lélek sem volt látható! Az ablakok úgy a belső, mint a külső szobában le voltak eresztve. A két szoba közti ajtó betéve, de bezárva nem volt. Az ajtó, mely a homlokzat részről a folyosóra vezetett, be volt zárva, és a kulcs belülről a zárba dugva. Egy kis szoba, a negyedik, nyitva volt. Régi ágyak, skatulák és más ehhez hasonlók voltak benne. E tárgyak gondosan eltávolíttattak. A ház minden helyiségében egy vonal nem volt, mely gondosan át nem vizsgáltatott. A kéményseprők a kéményekben kutattak. A ház négyemeletes, és padlásszobákkal van ellátva. A tetőn egy csapózárral ellátott ablak belülről be volt szegezve és évek óta nem látszott kinyittatni. Az idő hossza, a feleselő hangok és az ajtófeltörés közt, tanúk által különféleképpen adatik elő. Némelyek vélték, hogy három percnél tovább nem tartott, mások ellenben öt percre mondják. Az ajtót csak nehézséggel lehetett kinyitni.
9) Gareia Alfons alkusz mondja, hogy ő is Morgue utcában lakik, ő is felment a házba s hallotta a feleselést. A mély hang franciáé volt, a nyöszörgő, bizonyos benne, hogy angolé. Nem érti ugyan az angol nyelvet, de kiejtés után ítélt.
10) Montani Albert cukrász a nyöszörgő hangot orosznak tartja, egyebekben megerősíti előbbinek vallomását. Oroszul ugyan nem tud.
Különböző, ismét előhívott tanúk állítják, hogy a 4-ik emelet kéményei oly szűkek, hogy lehetetlen azokon emberi testnek áthatolni. Sehol másik lépcső nincs, melyen a gyilkos észrevétlenül lemehetett volna azalatt, míg a tanúk felmentek.
11) Dumas Pál orvos előadja, hogy ő hívatván a hullák megvizsgálására, a leány holttestét nagyon zúzottnak találta és véresnek, ami nem csoda, mert míg a kéménybe csomagoltatott be, sokat szenvedett. Az arc iszonyú színű, a szemgolyók duzzadtak, a nyelv több helyen át volt harapva. Véleménye szerint a kisasszony megfojtatott egy vagy több személy által. Az anya teste iszonyúan meg volt csonkítva; a jobboldal csontjai összezúzva, a ballábszár széthasogatva és a bordák szintén. Véleménye szerint: valami nehéz doronggal vagy fejszével, mindenesetre nagyon erős férfinak kellett e gyilkosságot eszközölni az öreg nőn. A nyak hihetőleg az ott talált borotvával volt átvágva.«
Ezek voltak a tanúkihallgatások. S lázas érdekeltségben tartották a Szt. Rókus városrész lakóit. Lassanként az egész Párizs e titokteljes gyilkossággal kezdett foglalkozni, melynek a rendőrség minden erőfeszítés mellett sem bírta semmi nyitját találni, de még csak gyanakodni sem volt kire. Egyetlen sugara sem volt a világosságnak, egyetlen nyom sem a nagy titokhoz...
A rendőrtisztek nagy bambán néztek egymás szeme közé és egy-egy »hm«-nél nem tudtak többet mondani.
Napok múltak el és a dolog még mindig pihent. Legfeljebb az történt, hogy Bon Adolfot, a bankár könyvvivőjét, ki a négyezer frankot vitte az asszonyság után, elfogták, habár ezen pénz vitelén kívül semmi komolyabb körülmény sem terhelte.
Dupin barátommal mi is sokat beszéltünk e tényről, midőn én egy ízben előhoztam neki.
- Ha önnek kombináló tehetségével bírnék, barátom, vállalkoznám ezen átláthatlan bűntett kinyomozására. Az lenne aztán a derék dolog.
Dupin mosolygott.
- Ha önnek szívességet teszek vele, hát megkísérlem kinyomozni. - A rendőrség úgyis sokkal ostobább, mintsem azt valaha sikeresen tehesse. - Azok az emberek valóságos fatuskók.
- Köszönöm, Dupin barátom. Ön valóban nemes tettet követne el. A szegény bebörtönzött Bon rokonom, szeretném bebizonyítani ártatlanságát...
- Igen - mondá Dupin úr -, de a rendőrigazgató engedélyére volna szükségünk.
- Meglesz, barátom. Menjünk azonnal. A rendőrigazgató jó ismerősöm, ő megadja az engedélyt.
És nem is csalódtunk. A rendőrigazgató gúnyosan nevetett és azt mondta, ha van elég elpocsékolni való időnk, hát csak mulassunk a dolog kinyomozásával - ő nem bánja: azonban előre is biztosít, hogy semmire sem fogunk mehetni, mert a bűntény elkövetését oly homály borítja, mint valami tudós agyvelejét.
Rögtön hozzáfogtunk vizsgálódásunkhoz, s elmentünk Dupin barátommal ama házhoz, hol a gyilkosság történt.
Dupin mindent nagy figyelemmel vizsgált. Miután engedélyünket felmutattuk, a szobákba is beeresztettek, hol a két holttest feküdt. Dupin minden tárgyat megvizsgált, még a hullákat is. Ezután egy rendőr kíséretében a többi szobába és az udvarba mentünk, hol Dupin ezer meg ezer néznivalót talált.
Csak késő este tértünk vissza a szomorú házból. Dupin egy szót sem szólt, mit vett észre, hanem némán bement egy hirdetésilap irodájába. Kevés vártatva visszajött, de ismét nem szólt semmit. És néma maradt egészen másnap délig.
Másnap délben meg nem állhattam, én kérdezősködtem.
- Nos, talált valami nyomot?
Dupin mogorván válaszolt:
- Én mindent megtaláltam.
- Hogyan? az lehetetlen.
- Annyira nem lehetetlen, hogy éppen e percben várom, ha, óránk jól jár, a gyilkost, illetőleg azt, ki némileg részes a bűntettben. Reménylem, hogy ezen elővéleményemben nem hibáztam, mert erre alapítok mindent. Lehet, hogy nem jön, de minden lehetőség szerint meg fog jelenni.
- Szent isten! lehetséges-e? Nem, nem, nem hiszem.
- Megmagyarázom önnek. Okoskodásom a következő: a lakásba felhatolók feleselést és lármát hallottak a lépcsőkön, s midőn betörtek a lakásba, ott egy lelket sem találtak, márpedig menekülni sehonnan sem lehetett. Itt az a kérdés, ki lehetett és hová lehetett a gyilkos? Hogy a feleselő hangok nem a nőkéi voltak, az a tanúvallomásokból be van bizonyítva. S ha nem a nőké voltak a hangok, akkor az is világos, hogy azon vélemény csupán badarság volna, miszerint Espanay asszony előbb lányát, aztán magát végezte volna ki, mihez különben ereje se lehetett, mert a leány holttestének kéménybe való zsúfolásához irtózatos erő kellett. Bizonyos tehát, hogy a gyilkosok mások voltak.
- Ez igaz - mondám én.
- Most térjünk át - folytatá Dupin - a hangokra. Minden tanú megegyezik abban, hogy a mély hang franciáé volt, de a másik hangra nézve, ami szerfelett különös, mindenik tanú másképp vallott. A francia azt hiszi, hogy a hang spanyolé volt, ámbár ő nem tud spanyolul. A hollandiai véleményezé, hogy az francia hangja volt, de mi tudjuk, hogy a tanú miután franciául nem tud, tolmács által kérdeztetett ki. Az angol azt gondolá, hogy német hangja volt, noha nem tud németül. A spanyol bizonyos, hogy angol hangja volt, azonban csak a szavak hangzásáról ítél, mert az angol nyelvből semmi ismerettel sem bír. Az olasz állítá, hogy egy orosz hangjának kellett lennie, azonban ő egy született orosszal soha nem beszélt. Egy második francia nem egyezik meg az elsővel, és meg van győződve, hogy a kérdéses hang olaszé volt; minthogy azonban ő e nyelvben nem jártas, úgy ő - hasonlag a spanyolhoz - a szavak hangzásáról ítél. Nos! Valóban mi különösen szokatlannak kell e hangnak lennie, melyről ily vallomás adható. Egy hang, melynek hangzásához Európa öt nagy népének hangjából egyik sem hasonló.
- Csakugyan - feleltem hüledezve -, e hang semmi szóhoz sem hasonlított.
- Mármost kutassuk, hogyan menekülhettek a gyilkosok? Espanay asszony nem gyilkoltatott meg kísértetek által, kellett, hogy valaki meggyilkolja: de hát hová lett az a valaki? Az ablakon nem menekülhetett ki, a kályhán, kéményeken keresztül még kevésbé, mert a kémények ha alul elég szélesek is, felül oly keskenyek, hogy egy macska sem férne ki. Ne feledjük azonban, hogy a hátulsó szobán egy ablak felső táblája nyitva volt. Csak ezen történhetett volna a kimenekülés. De miként fért volna ki e kis hézagon az orgyilkos, s miként ugrott volna le a 4-ik emeletről? Ez a szokatlan és rendkívüli. De bármily rendkívüli is, ennek így kellett történnie mégis.
- Ah, ah - mondám feszült érdekeltséggel lesve Dupin minden szavát.
Barátom folytatá beszédjét:
- Térjünk tárgyunkra vissza. Ugye különös ön előtt, hogy az, aki a gyilkosságot elkövette, semmit sem vitt el onnan, hanem a négyezer frankot is otthagyta kiszórva. Miért követte tehát el a gyilkosságot? Ezenkívül természetellenesnek látszik azon irtózatos durvaság is, mellyel a bűntett végrehajtatott. Okos ember nem tette volna azt, hogy miután megölte a kisasszonyt, még a kéménybe is gyomaszolja. Irtóztató erő kellett hozzá, különösen ahhoz, hogy az öregasszony nyakát egy beretvával elszelje. A kandallón igen vastag emberi hajfürtök feküdtek, tövestől kiszakítva. Ön tudja, mily erőmegfeszítés kell, a fejből csak harminc vagy negyven hajszálat is kihúzni egyszerre? Ön e hajfürtöket látta, nemde? Gyökereiken (iszonyú látvány!) húsdarabok és fejbőr lógott, melyek bizonyosan ugyanazon óriási erő által mintegy félmillió hajszállal együtt egyszerre kiszakasztattak. - Ha ezután azon különös hangot tekintjük, mely több különböző nemzetiségű ember előtt idegen, töredezett szó és szótag nélküli hangzású volt, mily eredményre jövünk? Mily benyomást tett ez az ön képzeletére?
Némi borzalmat éreztem magamon elvonulni, midőn Dupin hozzám e kérdést intézte.
- Egy őrült vitte véghez e gyilkosságot - mondám -, egy dühössé lett őrült, ki egy közeli őrültekházából megszabadult.
- Némely tekintetben elfogadható volna az ön véleménye - felelé Dupin -, de az őrült hangja az ő legvadabb rohamaiban is sohasem oly szótalanszerű, mint azon sajátságos hang, mely a lépcsőkön volt hallható. Az őrültek is valamely nemzethez tartoznak, és habár nyelvök értelemre nézve összhangzás nélküli szókat, de mégis valóságos szókat ejt ki.
- Ez igaz, teljesen igaz - mondám.
Dupin felegyenesedett s villogó szemekkel húzott ki zsebéből egy csomó hajat.
- Nézze ön e hajat! Ezt a meggyilkolt asszony összeszorított markában találtam. Micsoda haj ez?
- Dupin! - kiáltám reszketve. - Ez nem emberhaj.
- Ugye nem? - mondá Dupin mosolyogva. - Most még mondok valamit. Tekintse ön azon véres nyomokat, mik a szobában találhatók, és azon ujj-nyomokat, melyek Espanay asszony testébe mélyedtek.
- Huh! Azok sem emberi ujjak! De hát micsodák?
Dupin barátom egy összegöngyölített papirost hajtott fel, melyen életnagyságban le volt festve az indiai orangutang, a legerősebb majomfaj.
- Ez a gyilkos! - kiáltá.
Elámultam.
- Igen... igen, az ujjak, a meggyilkolt kezében talált vörös haj, ez mind arra mutat, hogy majom volt a gyilkos - de hát kié volt akkor azon francia hang, melyet a tanúk hallottak?
- Erre nézve azt kombinálom - szólt Dupin csodálatos biztonsággal -, hogy az orangutangnak lehetett egy francia gazdája, akitől aztán a majom megszökött. Ő azt egész a szobáig követhette, de az iszonyú körülmények közt, mik bekövetkeztek, el nem foghatta. De ez esemény rosszallásával találkozott, ami a »diable« és »sacré« szavakból látszik. Különben ez csak gyanítás, de oly gyanítás, melynek alaposságáról meg vagyok győződve. S hogy ön lássa, hogy bízom okoskodásomban, íme itt van egy lap, melybe már tegnap, midőn ön mellől egy laphirdetési irodába távoztam, a következő hirdetési sorokat iktattam be.
Dupin egy lapot nyújtott át nekem, melyből a következőket olvastam: »A boulogne-i erdőben reggel (itt a gyilkosság történetének kelte állott) elfogatott egy igen nagy vörösbarna orangutang. A tulajdonos, mely mint állíttatik, egy máltai hajón levő tengerész, az állatot visszakaphatja, ha személyét és ahhozi jogait igazolja, és a befogására s tartására fordított csekély összeget megtéríti. Kérdezősködhetni: Faubourg St. Germain 14. szám.«
- De hogy tudhatja - kérdém -, hogy e francia máltai hajó-matróz volt?
- Csak gyanítom; de némi bizonyossággal. Nézze ön e kötelet, melyet a tett színhelyén találtam. Ez, mint látja, matrózkötél, éspedig mint csomója mutatja, oly matrózkötél, minőt a máltaiak használnak. Ez nem lehetett a meggyilkoltaké! De vegyük, hogy tévedek, ti. hogy a majom nem máltai matrózé. Akkor ő azt fogja csak hinni, hogy valami körülmény tévútra vezetett, ellenben, ha eltaláltam, minden meg van nyerve. A francia, ki a gyilkosságot tudja, habár ő maga ártatlan, előbb meggondolja magát: vajon a hirdetést kövesse és az orangutangot visszakövetelje-e? Ő körülbelül így fog gondolkozni: én ártatlan vagyok s szegény; az orangutang sokat ér, az én helyzetembeni emberre nézve valóságos kincs; miért veszteném el ezen állatot, egy veszélytőli alaptalan félelem miatt. Itt van, csak kezemet kell érte kinyújtanom. A boulogne-i erdőben, tehát a gyilkosság színhelyétől távol, találtatott meg. Miként jöhetne valaki azon gondolatra, hogy e tényt egy oktalan állat követte el? A rendőrség az utat eltéveszté, és a legkisebbet sem födözte fel, mire támaszkodhatnék. És ha nyomában volnának is az állatnak, lehetetlen lenne ellenem a gyilkosság tudomását bebizonyítani, vagy engemet e tudomás következtében vádolni. Ezekre nem tekintve ismernek engem. A tudósító engem állít az állat tulajdonosának. Nem vagyok bizonyos, mennyire terjed személyemet illető ismerete. Ha kerülni fogom ily értékes dolog visszakövetelését, melyről tudják, hogy az enyém, akkor végre magam fordítom a gyanút az állatra. Nincsen előnyömre, a nyilvános figyelmet se rám, se az állatra vonni, követem a hirdetést, elhozom az orangutangot és mindaddig zárva tartom, míg a dolog felejtve lesz.
E pillanatban a lépcsőkről léptek hangoztak fel.
- Ő jön! - kiáltá Dupin.
- Ah!
Egy férfiú lépett be. Látszólag matróz volt, erős termettel, kihívó arccal. Francia nyelven jó estét kívánt.
- Üljön le, barátom - mondá Dupin. - Azt hiszem, ön az orangutang után akar kérdezősködni. Szavamra, ügyes állat! Ugyan hány éves lehet?
A matróz föllélegzett.
- Öt éves, uram. Itt tartja ön?
- Nem. Egy ló-bérbeadó istállójában van a Dubourg utcában. Ott átveheti holnap reggel. Persze csak úgy, ha képes beigazolni tulajdonjogát.
- Mindenesetre.
- Mert nem szeretnék könnyen megválni ez állattól.
- Nem is kívánom, kész vagyok illő jutalmat adni megtalálásáért. Mit kíván ön?
- Jutalmul - szólt Dupin felegyenesedve és hirtelen - mondja el nekem, hogy történt a Morgue utcai gyilkosság?
Dupin ez utolsó szavakat igen halkan és nyugodtan mondá. Épp oly nyugodtan ment az ajtóhoz, bezárta és kulcsát zsebébe rejté. Ezután egy pisztolyt vont elő és a legkisebb gyorsaság nélkül az asztalra helyezé.
A matróz arca lángvörös lett, mintha a fulladással küzdött volna. A földre bámult és botja után nyúlt, de azonnal visszaesett székébe, erősen reszketett és oly halavány lőn, mint a halál. Egy szót sem szólt. Szívem mélyéből sajnáltam őt.
- Barátom - mondá Dupin barátságosan -, ön szükségtelenül aggódik, valóban szükségtelenül. Mi nem szándékozunk önnek a legkisebbet sem tenni. Ismétlem becsületemre, hogy nem szándékoztunk önnek fájdalmat okozni. Én bizonyosan tudom, hogy ön a Morgue utcai tényben ártatlan. De mit se használ tagadni azt, hogy azzal bizonyos tekintetben összeköttetésben van. És tudnia kell önnek, hogy én ezen dolog felvilágosítására eszközökkel bírok, eszközökkel, melyekről ön nem is álmodott. Most a dolog így áll. Ön mit se tett, mit kerülnie kellett volna, bizonyára semmit, mivel önt vádolni lehetne, így önnek nincs mit titkolnia, semmi oka nincs, hogy ezt tegye. Másrészt a becsület által köteleztetik ön, hogy mindent megmondjon, amit tud. Egy ártatlan ember van bezárva és a bűnténnyel vádolva, melynek elkövetőjét ön megmondhatná.
A matróz lélekjelenlétét nagyrészt ismét visszanyeré, midőn Dupin e szavakat mondá, de azért előbbi bátorsága egészen eltűnt.
- Az isten legyen velem - mondá rövid szünet után -, mindent el fogok mondani, mit e dologról tudok; de nem várom azt, hogy önök csak felét is higgyék annak, mit mondani fogok. Valóban őrült volnék, ha ezt várnám. Mégis ártatlan vagyok, és bátran megyek sorsom elé, ha mindjárt meghalok is.
Előadásából a jelentékenyebb a következő volt: - Legközelebb az indiai Archipelágba utazott. Egyik osztály, melyhez ő is tartozott, Borneóban szállott ki és mulatságból több kirándulást tett a sziget belsejébe. Ő és egyik társa orangutangot fogtak. E társa meghalt, és így az állat az ő kizárólagos birtokába jutott. Nagy teher- és fáradsággal, melyet a fogoly szelídíthetetlen vadsága okozott, végre sikerült azt neki szerencsésen párizsi lakába szállíthatni, és ott, hogy szomszédainak alkalmatlan kíváncsiságát kikerülje, gondosan bezárni, míg az idő elérkezendik, melyben a majom sebe, melyet a hajón egy szálka lábában okozott, teljesen begyógyuland. Végszándéka volt az állatot eladni.
Midőn egy éjjel, vagyis a gyilkosság reggelén, egy több matróz által adott lakomáról hazatért, az állatot saját hálószobájában találta, hová egy számára készített faládából tört ki, melyben - hiedelme szerint - biztos őrizet alatt volt. Kezében, vagy ha úgy tetszik, első lábában beretvát tartott, egészen be volt szappanozva, és szakáll-levevést akart utánozni, miben alkalmasint egyszer gazdáját a kulcslyukon megleste. A matróz eliszonyodva, hogy oly iszonyú fegyver van ezen vad állatnál, mely azt oly ügyesen tudja használni, néhány pillanatig nem tudta mit tegyen. Különben szokása volt az állatot a legdühösebb pillanataiban is korbáccsal rendre utasítani, most is ezen eszközhöz nyúlt. Midőn az állat a korbácsot meglátta, egy ugrással künn termett a szobából, leszaladt a lépcsőkön és egy szerencsétlenségre nyitott ablakon leugrott az utcára.
A francia a kétségbeesés gyorsaságával követte. Az orangutang a beretvát még mindig kezében tartva néha-néha megállt, míg követője közel nem ért hozzája, ezután ismét tovább rohant. Ilyképpen folyt a vadászat meglehetős ideig. Az utcák jóformán elhagyottak voltak, midőn körülbelül reggeli 3 óra felé, a Morgue utca mellett haladtak. Itt a menekülő figyelmét Espanay asszony háza negyedik emeletének nyitott ablakán kitörő világosság vonta magára. Ekkor a ház felé rohant, megpillantá a villámhárító rudat, szokatlan gyakorlottsággal mászott fel, megragadá az ablaktáblát és annak segítségével beugrott az ablakon. Mindez egy percig sem tartott. Az ablaktábla az orangutang által félig nyitva állva taszíttatott vissza, midőn ő a szobába ugrott.
Erre a matróz megörült és megrémült egyszerre. Reménye volt az állat megfoghatására, miután alig képes a tőrből visszajönni, melybe önmaga esett, hacsak ismét a villámhárítón le nem mászik, mely esetben lent megfoghatta volna. Másrészt nagy ok volt azon aggályteljes kérdés: mit fog az a házban művelni? Ez utolsó gondolat indítá őt arra, hogy a szökevényt tovább is kövesse.
Egy villámhárító rúdon különösen matróznak minden nagy nehézség nélkül föl lehet mászni, azonban midőn az ablak magasságáig érkezett, mely balra távol volt tőle, útjának vége lőn. Minden, mit tehetett, az volt, hogy annyira hátrahajolt, miszerint egy pillantást vethetett a szoba belsejébe. A pillantáskor az ijedtségtől csaknem a kövezetre rogyott. Ekkor volt, midőn az iszonyú kiáltás hangzott az éjben, mely a Morgue utcai lakosokat álmukból felkölté. Espanay asszony és leánya mindketten éji-öltönyben, látszólag papirosaik rendezésével voltak elfoglalva, melyek a vasládában valának, mely már említtetett, és amely a szoba közepére vettetett. Nyitva volt és tartalma mellette a padlón feküdt. Az áldozatoknak háttal az ablak felé kellett ülniök, és azon időből következtetve, mely az ablakoni belépés és a kiáltás közt eltelt, úgy látszik, hogy a majom nem vétetett azonnal észre. Az ablaktábla becsapódását természetesen a szélnek tulajdoníthatták.
Midőn a matróz a szobába látott, a hatalmas állat Espanay asszonyt hajánál megragadta, melyek nem voltak felkötve, mert valószínűleg fésülködött. A majom a beretvával arca körül járt, urának a beretválkozásnáli mozdulatait követve. A leány elterülve, mozdulatlanul feküdt; ájulásba esett. Az öreg nő ellentállása és kiáltása, mialatt fejéről a haj húzatott, azon következményt idézte elő, hogy az orangutang valószínűleg békés szándékát dühösre változtatta. Karjának egy erőteljes vonásával egyszerre levágta a fejét a testről. A vér látása dühösségét a bőszültségig fokozá. Fogait csikorgatva és szikrázó szemekkel rohant a leányra, iszonyú körmeit nyakába mélyeszté, és oly soká szorítá, míg az áldozat meghalt.
Tévedező, vad pillantása ekkor az ablakra esett, melyen át urának az iszonyodástól megkövült arca látható volt. Az állat dühössége - mely valószínűleg a korbácstól félt - félelemmé változott; jól tudva, hogy büntetést érdemelt, véres tettét elrejteni akarta, és halálos aggállyal szaladgált összevissza a szobában; feldöntötte s összetörte a bútorokat és kihányta az ágyruhákat az ágyból. Utoljára a leány holttestét kapta föl és a kéménybe dugta, mint ahol találtatott is. Ezután megragadá az öreg nő holttestét és fejjel dobta ki az ablakon. Midőn a majom csonkított terhével az ablakhoz közelített, a matróz is inkább csúszva ereszkedett le a villámhárító rúdjáról, s e mészárlás következtében egészen eliszonyodva az orangutang sorsát illető minden gondról megfeledkezett. A szavak, melyeket a betörők a lépcsőkön hallottak, a francia ijedt kiáltásai és a szörnyeteg ördögi ordításai valának.
*
Ez volt nyitja a rejtélyes gyilkosságnak.
A matróz elbeszélése után azonnal siettünk a rendőri hivatalba, hol Dupin a bámuló rendőrfőnöknek előadá az egész esetet.
A rendőrfőnök dühös volt, hogy a dolgok ily fordulatot vettek.
- Mit avatkoznak az én dolgomba? Az ördögbe is, mért nem mindenki a maga bajával törődik?
Denique mindenütt egyformák a főhivatalnokok, haragusznak, ha okosabb emberre találnak, mint ők maguk.
A tény napnál világosabban ki lévén derítve, Bon könyvvivőt szabadon bocsáták.
A matróz egypár hónap múlva megtalálta az orangutangot, amelyből híres állat lett. Később drága pénzen vette meg tőle egy bolond angol.
MELYIK A KÜLÖNB EMBER?
1877
(Igaz történet)
Lemonin György gazdag kereskedőnek két fia járt a londoni egyetemen, a boldogult első nejétől maradt Károly és a fiatalabb Harry.
Mindkettő igen derék fiatal tanuló volt, mindenikök szorgalommal haladott a jogi pályán, jellemök kifogástalan volt, tanáraik, tanulótársaik mind egytől egyig szerették a két Lemonin testvért, kik dacára, hogy nem egy anyától származtak, alakban, arcban is szinte a hihetetlenségig hasonlítottak egymáshoz.
A két testvér kimondhatatlanul szerette szülőit s a szülők őket. Azon körülmény, hogy Károly csak mostohafia Lemonin asszonynak, mit sem változtatott a dolgon, s a legélesebb figyelő sem fedezhette volna fel úgy a Lemonin házaspár, mint a fiúk részéről a legparányibb különbséget sem, mely e viszonyból származott volna.
A Lemonin család úgyszólván mintája volt egy család fogalmának a szó legnemesebb értelmében, s nemcsak gazdagsága által emelkedett ki magasan a többiek fölött, hanem erényei, szorgalma, szerénysége és becsületessége következtében is.
Szorgalmuk által az isten nagy vagyonnal áldotta meg a házaspárt, és ami a vagyonnál is többet ér, nagy boldogsággal, mert semmi sem teheti olyan boldoggá a szülőt, mint ha látja, hogy élete legfőbb célja, gyermekei szépen, nemes irányban fejlődnek arra, hogy majdan a társadalom hasznos tagjaivá váljanak.
A két fiún kívül még egy leánygyermek is volt, a kis tízéves Ella, ki szinte egy londoni nevelőintézetben volt elhelyezve, hol a két nagyobb fiú minden vasárnap meglátogatta nővérüket.
A jóknak élete már e földön mennyország! A jóknak sok jut ki a nemes örömből s boldogságból, és az örömnek, boldogságnak alig van története.
A két Lemonin fiú minden nagyobb följegyzésre méltó esemény nélkül haladt előre tanulmányaiban, mindkettő ügyvédnek készült, s mindenki azt jósolta róluk, hogy idővel bizonyára jeles jogtudósokká, s egyéb kiváló tulajdonaik mellett még országos képviselőkké is válhatnak, ami Angliában is, éppúgy mint Magyarországon, a legmagasabb jutalma a polgárerényeknek.
Károly és Harry között a legszebb testvéri egyetértés és kölcsönös vonzalom uralkodott mindenkor, melyet egyszer sem zavart meg semmi; mindamellett a viszonyok bizonyos nemes versengést támasztottak köztük, melynek oka nem annyira önmagukban, mint inkább a külső körülmények nyomásában rejlett.
A londoni egyetem nagy ünnepélyén, mikor a feladott jogtudományi pályakérdésekre beérkezett legjobb művek koszorúztatnak meg az összes egyetemi polgárok harsogó éljenei közt: a tanári kar ezúttal kijelenté, hogy eltérni kellett ez idén a százados szokásoktól, mert két oly jeles mű érkezett az első pályadíjra, melyek különféle felfogással ugyanazon egy kérdést annyi tudományos alapossággal világítják meg, miszerint teljes lehetetlenség volt eldönteni: melyik a jobb, melyik a jutalomra méltóbb; minélfogva abban állapodtak meg, hogy úgy a jutalmat, mint a dicsőség és érdem koszorúját megosztják a két mű szerzői közt.
A lepecsételt levelek felbontatván, az egyetem rektora harsány szóval s maga is meglepetve hirdeté ki a szerzők neveit.
- Uraim, e munkák szerzői: az egyiké Lemonin Harry, a másiké Lemonin Károly.
A tanulók lelkesedve, ujjongva üdvözölték a kitüntetett társakat, de az egyetemi tanári kar ezen szabályellenes eljárása nem maradt minden megjegyzés nélkül.
Sokan kételkedtek abban, hogy két ugyanazon tárgyról írt mű közt ne legyen jobb az egyik, mint a másik, s azt ne lehessen megítélni.
A szőrszálhasogatásra úgyis mindig hajlandó tanulók sorában élénk hullámokat vetett az a kérdés: melyik jobb hát a két mű közül, s egy kis eltéréssel aztán: melyik a különb ember a két Lemonin közül?
Mindenki szerette volna olvasni a kérdéses műveket; pénzt gyűjtöttek, hogy azokat kinyomathassák.
A Lemonin-kérdés valóságos forradalmat idézett elő e kis, de azért nem kevésbé érdekes világban. Úton, útfélen folytak a viták, divattá vált erről beszélni mindenütt: melyik a különb munka? melyik a különb gyerek?
Persze, hogy így aztán még bajosabb volt ezt eldönteni.
Az ifjúság két pártra szakadt, a Károly- és Harry-pártra, s elkeseredten küzdött ki-ki a maga meggyőződése mellett; a mozgalom általános lett, s fájdalom, nem egy véresen végződő verekedést is idézett elő. Mert az anglus természet ilyen bolond ám, képes akármilyen csekélységhez szívósan ragaszkodni s nem engedni a maga meggyőződéséből semmit.
A magyar ember megun mindjárt mindent. Tapasztaljuk azt lépten nyomon. A nemzeti viseletet, melyet oly lelkesedve karoltunk fel 1860-ban, már nehány év múlva fitymálva vetettük le; az oly nehezen kivívott legszebb nemzeti jogaink iránt nyomban elhidegültünk. Semmivel nem törődünk; a politika arra való, hogy hadd igazítsa el a miniszter; a tudomány az Akadémia dolga; az irodalmi kérdések a Kisfaludy Társasághoz tartoznak.
Hát akkor a mi dolgunk ugyan micsoda? Ránk ugyan mi tartozik hát?
Más országokban az életrevaló nép már kora fiatalságban felfogja, hogy mindenikök egy-egy tényező a társadalom nagy gépezetében, s gyakorolja ellenőri szerepét mindenütt, ahol csak lehet, kis dolgokban éppen oly hévvel, mint a nagyokban.
És ez a helyes álláspont, mert kis dolgok nincsenek a társadalomban, legfeljebb kicsinyeknek látszók.
Valaki kinevette egyszer osztrák sógorainkat, hogy nem átallottak forradalmat csinálni, midőn a sör árát a korcsmárosok tíz krajcárról tizenkét krajcárra emelték; kinevették, hogy e jelszót írták fel a lázongók zászlajára: tízkrajcáros sör, vagy halál! Pedig hát azok a jámbor sógorok éppen nem cselekedtek nevetséges dolgot, hanem inkább megértvén, hogy ezen csekélynek látszó fölemelés által is roppant sújtva lenne az úgyis eléggé nyomorék munkásosztály, helyes és jogosult beavatkozásuk által talán egy bekövetkező sokkal véresebb, sokkal iszonyúbb mozgalmat kerültek ki vagy legalább odáztak el. Mert attól a millió meg millió éhes szájtól nem szabad elvonni minden falatot, ha azt akarjuk, hogy ne minket faljanak fel. A népnek enni kell adni, hadd legyen betömve a szája, nehogy eszébe jusson harapni vele!
Angliában, honnan elbeszélésünket merítjük, nehány év előtt felemelték a déli vaspálya szállítási díjait. Az egész vidék forrongásba jött ez érdekeiket közelről érintő esemény miatt. Meetingek (gyűlések) tartattak széltében, melyekre nők, férfiak, nagyobb gyermekek jelentek meg tömegesen s elhatározták, egymás közt törvénnyé emelték (mert ahol jellemes, életrevaló és erkölcsös a nép, ott a határozat törvény), hogy ezentúl mindenki szekeren vagy gyalog fog utazni, mellőzve a vaspályát még akkor is, ha a legsürgősebb útja lenne. És e naptól kezdve a nyerészkedni óhajtó vasúti társulat vagonjai üresen, néptelenül robogtak a fütyülő gép után, úgyhogy a társulat, hogy a megbotránkozott közönséget kiengesztelje s visszahódítsa, még a hajdani árakat is tetemesen kénytelen volt leszállítani.
Az életrevaló nemzet mindenbe beleszól, mindenben uralkodik és mindenütt segít magán.
Hazánkban is folyton emelik a különböző társulatok, hogy egyebet ne is említsek, a vasúti tarifát. Nos, és mit teszünk ellene? Azt tesszük, hogy fizetjük birkatürelemmel, mint ahogy fizetnők, ha még kétszer olyan magasra emelnék is, mint most.
De elég volt a komoly szavakból ennyi, melyeket azért mondtam el e helyen e lap fiatal olvasóinak, hogy korán érdeklődjenek minden olyan ügy iránt, mi őket érdekli, vegyenek tudomást a nemzeties irányú mozgalmakról, és korán szokják meg, miszerint a társadalom legyen izgékony, eleven, ne pedig érzéketlen tetszhalott, mely kutyába sem veszi az apró tűszúrásokat, elégnek látván akkor riadni fel, mikor egész lándzsát döfnek szívébe, mikor már rendesen késő.
Nem mondom én, hogy a magyar ember ostoba, ki föl nem bírja fogni az apró dolgok horderejét is, de lusta s mindent mástól vár; mintha az egyszeri cigány lenne, ki ahol tenni kellett, a szomszédját döfte meg, hogy: no, szólj már te is’ more!
De most már csakugyan nem fárasztom tovább ifjú olvasóimat, hanem áttérek a Lemonin-mozgalomra, mely a londoni egyetemet valóságos izgatottságban tartotta 1835-ben; sőt a legutóbbi napokban oly nagy mérveket öltött már a divatos kérdés, hogy a külvárosi lapokba is átcsapott s onnan lassankint a komolyabb sajtó fogta fel (éppen béke ideje lévén) s közölvén mindkét művet, hagyta a megeredt kritikát folyni szabadon, hogy melyik hát a különb munka, s melyik Lemonin a különb gyerek.
A Lemonin fiúk egyszerre híres emberek lettek. Egész London róluk beszélt, s még jónevű tudósok sem átallották jogtudományi munkájuk összehasonlítását megkísérleni, de természetesen hasztalanul.
Ezen dolgok nem maradhattak befolyás nélkül magokra a Lemonin testvérekre sem, mind a kettő nagy és rendkívüli tetteket igyekezett véghez vinni, hogy a másikat legyűrje Ők maguk is úsztak az általános árral, hogy melyikök hát a különb ember?
- Édes Károly - mondá Harry egy napon -, te úgy látszik egy idő óta nem dohányozol. Szinte sajnállak, hogy ez élvezetet is megvonod magadtól; miért teszed azt?
- Két okból, Harry; a dohányzás először is árt az egészségnek és neveli egyikét ama szenvedélyeinknek, miknek később rabjai leszünk, másodszor pedig...
- Nos, másodszor? Szinte kíváncsivá teszel.
- Sok hasztalanul kidobott pénzbe kerül.
- Bah! Te zsugori! Nevetségessé teszed magadat! Nem kapunk-e annyi pénzt szülőinktől, amennyit csak kívánunk? Hiszen mi gazdagok vagyunk, Károly, s kivált te, kit édesanyád után is nagy összeg pénz illet. Nálunk az ilyenféle fösvénykedés, azonfelül, hogy nevetséges, még hiba is.
- Hidd el, öcsém, csak takarékosság.
- Ördög vigye takarékosságodat! Nos, talán bizony a szivarozásból ekképp megkímélt pénzt félrerakod?
- Egészen eltaláltad. Valahányszor drága szivarodra gyújtasz, én mindig átcsúsztatom annak árát másik zsebembe s itthon aztán bedobom e kis nyíláson ezen vasládácskába, melyet e célra vásároltam.
Harry gúnyosan kacagott föl.
- Talán bizony a nyert pályadíjat is ott zsugorgatod?
- Egy részét igen.
- Nos, és minek, ha szabad kérdezni?
- Azon egyszerű okból, édes Harry, mert semmire sem bírtam hasznosra elkölteni. Minden szükségletem fedezve van.
- Hogyan, nem bírtad volna elkölteni? Miért nem vettél rajta könyveket, mint én, vagy miért nem jársz az operaszínházba, mint én? Művelt ember ezt nem nélkülözheti.
- Látszólag igazad van, testvér, de kimagyarázom magamat. Te mindenféle könyvet megveszel, hogy könyvtárad szaporodjék; pompás kötésekbe foglaltatod azokat, hogy külsőleg is gyönyörködtessék a szemet. Én azonban csak azon könyveket veszem meg, mik különösen érdekelnek s mikből hasznot meríthetek, s lehető egyszerű kötést veszek igénybe; innen van aztán, hogy pénzemből mindig marad valami. Ami pedig az opera-színházat illeti, nekem elég egyszer megnéznem, abból tágítom, finomítom zenei ismereteimet, műízlésemet. Azt sose tudnám tenni, mint te, hogy úgyszólván rabja vagy az operai előadásoknak s képes volnál kétségbeesni, ha egyszer is el kellene valamelyiket mulasztanod.
- Egy igazi gentleman ilyen - felelte Harry - Egy igazi gavallérnak kedvtelései vannak, miket nem szívesen nélkülöz. Nem azért mondom, Károly, mintha dicsérném magamat, hanem ebben az egyben megelőztelek, fölülmúltalak, s annyira meg vagyok elégedve azon modorral, melyben pénzemet értékesítem, hogy ki sem mondhatom. Nagy havidíjammal, melyet otthonról húzok, mindenütt ott vagyok, ahol valami érdekes történik, meg ott is, ahol segíteni kell, mert édes testvér, ha gazdagok vagyunk, eggyel szaporodnak kötelességeink is. Ez esetben nem elegendő az, hogy pusztán saját igényeinket, szükségleteinket töltsük be; ez esetben az igényeknek szükségképp túl kell terjedniök a közönségesen - vagy különben nem tesszük meg kötelességünket a társadalomban.
- Igazad van, testvér - viszonzá Károly -, te úgy viseled magad, mint egy vagyonos, nemes fiú sem szebben, nemesebben de kérdem mármost, hol van az megírva, hogy mi örökké gazdagok is maradunk? A jövő isten kezében van, barátom, s nem tudni, mit rejt sohasem Emlékezzél, mit írt atyánk utolsó levelében, hogy az üzlet rosszul megy, hogy két hajója veszett el a tengeren s isten nagy megpróbáltatásnak tette ki.
Harry homloka elborult egy pillanatra, de csakhamar ismét derülten szólt:
- Eh! minden kereskedő egyforma egy dologban Mindig tele van a szájuk panasszal. Atyánk okos ember, s bizonyára, ha isten kedvez egészségének, meg fogja kétszerezni eddigi vagyonát.
E párbeszéd késő este történt a Lemonin testvérek közt. Károly már az ágyban pihent. Harry pedig feketekávét szürcsölve és szivarozva, könyvét, melyből figyelmesen olvasott az imént, eltolva, beszélgetett bátyjával.
Az utolsó szavaknál élesen szólalt meg ott kint a kapus csengettyűje, s nehány perc múlva, miután a kapu csikorogva kinyílt, tompa, mogorva hang hangzott fel az udvarról.
- Vezessen fel a Lemonin testvérekhez.
- Ily késő éjjel? Ki látta azt? - dörmöge a kapus.
Harry kérdőleg nézett Károlyra.
- Minket keresnek. Ki kereshet most minket?
E pillanatban kemény csoszogó léptek közeledtek az ajtóhoz.
Az ajtó minden kopogás nélkül nyílt meg, s egy tanulótársuk lépett be, átázva, dúlt arccal.
- Mi bajod, Dick? szólj, mi történt, hogy ilyen szokatlan órában kellett bennünket fölkeresned?
- Nagy, nagyon nagy szerencsétlenség - kiáltá az erős, mogorva Dick, kit általánosan vasgyúrónak neveztek az egyetemen.
- Szólj hát az isten szerelmeért!
De a vasgyúró ajkain egyetlen hang sem bírt kijönni, apró szürke szemei megteltek könnyekkel és elborították arcát; melle zihált, karjai és feje csüggedten hajlottak le.
Károly, látva Dick állapotát, azonnal felfogta, hogy nem közönséges baj érhette a derék fiút, ki becsületessége és szorgalma által mindenki tiszteletét bírta, és sem szülei, sem rokonai nem lévén, a legnagyobb szegénységben önerejéből küzdött az élettel, illetve készíté magát elő tanulmányaival az életre.
- Légy hát férfi, édes Dick, és mondd el nekünk, ha bizalmadra méltatsz, mi bajod történt? - kiálta a két Lemonin részvéttel.
Dick még jobban zokogott s csak töredezett szavakat hallatott.
- Elvesztem, örökre elvesztem Én nem élhetek tovább...
- Hogyan, Dick! Ne légy gyerek és vénasszony egy személyben; úgy tudom, nem szoktál a levegőbe beszélni - mondá Harry komolyan.
Dick dacosan emelte föl fejét, azután odalépett két barátjához és megszorítá kezöket.
- Úgy van, barátim, én meg fogok halni. ez komolyan volt mondva. Hidegen mérlegelve a dolgot, egyéb nem is maradt fenn számomra azon szerencsétlenség után, mely velem történt. Tudom, hogy a két Lemonin keblében nemes szív dobog. Ti tudni fogjátok, mit tesz az, mikor a vasgyúró azt mondja: meg fogok halni. Az annyit tesz, hogy már ő akkor halva van, hogy már ő akkor nem tehet egyebet. S ti nem fogjátok őt arról lebeszélni, mert meg vagytok győződve, hogy oka van rá így cselekedni.
- Bizonyára lehetnek esetek - felelte Károly bámulatos hidegvérrel -, midőn így s nem másképp kell cselekedni. De ily esetek, édes Dick, csak könnyelmű s gyámoltalan embereknél fordulhatnak elő, s te nem vagy az.
Dick szomorúan rázta meg nagy, bozontos szőke fejét...
- És a szerencsétleneken - jegyzé meg szomorúan -, s én az vagyok.
- Még mindig mit sem mondtál nekünk - nyugtalankodék Harry.
- Fölösleges is lenne untatnom benneteket szerencsétlenségem részleteivel, miknek elbeszélése kimerítné erőmet; hozzátok csupán egy kérésem van. Hiszitek-e, hogy becsületes ember vagyok, s hogy most életem utolsó óráiban, mert reggelre már halva leszek, nem hazudom?
- Volnánk-e másképp barátaid, ha nem hinnők? Mi becsülünk és szeretünk téged!
- Istennek hála érte! - kiáltá Dick, s apró szemei felragyogtak egy percre -, e tudattal nem fog annyira fájni a halál.
- Oh, hagyj fel e gondolattal! Hátha csak te látod a dolgot olyan nagynak? Hátha még segíteni lehet rajta?
Kezével elutasító mozdulatot tett.
- Nem, nem. Ez már el van végezve. Minden szó, minden tanács immár fölösleges. Rajtam nem segít semmi, semmi...
A két Lemonin sápadtan, remegve nézte barátját. Az pedig egészen visszanyerte már nyugalmát.
- Holnap reggel el fogtok menni ketten az öreg Viellent ügyvédhez, kinél dolgozom, és meg fogjátok neki mondani, hogy Simpton Dick, a negyedik asztalnál dolgozó írnok tisztelteti, de az irodában a rendes időben nem jelenhetett meg, mert meghalt. Ez az én utolsó kérésem hozzátok. Megteszitek-e?
- Azon esetre - mondá Harry tompa, síró hangon -, ha meg fognál határozatodnál maradni, Dick, azon esetben megjelenünk Viellent ügyvédnél, a vén zsugorinál.
- Megmondjátok neki, hogy köszönöm amiért öt éven keresztül munkát s kenyeret nyújtott nekem.
- Keserves kenyér volt, Dick.
- Mindegy, de ő adta, s a semminél mégis jobb volt. Végül átadjátok neki e levelemet, melyben meg van írva az ok, amiért főbelőttem magam. Az ok szorosan összefügg Viellent úrral. És itt következik az, barátim, amiben nemes barátságtokra számít egy haldokló; jól figyeljetek! Ha az ügyvéd nem hinne a levélben előadottak valószínűségében, ti tanúságot fogtok tenni egy halott becsületessége mellett, bármit bizonyítson is ellene a látszat, és tudni fogtok szükség esetén intézkedni is. A Lemoninok becsülete és jelleme meg fogja tudni választani a helyes utat. Isten veletek, édes barátim!
Dick lecsapta a levelet, kalapját vette és elrohanni készült, de Károly kiugrott az ágyból és eléje állott.
- Egy mozdulatot sem teszünk, Dick - mondá szilárdan -, ha rögtön le nem ülsz és el nem beszéled ama szerencsétlenséget...
Dick szomorú mosollyal nézett maga elé:
- Mi kedvetek telik engem tovább kínozni?
- Tudni akarjuk az esetet minden áron - szólt Harry - és be akarunk folyni határozatodra. Több szem többet lát.
- De ha mondom - viszonzá Dick majdnem durván -, hogy az eset egyszerű és világos; úgy hogy semmiféle filozófiával nem lehet sem elütni, sem szelídíteni. Ha lehet, múljék el tőlem e keserű pohár!
- Nekünk még keserűbb lenne az, ha így hagynánk elmenni. Vagy már nem bírjuk bizalmadat. Ej, ej, Dick, milyen eljárás ez tőled? Szent isten, miféle történetről van itt szó?
- Ám ha kívánjátok, isten neki!
- Csak bátran, Dick, hiszen ösmerhetsz minket. Mi sem tartjuk a becsületet szemetnek, s ha azt kívánja, hogy halj meg, mi leszünk az elsők, akik fájdalmasan megsiratunk, de azt mondjuk, hogy igen, meg kell halnod.
- Oh, ti derék fiúk vagytok! - kiáltá Dick s könnyei újra megeredtek. - Kétszeresen fáj elhagynom e szép életet miattatok de nem tehetek egyebet. Istenem, nem tehetek mást.
- Majd meglássuk.
A boldogtalan ifjú csak nehezen bírta magát összeszedni, a megindulás és fájdalom annyira erőt vett rajta.
- Halljátok tehát történetemet: ma délután Viellent úr az irodai órák bevégeztével magánszobájába hítt, s így szólt hozzám: Dick, én önt becsületes embernek tartom s bizalmam önben határtalan. Egy igen fontos ügyet bízok önre. Íme, fogja ez ötvenfontos bankjegyet (körülbelül 500 forint), s menjen a rendőrségi osztályhoz és adja át tiszteletemet Meyleg főhivatalnok úrnak, s mondja meg neki, de e szavakkal, amint tőlem hallja: “Viellent ügyvéd úr, főnököm itt küldi ezen ötven fontot, melyet a minap kölcsön vett, s egyszersmind nagyon kéreti, szíveskedjék egy útlevelet küldeni, Amerikába szólót, Smith Dávid névre: kék szem, szőke szakáll, pisze orr, rendkívül magas termet.” Ön ügyes kópé, Dick, úgy mond, s tudni fogja, mit tesz ez; valamint tudni fog kellő tapintattal eljárni ez ügyben.
- Nos, mi történt tovább? - kérdé Harry érdekfeszülten figyelve minden szóra.
- A pénzt átvettem s mindössze annyit jegyeztem meg: azt hiszem, azon úr számára lesz az útlevél, ki ma járt itt az irodában. Éppen az ő számára, Dick - jegyzé meg főnököm ravasz kacsintással -, annak az úrnak sietős útja van, nagyon sietős útja; ha lehet, azonnal térjen ön vissza az útlevéllel, illő jutalom üti a markát...
- Ezer ördög! - kiáltá Harry -, ez egy kicsit olyan dolog, mintha nagyon furcsa lenne.
- Magam is ilyennek találtam - folytatá Dick elbeszélését -, de elvégre is mi közöm hozzá? Örömmel siettem utasításomat végezni, melyért, miután irodai órán kívül teszem, méltán várhattam a jutalmazást. Útközben édesdeden gondoltam a holnapi napra, remélve, hogy a kapott néhány shillingből kis nővéremnek szerezhetek örömet, ki egy itteni árvaházban van elhelyezve; talán egy cipőre is telik belőle. Másrészt némileg büszke voltam, hogy főnököm egy egész vagyont, ötvenfontos bankjegyet mert rám bízni, noha, amit előbb elfeledtem említeni, nyugtát vett tőlem róla. Kettőzött léptekkel siettem a rendőrségi épületbe, midőn utam a Kék Hering kávéház mellett vitt el, hova járni szoktunk. Az ablaknál barátaink közül nehányan kártyáztak, mások ismét olvastak, csevegtek, szivaroztak. Látván engem arra elhaladni, utánam kiáltottak, hogy térjek be egy percre; egy vitás kérdés támadt a kártyázók közt, melyben nekem kell bíráskodni.
- Tudsz kártyázni is?
- A tarokkot kitűnően értem, gyermekkoromban tanított meg rá apám. S minthogy éppen tarokk volt a játék, a támadt vitában részt vettem, mégpedig állításaim mellett olyan tűzzel, hogy minden egyébről megfeledkeztem, s hosszasan ott feledtem magam, kezembe véve a kártyát és a lejátszott vitás parti elhibázott esélyeit megfoghatóvá tenni igyekezvén, hogy állításaimat bebizonyítsam, úgy osztottam ki a kártyákat a játszók közt, amint az elbeszéltek szerint azelőtt voltak. E percben valaki megkopogtatta az ablakot kívülről; mindnyájan oda pillantottunk s én főnökömet, Viellent urat ösmertem meg a kopogtatóban, ki az utcán haladva meglátott a kártyaasztalnál. Hirtelen elhagytam a kávéházat s elpirultam, midőn Viellent úr így szólt hozzám: Ej, ej, nem szép öntől, barátocskám, hogy a kártyaasztalhoz ül ilyenkor, midőn egyrészt oly fontos megbizatást vállal el, s midőn másrészt oly nagy összeg van a zsebében. Nehány mentegető szót gagyogtam s inkább futva, mint menve tartottam a rendőrséghez. A rendőrségi épület kapujában, magamat előkészítendő, zsebembe nyúltam, hogy az ötvenfontos bankjegyet és az írást elővegyem, melyre Viellent úr az elutazandó Smith Dávid személyleírását feljegyezte.
Dick homlokáról az elbeszélés e részénél halálos verejtékcsöppek gyöngyöztek s a kidagadt ereknek sebes lüktetését szinte látni lehetett.
- Zsebembe nyúltam s a borzalom és kétségbeesés megrendítő érzelmei fogtak el, mert csak az írás volt meg, az ötven fontsterling sehol. Mint vadállat ordítottam fel s téptem magamat, ezerszer és ezerszer vizsgálva át zsebeimet. Mind hasztalan! A bankjegyet elvesztettem, vagy kilopták a zsebemből. Mint az őrült rohantam vissza a Kék Hering-hez, hogy talán ott rántottam ki a bankjegyet, s valamely barátom találta meg, ki visszaadja...
Amint éppen a kávéház ajtaját nyitom, s hátrafordulok, szemeim ismét a Viellent úr szemeivel találkoztak, ki egy bérkocsiban robogott el az utcán ama bizonyos Smith Dávid társaságában, s engem megpillantván haragosan kidugta fejét az ablakon s ujjaival megfenyegetett. Istenem! mit fog gondolni rólam még akkor is, ha a bankjegyet megtalálom. Hát még akkor, ha meg nem találom, sóhajték fel elszorult szívvel, az ajtón sápadtan, lihegve betántorogván. Oh, barátim! Iszonyú pillanat várt reám! De minek rajzoljam azt előttetek; elég tudnotok, hogy a bankjegyet nem találtam meg, elveszett, odavan nyomtalanul, s Viellent semmit nem gondolhat egyebet, mint hogy elkártyáztam azt. Ösmerem emberemet, első dolga lenne engem elcsapni, s aztán mint sikkasztót fenyítő törvényszék elé állítani. De én sem tennék másképp hasonló esetben.
Dick újra könnyekre fakadt s fuldokolva ekképp fejezé be szerencsétlensége elbeszélését:
- Íme, most már mindent tudtok. Még a körülmények is összeesküdtek, hogy a becstelenség látszatát kölcsönözzék annak, ami csupán szerencsétlenség volt. Nos, fiúk! - tette hozzá aztán egyszerre felugorva határozott s majdnem nyugalmat kifejező hangon - helyesen teszek-e, midőn a halált választom a gyalázat helyett?
A Lemonin testvérek némán, sápadtan ültek szemben Dickkel: egyik sem szólt sokáig. Végre Harry törte meg a csendet.
- Iszonyú dolog! Oh, miért nincs ötven fontom! Oh, ha valakitől kölcsön vehetnénk!
- Eredj te, bohó - mondá Dick keserű humorral -, hol akadnál Nagy-Britanniában olyan bolondra, aki kiskorú tanulóknak ötven fontot kölcsönözne!
- Ha legalább elseje lenne; kettőnk havi pénze, melyet otthonról húzunk, harminchat font; egyéb értékes apróságok átadásából és a Károly megtakarított pályadíjából tán ki tudnánk egészíteni a még hiányzó tizennégy fontot. Igaz-e, Károly? De így mit kelljen tenni, istenem, mit kelljen tenni? Holnap távirozhatnánk szüleinknek, de ez későn van Későn van! Viellent mindjárt reggel követelni fogja az összeget.
Dick sírva borult Harry nyakába.
- Köszönöm nemes szívedet Tudtam én azt, hogy ti szerettek engemet. Légy meggyőződve, hogy szavaid jólestek a szegény Dicknek nagyon, nagyon jólestek. Az isten áldjon meg értök! Ne is gondolkozzatok, kérlek, az olyan dolgokról, amik a lehetetlenség világában mozognak. Uramisten! be vakmerő a fiatalság! Bizony még nincs is egyéb hátra, mint hogy arról tanakodjunk, hogy vegyünk ötven fontot! Az egész egyetemnek összevéve sincs ötven fontja egyszerre!
- Istenem, istenem - tördelte kezeit Harry -, de valamit csak tenni kellene! Ugye, Károly? De miért vagy oly hallgatag?
- Gondolkoztam - felelte Károly -, vagyis inkább egy kis számvetést csináltam fejemben. Igazad van, Harry, valamit csakugyan tennünk kell, s minthogy esetleg én már levetkőztem, te pedig fel vagy még öltözve, kezdjük azon, hogy szaladj le a házmesterhez, költs fel s kérj tőle kölcsön egy feszítővasat.
- Mit akarsz azzal tenni?
- Majd meglátod! Siess!
Harry nehány perc múlva előhozta a kívánt tárgyat.
- Bravó! - kiáltá Károly. - Csakhogy feszítővasunk van, most már könnyebben fog menni a Dick dolga...
- Nagyon értelem nélküli a mai beszéded - jegyzé meg Harry komoly megrovással -, barátunk szerencsétlensége éppen nem alkalmas tárgy a tréfára...
- Az ördögbe is, hát tréfálok én? Csupán a feszítővasnak örültem meg, csodálkozván a házmester udvariasságán, ki felkelt s ideadta.
- Igen ám, mert azzal fenyegettem, hogy másképp a bicskámmal nyomban elvágom az ajtajához szolgáló csengettyűzsinórt, s megfosztom az összes éji kapunyitási jövedelmétől.
- Tehát lássunk munkához, fiúk! Itt a tárcám, benne van a nyolc font, mely a pályadíjból még maradt. Most pedig vegyük elő a kis vasládát. Melyitek az erősebb, feszítse fel. Abba rakom a szivarozásodat ellensúlyozó összeget: hozzuk napfényre.
- No, ugyan érdemes lesz! Ha sok van benne, hát akkor egy font. Ezért kár volt felhozni a feszítővasat.
- Micsoda? Csak annyit szíttál volna ki másfél év óta?
Károly elővette az ágy alól a takaros bronz szekrényt s Harry fitymálva feszíté neki a vasat, de ugyancsak megizzadt, míg elválaszthatta tetejét alsó részétől.
- Nos, uraim, nézzük meg a hírhedt bankot - mondá Harry gúnyosan, egy szomorú, tekintettel a szegény Dickre, ki mereven, némán bámult a terem egy pontjára, érzéketlenül arra, ami körülötte történik.
Károly mohón markolt a pénzbe, s lázas izgatottsággal kezdte olvasni mindinkább növekedő örömmel...
- Még marad is még marad is! - kiáltá. - Negyven font negyvenegy negyvenkettő! Nos, uraim! Akár ne is olvassuk tovább, mert csak ennyi kell!
Harry és Dick mintha valami láthatatlan villanyrugany egyszerre fellökte volna, felugrottak, hogy Károlyhoz rohanjanak és saját szemökkel lássák a lehetetlent, a hihetetlent.
- Oh, csakugyan! - kiáltá Harry a Dick nyakába borulva - most már minden jól van: most már mindenen segítve lesz!
- Oh, Harry! az a pénz nem az enyém! - felelte Dick ez öröm határozásával - Hogyan fogadhassak én el ily összeget? Nem, nem!
- Micsoda? - vágott bele Károly büszkén. - Hát kinek nézel te engem? Még egy szó, és megverekszünk, uram. Itt az ötven font, kölcsönadom visszaadod, amikor teheted, jól tudom; de ha azt tudnám is, hogy sohase adod vissza, mégis kötelességem volna azt barátomra még ráerőszakolni is, midőn becsületéről és életéről van szó Lemonin Károly tudja a maga kötelességét. Tehát egy szót sem többet erről...
- De igen - felelte Harry bátyjához lépve és azt érzékenyen megölelve - még egy szót, Károly, egyetlenegy szót, melyet vigyen izenetül holnap Dick az egyetemnek, mely hónapok óta verseng azon kérdés felett, hogy melyik Lemonin a különb ember: mondd meg, Dick, hogy Lemonin Harry odalépett Lemonin Károly elé és azt mondta: Oh, testvér, te vagy a különb ember! és kezet csókolt neki.
Harry csakugyan lehajolt s megcsókolta a fivére kezét.
- Ne bolondozz, Harry, mert elérzékenyítesz!
- Nem, nem, te megérdemled azt tőlem. Oh, mennyire igazad volt ma este, midőn a takarékosságról beszéltél, s én, balga, még kigúnyoltalak érte. Ki hitte volna, hogy a sors nyomban oly fényesen megcáfol engem! Mi lenne ma a szegény Dickből, ha te nem takarékoskodták volna? Sokat tanultam ma, Károly, nagyot okultam s hasznát fogom venni.
- Ami nekem legszebb jutalom lesz - mondá Károly ünnepélyesen -, mert az a többi szóvirág - folytatá mosolyogva - csak lári-fári, sőt majdnem azt ébresztette fel bennem, hogy most már én kezdem hinni, miszerint mégis te vagy kettőnk közül a különb ember; mert hibái mindenkinek vannak, de azokat beösmerni és megjavítani csak a nagy lelkek sajátja. Ezt is mondd el, kérlek Dick, az egyetemen.
Ezen aztán nevettek mind a hárman, különösen az életkedvét visszanyert Dick, ki egyszerre a régi jó tréfás fiú lett, s késő éjfél utánig maradt barátai körében, váltig állítva, hogy azt csak a jövő század lesz hivatva eldönteni: melyik a különb ember kettőjök közt.
A két Lemonin fiúnak édes álma lehetett e jó tett után, de fájdalom, keserű ébredése.
Kora hajnalban egy szállodai bérszolga verte fel álmukból azzal a hírrel, hogy szülőik megérkeztek Londonba s azonnal siessenek a szállodába, hol őket várják.
A hír nem okozott örömet, hanem valamely megmagyarázhatlan félelmet, mivel bizonyosak voltak benne, hogy valamely rendkívüli dolognak kellett történni, mi szülőiket minden előleges értesítés nélkül váratlanul Londonba hozta. Talán a kis Ella betegedett meg? De hisz akkor őket már előbb értesítette volna a nevelőintézet tulajdonosnéja.
Hirtelen felöltözve azonnal siettek az illető szállodába, hol atyjukat, az öreg, becsületes Lemonin Györgyöt dúlt arccal, anyjokat pedig kisírt szemekkel találták. Ella nem volt ott. A szobában szanaszét rengeteg málha hevert, mintha legalább is félesztendőre készültek volna ki.
Sokáig némán csüggött a két fiú szüleik keblén: senki sem törte meg a csendet, senki sem szólt semmit; de a némaság, a nyomott hangulat ékesszólón fejezte ki a nagy bánatot, melynek csak a nevét nem tudta még a két fiú.
Az öreg szemeiből könnyek peregtek.
- Atyám, ön sír? - mondá fojtott hangon Károly. - Ön nagyon fel van indulva!
- Oh, gyermekeim - tagolá az öregúr -, hogy így kell találkoznunk!
- Mi történt hát, az isten szerelmeért? Hogyan, miért jöttek oly hirtelen Londonba, és ennyi málhával?
- E málhák mindenünk, gyermekeim! - kiáltá az anya hangos zokogásra fakadva. - Földönfutó koldusok lettünk!
A két fiú kérdőleg nézett Lemonin Györgyre.
- Úgy van! A rossz üzletek, egy-két szerencsétlenség s végre egy keblemen táplált kígyó, egy bizalmamat meglopott gazember sikkasztása bukásomat idézték elé s most hajlott öreg korunkban itt állunk vagyon, hajlék nélkül a kétségbeesés szélén. Nagy vagyonunkból, melyhez még Károly tetemes, általam kezelt anyai öröksége is járult, csupán ezt menthettem meg, amit itt láttok.
- Semmi egyebet, atyám? - kérdé Harry.
Az öreg megbotránkozva nézett fel a hálátlan, méltatlannak látszó kérdés után Harryra, de egy tekintet a fiú részvétteljes gyermeki tiszteletet lehető szép arcára rögtön meggyőzé, miről van szó...
- Meg a becsületet, édes fiam - egészíté ki Lemonin György.
- A legfőbbet tehát megmenté - fejezé be Károly. - Hálás legyen érte szívünk az istenhez!
- Oh, fiaim! - kiáltá az aggastyán érzékenyen - most veszem észre, hogy még én így is igen gazdag vagyok, mert bírlak titeket, bírom szíveteket...
- Soha el sem veszti - jegyzé meg Harry. - De beszélje el, atyám, hogyan történhetett mindez?
Az öreg Lemonin György aztán előadta részletesen a bajokat és szerencsétlenségeket, mik az üzletet egy idő óta sűrűn érték, miket azonban isten segedelme mellett kilábolt volna, de az utolsó napokban pénztárnoka, egy Blondey nevezetű, a pénztárban felhalmozott letétek kedvező alkalmát felhasználva, mintegy húszezer fonttal megszökött.
Ez volt az utolsó csapás, s e húszezer fontnyi jelentékeny összeg vagyonának megmaradt része volt.
A lopás hírére a Lemonin-ház képtelen volt fizetését teljesíteni a tömegesen jelentkezőknek. Lemonin György ekkor mindenét, földjét, házait pénzzé tette s utolsó pennyig kielégíté a követeléseket. Mindössze csekély málhái s mintegy száz fontja maradt, mellyel azonnal Londonba sietett, hogy itt gyermekei körében tengesse le szomorú élet-alkonyát, hogy itt, hol nem ösmerik, a megmaradt nehány fonttal ő, a nagy gazdag bankár, valami szatócsüzletecskét vagy kávémérést nyisson a külvárosok egyikében.
- De a megszökött pénztárnokot csak nyomoztatja, atyám.
- Megtettem minden lépést, de a sikerrel nem ámítom magam. A gazemberek jól kifőzik terveiket, s nem egykönnyen akadnak hurokra, de ha majd eléri is az osztó igazság keze, mit használ az nekem, mikor a pénzem már akkor elpárolog? - Ki tudja, hol neveti azóta a dolgot? Régen Amerikában lehet. Keresztet vetettem már én mindenre, édes gyermekeim! Pedig isten látja lelkemet, hogy magam még nyugalommal tűrném az ég csapását, de az fáj, hogy benneteket, kik kényelemhez voltatok szokva, egyszerre a nyomorba taszítva fog kellenem látni. Csak már legalább pályavégzettek volnátok!
- Ne búsuljon, atyám! Igaz, hogy kényelemben voltunk nevelve, de fogunk tudni dolgozni is önért, anyánkért és Elláért.
- Isten áldja meg nemes törekvésteket, gyermekeim! S így még talán nekem is lehet agg napjaimban örömem. Mert bölcs az alkotó, amit a pisze ellopott csengő sterlingekben, visszanyerem nemes aranyban a gyermeki szeretetben.
- Hogyan, atyám, a pénztárnok pisze volt? És nem a régi, akit mi is ösmertünk?
- Az már két éve meghalt. Újat fogadtam. Blondey Péter nevűt, pisze, szőke ember.
- Rendkívül magas termetű, kék szemű? - vágott bele Harry.
- Hogy tudod?
- Megfogtuk! - kiáltá Harry, homlokára ütve. - A Dick embere, kinek az útlevelet szorgalmazzák. Diadal, édesatyám, diadal! Károly majd elbeszéli a többit, én azonnal rohanok Dickért s előkerítem, ha a föld fenekén volna is.
- Siess, hogy későn ne legyen! - inté Károly s aztán elbeszélte az ámulóknak a múlt éji eseményt.
Alig végezheté be szavait Károly, midőn Harry belépett, mégpedig Dickkel, kivel az utcán találkozott, midőn az éppen a rendőrségtől jött a kész útlevéllel s Viellent úr irodája felé tartott.
Útközben Harrytól Dick röviden értesült az eseményekről s a legnagyobb készséggel ígérkezett befolyni minden eshetőlegesen célszerű intézkedésbe.
Lemonin György figyelmesen elolvasván az útlevelet, a személyleiratot mindenben megegyezőnek találta Blondey Péterével. Alig lehetett kétség az ugyanazonosságban.
Azonnal siettek tehát magához a rendőrfőnökhöz, hol különösen Dick vallomása játszta a főszerepet s vétetett jegyzőkönyvbe.
A rendőrfőnök ügyes ember volt s azonnal intézkedett, hogy két rendőr szem elől ne tévessze Viellent ügyvédet mindaddig, míg Smith Dáviddal nem találkozik: ekkor mind a kettő elfogatik. Itt is Dicknek kellett tennie a legfontosabb szolgálatot, neki ugyanis nem volt szabad észrevétetni semmit, hanem utasításához képest átadni a megszerzett útlevelet, s mint máskor, ott dolgozni az irodában.
*
Estefelé lihegve rontott be Dick a szállodába, hol az egész család mély izgatottságban várta a nap eseményét.
- Mi történt? - ostromlák egyszerre mindnyájan.
- Viellent és Smith elfogatott. Bevallotta, hogy ő Blondex, s a pénzt ezer font kivételével megtalálták nála.
- Áldassék érte az isten! - kiáltá Lemonin György kenetteljesen.
E pillanatban a rendőrfőnök is belépett, ő akarván meghozni a kellemes hírt.
- Ah, későn jöttem, Önök már mindent tudnak Dick úrtól. Nos, Dick úr - mondá tréfásan a derék hivatalnok -, nekem úgy látszik, az egészben ön járt a legszerencsétlenebbül...
- Hogyan, uram? - kérdé Lemonin úr.
- Elvesztette állását, mert Viellent ügyvéd nehány évig aligha tarthat irodát; egy kicsit börtönben marasztaltuk.
- Oh, uram! - viszonzá Lemonin György - pénzemet visszakapva tudni fogom azt neki kárpótolni: ő az én fiam ezentúl. Hiszen neki köszönhetem, hogy a gonosztevőt elcsíphettük. Ő e perctől kezdve olyan családtag itt, mint akármelyik, s halálom után úgy örököl, mint akármelyik fiam. Jöjj ide a szívemre, Dick!
- Atyánk, jó atyánk! - kiálták örömteljesen Károly és Harry. - Legédesebb óhajtásunknak adtál kifejezést, midőn a derék Dicket testvérünkké fogadtad Azonban...
- Szeretném tudni miféle »azonban«-t akartok mondani? - kérdé az öreg szigorúan, míg Dick a nagy örömtől elsápadva némán, mozdulatlanul állott az ajtónál, nem tudva: ébren van-e vagy csak álmodik?
- Azonban - kezdé Károly - Dick testvérünknek egy kis húgocskája is van az árva intézetben, olyan korú, mint a mi Ellánk És Dick olyan nagyon szereti, hogy eddig is megosztotta vele nyomorult keresményét.
- Ördög és pokol - mondá az öreg Lemonin jókedvűen - de hát mért nem mondtátok előbb, hogy a kislányon kezdtük s Dicken végeztük volna; így most Dicken kezdtük s húgán végezzük. Ezer mennykő! Ő is a Lemonin György gyermeke e perctől! Azt hiszem, öreg szívem elég tág arra, hogy mind az öten szépen megférjetek benne...
- Nos, Dick, mit szólasz ehhez? - kérdé az ámulótól Harry halkan.
- Azt, hogy most már három Lemonin közül kell találgatnom: melyik a különb ember! - felelte Dick ünnepélyesen, csókjaival áztatva az öreg Lemonin György kezét.
AZ ELSŐ NAP
1877
Rajz
Kati még gyerek volt idáig, ámbár termete feltűnően kirítt az iskolapadokból. A kisebb gyermekek Kati néni-nek csúfolták; ő és szülei nem sokat törődtek vele, csak hadd járjon ő tizenharmadik évében is az iskolába; ha nem használ, hát bizony nem is árt, ha minél többet szed magára az ismeretekből: legalább majd meg fogja tudni igazítani a férjét, ha el talál tévedni az egyszeregy-ben. Az úrvacsoráját már harmadéve fölvette, amivel általános hit szerint a szegény ember nevelése be van tetőzve, de ő csak mégis megtoldotta a tanulást másfél évvel, mert olyan ám a tanító uram feje, mint a bibliai korsó, sosem fogy ki belőle a tudomány, minél többet oszt ki tanítványainak, annál több marad neki.
Kati azon értelmes okos leányokhoz tartozott, akik felfogják, mi az: élni; tudja, hogy az annyit tesz: küzdeni. Nem is szívesen hagyta ott azt a négy egyszerű falat, mely eddig egész világa volt; a faragott padokat, az igénytelen katedrát, honnan a tanító jóságos, nyájas arca mosolygott le; a falon függő ábrák ezer színezett állatjaikkal, miket mind ösmer egyenkint, a feketetábla a szögletben, min annyi sok szép és csodálatos dolgot mutogattak meg, a róla madzagon lelógó szivacs - mind, mind olyan kedves ismerősei neki, hogy fáj megválnia tőlük. Úgy érzi, minden öröme ott marad és sohasem kerül többé vissza.
De hiába, semmi sem tarthat örökké. Az élet is követeli a magáért, és nem lehet, nem szabad elfutni előle. Maholnap a tizennegyedik évébe lép, s szegény édesanyja beteges, neki kell átvenni a háztartás gondjait.
Kis szíve egészen elfogódik s csordultig telik meg félelemmel, aggodalommal. Istenem, hogyan fog megfelelni a nehéz feladatnak? Az áttanult könyvekben sehol semmi nyoma, miként fogjon a munkához! Oh, azokban a könyvekben nincsen arról egy szó sem!
Pedig dehogy nincsen!
Reszkető kezekkel veszi át édesanyjától a kulcsokat. A szavak, melyeknek kíséretében nyújtotta át, rémesen csengnek füleiben, mint valami halálítélet.
- Itt vannak a kamra- és padláskulcsok, édes Katim. Én holnap több napra elutazom. Holnaptól kezdve te fogsz pótolni a háztartásban. Úgy viseld magad, hogy meg legyek veled elégedve. Ideje is, hogy hozzáfogj, mert bizony leánysorba cseperedtél már föl isten jóvoltából. A tanító úrnak az elébb üzentem meg, hogy törüljön ki a tanulók sorából.
Szomorú estéje volt az Katinak. Még eddig nem ösmert egyéb kötelességet, mint a leckéjét megtanulni, s az írásbeli feladatot elkészíteni, s most íme egyszerre özönével támad a kötelesség, melynek a nevét sem tudja mindnyájának.
Egész éjjel kerüli szemeit a jótékony álom, hanem a töprengés foglalja el, és a félelem. Szinte azt kívánja, hogy bárcsak soha fel ne virradjon az a nehéz, nagyon nehéz holnapi nap.
De bizony azért csak mégis felvirrad.
A hajnal első pírja, mely mosolyogva bukkan föl a keleti hegyek mögül, ébren találja, homlokát ráncba szedve leli és elborultan. Ha pedig még hallása is lenne a hajnalpírnak, szíve hangos dobogását is megfigyelhetné.
Még egyszer végigfut gondolatában az ijesztő bizonytalanság. Homályos körvonalokban hömpölyög képzeletében a Herkules tizenkét feladata, a mesebeli királykisasszony parancsa, aki azt rendelte a szolgájának, hogy verekedjék meg a hétfejű sárkánnyal, meg a hamupipőke napi foglalatossága egy véka összeöntött köles- és mákszemet külön válogatni. Mi volt ez mind az ő feladatához képest! Azok legalább tudhatták, mit tegyenek, hol kezdjék? Őneki még fogalma sincs róla.
Mi hasznát veszi most már, hogy engedelmes, szófogadó leány volt, hogy az egész vidéken mint példányképet dicsérték, mi hasznát veszi, hogy szorgalmasan járta az oskolát, tanulta leckéit, ha mindezek mellett mozdulni sem bír a háztartásban, s szégyent kell vallania?
Oh, hogy azokban a könyvekben semmi nincs, ami megadná az utasítást ehhez a nagy dologhoz is! Oh, hogy az a tanító nem mondott semmi erre vonatkozót, aminek most hasznát vehetné!
És azután elindítá emlékezőtehetségét visszafelé mindazokon, amit olvasott, hallott és tanult. Földrajz, vallástan, növénytan, történelem mind hiábavaló köd és pára. Némán hallgatnak egytől egyig. Sehol egyetlen útbaigazító szó!
De mégis valami. Hiszen ott van a Kis tükör-ben:
Jókor felkelj, öltözz, mosdjál,
Az Istenhez fohászkodjál!
Nos, legalább hát megteszi ezt, gondolja hősnőnk, s szorongva kiugrik ágyacskájából. Még mindenki alszik a háznál. Mindegy, majd csak bevárja valahogy a reggelt talpon, s azzal rendbeszedi magát és öltözékét, imára kulcsolja össze kezeit, hogy adjon neki az isten erőt a mai naphoz és világosítsa fel elméjét teendői iránt. Hátha a csodatevő isten meghallgatja!
A kulcsok ott hevernek asztalkáján. Oh, azok a rettenetes kulcsok, miknek csörgése most olyan borzalmas előtte, mint a rabnak a bilincs. Kezébe fogja, meg leteszi, mint a gyermek az éles pallost, oly megdöbbenéssel nézi őket. De nem szabad sokáig habozni, édesanyja így parancsolta: meg kell lenni!
Kétségbeesve tántorog ki szobácskájából az udvarra; ott is csend van még, minden alszik, csak a csirkék csipegnek és a kácsák hápognak. Boldog csirkék és boldog kácsák! Nekik nincsenek háztartási gondjaik. Azaz hogy gondjaik talán nekik is vannak. Az anyacsirke kaparja kicsinyeinek az eledelt. S még az hagyján, ha van honnan kaparni. De most a tegnapi eső után, mely az elhullott szem magokat mélyen beverte a földbe, nehéz munka ételt keríteni. Kati lassan-lassan rájön, hogy azért csinálnak olyan nagy zsivajt a szegény baromfiak, mert éhesek. No, lám, milyen jó, hogy nála van a kamra kulcsa, legalább egy kis gazt hozhat nekik onnan, hogy megetesse az istenadtákat.
Nem is rest azonnal a kamrába szaladni, mely az istálló mellett van. Csakhamar megtalálja a zsákot s kis kötényébe merít belőle. A sok baromfi mind odagyűl az ajtó elé, s valóságos öröm elnézni, mily mohón kapkodják el a potya zsákmányt.
E pillanatban Kati iszonyú dörömbölést hall az istállóból, mintha csak annak a mesebeli királykisasszonynak a szolgája verekedne ott a hétfejű sárkánnyal. Szent isten, mi lehet az? Az a gondolat, hogy anyja elutazott, s most ő a gazdasszony, bátorságot ad; megnézi a zaj okát. Hát bizony az történt, hogy a Fecske ló eloldódzott bent a jászoltól, átlépte a rekesztéket s odaállt a bolond a Riska tehénhez, s most olyan duellum keletkezett köztük, melynek könnyen lehet drámai vége, kivált, ha hegyes szarvait veszi használatba a dühre lobbant tehén.
Kati lélekvesztve rohan az öregbérest felkölteni, ki a dohányültetmény mellett alszik százesztendős bundáján. Az öregbéres segít is aztán a dolgon és nem mulasztja el megjegyezni:
- Bizony nagy szerencse, édes Kati húgom, hogy olyan korán felkeltél s észrevetted ezt a csetepatét, mert különben egy lóval kevesebbje lenne édesapádnak. Pedig kár lett volna a Fecské-ért!
Katinak jól esik a dicsérő szó, és hálásan gondol a Kis tükör szabályára: Jókor felkelj!
Azután ébredő életkedvvel siet a konyhába a szolgálót felkölteni.
- Örzsi néni - mondja neki -, keljen fel kend és segítsen nekem kitalálni, hogy mit csináljunk most?
- Hát mit csinálnánk egyebet - felel az ásítozva -, mint hogy reggelit főzünk.
- Az ám! - kiált fel Katica örömmel. - Ez nem is jutott eszembe. Milyen okos asszony kend. Persze hogy reggelit főzünk. De jó, hogy van dolgunk!
- Jó az ördögnek! - dörmögé Erzsók asszony.
- De hát mit főzzünk? - sürgeté Kati.
- Hát én tudom? - viszonzá az bambán.
Erre aztán Kati is megakad és elszomorodik. Ez csakugyan nagy dolog. Végre mégis támad egy gondolata.
- Mit is szeret az apám legjobban?
- Hüm! Hát bizony a ciberelevest szereti őkegyelme.
- Hogy főzik azt?
- Majd megmutatom.
- Addig is legalább mi kell hozzá, hadd hozzak a kertből zöldséget, az éléstárból más hozzávalót, hogy hamar készen legyünk, mert aztán kendnek dolga lesz; most jut eszembe, hogy még a malacok sem ettek, hogy a kertben a középső ágyak még nincsenek kigyomlálva. De nini! A gulyás kürtöl odakünn. Szaporán siessen megfejni, azután kihajtani a teheneket, nehogy itthon maradva a szénát pusztítsák, amiért a múltkor is, most jut eszembe, mennyire haragudott az édesapám.
Kati lassankint belemelegszik a teendőkbe, mint a kioldott gombolyog, egymásból folynak azok egy szakadatlan láncolatban.
Mire édesatyja felkelt, hogy a mezei munkához lásson cselédjeivel, már fel volt tálalva a cibereleves, egy percig sem kell rá várni. Az öreg azonban haragos, mert amint felkelt, észrevette, hogy felesége, ki egy pörös ügy rendbehozatala végett utazott el X-be, egy fontos okmányt, melyre nagy szüksége van, itthon felejtett.
- Rögtön utána kellene küldenem az írást postán, de azt sem tudom, mi oda az utolsó posta, s a pap, tanító - épp most láttam az ablakból - szinte elutaztak valahova. Márpedig ha ma nem küldöm, minden el van veszve. Kitől kérdezősködjek?
- Akár éntőlem is, édesapám - feleli Kati büszkén. - X-nek az utolsó postája Szentjakabfalva, mert annak a tőszomszédságában fekszik.
- Bizonyosan tudod? Honnan tudnád?
- Hát a földrajzból. X-ben híres fürdő van, Szentjakab pedig 10 ezer lakossal bíró város. Kell postájának lenni.
Az öreg rögtön megírta a levelet, s egy lovasember bevitte a városba, s nem bírt eléggé nyájas lenni Kati iránt, ki kezdte belátni, hogy a földrajznak mindenütt hasznát lehet venni, a háztartásnál is.
Újra visszatért bizalma a könyvekhez, hátha mégis utat mutatnak azok mindenben.
Nem-e olvasta mindenütt: »Légy takarékos!« Miért ne induljon tehát e szabály szerint még az ebédfőzésnél is. Olyan ételeket kell főznie, amik jók, táplálók, de nem kerülnek sokba.
Ezen föltevésében atyja is elősegíté tudtán kívül, mert délfelé az erdőben szedett gombát küldött haza a legénytől azon meghagyással, hogy estére megkészítsék.
Erzsók asszony már hozzá is látott a tisztításukhoz, midőn Kati, ki szorgalmasan figyelt és leste Erzsóknak főzési tudományát, egyszerre felkiáltott:
- Az isten szerelmeért, Erzsók, hisz ezek mérges gombák, ezektől meghal az ember; nem engedem megfőzni.
- Ugyan, lelkecském, hogy tudhatnád te azt. Apádurad sem mai ember, ha ezek bolondgombák volnának, nem küldte volna haza.
- De apám nem tanulta a növénytant. Aztán én bizonyosan tudom, hogy mérges gombák. Láttam lefestve a növénytáblákon. Színről színre ösmerem a fajokat.
- Már hiszen én nem bánom, ha nem is főzzük meg, de annyit előre mondok, hogy nem felelek a veszedelemért, amit a gazda csinál, ha föl nem tálaljuk mert nagyon szereti a gombát.
Kati hajthatlan maradt. Az öreget nem várta otthon kedvenc eledele, mikor este megjött, hanem ahelyett rend és tisztaság mosolygott mindenünnen, s a kapuban Kati fogadta, büszkén csörgetve gazdasszonyi kulcsait.
Az öregnek egy tekintet elég volt a tisztára sepert udvaron, hogy dicséretre fakadjon.
- Ember vagy, lányom. Nincs már szükségem többé az anyádra. Ha megjő is, penzióba tesszük. Igaz-e, kis boglyas?
- Ahogy parancsolni fogja, apámuram - mondá Kati szerényen.
Aztán belépett a szobába cselédjeivel, hol szinte tisztaság és rend volt, s hol a vacsora párolgott már az asztalon.
De bizony nem volt az gomba, hanem zöld paszuly.
Az öreg haragosan lökte el a tálat s kedvetlenül mordult Katira.
- Hát a gombával mi történt? Nem megparancsoltam, hogy készítsétek el? Ezer millió mennykő! Hát ki az úr ennél a háznál?
Kati sírva fakadt s fuldokolva rebegé:
- A gomba mérges volt. Nem akartam megfőzni.
- Hallgass! Ostoba dolgokkal tele van verve a fejed. A legszebb királygombák azok, magam szedtem reggel, s felét neked, a felét pedig Boris testvéremnek küldtem a tanyára. Ne akarjon a csirke többet tudni a tyúknál!
- Én bizonyosan tudom, hogy a gomba mérges - bizonykodott Kati, miáltal az öreget olyan indulatba hozta, hogy könnyen élesebb jelenet is fejlődhetik ki, ha e pillanatban meg nem nyílik az ajtó s egy ijedt képű ember nem rohan be rajta. A tanyai csősz volt.
- Gazduram! siessen gyorsan! - lihegé. - A Boris testvére az öt gyermekével halálos ágyán van.
- Könyörülő isten - mondá az öreg elsápadva -, hogyan történhetett az?
- Mérges gombát ettek a szegény szerencsétlenek - válaszolt a tanyai csősz.
- Borzasztó! - kiáltá az öreg fájdalmasan. - És ennek én vagyok az oka. Oh, kedves kis okos leányocskám, és még téged szidtalak, amiért nem vagy olyan tudatlan, mint én. Jer ide a szívemre, hadd csókoljalak meg, aztán siessünk Borisékhoz.
*
Boriséknak nem lett semmi bajok, a hirtelen orvosi segély megmenté őket, de bizony sokáig kellett az ágyat nyomniok.
Kati e naptól fogva mindinkább belejött a háztartás vezetésébe. S most nem győz rajta eléggé csodálkozni, hogy mi nehézséget találhatott abban, mikor megkezdte. Természetesen azt sem jut eszébe többé mondani, hogy azokban a könyvekben, miket az iskolában tanult, nincs a háztartáshoz útmutatás. Szorgalom, takarékosság, éberség és ismeretek, ez azon koszorú, ami a gazdasszonyi kulcscsomaghoz kötve egymást kiegészíti. E négy tulajdon sok hiányt pótol, de e négyet nem pótolja semmi.
A SELYEMKOKÁRDA
1877
I.
Szép tavaszi délután volt, az egész természet mosolygott, a korai virágok illatot leheltek, s a fák gyenge levelei rejtélyesen susogtak a nagy urasági kertben. Ünnepélyes költői csend honolt mindenfelé, melybe csak a rigó füttye vegyült be zavarólag a kert hátsó részéből, mely sűrű erdőfoltban végződött.
E kert egyike volt a legszebbeknek. Tiszta, kígyódzó utai, gyönyörűen nyesett galagonya-lugasai, nagy, százados fái kellemes benyomást tettek a szemlélőre. Különösen volt egy óriási kőrisfája, melyről százéves emberek beszélik, hogy hallották valaha az öregapjuktól, miszerint ez alatt vacsorált egyszer táborkarával II. Rákóczi Ferenc errejártában, azért is Rákóczi-fa a neve, s a potymándiak szerint levelei azóta herbateának főzve, mindennemű betegséget meggyógyítanak; sőt oly nagy a csodaereje, hogy még a bogár is ha rászáll, nyomban aranyossá válik rajta.
Ez a babona természetesen onnan ered, mert Potymándon csupán ez az egyetlen kőrisfa van, minélfogva csak rajta tenyészik az úgynevezett kőrisbogár. No, de hát a potymándiak sohasem tündököltek valami nagyon a természetrajz és állattan ismeretében, minélfogva legyen nekik az ő hitük szerint.
A kert és a baloldalán ékeskedő fényes kastély, a báró Potymándy család birtoka; a család négy tagból áll: az öreg báró Potymándy Ádám őméltóságából, nejéből és két gyermekből. Az ötödik családtag egy árva leány, a tizenötéves Harter Vilma, a báróné szül. Harter Franciska asszony rokona, ki nemrég, tizenkétéves korában veszté el szüleit, azóta - minthogy semmi vagyon nem maradt utánok - a magyar főúrhoz nőül ment nagynénje házához került Potymándra s itt a kis báróval, Ferivel és a kis baronesszel, Margittal egyenlő nevelésben részesült.
Azon tavaszi délutánon, melyről föntebb említést tettünk, a három gyermek bevégezvén a tanulását, a Rákóczi-fa alatt uzsonnált és csevegett. A csevegésbe azon édes csengő kacaj vegyült, mely a gyermekek társalgását annyira jellemzi s oly kimondhatlan kedvessé teszi. Víg dolgokról fecsegtek.
- Mi szeretnél te lenni, Feri? - kérdé a kis baronesz, hosszúkás, szeplős arcát bátyja felé fordítva s kékes, mélyen beesett szemeit kíváncsian szögezve rá. A nevelő (e szónál elbiggyesztette színtelen vékony ajkszéleit) azt szokta mondani, hogy törekedjünk a társadalom hasznos tagjaivá lenni (tán bizony nevelőkké?). Nos, mi akarnál te lenni?
Feri arcán kedvetlenség tükröződék. Ilyesmire valóban nem gondolt még, pedig tizenhatéves lesz maholnap.
- Feriből orvos lenne, ha tőlem függne - szólt Vilma.
- Puff! - mondja Feri nevetve. - Orvos? Én? Nos, kinek nézel te engem, Harter Vilma?
- Valóban - jegyzé meg gúnyosan Margit -, nem is hangzanék rosszul: Báró Potymándy Ferenc doktor. Hahaha! Az ugyan szép lenne, ha a fokhagymaszagú Sári mosóasszony azt mondaná: Ma piócákat rakott a nyakamra a fiatal doktor, a báró Potymándy. Pfuj! Még beszélgetésnek is ízetlen ez a dolog!
- Én főispán szeretnék lenni, mint a nagyapám volt. Igaz-e, Margit, hogy főispán volt a nagyapánk?
- Igaz bizony. És grófné a nagyanyánk. Az egész nemzetségünk csupa kékvér, csupa mágnás, kivéve...
- A mamátokat.
- Azt csak úgy befogadtuk - jegyzé meg Margit. - A mama nem tartozik a családhoz, jegyezd meg ezt magadnak, Harter Vilma.
- Istenem, Margit! Anyád ellen! Hogy nem félsz az istentől!
- Nos, én csak az igazat mondom. A mama polgári származású, s atyánk csak azért vette el, hogy pénzt kapjon vele.
- Honnan tudod azt?
- Múltkor kihallgattam a kertészt, az beszélte egy ismerősének. De hagyjuk ezt; szegény mamánkat nem okozom ezért, ő nem tehet róla. Térjünk inkább valamely okosabb tárgyra.
- Igen, igen - szólt közbe Feri -, maradjunk a régi tárgynál. Úgy van, Margit, én főispán akarnék lenni, mert a főispán szép aranyos mentében jár, nagy ebédeket rendez, és mindenki leveszi előtte a kalapját, aztán reggel senki sem meri felkölteni, ha jóízűen alszik.
Itt Ferinek nyilván az jutott eszébe, hogy őt meg kegyetlenül felráncigálja minden reggel Konyári úr, a nevelő.
- Nos, én meg orosz hercegnő szeretnék lenni - szólt Margit kevélyen felemelve fejét. - Az orosz hercegnőknek sok jobbágyaik és temérdek gyémántjaik vannak. Aztán lássátok, gyerekek, azokban a regénykönyvekben, miket a mama eldugdos előlünk, az orosz hercegnők mind olyan ragyogó szép alakok, kikkel annyi minden történik, hogy könyvet írnak róluk. Hát neked, Vilma, mire volna kedved?
- Én, én igazán megmondom, én királyné vágynék lenni, legalább egy napig.
A szörnyűködés szisszenése siklott el a két Potymándy testvér ajkáról.
- Te királyné? Jajajaj! Aztán mit csinálnál te, ha királyné volnál egy napig?
- Legelső dolgom volna, hogy minden szegény embernek 100 frtot adnék. Ne legyen egy szegény ember sem.
Margit csúfondárosan biggyeszté le ajkait.
- No, hiszen megadnád neki! Királyné szeretnél lenni s mindjárt az első cselekedetnél kilyukadna belőled a polgárvér. Te bolond, hisz a királyi trón fényét a szegények rongyai sokszorozzák. Ha mindenki jómódú volna, ki lenne akkor a kályhafűtőnk?
E mindinkább élesedő gyermeki párbeszédnek, melyben a kis Vilmának származása szemére lett több ízben hányva, az öreg báró megérkezése vetett véget.
Sovány, magos, hosszú fekete szakállas ember volt, rideg, merev arccal, melyen mosolyt ritkán lehetett látni. Ma a szokottnál is komorabb volt, s újságlapokat tartott kezében.
- Mi bajod, papa? - kérdi eléje szaladva Feri hízelgő hangon -, ma nagyon rosszkedvűnek látszol.
- Nem érted te azt jó fiam, hiába mondanám.
- Oh, mondd el édesapa - esengett Margit is -, hátha megértjük.
- Nem gyermekeknek való az. Mi öregek is megdöbbentünk tőle. Háború van, édeseim.
- Háború? - kiáltá Feri -, hiszen az nagyon mulatságos.
- Igen ám, csakhogy itt a háború a mi közelünkben. Maholnap, meglehet, itt a Potymándy-kastély előtt szólalnak meg az ágyúk. Akkor aztán bezzeg nem lesz mulatságos.
- Mit csinálunk akkor? - kérdé Margit ijedten -, hogy bajunk ne történjék.
- Bah! Hát mit csinálunk egyebet, mint hogy elbújunk valahova - felelte nagy mohón Feri. - Igaz-e, édespapa?
A vér nem tagadja meg magát, dörmögé magában az öreg báró A Feri is született diplomata. Arra gondol, hogy elbúvik.
Bezzeg - gondolá az öreg báró -, ha nekem is ily helyzetem volna. De nekem, egy báró Potymándynak, a fényes család legidősebb tagjának, okvetlenül állást kell foglalnom. Vagy jobbra, vagy balra. A társadalom követeli, és méltán.
- Aztán miért lövöldöznek az emberek egymásra? - kérdé Margit. - Az emberek bolondok?
Szakasztott vérem ez is - dünnyögé az öreg.
A baronesz kérdésére Harter Vilma felelt:
- Nem, Margit, az emberek nem bolondok. Én sokat hallottam már erről a háborúról, mikor az ispán és a pap beszélgettek itt a Rákóczi-fa alatt.
- Igen? S nos? Mert te úgy látszik többet szoktál hallani, mint amennyi szükséges.
Vilmának arcába szökkent a vér. A sértést nem bírta eltűrni, ha idősebbek előtt történt.
- Meglehet, Margit, hogy többet hallok, mint amennyi szükséges, de ez nem az én hibám. A háborúról azt hallottam, hogy az azért van, mert mi szabadságot követelünk...
- Miféle mi? - vágott közbe Margit.
- Hát mi, magyarok.
- Hahaha! Nézd a németet, - magyar akar lenni.
- Én az lehetek, ami akarok. A szívre senki sem parancsolhat rá, hogy mint érezzen...
Szakasztott Kossuth-vér - dörmögé a báró, ki minden komor merevsége mellett talpig nemes kedélyű ember volt s szívesen fecsegett a gyermekekkel. Ez volt egyedüli szórakozása.
- Ne tedd magad oly tudósnak, édes Vilma - szólt Margit gúnyosan -, én is hallottam a dologról valamit. A parasztok egyenlők akarnak lenni az urakkal. A béresünk a József-napi váci vásárról egy bokrétát hozott a kalapja mellett a Kossuth arcképével és ilyen aláírással: szabadság, testvériség, egyenlőség. Amiből most már az következik, hogy béresünk egyenlő az apámmal. Nos, nem úgy van?
- Véleményem szerint úgy van, csakhogy csupán úgy egyenlő, mint ember, azonban mint egy béres, állásánál fogva össze sem hasonlítható urával. Ég és föld köztük a különbség. Én ezt így fogom fel.
- Ne vitatkozzatok, gyerekek. Hagyjátok az okosabb embereknek. Menjünk, forduljunk egyet a kertben.
A báró előre bocsátva a serdülő fiatalságot, összeráncolt homlokkal, mély gondolatokba merülve ballagott utánok, a vaskerítés melletti gyalogúton.
A kerítés mellett, künn az országúton, két kékbe öltözött ember ment beszélgetve s kíváncsian nézegetve az urasági kertbe.
- Ez ott a báró - mondja az egyik meglökve a másikat.
- Miféle színű ember? - kérdi az halkan.
- Még nem vallott színt, de alighanem sárgafekete.
- Elég fa van a kertjében, amire felakaszthatjuk, ha az.
A báró és a gyermekek az egész párbeszédet szóról szóra hallották. A báró megrezzent, a gyermekek pedig úgy tekintettek rá, mintha már vinnék.
- Azok a gyermekei? - kérdezősködék tovább az akasztással fenyegetődző alak.
- Kettő közülök. A fiú és a csúnyábbik leány.
- Hát az a gyönyörű leánygyermek?
- Az egy kis árva német lányka, a báró távoli rokona, becsületből nevelteti.
- Hát mégsem rossz ember!
A két beszélgető odább haladt s Vilmáról váltottak még nehány megjegyzést:
- A kislány magyar érzelmű, megtanulta nyelvünket, népdalainkat énekeli, zongorázza...
- Köpnivaló nyomorultak! - kiáltá Margit lázas dühhel, midőn már messze voltak. - Papa, hallottad őket?
- Hallottam őket.
- És mégsem teszesz semmit!
- Mit? - mondá az öreg báró. - A nép vért szomjaz, miért ingerkedjem vele.
- Oh, megöl a düh - nyögé Margit.
- Látod - mondá Vilma -, néha sok fölöslegest hall az ember, amikor nem is akarja.
- És neked az tetszik? Igen, igen. A hasonló ráismer a hasonlóra. Te a parasztokat védelmezted, s e parasztok téged dicsértek szépséges tündér Ilona! Örüljetek egymásnak!
- Miért sértegetsz engem? Én nem vagyok oka amiért ők téged kevésbé szépnek találtak. Az úgyis bizonyosan csak ízlés dolga.
A Margit szeplős arca kigyúlt a harag, düh és szégyen érzelmeitől, szögletes homlokán vastagra dagadtak az azt átszelő kék erek.
- Atyám - sziszegé s szemei vadul forogtak -, ez a lány, kit te kegyelemből tartasz itt, kezd szemtelen lenni.
- Csitt, gyermek! - szólt a báró - egy szót se többet!
De Margit nem hallgatott atyjára, szenvedélye vakrohamában szitkok özönével árasztá el a szegény Vilmát.
- Vagy e sehonnait űzöd el a háztól, vagy én távozom az atyai hajlékból.
A báró gyenge ember volt, kivált gyermekeivel szemben, nem bírt, nem mert azok ellen szigorún fellépni. E jelenet tehát kimondhatlan zavarba hozta, s már éppen arról gondolkozott, hogy ő szökik meg a házból, midőn Vilmában volt annyi méltóság, hogy némán távozott a kastély felé.
Csak isten a megmondhatója, mennyi keserűség nehezedék kis szívére.
Margit ekkor atyjához rohant, nyakába csimpeszkedett, arcán ravaszsággá változott a düh, s addig s oly behízelgőn tudta kérni, hogy az végre megígérte, miszerint Vilmát nehány nap múlva eltávolítja a háztól; valamely nevelőintézetbe küldi, vagy kolostorba.
- Nekem mindjárt rögtön küldd el. Nekem úgy elégtétel az, ha azonnal történik. Hadd érezze, hadd tudja meg, hogy nincs egyenlőség. Hogy a Margit baronesz és Harter Vilma közt nagy a különbség.
- Jól van, jól, kis aranyosom, de a világba csak nem dobhatom ki, az nagy embertelenség lenne. Magam meg most rá nem érek, hogy a városba menjek, mert mint tudod, holnap névnapom van s vendégeink lesznek.
- Igaz a - kiálta Margit és Feri egyszerre. - Holnap névnapod van, papa! Meg fogunk téged ajándékozni.
- Még titok. A mama még nem adta ide az ajándékokat, amiket adni fogunk, csak este osztja ki. De ha már kiadta volna is, azért mégsem árulnánk el, mert mivé lenne akkor a meglepetés?
- Természetesen... természetesen - dörmögé a báró szórakozottan.
- Annyit azonban mondhatok előre is - folytatá Margit, kinek dühét és irigységét Vilma iránt, egy pillanatra háttérbe szorítá a névnap -, hogy egy bőrtárcát, egy papucsot, egy hálósipkát s egy szivarszívót fogsz tőlünk négyönktől kapni.
- Eszerint most már meglepetésnek csak az marad, hogy melyitek adja a tárcát, melyitek a papucsot stb., köszönöm szépen.
E pillanatban bukkant fel a bokrok közt a postás, ki a leveleket és hírlapokat hozta a szomszéd postaállomásról.
Potymándy mohón kapott utánok s felbontván a hírlapokat elhalványodott...
Csata volt a határszélen. A magyarok győztek.
Báró Potymándy a magyar főurak azon osztályához tartozott, mely magyar ugyan alapjában, de sokkal inkább híve a trónnak, mint a hazának, azaz világosabban szólva, ha a nemzet és király között szakítás van, mindig a király részére áll.
Az 1848-iki márciusi napok és az azokat követő események kellemetlenül érintették, nagy zavarba hozván őt: mit kelljen cselekednie. Az érzelmek ellentétes irányban váltakoztak szívében. Megtestesülése volt a habozásnak.
Nem lehet mondani, hogy Potymándy gyűlölte volna a magyart, sőt inkább magyarnak tartotta magát ő is, de haragudott a megindult mozgalmakra.
Mert nagyon furcsa világ volt az!
A szabadság istenasszonya kiterjesztette világot elborító szárnyait fölöttünk is, s a levegő megtelt soha nem hallott hangokkal, élesebb, üdébb atomokkal.
Ehhez az élesebb levegőhöz új tüdő kellett. Az országnak egy kis része köhögni kezdett tőle: azoknak nem kellett, ami az új levegőben terjengett: szabadság, testvériség, egyenlőség.
Potymándy is e köhögőkhöz tartozott.
Küzdeni irigységből, bosszúból, lovagiasságból, királyné szép szemének egyetlen könnycseppjeért, királynak kimondott kevély szaváért: erre mindig kész volt a magyar és összetartott, de küzdeni a szabadságért és egyenlőségért, az sokaknak szeget ütött fejébe, félreállottak.
Akik félreállottak, legalább sem nem használtak, sem nem ártottak a szabadságharc ügyének.
De fájdalom, akadtak olyanok is, akik nem állottak félre, hanem azt kiáltották, hogy meg kell a mozgó földet állítani.
Hogy mert megindulni az ő engedelmök nélkül!
A szabadságért küzdőknek nem elég volt két ellenség, a német és a horvát, még egy harmadik is támadt otthon. S az a harmadik behítt még egy negyediket is az - oroszt. Egy fél világ maroknyi nép ellen.
De azért a mozgó földet mégsem állították meg!
II.
A fentebb vázolt kerti jelenetet követő estén a báróné, magas, sovány asszonyság, kiosztotta a gyermekek közt a másnap átnyújtandó ajándékokat.
Feri fogja átadni a papának a szivarszívót, Margit a szép hímzetű házisapkát, Vilma pedig a tárcát. A papucsot némi humorral hitvesi ajándéknak szánta a méltóságos asszony. A nevelő úr aztán a három gyermek ajándékához egy-egy verset csatolt, amelyet mindenkinek meg kell az este tanulni, hogy tisztán, értelmesen elmondhassák a báró úr előtt reggel. A versek bizony nem voltak valami remekek, hanem csupán az átnyújtandó ajándékokhoz alkalmazott klapenciák, mindamellett ezek voltak őméltóságának a legdrágább ajándék, amennyiben tudniillik rendesen száz forintjába kerültek. Ugyanis ennyit kapott értök ajándékba ezen a dicső napon a nevelő úr.
Ha jól emlékszem, Ferinek ezt kellett mondania:
Életed bánata legyen füst és pára
Mely a szivarfüsttel örökre elszállva,
Örömeid ellen sose álljon lesbe
Ezt a szivarpipát, szídd ki százévesre!
No, már ennél mégis különb, okosabb vers volt a Margité. Ebben már legalább fantázia csillogott.
Nem csörgő sapka ez, hanem házi sapka.
Szerető Margitod tiszta szívből adta.
Míg hordod, ne legyen homlokodon redő
S ne legyen sohasem ősz hajakat fedő;
Éltessen az isten a holtad napjáig,
Addig míg sapkádból elkopott rongy válik.
Vilma nem tartozván a főúri családhoz, a nevelő azt hitte, neki szerényebb mértékkel szabhat, minélfogva ott csak a második sornak jutott rím. Hiába no, a szegény ember hadd főzzön vízzel!
Az olajos korsó sohasem fogyott ki,
Mesebeli kenyér detto, azonképpen
E kis tárcának is, szívemből kívánom,
Valami jóféle talizmánja légyen.
Az ünnepélyes nap megvirradt. A gyermekek átnyújtották ajándékaikat s minden nagyobb baj nélkül elszavalták verseiket az e napra feldíszített ebédlőben.
De mielőtt e nap megvirradt, még egy éj esett közbe. Egy szomorú éj a kis Vilmának. A kerti jelenet mélyen elkeseríté a szegény árvát, mely keserűség fájdalmas kétségbeesésbe ment át, midőn megtudta, hogy a báró megígérte, miszerint őt eltávolítja Margit köréből. A gyűlölség, melyet Margit érez iránta, nem mai keletű, de sohasem hihette, hogy ide fajulhasson; ő rég tudta, hogy Margit nem szívelheti, de tűrt, szenvedett, a hideg mellőzést nyájassággal, a megalázást méltósággal, a megvetést szerénységgel viszonozta.
Istenem, istenem, mit fog mármost ő csinálni, ha kezeit leveszi róla a báró és kiveti a világba? Hiszen olyan egyedül áll, nincs senkije, de senkije!
Vilma okos leány volt, fel tudta ösmerni helyzetét. Tudta, hogy a báró jószívű ember, de meg volt győződve, hogy gyermekeinek bolondja, s mindent képes megtenni a Margit kedveért, őtőle nem remélhetett kíméletet; nagynénje, a bárónő pedig, nem volt titok előtte, gyönge, akaratnélküli nő volt, aki különben sem sokat törődött Vilmával.
Ily körülmények közt csoda-e, ha borzasztónak látszott a jövő képe a gyermekleány előtt.
- Oh, istenem! - sóhajtott fel kis szobájában, midőn este lefeküdni ment - miért nem teremtetted nálam Margitot szebbnek. Miért hogy nem én vagyok a rútabb! Akkor ő nem üldözne engem, nem haragudnék rám. És nekem az nem fájna, ha rútabb volnék, mert jó igyekeznék lenni.
Egész éjjel nem tudott elaludni a jövőjére vonatkozó kínzó gondolatoktól. Felkelt, felöltözött s úgy sétált fel s alá szobájában. Oh, a puha ágynál nincs keményebb fekhely, ha gond és búbánat a hálótársunk.
Asztalkáján ott hevert a fekete tárca, mit reggel a bárónak kellend átadnia névnapi ajándékul. Milyen örömnap volt ez tavaly és más években!
Hosszasan elgondolkozott. Eszébe jutott mindaz a sok apró öröm, amit a Potymándy-kastélyban élvezett, s amit a szegény árva, bármilyen szűken jut is belőle, mélyebben tud érezni, mint más, s szíve megtelt hálával a báró iránt.
Azután elkezdte tanulni az elmondandó verset. Oh, mily egészen mást szeretne ő mondani annak az embernek, aki neki apja volt az apja helyett, aki a szeretetből neki is juttatott egy parányi morzsát.
Szíve csordultig zajlott az érzelmekben. Oh, ha szavakat tudna nekik találni! És azokat mondaná el a nevelő üres verse helyett.
Az ajándéknak szánt tárca is olyan közönségesnek látszott előtte. Mennyivel szebb lenne ennél egy virágcsokor is! A beszélő virágok a hallgatag, hitvány tárca helyett!
Vilma előkereste kis mahagóni dobozát, mely még boldogult édesanyjától maradt, hogy az anyai emlékek közé menekülhessen szomorú gondolatai előtt.
Az anyai emlékekhez már ő is csatolt egyet. Egy nagy, ragyogó gondolat, egy szent eszme emlékét, mely az ábrándos gyermek szívét folyton elfoglalva tartotta. Attól a bérestől kérte el, aki azt a váci József-napi vásárról hozta. Egyszerű zöld levélke az, ezen aranyveretű betűkkel: Éljen a haza, a szabadság és függetlenség!
Ez a három szó visszhangzik most a Kárpátoktól le az Adriáig. Csak a Potymándy-kastély falai közt nem. Itt nincs az otthon. Itt félnek attól.
Vilmának vakmerő gondolata támadt. Ő fehér-veres-zöld keskeny szalagokból egy kokárdát készít a zöld levél körül s azt adja oda tárcával együtt bárónak. Az aztán nem lesz közönséges, annak hatása lesz a báróra.
Egy selyemkokárda: Éljen a szabadság! felirattal, lehet-e ennél nagyobb, becsesebb ajándékot adni ma valakinek. Az idegen nemzet szülöttje azt kiáltja a magyar főúrnak: Éljen a haza, ez a haza, amelyik a tied, amelyik ellen harcol az enyém.
Szegény Vilma. Ő még nem ösmerte a történelmet. Ő még nem hallott semmit arról a bizonyos ajándék-fogpiszkálóról, mely a francia forradalom egyik rémvezérének mind a harminckét fogába került. Ő csak azt tudta, hogy vannak jelentőségteljes és jelentéktelen, becses és értéktelen ajándékok, arra nem gondolt, hogy veszedelmes ajándékok is lehetnek.
Ő csak azt tudta, hogy a zöld levélre írt jelszavak előtt van a mennyország, ahova a jók igyekeznek, arra nem gondolt, hogy mögöttük meg a vérpad van, és a hóhérpallos.
Sietve látott a munkához. Kis ujjai művészien kezelték a tűt, s egy kis idő múlva olyan szép kis nemzeti kokárda került ki a szalagocskákból, hogy szinte öröm volt nézni; olyan nagyon, nagyon szép, hogyha valaki magyar király lesz, még az is feltűzhetné a kalapjára.
Vilma a kokárdát a tárca egyik titkos rejtekébe helyezte, hogy a báró azonnal ne is vegye észre, hanem csak később csodálkozzék el, mint kerülhetett az oda.
A kis Vilma reggel teljesen el volt fogódva, midőn az ajándékkal, a tárcába rejtett selyem kokárdával a báró elé lépett. Azért nem jól mondtuk fentebb, hogy minden nagyobb baj nélkül történt az ajándékok ünnepélyes átadása, mert egy kis baj annyiban csakugyan történt, hogy Vilma a végén kezdte elszavalni a verset.
Valami jóféle talizmánja légyen.
Erre a nevelő elkezdett grimaszokat vágni, mire a szegény Vilmának emlékező tehetsége annyira megzavarodott s olyan makacsul megkötötte magát, hogy egy betű nem sok, de annyi sem jutott eszébe a kárbaveszett három sorból s folyvást azt dadogta: talizmánja légyen - míg abban is megakadályozták előtörő könnyei.
- Oh, ne űzzön el, ne taszítson el magától - rebegé azután görcsösen belekapaszkodva a báró kezeibe s csókokkal halmozva el azokat -, szeressen engemet is egy kicsit, legalább úgy, mint szolgálóját.
A báró meg volt hatva s elérzékenyedve.
- Ne sírj, gyermekem, azért hogy elhagysz bennünket, kezemet nem veszem le rólad. De te szegény leány vagy, gyermekem, nem akarlak hozzászoktatni azzal, hogy itt légy körünkben, a fényhez, melyet későbben nélkülöznöd kellene. Egy szerény, becsületes családnál foglak elhelyezni.
- Hiszen csak ravaszságból pityereg - szólt közbe Margit. - Jobb lett volna, Harter kisasszony, inkább megtanulni a versét - tette hozzá gúnyosan.
- Nem baj az - mondá a báró mosolyogva -, azért én szívesen fogadom az ajándékot a vers nélkül is. A fődolgot úgyis elmondta, hogy talizmánja legyen a tárcának. Biz az nem is lenne tréfa dolog. Őseink a mellükön s nyakukban hordták talizmánjaikat, vagy a gyűrűikben; nos, csakugyan divatosabb dolog azt most a tárcában viselni. Ám lássuk! hátha csakugyan csodatárca lesz.
Ezzel a báró kivette oldalzsebéből régi tárcáját, s a benne levő irományokat s bankjegyeket áthelyezte a Vilmától kapott, különben is csinosabb tárcába.
- Majd meglássuk hát - mondá tréfásan -, van-e benne talizmán.
*
Nehány nap múlva egész erejében kitört a szabadságharc. Amiről azt hitték, hogy csak duzzogó medve, felbőszített oroszlánnak bizonyult be.
A nemzet, mint egy nekiszilajodott óriás, magasra emelte világverő karjait, megvillogtatta feje fölött történelmet alkotó ősi kardját, s nyílt mellét kitárva, büszkén kiáltá Európa elé: mérkőzzünk hát össze!
És az rettenetes összemérkőzés volt.
No, de beszél róla a történelem; mi csak annyit érintünk, amennyi okvetlenül szükséges elbeszélésünk megértéséhez.
Az ellenünk küzdő hatalom meghökkent, amint látta, hogy túlbecsülte saját erejét s fitymálta a mienket. Kezdett remegni, a félelem pedig rossz tanácsadó.
Megfogamzott agyában az a gondolat, hogy az oroszokat hívja be segítségül ellenünk.
De ennek a behívásnak némi jogos színt kellett adni.
A hatalom tehát ügynököket küldött szét az országba az olyan főbb emberekhez, kik a forradalom eseményeivel semleges állást foglaltak, hogy aláírasson velök egy iratot, melyben a megzavart rend helyreállítása végett az orosz cár segélyéhez folyamodnak.
Ilyen pokoli gondolataik csak nekik lehettek!
Ugyanaz a századok óta működő átkos kéz az, mely II. József alatt azon iszonyú tervet koholta, hogy Bécsben egy nagy leánynevelő intézet állíttassék fel a magyar leányok számára, hol azokat megnémetesítik. Így akartak kifogni a mindennemű germanizálásnak ellentálló nemzeten; jó címe volt. Ha a magyar anyákat megrontják, megromlik az egész jövendő nemzedék.
Ilyen gondolataik is csak nekik lehettek!
Midőn Potymándy egy napon Bécsbe akart utazni, hogy Vilmát is magával vigye s ott, mivel nevelése már úgyszólván be volt fejezve, valamely tisztességes foglalkozásba elhelyezze, - akkor nyitott rá éppen egy ilyen ügynök.
Gernyei Antalnak hítták. Sovány, szikár, magas alak volt, apró ravasz szemekkel, gyér hajjal, és örökös mosolygással.
Modora finom- és megnyerőnek látszott, s csakhamar elszédíté az öreg bárót. A vendég tiszteletére elhalasztá bécsi útját egy nappal.
Ki örült ez elhalasztásnak jobban, mint Vilma, mert úgy fájt elhagyni ezt a vidéket, mely az ő otthonja, az ő édes hazája lett, s fájt elhagyni a családot, melyhez hozzátörődött, mely iránt az eddigi jótéteményekért hálát érzett szívében.
Szinte az isten ujjának tekinté, hogy az az idegen úr éppen akkor jött, mikor lemenőben voltak. Egy napot nyert, egy egész napot; azalatt, ki tudja, mi minden történhetik; akinek ideje van, van élete is.
Vacsora alatt jól megnézte azt az idegen urat és némi idegenkedést nem fojthatott el. Oh, olyan visszataszító volt a nyájassága! A báróval latinul beszélt, ki tudja miről; annyit azonban ki lehetett venni, hogy a politika forgott szőnyegen, mert a szereplő egyének neveit sokszor említették. A báró mindinkább szótalanabb lett, Gernyei pedig egyre ékesenszólóbb; bizonyosan vitatkoztak, s a báró sarokba szoríttatott. Legalább úgy látszott mindenből. Elmélyedve, majdnem szomorúan ült karszékében s néha nagyot sóhajtott. Midőn már a gyermekek lefeküdtek, még azon túl is sokáig fent maradtak. Vilma hallotta úgy éjfél táján, mikor a báró elkísérte vendégét, ez azt mondta neki:
- Tehát holnap reggel kilenc óráig gondolja meg méltóságod a dolgot s magára vessen, ha másként határoz.
- Legyen nyugodt - mondá a báró majdnem szomorúan -, reggel megadom a választ.
Ezen halkan váltott szavak után egészen elcsendesedett a kastély. Csak a szél zörögtette meg néha az ablakokat odakünn, és a bagoly süvített bele az éji csendbe.
Vilma ébren volt. Ezt a kegyelem-huszonnégy órát, amit a véletlen itt engedett tölteni a kedves, megszokott szülői hajlékot pótoló fedél alatt, nem akarta, nem tudta elpotyázni alvással. Drága volt abból minden perc.
De hiába is aludt volna el, nyomban felébresztette volna a rettenetes dörömbölés, mely a néma csendben velőt hasítólag zuhogott a kapun.
Így döngethette Botond Bizáncot!
Vilma fölrettent. Kiugrott ágyacskájából és kinyitotta az ablakot, de egyetlen eleven lelket sem látott az egész udvaron, csak a kapudöngetés hallatszék folyvást erősebben...
Itt segíteni, tenni kell valamit - gondolá, s hirtelen felöltözött és kiment az udvarra. Amint a lépcsőkön leért, a sötétben egy futó alak majdnem feltaszította.
- Ki az? - kiáltá utána Vilma bátran.
Annak azonban alkalmasint nem volt ideje felelni, kétségbeesetten nyargalt egyenesen a parknak, tüskön-bokron keresztül.
- Tolvaj! - kiáltá Vilma, amint csak telt tőle.
Azután sietve kopogtatta meg a kertész ablakát...
- Keljen fel, öreg Rigó. Baj van idekünn!
- Mi baj lehetne? - kérdé nagysokára egy álmos hang belülről.
- Tolvajok, rablók vannak az udvaron. Ott künn pedig a kaput döngetik türelmetlenül...
- Ez nem tartozik rám - hangzott belülről a Rigó válasza -, én csak a kertész vagyok, puskám sincs. Tessék az ispán urat felkölteni, ez az ő hatásköre, én nem avatkozhatom ebbe...
- Szép emberei vannak a bácsinak! - dühöngött magában Vilma, s rohant az ispán urat felkölteni, ki a kerti házban lakott.
Az ispán, Barna Károly, jó vérű magyar fiú volt, amint a Vilma kisasszony hangját meghallotta, rögtön felugrott s szaladt ki hozzá úgy pongyolában.
Amint az elbeszélésből megérté az eseményeket, berohant puskájáért, s a kapuhoz tartott Vilmával.
A dörömbölés még most sem szűnt meg.
- Kik vagytok? - kiáltá Barna Károly - és mit akartok?
- Bebocsáttatást a nemzeti kormány nevében.
Barna Károly egy percig sem habozott.
- Éljen a kormány és a haza! - kiáltá, s a kapu dübörögve nyílott meg.
Egy szakasz honvédség vonult be egy tiszttel élükön.
- Kicsoda ön? - kérdé a tiszt Barnától.
- Én az uraság ispánja vagyok.
- Kitől kapott ön utasítást, hogy a kaput nyissa meg előttünk?
- A saját szívemtől, uram.
- Tehát senkitől. Ki figyelmezteté önt a dörömbölésre? Önmaga hallotta?
- Én nem hallottam, mert távolabb lakom. A kis Vilma kisasszony jött figyelmeztetni.
- Ki az a Vilma kisasszony?
A szegény gyermek, ki elámulva állott ott, remegett, mint a nyárfalevél, s egyetlen szót sem volt képes ajkán kiejteni.
- Itt áll - mondá Barna, reá mutatva.
- Tehát kegyed hallotta legelőször a zajt. Legyen szíves ezt kissé körülményesen előadni.
Vilma elbeszélte, hogy nem tudott elaludni s úgy hallá a zajt, kijött s egy embert látott futni...
- Megszökött a gaz hazaáruló! - kiáltá a tiszt bosszúsan.
- Kicsoda? - kérdé Vilma önkéntelenül.
- Ej, ki más mint Gernyei. A pokol segíti a maga embereit. No, de itt van helyette a másik. Ispán úr, vezessen ön a báró szobájába.
- Ilyenkor? - kockáztatá az ispán.
- Egy szó ellentmondást sem tűrök. Szomorú kötelességet kell végeznem. Miért költsem fel a gyermekeket és a nőt is? Jobb, ha ön vezet oda csendben. Ön pedig, szegény gyermekem - tette hozzá Vilmához fordulva -, menjen és feküdjön le. Képzelem, mennyire megijesztette az a gazember. Meg kell adni, hogy éber fülei vannak, az első neszre megszökött.
A kis Vilma elsápadt. Kezdett némi fogalma lenni, ki lehetett a tegnapi vendég. Egész testében remegett: félt a báróért, látta, hogy borzasztó dolgok vannak készülőben...
Elfogják, megölik!
Az urasági cselédek szállingózni kezdtek lassan-lassan, és beszélgetésbe bocsátkoztak a katonákkal. A suttogás moraja odább adta a rémletes hírt: A báró hazaáruló. Azért jöttek, hogy felakasszák. Bűnhődni kell, mert nem tartott a magyarokkal, hanem az éjszaka is egy emberrel tanácskozott a haza elvesztésén. Úgy kell neki, hadd vesszen most ő el!
Majd a falusi nép is gyülekezni kezdett az urasági kastély körül. Eleinte a fejöket csóválták, de végre is beletörődtek s még ők követelték: »Le az urakkal!«
Csak egyetlen lény volt, aki szobájába vonulva letérdepelt a szent kép előtt, mely a Krisztus megfeszíttetését ábrázolta, és forró, buzgó imát rebegtek ajkai.
»Oh, istenem, szabadítsd meg, mentsd meg. Látod, olyan jó volt ő irántam! mi lesz énbelőlem, ha őt elveszítik? Oh, tégy ez egyszer csodát, ha nem őérte, hát értem. Szeretem én a magyarokat őhelyette is... hiszen te tudod, mennyire szeretem.«
És a jó isten, lehet, nem hallja ott künn a nép ordítását, süketté válik a vértszomjazó óhajok előtt, hanem ezt az óhajtást, ezt nem felejti el - teljesíti...
Barna Károly szilárd léptekkel vezette a tisztet ura hálószobájához. Négyen követték.
A tiszt halkan kopogtatott nehányszor.
- Ki az? - kérdé a báró álmosan.
- Bebocsátást kérek a nemzeti kormány nevében.
- Azonnal rendelkezésükre állok - felelt a báró elfojtott hangon, s nehány perc múlva el volt tolva a retesz.
A tiszt intett a három honvédnek, hogy künn maradjanak, s maga belépett segédtisztjével, egy hadnaggyal, s az ispánt is beszólítá.
- Egy kis türelmet kérek, uraim, míg a gyertyát meggyújtom.
- Báró úr - kezdé a kapitány, amint a szobában világos lett -, meg kell önnek mindenekelőtt magyaráznom e háborgatás okát. Nekem ön foglyom.
- Engedelmeskedem, uram, bár nem vagyok képes az okot kitalálni - felelte a báró nem minden megdöbbenés nélkül.
- Ön bizonyos Gernyei Antallal tanácskozott tegnap este.
- Valóban, uram, egy ily nevű úr van nálam.
- Csak volt. Azóta megérezte a veszedelem szagát, s kereket oldott Azt nagyon jól tudja ön, hogy az egy veszedelmes hazaáruló, s bizonyára nem ismeretlen ön előtt az sem, hogy mi célból volt itt - mondá a tiszt némi gúnnyal.
- Ő tegnap beszállt hozzám. S én, mint minden vendégemmel, udvariasan bántam vele. Ennyi az egész.
- Azt majd a haditörvényszék fogja kisütni, mennyi az egész. Ön különben is gyanúsan viselte magát a szabadságharccal szemben. Öltözzön, uram, menjünk.
El vagyok veszve - mormogá a báró magában, s gépiesen szedte fel ruháit egymás után.
- Hol vannak önnek levelezései? - kérdé a kapitány.
- Milyen levelezéseim?
- Politikai levelezései.
- Én csak a haszonbérlőimmel állok levelezésben. Azokat el szoktam dobni, ami megvan, az itt található az íróasztalon, a többi irományaim pedig a fiókokban.
- Jól van tehát. E szobában úgy marad minden tárgy, amint van. Menjünk, báró úr; én majd kívülről lepecsételem az ajtót, s ameddig át nem lesz kutatva, embereimmel őriztetem.
- Amint tetszik. De tárcámat legalább engedje magammal vinnem - mondá a báró vánkosa alá nyúlva, hol tárcája volt. - Pénz nélkül még a másvilágra sem jó menni.
- Éppen nem, uram. Ámde ön tárcájában őrizheti a legveszélyesebb iratait, s azokat útközben megsemmisítheti. Meg fogja engedni, hogy azt megőrzés végett magamhoz vegyem. Ha önnek valamire szüksége lesz, rendelkezhetik pénzével.
Ezzel a kapitány átvette a tárcát, s kinyitván azt, hogy tartalmát tanúk jelenlétében megolvassa, kirázta abból a benne levő bankjegyeket és irományokat.
A meglepetés halk szisszenése hallatszott a kapitány ajkairól.
Az irományok és bankjegyek közül egy szép selyem, forradalmi kokárda hullott ki a tárcából a Kossuth arcképével.
Kedves, rikító, de mégis összhangzó színei mintha mosolyognának, mintha üdén, csengőn kiáltanának: Éljen a forradalom!
A kapitány maga is elmosolyodott:
- No, most az egyszer ugyancsak csizmadiát fogtunk. Ezer millió mennykő, ilyen a katonaember. A külszín félrevezeti. Nyújtsa ide a kezét, polgártárs, hogy megbocsát. Ezer milliom kartács!
Aki legjobban álmélkodott mindezeken, az maga a báró volt.
- Oh, oh, - bosszankodott az öreg kapitány, rikácsoló hangjával ékteleneket káromkodva. - Lássa meg az ember. Most majdnem ostobaságot követtem el. Hogyisne! Egy telivér rebellist elfogni Oh, oh! Egy telivér forradalmárt! Ha most az a kokárda észre nem térít! Hanem tudja‑e, édes polgártárs, hogy ilyesmit veszedelmes ám itt a tárcában hordani ha nincs a hadsereg a háta mögött. Oh, oh! Ilyen embert elfogni!
A báró hirtelen átlátta a szerencsés fordulatot s igyekezett azt felhasználni.
- Nem baj az - mondá mosolyogva. - A forradalmakban gyakoriak az ilyen félreértések. Én nem tartozom a nagyszájú emberek közé, ennyi az egész. Nos, uraim, éljen a forradalmi kormány! Önök pedig, ha már itt vannak, maradjanak itt, amíg lehet. Se a pincém, sem az éléstáram nem üres annyira, hogy nehány napig szolgálatukra ne állhasson. Ispán barátom, polgártárs, siessen költse fel a szakácsot és a cselédséget, lássanak reggeli után, mert a legénység éhes. Addig is hozasson fel nekik egy hordót a pincéből.
*
Báró Potymándyt a selyemkokárda mentette meg. Sehogy sem bírta eltalálni, hogyan jutott a tárcájába. Mikor másnap a század katonaság a kapitány meleg köszöntései mellett eltávozott, s a báró bizalmasan elbeszélte családja előtt csodálatos megmenekülését, - Vilma szemeibe könnyek gyűltek s önkéntelenül felkiáltott:
- Oh, istenem, mégis szeretsz te engem!
- Mit hallok - mond a báró meglepetve -, te lettél volna az, kedves gyermek? Igen, igen, hiszen te adtad a tárcát névnapomra, s azt kívántad, hogy talizmán legyen benne Volt is benne.
- Én készítettem a kokárdát, de én nem tudtam, eszembe sem jutott, hogy az jó lesz valaha valamire. Csak akkor kértem az istent térdenállva, mikor a katonák a szobába mentek, hogy tegyen valami csodát az én kedvemért. És a jó isten megtette a csodát.
- Oh, gyermekem, miként hálálhatom ezt meg? Neked köszönöm életemet. A kokárda nélkül ki tudja mi történik velem. Jöjj ide, hadd csókoljalak meg.
A báró egészen el volt érzékenyülve...
- Szegény kis árvám - mondá gyöngéden, fürteit simogatva -, no, hát mondd meg mármost, mit kívánsz ezért tőlem, bátyádtól?
- Azt, hogy ne vigyen engem Bécsbe, ne vigyen engem sehova, és hogy szeressen egy kicsit.
- Nem is bocsátalak el magamtól, még ha akarnád sem. Mai naptól az én gyermekem vagy, úgy szeretlek, úgy fogsz örökölni, mint a többiek. S ha a kisasszony nem fér meg veled, ő megy Bécsbe. Ezt én mondom.
- Oh, istenem - mondá Vilma, kezét szívére szorítva -, ez már sok nagyon sok.
- De azt a kokárdát, édespapa - mondá Margit némi epével -, mégis jó lesz kidobni onnan a tárcából, mert lám a tiszt is megmondta, hogy az veszedelmes.
- Igenis, lányom, kiveszem a tárcámból, de csak azért, hogy a kalapomra tűzzem, mert semmi sem veszedelmesebb, mint az emberek közönyössége. Mikor a haza van veszélyben, akkor a mi veszedelmünk szóba sem jöhet.
AZ ANYA SZERELME
1877
- Beszélyke -
Imádkozzatok! Nagy veszedelem fenyeget. A legrettenetesebb ellenség a - kolera. A halál fekete álarcban. Ne fussatok! Maradjatok veszteg; itt nincs menekülés. A halál ez egyszer fölülmúlta önmagát leleményességben, midőn fegyvert választott. Egy fegyver, mely önmagától hatol be a testbe, mely elől ki nem térhetsz, melyet felkeresel, melyre minden szempillanatban vágyol, melyért magad nyúlsz esengve, pedig tudod, hogy megölőd; egy fegyver, melyet csókolsz és miközben csókolád, meghalsz a csókjától. A halál fegyvere most a - levegő.
A jóltevő elem megtagadja magát, megbánja nemes életadó hivatását, s kiket eddig táplált, siet megölni az embereket. A leghatalmasabb elem, a legnagyobb úr haragszik. Reszkessetek! Mindent elborító szárnya sötéten ereszkedik alá imádkozzatok!
A lélekharang egyre szól a kis falu tornyában. Hogy még van, aki húzza! Aki hallgassa, már olyan alig van.
Koporsó koporsót követ, de nincs halotti kíséret. Nem maradt már senki kíséretnek. Pap sincs már, aki temessen: maholnap meghal az utolsó ember is, és adja isten, hogy az a sírásó legyen; legalább nem marad temetetlen a többi. Ő most a legszükségesebb tisztviselő.
Mindennap egy nagy sírt ás, s az mindennap megtelik halottakkal. Az öreg sírásó már ki is számította, hogyha ez így tart, akkor mához egy hétre éppen kész lesz az egész faluval...
Talán már jobb is volna úgy. Akkor legalább meghalhat ő is. Szépen megássa a maga sírját a nyolcadik napon, aztán leteszi az ásót és kapát, magára reteszeli a temető ajtaját belülről, úgysem jön már ezután ide senki, sem új lakónak, sem rokonlátogatásba; itt lesz már akkor mához egy hétre az egész falu.
Este van, aratás ideje. A naptár így mutatja; de azért még sincs aratás. Aratók dala nem hangzik, a megért kalászokat csodálkozva lóbázza a lomhán mozduló szellő, még sose volt neki ilyen megengedve, peregteti is belőlük játszi dévajsággal az izmos búzaszemeket. Ő örökli a mezők gyümölcseit a haldokló emberektől s mutatja, hogy beválik tékozló örökösnek.
Ő az örökös, ő a gyilkos, ő hordja szét a rettenetes betegséget vidékről vidékre.
A kis falu egészen csendes, gyertyák nem gyúlnak minden ablakban. Sok háznak nincs már lakója, azért sötét; sok házban, ahol gyertyavilág látszik, a ravatal szomorú pompája az. Csak elvétve tűnik fel egy-egy megtört alak az utcán; amint a sövények mellett bújva siet. Mindenki siet. Siet - meghalni.
Két ember találkozik az utcán szembe. Meg sem szólítják egymást, pedig jó barátok és már nem találkoztak napok óta. Szerették egymást, elválhatlanok voltak s most elmennek anélkül, hogy üdvözletet váltanának. A kétségbeesés megszabadít attól, hogy emlékezzünk. Ők nem emlékeznek most egymásra.
- Hol jártál? - kérdi, mikor már messze elhagyta az egyik a másikat.
Az előbb meggondolja, érdemes-e az embernek felnyitni a száját, s csak azután feleli tompa síri hangon:
- Az asztalosnál. Hát te hova sietsz?
- Az asztaloshoz.
- Ne menj. Meghalt már az is tegnap.
Az ember visszafordul, és szótalanul megy a másik után. Nem kérdezik, ki miért keresé az asztalost. Tudják, hogy koporsóra van szükség. Azt sem kérdezik, kinek a számára. Hát nem mindegy az, akárkinek? Nem kíváncsi már senki.
Egy csinosabb ház előtt mennek el most. Az ablak ki van nyitva, s hangos női sírás hallik belülről.
A fiatal Bátkyné háza ez, ő sír odabent. Talán halottja van neki is. Szegény özvegyasszony, kije haldokolhat? Szegény özvegyasszony, jaj, de boldog asszony, hogy kit úgy szeretett, férje már rég meghalt, most már túlesett minden bajon.
Vajon kit sirathat!
Bátkynénak a kislánya beteg. Az a szép, mosolygó, pajkos kis Boriska, azokkal a nagy nefelejcsszín szemekkel, azokkal a hosszú aranyos fürtökkel, azokkal a bűvös kis gödröcskékkel két kövér orcáján...
Ott fekszik az ágyon, homlokerei kidagadva, szemei elhomályosultan, piros rózsák helyett a gyönyörű arcon fájdalmas rángások hullámzanak. Bizony szép angyalkát választott magának most ez egyszer az isten. Mire a nap felkel, addig el is viszi már magának haza a mennybe.
Joga van hozzá.
De az anya is jogot tart. Azt hiszi, hogy az ő joga az erősebb az igazságosabb.
S amint odaborul a beteg ágyához, kinek lábait járványos görcs hasogatja, s amint a kedves, hidegülő lábakat szorongató kezeivel melengeti, forró könnyeivel megfüröszti, őrült kétségbeeséssel beszél az istenhez.
- Nem igaz, nem igaz. Neked nem szabad elvinned őt. Hiszen nekem adtad. Enyim, csak az enyim. Ne tépd ki szívemből szívemnek közepét. Nem is vagy te isten, ha ilyent tehetnél...
Az isten úgy felel a vitára, hogy a kis lábak egyre jobban hidegülnek, mindig följebb följebb; mikor a szívhez ér a hideg és a görcs, akkor vége lesz a vitának. A kis Boriska az övé lesz, egészen az övé.
- Anyám, ne engedj! - sikolt fel a gyermek, mintha az istennek vitázó anya részére akarná dönteni ő is a mérleget. - Jaj, iszonyú kínom, meghalok Ne engedj, anyám, édesanyám!
És a nő kétségbeesetten felugrik.
- Nem hagylak, gyermekem. Ugye enyim vagy te, ugye nálam maradsz? Nem hagylak, nem hagylak...
Irtóztató hatást gyakorolt rá gyermeke ragaszkodó, édes felkiáltása: Ne engedj, anyám!
Oh, ezt csak egy anya érti. Ökleit felemeli az ég felé, most már képes megküzdeni egy istennel is.
- Nem hagylak! - kiált fel ismét és összerogy.
De hirtelen felugrik. Egy gondolat cikázik át agyán. Egy gondolat, melynek egyik fele őrültség, a másik fele kétségbeesés, és mégis együttvéve a szeretet és a félelem találékonysága.
Egy darab spárgát ragad kezébe, odarohan a gyermekhez s szilaj mohósággal összekötözi térden alól, ahol hidegek, a lábait, összekötözi iszonyú erővel, hogy a vér szakad ki, hogy a csontot szorítja a spárga.
A gyermek felszisszen a szorítás kínjaitól, mik a hasogató görcsöknél is nagyobbak; de a fájdalmaktól rángatódzó arcon egy megjelenő bágyadt mosoly azt mondja, hogy az anya keze még ilyenkor is puha.
- Ugye meggyógyulok, édes kedves anyám?
- Meg, egyetlen drágám, mert a görcs nem mehet tovább a tagjaidba a szívedig, elzártam neki az útját. Hogy képzelheted azt, hogy én hagyjalak téged?
Ilyet csak egy anya mondhat.
Így csak egy anya győzhet.
Az isten kitért az anya előtt. Azért tért ki, mert isten.
Az anya ott ült egész éjjel Boriska mellett, a lábait melengette kezeivel és szerető könnyeivel. A görcs nem ment tovább, megszűnt. A lábakba visszatért a melegség, talán az anyai kezekből és szemekből volt ez a meleg odakölcsönözve. Ez egy jégtengert is langyossá tehetne.
Másnap Borisnak nem volt semmi baja. Újra a régi kedves gyermek lett, mosolygó gödröcskékkel arcán; nyugtalan, vidám, pajkos. Az ugyan semmit sem fogott rajta, hogy már a halál pitvarából hozta vissza az édesanyja.
De hát nem soká lehetett sem vidám, sem pajkos, sem mosolygó. Nehány nap múlva Bátkyné lett beteg. Ő kapta meg a kolerát émelygő hányással, ami a legveszedelmesebb.
Szép liliom arca fekete lett, szemei ólomszínben játsztak s kísértetiesen fordultak be az üregeik felé. Istenem, azok a szerető, gyöngéd, kedves szemek...
Egy szempillanat műve volt az egész. Reggel még egészségesen kelt fel, ruhát vasalt Boriskának, délben meg már ott haldokolt az ágyon...
Boriska odafeküdt mellé, átkulcsolta a nyakát kezeivel, és ott tartotta erősen, közben szünet nélkül összecsókolta az egyre feketedő arcot, és nézte folyton, nézte kétségbeesetten, mint változik át annak minden színe, hogy tűnik el arról lassankint minden ismerős vonás, csak egyetlenegy nem, amit talán a halál sem bír onnan letörülni, az anyai szeretet kinyomata. Az, mint egy valami bűvfény, most is glóriával önti el az arcot, és nem engedi még rútságában sem rútnak lenni.
- Meghalok - hörgi az asszony - Itt hagylak. Csókolj meg, csókolj meg, én egyetlen árvám. Jaj, hogy itt kell téged hagynom! Csókolj, csókolj, ez enyhíti csak az én égető kínjaimat...
Boriska még szorosabban átkulcsolja a haldokló nyakát.
- Sohasem fogsz te engem itt hagyni.
E pillanatban megnyílik az ajtó és belép az elöljárókkal az orvos. Házról házra járnak, mert tudják, hogy nincs mindenütt rendelkezésre álló ember, aki orvosért, segítségért szaladjon. Itt jó helyen járnak.
Az orvos odalép az ágyhoz. Ránéz Bátkynéra, arra a Bátkynéra, akit tegnap szép asszonynak neveztek, ha ugyan lenne most a szépségnek valami értéke, s aztán szomorúan - int a kezével.
- Itt már későn jöttünk. Ez már meghalt. Épp e percben leheli ki lelkét szegény.
S azzal egykedvűen újra zsebébe csúsztatta a koleracseppes üveget...
- Egy kolera-árvával megint több nehezedik a községre, bíró uram. Hja, már ez bizony nem lehet másképp. Sajnálom, nagyon sajnálom, már tudniillik a községet. De nini, az a poronty hogy odatapad a hullához, hogy szorítja. Ejnye, mégysz le onnan az ágyról nyomban! Ilyen a paraszt! Hogyne kapná meg aztán a kolerát! Tudja, hogy a járvány némely esetben ragadós, s mégis maga mellé veszi haldoklás közben a gyermekét. Takarodj le onnan, kisleány!
Az orvos még közelebb ment a magas, tornyos ágyhoz s le akarta Boriskát venni.
A gyermek nem is hallotta fájdalmában az orvos szavait, tán azt sem tudta, hogy emberek vannak bent a szobában, csak ösztönszerűleg simult szorosabban anyjához.
Az orvos izmos marka e pillanatban megragadta, hogy elszakítsa onnan.
Boriska felriadt s egy rémes sikoltással ragadta meg anyja kezét.
- Anyám, édesanyám, ne engedj magadtól.
Erre a hangra, erre a velőt hasító fájdalmas szeretetteli sikításra, vagy talán a belekapaszkodás következtében fölrázva, az orvos által halottnak hitt édesanya másik keze megmozdult és gyengén átfogta a gyermeket, feje közelebb csúszott a párnán a leánykáéhoz, úgyhogy annak szőke haja édes szemfödőül egészen beárnyalta; a melléből halk hörgéssel vegyült sóhaj emelkedett, ajkait kínosan kinyitotta, mondani akart volna valamit kislányának. De semmit sem mondott, csak rálehelt...
Ki tudja mi lehetett az a lehelet!
Valami olyan fekete ónszínű volt, mint egy lehulló levélnek az árnyéka, s mint a kés pengéjén, ha fogy, úgy terjedett az arcán mindig tovább tovább egészen addig, míg kis szíve megszűnt dobogni.
Az anya nem engedte őt magától, együtt mentek el, s a jó isten, ki eleinte másképp próbálta, ilyen kerülő úton vihette csak el azt, kit magához angyalul kiszemelt.
EZ A HÁZ ELADÓ
1877
Víg elbeszélés
Az öreg Kolompérosi Tódor, ki a virslikészítésből nagyon meggazdagodott, végre is nem élhetett örökké, tehát meghalt; s miután a vagyonát, mely egy pesti nagy házból állott, magával nem vihette a másvilágra, itt hagyta azt az örököseinek.
Végrendelete ekképpen szólt:
Legközelebbi örökösöm és rokonom ugyan Sátoros György, nővérem fia, kinek örökölnie kellene, de mivel régóta nyomorék vagyok (Kolompérosi úr elveszté az egyik szemét, és félarca eltorzult, elsülvén vigyázatlanságból a tölténytartója), s rá vagyok szorulva mások ápolására, mivel e gaz fiú isten tudja hol csavarog s még csak leveleivel sem kereste fel nagybátyját: annálfogva a sugárúton fekvő házamat azoknak hagyományozom, akik szemeim behunyásánál ápolni fognak s a végső percben szemeimet befogják stb.
Ez volt a vak Kolompérosi végrendelete, melyet néhány héttel halála előtt a közjegyzőnek tollbamondott. Kolompérosi úr a virslikészítés mesterségének gyakorlásában nagyon tréfás emberré lett, s meg nem állhatta, hogy egy viccet halála után is el ne kövessen, s ezáltal unokaöccsének, akit mégiscsak nagyon szeretett, s aki valamikor bizonyosan előkerül - fent hagyja az utat az örökséghez való jutásra. És ez, miként az alábbiakból látni fogjuk, szemeim behunyásánál elmés kitétel által (félszemére vak volt) pompásan sikerült.
A végrendeletnek csakhamar híre futott a rokonok közt, s mind eljöttek, hogy az öreg utolsó perceinél jelen legyenek, csak az unokaöcs nem, ki tudja hol ténfereg s nagybátyja végrendeletéről semmit sem tud.
Voltak pedig az örökösödő rokonok négyen: egy kövér, negyvenéves korú ember, szenvedélyes pipagyűjtő és régész, Krebs úr, Kolompérosinak anyai ágon hatodízigleni rokona; továbbá Zengő úr 35 éves, sovány, hosszú hajú egyéniség, szenvedélyes zongorista; s akit az elején kellett volna említenem, Ardon, a költő; s végül egy nagyon távoli rokon, egy árva leányka, Mari, ki már évek óta ott lakott a megboldogult virsligyárosnál.
A sugárúti ház tehát ezeknek jutott örökségül.
Csakhogy ezt az örökséget a furfangos virslikészítő, ki körülbelül eltalálta, mi fog történni halála után, nagyon különös korlátok közé szorította.
Egy végrendeleti függelék meghagyta, hogy az örökösök a házban közös háztartásban tartoznak élni, s Mari örököstársnéjukat, ki még kiskorú, nevelni s esetleg férjhez adni kötelesek. A ház addig, míg Mari férjhez nem megy, csak azon esetben adható el, ha az örökösök abba közösen beleegyeznek, s ez esetben (ha ti. eladatnék) árának fele jótékony célra megy, a másik felének felét pedig a felneveletlen Mari kapja, s így a többi örökös csak a megmaradt negyedrészben részesül.
A három férfi-örökös mind igen ragaszkodott a házhoz; a régész fösvény, kapzsi ember volt; a zongorász hiú, csillogni vágyó; a költő pedig szegény, mint a templom egere: mind megörült a rendkívüli szerencsének s aláhajlította nyakát a végrendeletnek, mert a sugárúti ház szép, palotaszerű építmény volt s nagy területen feküdt. Árából tíz ember is gazdag lehetne.
A haláleset után a közös háztartás csakhamar összealakult. A három agglegény egy közös szakácsnét fogadott, mindenik két szobát foglalt el a főlakásból, s közös szalon s közös inas egészíté ki az így összhangzásba hozott rokoni életrendet. Mari, mint kiskorú, teljes ellátással nevelőintézetbe adatott, de minden vasárnapot otthon kelle töltenie rokonai közt.
Mindjárt az első napon szép élet fejlődött ki. Mikor a rokonok korán reggel megérkeztek előtte való nap elrendezett lakásaikba, a szakácsné s inas is elfoglalta helyét a házban: a három férfi egymást megölelve szorongatá meg egymás kezeit.
- Mi ezentúl testvérek leszünk - mondá a költő -; három csillag, mely egy pontra világít, a negyedik csillagra, Marira. Uraim, testvérek, üdvözlöm önöket!
- Éljen köztünk az egyetértés! - mondá a zongorász. - Az egyetértést, testvérek, uraim, nem hiába nevezik a nyomorult földi halandók harmóniának, de az valóban oly szép, mint a zene...
- Legyen köztünk béke - fejezé be a régész. - Szeressük egymást...
A legderültebb ég mosolygott tehát kezdetben a sokak házában, amint azt elnevezték hirtelenesen az utcabeli szomszédok. És még egy ideig mosolygott volna is a béke e derült ege, ha Johanna asszony, a szakácsné, hivatalos működésében azon ponthoz nem ér, amikor jónak látta bemenni a szalonban társalgó urak közé megkérdezni: mit parancsolnak főzetni ebédre?
- Túróscsuszát, Johanna asszony, karfiollevest és disznópörköltet - mondá a régész.
- Én a karfiollevest nem szeretem - vágott közbe a költő -, e pontban nem engedhetek, uraim. Ez nálam elvi kérdés. Én elvből nem eszem karfiollevest. A pörköltet pedig borjúhúsból rendelem. Nos, talán a csusza is elmaradhatna s ahelyett jöhetne egy kis diósrétes s egy kevés sertéspecsenye vagy fokhagymás rostélyos.
- Hogyan, uram, ön fokhagymás rostélyost kíván e falak között, hol a nagy szívű virslikészítő rokon szent árnya jár köztünk! Rostélyost fokhagymával - fokhagymával! Mily eszme ez egy embertől, ki a múzsákhoz tartozik! - kiáltott fel a zenész szenvedélyesen. - Ez, istenemre, nem fog megtörténni, én ki nem állhatom a szagát sem. Johanna szakácsné, készítsen ön ürücombot, baracklekváros tésztát és barnalevest...
- Azt hiszem - szólt a régész élesebben -, hogy nekünk itt egyenlő jogaink vannak.
- Nevetséges e szó itt, egy ebéd étvágyával [!] szemben - mondá Zengő, a zenész.
- Én nem hagyom a fokhagymás rostélyost - kiáltozá Ardon tűzbe jőve.
- Kikérem magamnak a nevetséges szót - ordítá a kövér Krebs, hogy szinte rengett bele a ház. - Én gavallér vagyok és semmi kedvem önök ostobaságait eltűrni...
- Hogyan merészel ön - pattantak fel ezek mindketten egyszerre - minket ostobáknak nevezni. Mi ezt nem tűrjük!
- Én sem tűröm.
- Ilyen emberekkel nem lakom egy fedél alatt.
- Én sem.
- Én sem. Inkább adassék el a ház.
- Igen, adassék el - kiáltá Ardon - Jakab, Jakab!
A kiáltásra Jakab, az állását ma elfoglalt inas rohant be.
- Tessék parancsolni.
- Rögtön el fog ön menni - dörgött rá Krebs úr.
- Igen el fog menni - ismétlé Ardon.
- S egy pléhtáblát hoz a kereskedésből e felirattal: Ez a ház eladó.
- Igen, eladó - szuszogá Ardon.
- S a pléhtáblát kiakasztja a kapura. Értette, Jakab?
Jakab a parancshoz képest rögtön távozott, s egy óra múlva, mialatt Johanna asszony a legnagyobb zavarban volt aziránt, mit kelljen főznie, már ott függött a fekete tábla a ház kapuján.
A zenész gondolkodva távozott az elhatározás után szobájába, de meg nem állhatta, hogy a szoba ajtajából így ne szóljon:
- Uraim, jól gondolják meg amit tesznek. Ez nagyon komoly elhatározás. Önök tíz-húszezer forintot dobnak ki a zsebökből egy kis szóváltás miatt; s ha még csak önöknek volna ez kár, még hagyján, de a dolog mélyen belevág az én tárcámba is. Ez nem megy, uraim. Higgadtság, mondom én, higgadtság és örökké csak higgadtság. Az ördögbe is, egy szemernyi higgadtság önöknél is megakadhat! A ház eladása rossz üzlet uraim. S egy rossz ebéd sokkal jobb egy rossz üzletnél. Akasszanak fel engem a lábamnál fogva, ha nem jobb. Én mondok önöknek egy jó indítványt, egy fölséges eszmét, mely harmóniára fog vezetni. Ólmot öntsenek mindkét fülembe, hogy sose hallhassam és gyönyörködhessem a saját zongorázásomban, ha ez eszme nem nagyszerű! Legyünk, uraim, bölcsek, a gyomor kérdéseit, mik kétségkívül igen fontosak, intéztessük el egy egytagú testület által. A három háziúr gyomra ruházza rá mindennemű alkotmányos jogait egy negyedik gyomorra. Mari már 16 éves, ne adjuk nevelőbe többé, ő intézkedjék a szakácsnéval a főzendők iránt. Igaz-e, uraim?
- Ön talentum - szólt Ardon pátosszal. - Úgy legyen. Jakab, Jakab!
- Tessék parancsolni.
- Vegye be táblát! A ház nem eladó!
- A ház nem eladó - ismétlé suttogón Krebs is.
Ezzel kezet fogtak s mindenki a szobájába távozott. A régész gyűjteménye elhelyezéséhez fogott, Ardon verseket faragott s haját felborzolva járt fel s alá szobájában, Zengő pedig ütötte rettenetes módon a zongorát, hogy szinte zúgott tőle az egész ház. Saját szerzeményét játszotta. Jakab elment a nevelőintézetbe Mariért, pedig csak ma lett beíratva, hogy őt onnan örökre hazahozza; Johanna meg igyekezett a hallott óhajok alapján egy négy tálból álló ebéd megkészítésénél azokat lehetőleg zsinórmértékül venni.
Bizony neki jutott a legnehezebb feladat.
Amennyire annyira meg is felelt neki. Tudniillik úgy tett, hogy mind oly ételeket főzött, minőket egyik sem említett. Ez a magas szakácsnői filozófia fenntartotta a békét az ebéd alatt, melyen a kis Mari elnökölt.
Reggel még gyűlölettel gondoltak e kedves gyermekre, ki az örökség negyedrészére még akkor is biztosítva van, ha ők csak nyolcad részben fognak osztozkodhatni (ti. a háznak Mari férjhez menetele előtti eladása esetén), s kinek férjhez menéseig tartoznak várni a saját függetlenségökre; most azonban mindhárman versenyeztek a szép leányka iránti szeretetük és nyájasságuk előtüntetésében. Hja, hiába, most már ő lesz itt a gubernátor, levesek, tészták és sültek fölött!
No iszen, mondhatom, jó kézbe került a kormánygyeplő.
Mari még könnyelmű gyermek volt és pajkos, mint egy kis ördög. A legkedvencebb eledelei az árpacukor, bonbons, csokoládé, de nem főve, hanem ropogtatva, füge, narancs és vajas kenyér. Ezekből fog itt állni ezentúl az étlap reggel, délben, este.
Megmagyarázták neki a bizalmat, mellyel iránta viseltetnek, s a hatalmat, melyet reá ruháznak.
Mari kisasszony kevélyen emelte fel szőke fürtös fejét s mindenre vállalkozott.
- Ön felettünk fog állni, kedves Mari - mondá a költő. - A bimbó, a feslő bimbó, melyet ön képvisel, magasabbra fog elhelyeztetni a büszke, terebélyes tölgyeknél, melyeket mi képviselünk.
- Mi képviselünk - hangoztatá Zengő.
- Vezessen és kormányozzon bennünket. Mi meghajlunk ön előtt, kedves gyermek. Én, Krebs, a híres régiségbúvár mondom ezt önnek.
- Ne beszéljünk erről többet. Én gondoskodni fogok önökről - mondá Mari pártfogói hangon.
- Ön nagyon kedves. Egy szép szimfóniát játszom önnek jutalmul, kedves rokon, ebéd után...
- Amit igen szívesen fogunk meghallgatni mi is, mert délelőtt ugyancsak furcsa darabot játszott ön - vélekedék Ardon. - Az egy rettenetes darab. Első pillanatra azt hittem, hogy valami amerikai macskák és kandúrok komponálták össze. Megállt kezemben a toll, uram, e hangoktól, és kiment fejemből minden nagy gondolat...
Zengő indulatosan ugrott fel székéről s arca lángba borult.
- Uram, tudja meg ön, hogy az egy kitűnő darab. Az az én szerzeményem, fűzfapoéta uram!
- Mindjárt gondoltam. S nagyon fáj, hogy ennyire megsértettem - az amerikai macskákat és kandúrokat.
- Ez rettenetes!
- Ez sok!
- Ez vért kíván! Engem, egy Zengőt, macskák, kandúrok színvonalára tenni!
- S engem, egy Ardont, fűzfapoétának nevezni azért, mert véleményemet elárultam. Szégyen, gyalázat! Én arról nem tehetek, hogy kalimpálásait nem vagyok képes eltűrni.
- Mint én az ön szemtelen modorát. Még az volna szép, hogy én itt oly neveletlen fickóval lakjam...
- Egy napig sem maradok itt. Jakab, Jakab!
- Parancsol?
- Siessen! Ki kell tenni a táblát: Ez a ház eladó.
- Rögtön azonnal teljesítem.
A tábla újra kitétetett, s kevésvártatva, midőn még a feketekávénál ültek, egy elegáns, napsütött arcú, barna fiatalember lépett be.
- Uraim - mondja magát meghajtva -, bocsánat, hogy háborgatom önöket...
- Miben lehetünk szolgálatjára? - szólt Krebs.
- Az épületen látható tábla felirata hozott ide, szeretném megvenni ezt a házat.
- Ezt a há...ázat - dadogá Krebs úr -, tessék ezzel a másik úrral beszélni.
Ardonra mutatott.
- Ez az úr tétette ki a táblát - mondá Ardon elutasítólag, Zengőt méregetve szemével.
A zenész zavartan hebegé:
- Én úgy emlékszem, hogy Ardon úr rendelkezett a tábla kitétele iránt. Én mosom kezeimet.
- De uraim, ez igen különös dolog - szólt az idegen mosolyogva. - Nos, tehát eladó-e a ház tulajdonképpen vagy sem?
- Nem, nem, nem! - kiálták egyszerre élénken mind a hárman. - A ház nem eladó! Jakab, le kell a táblát venni!
Jakab rohant a tábláért, az idegen pedig ámulva állt meg egy percig, talán azon gondolkozott: nem-e a bolondok házába került; majd egyszerre erőt vett rajta a kíváncsiság: miféle viszonyok lehetnek ezek? s az őt kikísérő Maritól bátorságot vett magának megkérdeni:
- Kegyed nemde leánya az urak valamelyikének?
- Oh, nem, uram! Ez a ház a négyünké. És jóformán rokonok sem vagyunk együtt.
- Tehát nem is eladó e ház?
- Mint látja ön, uram, most nem, de egy óra múlva, ha erre jő ön, alkalmasint megint künn lesz a pléhtábla s eladó lesz. Kerüljön később erre...
Az ifjú a kis Marira nézett, kinek arcát e pajzán megjegyzés alatt bűbájos mosoly aranyozta be, s úgy találta, hogy sosem látott még ily gyönyörű leánykát.
- El fogok jönni - szólt hirtelen -, valahányszor künn lesz a pléhtábla Nagy kedvem van e házra.
Mari egész a folyosóra kikísérte az érdekes arcú ifjút s látta, hogy az lemenve a lépcsőkön, a házmestertől élénken kérdezősködik valami iránt, bizonyosan a házra és tulajdonosaira vonatkozólag. Nem is csoda, fel kelle ébresztve lenni kíváncsiságának ily előzmények után.
*
A sokak házában ilyen élet uralkodott. Ez, amit vázoltunk, csak a kezdet volt, a folytatás is olyan lett. Viszály viszályt követett. Jakabnak nem volt egyéb dolga, mint a táblát kitenni és bevenni.
És az érdekes arcú fiatal vevő, valahányszor ki volt téve, mindig megjelent megújítani szándékát a megvétel iránt; egyetlen alkalmat sem mulasztott el, pedig már szinte tudhatta, hogy hasztalanul fárad.
A három úr folytonos huzavonában élt egymással. Összeharagudtak, meg majd kibékültek; de azért belül, szívök belsejében gyűlölték egymást, s mindenik azon töprengett, hogy miként szabaduljon e szenvedhetlen helyzetből, melybe a különös végrendelet sodorta.
Oh, bárcsak férjhez menne már a Mari! Akkor eladódnék a ház, s a maga részével úr lenne mindenik.
A három agglegényt az utóbbi napokban, midőn Mari 18-ik születésnapja közelgett, egy gondolat lepte meg. Egy hatalmas gondolat. Elvenni Marit nőül és ezáltal nemcsak szép feleségre tenni szert, hanem a ház felerészére is, azonfelül még a kínos helyzetnek is nyomban vége szakadna.
A gondolatot, mely nem csoda, hogy mind a hármajukban megszületett a szépen kifejlett gyönyörű Marival mindennap érintkezve, csakhamar tett követé.
A költő Ardon megkérte egy napon a kezét versekben, a régiségbúvár ömlengve térdelt előtte egy homályos estén, a zongoravirtuóz pedig egy kora reggelt választott az édes titok nyilvánítására, midőn még két sorsosa aludt.
A gonosz Mari meghallgatta mind a hármat, titoktartást kért, és mind a háromnak a születésnapjára ígért határozott választ.
Mind a három reményekben ringatta magát. Édes vőlegényi álmaikban minden egyébről megfeledkeztek, még civakodni is megszűntek. Hiszen miért veszekedtek volna? Mindenik azt gondolta magában titkon: Nevetlek én benneteket, én vagyok itt az úr; beszéljetek, tegyetek akármit, úgyis csak egy hétig tart, egy hét múlva lesz a Mari születésnapja, s akkor majd nagyot nyílik a szemetek!
Egy napon Mari azt mondta az ebédnél kipirult boldog arccal:
- Mához egy hétre nagy nap lesz. Előre jelentem bátyáimnak, legyenek rá elkészülve, hogy e napon tartom eljegyzésemet.
Hat darab szem villogott fel e szavakra.
És senki sem kérdezte meg szerénységből: kivel?
Oh, látni kellett volna a boldogságot, amit e szavak mindenütt előidéztek! A sokak házának sosem volt ilyen szép, ilyen békés napja!
A három agglegény annyira megtelt gyöngédséggel, jósággal, hogy szinte öröm volt nézni amily udvariasan társalogtak egymással. Jó, hogy nem csókolództak!
- Fel nem foghatom - kérdé Ardon -, hogy mi, három ily jó barát, mint tudtunk valaha egyenetlenségben élni?
- Nos, ami elmúlt, elmúlt. Feledjük el - szólt Zengő -, s örüljünk, hogy összetörődtünk. Ha jól tudom, egy hete semmi összekoccanás nem volt köztünk. Igaz-e, urak?
- Nem igen hinném, mert tegnap, amint délután hazajöttem, kint volt a pléhtábla. Önöknek kell tudni a többit - vélekedék Krebs.
- Oh, éppen nem. Én egész délután nem voltam itthon - viszonzá Zengő.
- Magam is csak későn este jöttem haza - bizonykodék Ardon. - Lehetetlen, hogy a pléhtábla kint lett volna.
- Becsületemre mondom, kint volt - erősíté Krebs.
- Ez különös az ördögbe is Jakab! Jakab!
- Parancs!
- Ki parancsolta tegnap kitétetni a pléhtáblát?
- A kisasszony.
- Ez különös - hebegé Ardon.
Mari arca lángba borult. Nagy zavarban volt. Szemeit lesüté a felé irányzott tekintetek előtt.
- Hogyan, kegyed?
- Igen. Egy kis tréfa volt. Majd egyszer elmondom, ha jó kedvemben leszek.
- Igen lekötelez Nos, halljuk talán most, édes Mari - szólt Zengő -, ön oly szellemdús, hogy élvezet lesz meghallgatni: miféle tréfát szőtt fejecskéjében?
- Nem, nem. Ma nem. Majd akkor.
Majd akkor akkor - csengett édesen füleibe mind a háromnak. Édes, sokat mondó szó: majd akkor...
*
Végre elérkezett a várvavárt nap, Mari 18-ik születésnapja. A nagy ebéd elkezdődött, s a három úr vőlegényi ruhában ült ott az asztalnál, várva a szép Mari ajkának megnyílását. Oh, mit fog mondani?
Mari türelmetlenül nézegetett az ajtóra. El nem gondolhatták, miért. Az asztalon még két üres teríték volt. Kit híhatott meg Mari? Bizonyosan azokat várja.
Végre megnyílt az ajtó s belépett rajta egy öreges úr s az a bizonyos napsütött arcú vevő, ki valahányszor a pléhtábla ki volt téve, mindig megjelent a sokak házában.
- Micsoda dolog az - rivallt Ardon Jakabra - megint ki van téve a pléhtábla? A ház nem eladó, uram!
- Tudom, uram - felelte az ifjú -, de nemcsak eladó ház van a világon, hanem eladó lány is a háznál. Én, uraim, a Mari kisasszonnyali eljegyzési ünnepélyemre jöttem, s ha jól tudom, önök itt a mi vendégeink!
Leírhatatlan meglepetés várt a három úrra. Elsápadt arccal ültek, mint a kísértetek. Szó nem jött ajkaikra.
- De hát lehetséges az? - hörgé végre öntudatlanul Zengő.
- Egészen úgy van, kedves bátyám - pajzánkodék Mari, kezet nyújtva az ifjúnak.
- Mi az ön vendégei lennénk? - nyögte Ardon -; ha jól tudom, mi itt itthon vagyunk.
- Nem egészen, uraim.
- Mit akar ön ezzel mondani?
- Azt, hogy én Sátoros György vagyok, Kolompérosi unokaöccse; a többit pedig majd elmondja itt a velem jött közjegyző úr.
A hivatalnok erre előadta, hogy a megboldogult végrendeletének értelmezésénél egy kis tévedés történt. A virsligyáros ugyanis senkit sem nevezett ki örököséül névleg, egyszerűen azt jegyezte meg, hogy akik szemei behunyásánál jelen lesznek és ápolni fogják, öröklik házát, de mivel Kolompérosinak csak egy szeme volt, tehát szemeit (többes számban) nem ezen napon hunyta be, világos azért, hogy a végrendelet e pontja olyan, minthogy két különböző időszakban és helyen történt a végrendelkező szemeinek behunyása, ami egyikökre sem alkalmazható, - minélfogva a végrendelet érvényét veszti s a törvény szerinti öröklés állván be, Sátoros Györgyöt illeti a ház.
Hisz csak még ez kellett! Ardon, Zengő, Krebs halott-halványan mereszték egymásra szemeiket.
- De hát igaz ez mind? Ön valóban Sátoros György? - mekegett Ardon.
- Az vagyok. A pléhtábla hozott ide, önök viselete kíváncsivá tett magánkörülményeikre. Tudakozódtam. Később azután a pléhtábla jogán gyakran megfordultam önöknél s megösmerkedtem Marival. Mari mindenbe beavatott.
- Ah, most értem már én, miért volt a pléhtábla még akkor is kitéve, amikor nem rendeltük - sóhajtott fel Krebs kétségbeesett arckifejezéssel.
- Az volt a jel - felelt György mosolyogva -, hogy Mari elfogadhat s zavaratlanul fecseghetünk.
- Tehát az átkozott pléhtábla az oka minden bajunknak - ordítá Zengő.
- Mindig mondtam, hogy a viszálkodás nem vezet jóra - dühöngé Ardon.
- Nem bírtunk megférni a bőrünkben. Itt van la, most kiráztak belőle.
MIRE JÓ A KÁRTYA?
1877
A jámbor olvasó ezerfélét gondol, midőn tárcám címét olvassa: azt hiszi, hogy a chronique scandaleuse miriád történeteit fogom szaporítani ismét eggyel, feltárva valamely játékbarlang titkait, vagy valami könnyed novellette-tárgynak agyamra leülepedett iszapját rakom itt össze, egyszóval gondolni fog akármit, de már arra százezer piasztert teszek egy kopek ellen, hogy az igazat ki nem találja, miszerint ezen cím alatt tiszta száraz tudományt fogok mérni hívőknek és hitetleneknek, mégpedig a tudományok legnehezebbikét - doktori tudományt.
Nagyon sajnálom, hogy már utána vagyunk az akadémiai választásoknak, s így nem részesülhetek kellő méltánylatban, de azért mégsem fogom elhallgatni tapasztalataimat, mert azt tartom, hogy az igazi tudomány olyan, mint a verem: minél többet veszünk el belőle, annál nagyobb. Nos, én tehát elveszem tudományom ezen részét magamtól és megosztom önökkel.
Ösmerték önök azt a hosszú, magas fiatalembert, aki örökké ott mászkált nappal a Korona utcának nevezett szűk sikátorban, hol a kirakatok csecsebecsés kalaphalmaza mögött virító női arcok mosolyognak, este pedig ott ült a Korona-kávéház hátsó szobájában, hol már elkezdődött St. Simon nyolcadik korszaka, mely hivatva lesz folytonosan kiegyengetni azon különbletet, mely a vagyonosság arányai közt mutatkozand?
De nem ez itt a fődolog, hanem az, ha ösmerték-e fiatal barátomat, X képviselőt, kit én néhány szóval kívánok jellemezni. Neve sokat fordult elő az országgyűlési absensek jegyzékében, báli táncrendeken és lejárt váltókon.
Ha még hozzáteszem, hogy ezenkívül szenvedélyes kártyás is volt, azt hiszem eleget mondtam. Annyit mindenesetre, amennyire szükségem van, hogy magamat e nagyfontosságú tudományos experimentum fejtegetése alkalmával megértessem.
X képviselőnek van egy testvérbátyja, akinek doktorság a mestersége. Okos, szerény, tudományos ember, minélfogva nincs egyetlen páciense sem. Nagy sátoros ünnepeken pénzért szokott magának bérelni egy-egy beteg embert, akin kedvét töltheti.
Hát történt, hogy egy hétköznap, midőn éppen doktor barátomnál ültem, egyszerre belépett a szakácsnéja, torkaszakadtából kiáltva a nagy ritkaságot, hogy egy beteg ember, egy valóságos páciens jő.
A doktor szemei felragyogtak s rohant az ajtóhoz az érkező elé. X képviselő volt, a testvéröccse.
- Hát te hol a pokolba jársz itt? - kiáltá kellemetlenül meglepetve.
A szegény Laci (mert Laci a keresztneve X úrnak) szokatlan gyenge hangon válaszolt:
- Beteg vagyok, Dezső. Hideglelésben kínlódom már két hét óta. Minden doktori tudomány megtört rajtam; az életeszenciától, hánytatótól kezdve lefelé, az otkolonig gyógyítottak már mindennel, végig ittam a Török József patikáját, megjártam Handler Mórtól kezdve lefelé minden valamire való doktort, most, hogy nem használt semmi, idejöttem hozzád, hogy hátha elsül néha a kapanyél is - hátha te gyógyítasz meg.
E nem hízelgő szavakra Dezső mosolyogva kérdé:
- Aztán hol, mitől kaptad a hideglelést?
- Hja, barátom, ez státus-titok: de neked mégis csak elmondom. Nemmel szavaztam a múltkori törvényjavaslatra, a miniszterelnök, amint a végzetes nem-et kimondtam, merőn, irtózatosan rám nézett. Oh, milyen tekintet volt az! Egyszerre elkezdtem remegni tőle s azóta folytonosan a hideg lel.
- Elég. Tehát ijedségtől kaptad e betegséget. Nos, én ki foglak gyógyítani, annyival is inkább, mert itt Nyúl barátom is átkozott hideglelésben szenved...
Én protestálni akartam, hogy tudtommal olyan egészséges vagyok, mint a makk, de Dezső egy jelentőségteljes hunyorítással hallgatásra intett.
- Mikor szokott rád jönni a hidegláz?
- Úgy öt óra tájban.
- Éppen, mint Nyúl barátunkra - felelte Dezső s engem egy ablakmélyedésbe intett. Ott aztán elmondta suttogva, hogy egy sajátságos gyógyítási módot akar itt alkalmazni, melytől magam is meg leszek lepetve, csak mindent hagyjak rá.
Hát én rá is hagytam mindent.
- Te Laci - mondja Dezső -, hallottad már azt az esetet, mikor Patay bácsi a csatatéren huszonegyezett.
- Nem én.
- Az nagyon eredeti volt. Egy őrnagy barátjával folyt a játék. Ezer forint volt a tétel. Vágták a németet keményen. Az őrnagy hirtelen lekaszabolt húsz darabot és azt mondta resto.
- Teringette! - kiáltá Laci élénk érdeklődéssel.
- Most Pista bátyánkon volt a sor. Nekilátott ő is amúgy debreceniesen, de bizony pech-ben volt, mert amint a huszonegyedik német felé vágott véres kardjával - hogy a kasszát behúzza -, olyan nagyot talált ütni, hogy két cserepár halt meg tőle egyszerre, minélfogva fuccs lett.
Laci jóízűen mosolygott.
- Tudod mit, fiú - mondja Dezső -, egy jó tréfa jutott eszembe, igazi anglius eszme; ti itt Nyúl barátommal körülbelül egy időben estek lázba uzsonna táján. Tegyetek ki tíz-tíz forintot, aztán aki előbb kapitulál, az a vesztes, a másik behúzza a bankot.
- Gilt! Tartom! - kiáltá Laci élénken.
Kezdtem sejteni a Dezső kombinációját s szó nélkül tettem ki tíz forintot a Lacié mellé.
Leültünk egymással szemben, s amint a végzetes óra közelgett, kezdtünk egymással farkasszemet nézni, azaz hogy én csak színleltem az érdeklődést. Laci azonban igazi hősies elszántsággal nézett a jövő elé, míg a doktor pasziánszot játszott egy kis asztalkán.
Végre láttam, hogy az én ellenfelem sápadni kezd, s arca kékes ónszínbe öltözik.
- Vigyázz magadra - kiáltott közbe Dezső -, mindjárt matt leszel.
- Ne félts engem - felelt Laci dacosan -, ha addig élek is, el nem veszi előlem a bankot.
S ezzel összeszorította emberfeletti erővel a fogait, hogy ne vacogjanak.
Érdekes volt nézni e küzdelmet a betegség ellen. Az arcjáték folyton változott. Halálos izzadság-csöppek gyöngyöztek homlokán, majd a forróság öntötte el bíborszínnel a dúlt arcot, de azért nem engedett, úgy állt ott egyenesen, peckesen a karosszék mellett, mint ahogy Mucius Scaevola állhatott, mikor a máglyára nyújtott keze égett. Nem a húsz forint, de a játék szenvedélye adta neki az erőt hozzá.
Egyszerre megrázkódott, nagyot lélegzett és túl volt minden bajon: arca visszanyerte régi formáját.
- No, Nyúl koma! - kiáltá -, most már fizetsz. Én túl vagyok a krízisen, most rajtad a sor.
A doktor közbevágott nevetve:
- Most rajtad a sor, Laci. Kigyógyultál, mehetsz haza. Többé nem lesz lázad. A húsz forint azonban itt marad; a tizet visszaadom Nyúlnak, akinek eszeágában sincs a hidegláz, ő csak strohman volt: a másik tíz forintot pedig megtartom magamnak a sikeres receptért.
Mit mondjak még?
Lacinak többé nem volt láza, teljesen kigyógyult, de azóta egészen fumigatív hangon beszél a tudományról, s azt tartja, hogy minden világi bölcsesség a játék logikáján alapszik.
Ez nem áll: annyit azonban én is beösmerek, hogy a játék és a doktori tudomány ikertestvérek. Az első a nyomorultakat, a másik a halottakat szaporítja.
SÖRIVÓK
1877
Még téli időben is sokszor megfordult eszemben, hogy ha egyszer - quod deus avertat - beválasztanának a parlamentbe, az lenne az én szűzbeszédem, hogy a budai alagút valamelyik végét falaztassa be a tisztelt kormány, hadd legyen az alagútból országos pince; mert ha nemzeti színház, múzeum, tornacsarnok van, nemzeti pincének nem lenni - valóságos ellenkezés a nemzet géniuszával.
Ebben a kutya melegben még élénkebben föltámad bennem a vágy egy ilyen hűs hely után, melynek minden fényt fölülmúló ékes bútorzata üdítő folyadékot tartalmazzon.
Huh, be meleg van! A szeszélyes nap annyira öregedett tavasz óta, mint a feleségem öt év alatt. Május elején mosolygott, éppen mint a feleségem a mézeshetek alatt. Május végén sütött, most pedig már mar éppen mint a feleségem. A legszabadelvűbb ember lelke is kezd megbarátkozni ilyenkor a Szibéria levegőjével, vagy ha nem hát legalább azt óhajtja, hogy ha már az a célja, most vigyen bennünket jégre Tisza Kálmán, ha tud!
No, de mindez csak tréfa, a meleg pedig nem tréfadolog. Illő, hogy komolyan beszéljünk róla, vagyis inkább az enyhítő szereiről.
A tudomány általános terjedését mutatja azon körülmény, hogy a melegség ellenszereit valamennyien ismerjük. A sört, az aludttejet és a fagylaltot.
Az olyan embert, aki odáig vetemedik, hogy aludttejet igyék, nem becsülhetem annyira, miszerint tanulmányt írjak róla; a fagylalt-fogyasztók sem emelkedtek oly magasra, hogy rokonszenvemet lenyújthatnám nekik, de már a sörivóknak tisztelet, becsület, leveszem előttük a kalapom.
Ők teljesen lantomra méltó alakok, kövér, piros arcú, megtermett emberek, többnyire kidomborodó hassal, savószínű szemekkel, kurta lábakkal. Öltözetük rendesen hosszú és kényelmes rokk, magas tetejű kalap, egy pápaszem, csontos fogantyús bot és egy burnótszelence.
Vannak azonban olyanok is, kik semmit sem mutathatnak fel az általános ismertető jelekből, de ezek nem is igazi szenvedélyes sörivók ám, hanem csak holmi pipogya nép, mely kutyafuttában egy-egy stehbier-t fogyaszt; hirtelen s horribile dictu, állva hörpenti ki, aztán, mint az örök zsidó, odább fut a dolga után. Az ilyeneknél még csak az olyan sörivó gyalázatosabb, ki a krigli habját lefújva, egy kortyra nyeli le az egészet, vagy aki grimaszt csinál, mikor az isteni italt immel-ámmal leereszti érdemetlen torkába. Az sem ember előttem, aki fedetlen pohárból iszik s az árpa dicső levének ambróziával vetekedő erejét és aromáját kipárologni engedi.
Oh, egészen más az igazi sörivó!
Az beül délután négy órakor a legnagyobb melegben vagy a Ment-be vagy a Virágcsokor-ba, aszerint tudniillik, hogy hol székel az extra pohara, melynek bádogfedelén monogramja díszlik. Kényelmesen leülepedik egy szellős nád-karosszékbe, kihúzza tarka zsebkendőjét, Napóleon-fejekkel a négy csücskén, kétszer egymásután megtörüli a homlokát a jobb kezével, mialatt a ballal domború hasán kigombolja a mellényét. Ezen műveletek után teletömi a két orrlyukát burnóttal s nagyot tüsszent kétszer, hogy egész teste belerázkódik.
A pincér ezalatt olyan pozitúrában rohan feléje a tartalmas kriglivel, mint aminőben a levelet vivő trombitás angyal van lerajzolva azokon a jeles műveken, melyekkel levélhordók szoktak megajándékozni újévkor. Az igazi sörivó vágyó pillantása a pincér felé fordul s keze előre utána nyúl a habos folyadéknak.
A gyönyör andalító édessége következik...
Emberünk szeme csillogóbb lesz, szemöldjei felhúzódnak egész a homlokáig, majd behunyja a szemeit a nagy kéj előérzetében, ajkához emeli a boldogító edényt s félig kiüríti...
A gyönyör kifárasztotta. Lankadtan dől hátra székében s sóvárgó élvezettel és hálásan pislog az ólomtalapzatán nyugvó pohárra, melynek fedelét gondosan lecsattantotta. A hab maradékai a szája környékén gyöngyöznek; koca ivó letörülné a zsebkendőjével, ő a nyelvét nyújtja ki s azzal nyalogatja le a pusztulás útjára tévedt italt.
Vártatva iszik és keveset, az első krigli háromnegyed óráig tart. Az időközöket azzal tölti, hogy a Pest. Journal-ból szemelgeti a világ csodálatos forgását.
A második pohárnál azonban már egyszerre megváltozik a taktika. A második pohárnak az a természete, hogy egy hajtásra kell meginni. A harmadik pohárról is ugyancsak ezt tartja a szentesített ősszokás, melynek alapját azok a nagyok vetették meg, kik a tudományosság dicsfényével felruházva, a türelem példaképei voltak s századokig tűrték az elnyomatást mindenben. - A dicső bécsi népről van szó. - Ők voltak, akik tűrni, szenvedni tudtak, de ők voltak azok is, kik bátran fel merték emelni egyszer a lázadás véres zászlaját is, mert volt előttük egy szentség, amihez hozzányúlni nem volt szabad. Anno 1826-ban egy pohár sör ára Bécsben tíz krajcárról tizenegy krajcárra emeltetett. Ez volt a casus belli. A jó Bécs mint egy ember állt talpra s mellét büszkén kitárva, mennydörgő hangon kiáltá: tízkrajcáros sör - vagy halál!
És e rettenetes csataordítása a felháborodott oroszlánnak megszülte gyümölcseit az utódok számára is, a sör ára tíz krajcár maradt, de a pohár lett kisebb. Ez az egyetlen forradalma a büszke birodalmi székvárosnak, mely alkotmánya elévülhetlen jogai mellett szemkápráztató fényes sikerrel végződött.
De hagyjuk e történelmi mozzanatot, s térjünk vissza emberünkhöz, kinél már a hetedik krigli végzi pályafutását.
Ott ül, ahogy azelőtt, de egészen megváltozva, arca olyan, mint a pipacs, keze lankadtan csügg alá, szemei bambán kidülledve néznek a semmibe Ajka megmozdul néha s nagy hörögve adja ki félmondatokban gondolatait...
- Hüm, hüm! Noch a Kriegl!
A pincér meghozza: megint iszik, közben a burnótszelencéjét keresi, de már nem találja, pedig ott van előtte az asztalon...
- Hja hja! - mekegi - noch a Glas...
Mialatt ezzel végez, tétova kezekkel nyúl megint a Pester Journal után, melynek betűi összefolynak pislogó és egyre kisebbedő szemei előtt, ha véletlenül fölfelé fordítva veszi is kezébe a lapot. De ő így is jól mulat azon, vigyorgó arcáról ítélve, azt hinnők, hogy valami jó élcet olvas, ha nem látnók, hogy a hirdetési rovaton bolyong a szeme, s hogy a betűk feje lefelé van fordítva.
- So so noch a Schnitt!
Ez a Rubikon a kapatosság és a részegség között. Az igazi sörivó, ha csak teheti, mindig túlmegy a Rubikonon, mert ott kezdődik a mennyország. A mi emberünk - most kezdi magát jól érezni. Arca átdicsőül s bizonyos barnás fényt vesz fel, haja a homlokára csüng le, cilindere hátrább ereszkedik, a sörnek felét kiönti, mert keze reszket s alig bírja megtalálni a szuezi kanálishoz, akarom mondani a szájához vezető utat. Feje lomhán konyul le s csöndes bólingatás közben odaütődik az asztalhoz...
Hop! kiált s újra felemeli s újra lekonyul. Végre a szemeit is becsukja s csak álmában dünnyögi az orra alatt, amint ott könyököl a sörfolyadékban úszó Pester Journal-on.
- Der Gorcsakoff der ist ein schlechter Kerl.
Ezen meggyőződést kinyilvánítva, mindennemű politikai kombinációja csendes hortyogásba csap át, melynek csak a pincér diplomáciai beavatkozása vet véget, nem is egészen olyan udvariasan, mint a párizsi Opéra Comique rendőre, ki így költötte fel a zártszékében hortyogó urat: Legyen szíves megörvendeztetni azzal, hogy nem hortyog, mert különben kénytelen leszek az operát becses jelenlététől megfosztani.
De hiába is beszélne ilyen udvariasan a mi hősünkkel, ki valahogy tántorogva lábra állván, egész indignációval utasítja vissza a pincér amaz ajánlatát, hogy menjen aludni haza.
- Nix nux. Ich bin selbst der Gorcsakoff...
Már akkor előtte az egész világ átláthatlan londoni köd, melyből zavaros tépett foszlányokban csak a legutóbb olvasott keleti események s Gorcsakoff sötét alakja bontakozik ki homályosan.
VALAKI MINDIG LÁT
1877
Az iskolai csengettyű megszólalt ott künn az udvaron. Mindjárt dél lesz. A sok vendég, kikkel ma tömve van a tanterem, mind az órája után nyúl. Maga a vizsgáló tanító is izzadó homlokával és örökké pergő nyelvével, egy kézmozdulattal int a fórumon állóknak, hogy gyorsan egymásután!
A szülék és gyámok érdemes serege már türelmetlenkedik. Mert hiába, a gyomor előbbre való a tudománynál is. Aztán meg az igazság - más oldalról tekintve a dolgot - azt hozza magával, hogy ha az érdemes vendégek is megunták már hallgatni a tanulókat, a tanulók még jobban megunhatták felelni. Hallgatni könnyebb, mint beszélni, kivált oly helyen, hol tudós Makói János főtanító úr a kikérdező, akinek a világ minden tudománya az öt ujjában van.
Egyszóval elég volt a vizsgából ennyi. A leányok meglehetősen feleltek s bebizonyították, hogy tanultak valamit. A többi most már az isten dolga; Makói János uram megtette a magáét, az isten is meg fogja tenni. Az egyikből derék nőt nevel, a másikból haszontalant.
A csengettyű megszólalt ott künn másodszor is, ami annak a jele volt, hogy odaát a szomszéd épületben Makói Jánosné asszonyom immár befőzte a levest, siessen punktum-ot csinálni a gyerekekkel a tanító úr, mert különben nem kap ebédet.
Hja bizony még az olyan nagyhatalom is, aminő a tanító úr, ki korlátlan uralkodója a növekedő női nemzedéknek, ösmerni kénytelen maga felett urat és parancsolót - a feleségében.
Hogy csak nincs tökéletes uraság ezen a gyarló világon!
A tanító úr összecsapja a második csengetésre a sok megviselt könyvet, melyek a katedrán előtte hevernek, és azt mondja udvariasan a vendégek előtt meghajolva:
- Tudnak ezek mindent, kérem alássan...
Azzal ízelítőül még kiszólítja a legjobb két tanítványát: Fenyéri Irmát és Kérész Örzsit.
- Akkor jó, ha a vége jó - dünnyögi magában.
Azután megvakarja kopasz fejét és e szavakkal fordul a díszes gyülekezethez:
- Ezek a legjobb tanítványaim, hadd szavaljanak valamit teszem azt Petőfiből.
Erre aztán Irma el is szavalta derekasan a »Jaj a hátam oda van« címűt a közönség általános tapsai közt; Örzsi pedig azt az utólérhetetlen viharos költeményt, melyben ez fordul elő: »Ott essem el én, a harc mezején.«
Ez még nagyobb tetszést aratott az előbbinél. A közönség egy része kipirult lelkesedésében, egy öreg úriasszony, ki ott ült a tisztelendő úr melletti széken, könnyekre fakadt; egy őszszakállú úr pedig kezeivel odaintette magához a tanító urat.
- Ez a leányka igen szépen szaval. Kicsoda ez a gyerek? - kérdé suttogó hangon.
- Ez egy árva, kérem alássan, nagyságos úr. Sem apja, sem anyja. Anyja koldusasszony volt vagy mi; egy téli estén, valószínűleg betegen, hajléktalanul vánszorogva az utcákon, három éves gyermekével az istállómba osont; ott lefeküdt és reggelre meghalt. Mikor reggel a szolgálóm benyitott, hogy a tehenet megfejje, ott találta a hullát és a mellette zokogó gyermeket. A szegény asszonyt eltemettettem a község költségén, éppen most lesz tizenegy éve, a gyermek pedig, ki nevét Kérész Örzsinek mondja, s apjáról mit sem tud, nálam maradt egész a mai napig. Eleinte irgalomból tartottam, most pedig már ki is érdemli a kenyerét; valóságos mindenes a háznál, pontos, szorgalmas, szavahihető, hű és becsületes.
Az öregúr, ki a tanítóval beszélt, kedvtelve bólintgatott fejével.
- Tehát ezen kedves leánykát tartja tanító úr a legjobb, legjutalomraméltóbb tanítványnak?
- Bajos volna elhatározni - felelt a kérdezett meggondoltan. - Az előbb szavaló szőke leány semmit sem enged az elsőségben. Valóban nagy zavarban volnék, ha e kérdésben lelkiismeretem szerint kellene döntenem.
- Pedig alighanem döntenie kell.
- Hogyan, nagyságos uram?
- Majd rögtön rátérünk arra. Előbb legyen szíves elmondani nehány szóval: ki ama szőke leány, kit Kérész Örzsi mellett kitüntet?
- Neve Fenyéri Irma, a megboldogult kántortanító özvegyének leánya. Éppoly jeles eszű, szorgalmas, példás erkölcsű növendék, mint Örzsi; ami pedig a jellemét illeti, otthon a legnagyobb odaadással ápolja nyomorban levő édesanyját. Nem hinné nagyságod, hogy e gyermek már pénzért varr, hogy anyja nélkülözést ne szenvedjen.
- Eszerint ön nem tudna dönteni - folytatá az öregúr a párbeszédet ugyanazon halk hangon, melyen elejétől fogva folyt.
- Olyanok ők, nagyságos uram, mint két aranypénz egymás mellett, mind a kettő arany és mind a kettő egyformán értékes. Csak az élet lehetne a bíró itt! Attól függ, milyen kézbe kerül az egyik arany, és milyenbe a másik! Az élet gyakran fölváltja az aranyat is hitvány rézpénzre, és az ezüstpénzt is igazi arannyá neveli.
Az öregúr kezét nyújtotta a tanítónak.
- Ön derék ember, tanító úr. Becsülöm, hogy még ily látszólagosan kis dologban is olyan óvatosan és lelkiismeretesen mondja ki véleményét, mely e perctől mindenkor kétszeres súllyal fog előttem bírni.
- A nagyságod elismerése nekem legnagyobb jutalmam.
- Azért mondtam ez ügyet látszólagosan jelentéktelennek - folytatá az öreg -, mert tulajdonképpen a dolog nem egészen fontosság nélküli. Megboldogult nővérem, Szent-Illényi báróné, ki mint ön fogja tudni, ezelőtt négy hóval hunyt el, végrendeletében akként emlékezett meg ezen népiskoláról, melynek egykor ő maga is növendéke volt, hogy elrendelte, miszerint vagyonából minden évben kétszáz forintot fizessek egy minden tekintetben legérdemesebb iskolából kilépő idevaló leánynak.
- Oh, a bárónő őméltósága azelőtt is mindig kegyes volt az iskolák és növendékeik iránt. Mindig szívén hordta a népnevelést. De ez már mégis sok, ez már mégis nagyszerű! - kiáltá a derék tanító büszkén, hogy az ő iskoláját érte e kitüntetés...
Odakint harmadszor csengettek...
- Csengethettek miattam akár az ítéletnapig - dünnyögé a tanító. - Majd ilyenkor hagyom itt az oskolát. E magasztos percben! Kell is nekem most ebéd! Csak csengessetek!
- A kétszáz forintot a fent előadottak szerint mindenkor a vizsgán kell átszolgáltatnom a legérdemesebb növendéknek az összes tanítványok jelenlétében...
- Ami igen emeli és fejleszti a gyermekekben a vágyat érdemek szerzésére - vágott bele a lelkes tanító.
- Ez okból jelentem meg a vizsgálaton s ez okból kérdezősködtem öntől: melyik a legjobb tanítvány.
A tanító szívére tette kezét.
- Örülök, nagyságos úr, hogy úgy feleltem amint történt. Igen fájlalnám, ha a mérleget valamelyik leányka részére billentettem volna elhamarkodott, felületes nyilatkozatommal, s emiatt igazságtalanná válhattam volna.
- Pedig, édes tanító úr, engedjen meg, mégis kell valami különbségnek lenni. Még a legjobb két óra sem jár egészen egyformán. Ne értsen kérem félre, nem azt jelzem ezzel, mintha tán kárhoztatnám önt, amiért két tanítványával nem bír eligazodni, midőn jó oldalaikat összehasonlítva, mind a kettőt teljesen egyenlően érdemesnek találja.
- E nehézség nem minden évben fog előfordulni.
- Bárcsak előfordulna - mondá a nagyságos úr. - Szívesen megküzdenénk vele. Nem lehet valami élvezetesebb, mint a jók közül kiválasztani a legjobbat. Hiszen most is csakhamar célt érünk, ha ön segítségemre lesz.
- Ezer örömmel.
- Nos, tehát kombináljunk. Ha ön egyenlőnek mondja tehetség, szorgalom, munkásság, erkölcs és még érzés dolgában is Kérész Örzsit és Fenyéri Irmát, még ezzel bizonyára nem lehet kimerítve minden jó tulajdonságuk. Mert az elősorolt tulajdonságok olyanok, mint megannyi fűszál, egész bokor nő mindenikből: minden jó tulajdonság ágakat bocsát. Nézzük tehát ez ágakat...
A tanító szemei csillogtak az örömtől.
- Oh, oh, nézzük tehát az ágakat. Ez valami nagy élvezet!
- Mit gondol ön, melyik leánykában van kifejlődve jobban a hazaszeretet érzelme?
- Oh, oh. Nos, a Fenyéri Irma, az valóságos kis rebellis. Mikor egyszer tavaly őexcellenciája Gróf Pálfi meglátogatta iskolánkat, őt szólítottam ki felelni az állattanból. A magas vendég többször tett önmaga kérdéseket a növendékekhez. Bizony nemegyszer igen hiábavalókat is. Irma az oroszlányról beszélt javában, midőn a gróf belevág: Mondd meg, édes lányom, mit szeret az oroszlány legjobban? Irma gondolkozott egy darabig, elemezte a kérdést, mely arra is vonatkozhatott, hogy hol szeret ez állat legjobban tartózkodni, arra is, mivel táplálkozik, sőt még tán más egyebekre is. Aha! tehát nem tudod, mert nincs a könyvben szólt a gróf. A leányka arca lángbaborult és azt felelte hirtelen: Az oroszlány legjobban szereti a szabadságot!
A gróf ajkaiba harapott erre az átérzett feleletre, mit az értelmes gyermek oly találóan fejezett ki...
- Derekasan volt - kiáltá az öregúr hangosan, nagy csodálkozására a tanítványoknak és közönségnek, kik el nem bírták gondolni, miről értekezhetik a tanító oly hosszasan; de minthogy az öregúr egyik legtekintélyesebb földesúra volt a környéknek, minden türelmetlenség nélkül tisztelettel várták, míg a beszélgetés véget ér.
- Derekasan volt, igen, úgy volt, nagyságos uram, mert én a hazaszeretet tüzét is belecsepegtetem növendékeimbe. Az az érzések legszentebbike...
- No, lássa, ezen történet határozottan Fenyéri Irma részére dönti a kockát. Lám, lám, hogy mégis boldogulni fogunk.
- Valóban. De nem, nem; most jut eszembe, hogy a kis Örzsinek nehány hatost adtam húsvétkor. A gyermek nem költötte azt el csemegére vagy csecsebecsére, mint a falubeli leánykák szokták. Midőn a múlt hetekben megjött hozzám az adakozási ív egy honvédmenház építésére, s elmagyaráztam családomnak, mennyit szenvedett a honvéd a hazáért, s most nyomorogni, koldulni kénytelen, az én Örzsimnek szeme megtelt könnyekkel, hozzám jött, kezet csókolt s megkért, hadd adhassa ő is a maga nehány hatosát azoknak a szegény honvédeknek a menedékházára.
- Megható - szólt a földesúr. - Önnek csakugyan nehéz lehet választani e két kitűnő gyermek közül.
- Nincsen mód eldönteni, melyik érdemli meg a kétszáz forintot. Talán meg kellene osztani.
- Nem lehet. A végrendelet határozottan egy leánynövendéknek kívánja kiadatni. Szegény jó nővérem alkalmasint az ilyen felserdültebb leányok bekövetkező kiházasítási költségeit célozta ezzel.
- Mit tegyünk tehát?
- Van egy jó módom még. Hadd döntsék el magok a tanítványok: ki fogja megkapni a jutalmat, mégpedig titkosan, szavazócédulákon. Ez a legbiztosabb ítélet. A gyermekek szeretet- és tisztelet-érzéseire még nem tapad olyannyira az önzés salakja, mint az öreg embereknél! Az ő ítéletök ritkán csal. Ha az ember végigutazik választáskor egy ismeretlen kerületen, hol két követjelölt van felállítva, ha meg akarja tudni, melyik közülök az érdemesebb férfi, azt nézze, hogy kit éljeneznek az asszonyok és gyermekek. Ez sosem csalhat. Ők úgysem lévén szavazók, tehát megvesztegetettek sem, ösztönszerűleg is az igazi érdem körül sorakoznak.
- Amint nagyságod parancsolja. Én magam is igen helyesnek tartom, ha tanítványaim fognak dönteni.
- Hányan vannak összesen?
- Harminchatan.
- Legyen szíves tehát, tanító úr, nyírjon fel egy ív papírt harminchat szeletre, s előadván a dolgot, ossza szét tanítványai közt. Mindeniknek szabadságában álland bárkinek nevét odajegyezni, illetve ajánlani a jutalomra, de természetesen csak e két leány közül kapja egyik, akinek legtöbb szavazata lesz. Ezt azonban fölösleges előre megmondani, hadd szavazzanak korlátlanul.
A tanító úr kiállt a fórumra s így kezdé szavait:
Tisztelt díszes közönség és kedves tanítványaim! Ma nagy napot és nagy diadalt ünnepelek; mert egy tanítónak az a legszebb napja és legnagyobb diadala, midőn azt látja, hogy tanítványai nem töltötték hasztalanul az évet. Nyert ütközet az ilyen. Nekem megvan a magam jutalma lelkemben, s tinektek is, kedves tanítványaim, kik jók és szorgalmasak voltatok, megvan jutalmatok az önérzetben. De mindamellett akadt egy nagylelkű párfogó nagyságos Marjai Péter úr nővérében, méltóságos Szent-Illényi bárónőben, ki kétszáz forintot hagyományozott évenkint a legjobb tanítványomnak közületek. Én annyira szeretlek mindnyájatokat, hogy nem bírom eszem, de kivált szívem szerint megválasztani, melyitek érdemli e nagy jutalmat, és a ti kezetekbe tesszük le ennek eldöntését, ítéljetek magatok pártatlanul, lelkiismeretesen, méltán azon dicséretre, mellyel elhalmoztalak, melyiteket mutatjátok legérdemesebbnek a jutalomra.
A közönség hangos éljenzésben tört ki, felvillanyozva érezvén magát ezen új fordulat által. A harminchat növendékleány némán nézett egymásra, és már addig is, míg a tanító úr a szavazócédulákat nyírta a katedrán, két név bontakozott ki az elmaradhatlanul keletkező suttogás lassú morajából: a Fenyéri Irma és a Kérész Örzsike neve.
Vajon melyik lesz a győztes?
Hátha megoszlanak a szavazatok?
Az öreg nagyságos úr éppen abban a pillanatban, mikor a tanító kiosztani készül az egyforma szavazó papírlapokat, sebesen felkél és egyenesen odalép a tanítóhoz, aztán az ablakmélyedésbe vonja, lassan súgva:
- Valami jutott eszembe tanító úr. Azon két szavazócédulát, melyet Fenyéri Irmának és Kérész Örzsinek nyújt át, meg fogjuk jegyezni.
- Értem - szólt a tanító jelentőségteljes pillantással. - Igenis értem ez döntő lehet nagyon döntő lehet a jellemre nézve.
Egy bepillantás a léleknek legfenekére...
S azzal a két szavazójegy csücskén egy alig észrevehető vonást tettek irónnal az ablakmélyedésben: nem láthatta, nem tudhatott arról senki.
A jegyek ezzel kiosztattak; pillanat alatt mindenki kész volt az általa ajánlott névvel; a céduláját mindenki személyesen vitte a katedrához, hogy azt begombolyítva, a tanító úr nagy kalapjába dobja.
Általános feszültség uralkodott nemcsak a tanítványok, de a közönség közt is. Az ünnepélyes csendben hallható volt még talán a légy röpte is.
Mikor mind együtt volt a jegy, a tanító és az öreg nagyságos úr odaléptek a katedrához és a beadott jegyeken álló neveket hangosan olvasták.
Csak két név váltakozott: az Örzsié és az Irmáé. Mindenki elösmerte, hogy ők a legkitűnőbbek. Vajon melyikök győz? A szám egyenlőn halad: majd ide, majd oda billen a mérleg.
A nagyságos úr szedi a jegyeket ki a kalapból s pápaszemét föltéve, mielőtt kibontaná, mindeniket nagy figyelemmel megvizsgálja előbb. Ugyan miért teszi ezt? - Egyszer azután egy olyan jegyre akad, amit nem bont fel, félreteszi.
A szám egyre szaporodik, az érdeklődés egyre feszültebb.
Fenyéri Irmának eddig tizenhat szavazata van.
Kérész Örzsinek tizenöt.
Elfojtott lélegzettel hallgatják és olvassák az ujjaikon.
Már csak négy szavazójegy van hátra, és az ötödik, amelyik félre van téve.
Vajon kié lesz a győzelem?
- Fenyéri Irma! - olvassa az öregúr a következő cédulából is.
Most már tizenhét szavazat az Irmáé. Már ő a győző.
Az öreg ismét a kalapba nyúl. Megnézi a cédulát, félreteszi ezt is a másik mellé.
Csak kettő van még hátra. Az a Kérész Örzsié mindakettő.
Egyenlő szavazat. Mindenütt tizenhét.
Vajon mi történik a két félretett cédulával?
Ekkor feláll az öreg nagyságos úr s így szól:
- Úgy látszik, e két derék leányka itt is egyenlő szavazatokat fog kapni, és én nem juthatok ez úton sem eredményhez. Ez igazán bámulatos! Különös játéka a véletlennek!
- A két hátralevő cédula még eldöntheti - vág bele a közönség közül egy idős nő.
- Nehezen hiszem, és nem is kívánom, hogy eldöntse. E két cédulát Fenyéri Irma és Kérész Örzsi adta be. Meg volt jegyezve, azért tettem félre. Meg akartam tudni, hogy ők miként szavaznak. Íme lássuk, mert a jellem legtitkosabb redői ott simulnak szét, hol emberi szem látásától megkímélteknek hiszik magukat.
Az öreg felbontotta az egyik jegyet.
- Fenyéri Irma! - kiáltá.
Mindenki Irmára nézett. A leányka sápadt volt és reszketett. Talán a dicsőségtől? Talán egyébtől?
A másik jegyet is felbontá.
- Fenyéri Irma! - olvasá az öregúr szomorú hangon.
Egy sikoltás, s Irma feje lankadtan hanyatlott a padra. Elájult.
Az öreg kivette tárcájából a két százast és Örzsinek adta át ezen szavakkal:
- Te derék leány vagy: aki ott is becsületes tudtál maradni, hol nem szeméremből szoktunk azok lenni. Te Irmára szavaztál s ezzel kimutattad szerénységedet, becsületességedet és nemes jó szívedet, aminek Irma csak a látszatát bírja, mert ő önmagára szavazott. Így válik meg, ki az igazi arany. Tartsd meg, gyermekem, a nemes tulajdonságaidat, hogy hasznos tagja és dísze lehess a társadalomnak. Ezen összeget pedig add át becsületes tanítódnak, kinek nagy érdeme van a te mai dicsőségedben: ő majd a takarékpénztárba helyezi azt el számodra addig, míg szükséged lesz rá. Ti pedig, édes gyermekeim - szólt azután az öreg nagyságos úr a többiekhez - fordulva -, okulva e mai példán, tanuljátok meg, hogy amikor rosszat, nem szépet cselekedtek, sohasem tehetitek ezt titokban. Mindig lát valaki. Ha más nem, az isten, kinek ezer módja van napvilágra hozni az olyan tetteit, ki csak az emberek előtt akar látszatni becsületesnek, de ott, hol senki sem látja, mindent megenged magának. Az ilyen becsületesség olyan, mint a báránybőrbe öltözött farkas. Higgyétek meg nekem, mindig kiválik a szeg a zsákból.
Makói Jánosné asszonyom eközben negyedszer is csengetett. A népiskolai vizsgálat közönsége meghatva oszlott szét, és sokáig nem fogja feledni ezt a tanulságos napot.
AZ IVÁS MŰVÉSZETE
1877
A Kaukázus természetszerű befolyást gyakorol az orosz katonatisztekre. Szétszórt állapotban feküsznek szerte, minélfogva a magányos élet unalomra s az unalom ivásra vezeti őket. De mit is csinálhatna mást egy szegény tiszt feleség, könyv és társaság nélkül, ötszáz kozákkal egy állomáshelyen? Iszik.
Útunkban egy kapitánnyal s egy főorvossal ösmerkedtünk meg, kiknek életmódja valóságos tükre a többinek is.
*
Minden tisztnek egy privátdinerje van, kit demcsik-nek hí. Kapitányunk éppen a reggeli szolgálatról tért vissza s magát tábori ágyára vetve, közte és a demcsik közt a következő párbeszéd fejlődék:
- Brisgaloff, tudod, hogy útra kell kelnünk?
Brisgaloff, ki már nagyon otthonos volt szolgálatában, így válaszolt:
- Igen, kapitány, tudom.
- S mivel üres gyomorral nem szoktunk útra kelni, együnk egy darab kenyeret és igyunk rá egy kicsit. Aztán pedig előkeresed a lovakat.
- Jól van, kapitány - felelé Brisgaloff, s egy darab kenyeret, sajtot s egy üveg vutkit hozott be.
A kapitány igen jó úriember: hogy maga emészthesse föl e földi jókat, Brisgaloffnak sajátkezűleg mért ki egy darab kenyeret s egy pohár vutkit, s addig, míg az egy pohárral nyalakodék, ő hárommal bánt el.
- Azt hiszem, most már elmehetsz - fogat után, mert nem szabad felednünk, hogy hosszú út vár reánk - mondá a kapitány.
- Bánom is én, akármilyen hosszú, nem lesz az nekem unalmas, ha a kapitány úrral utazhatom.
- Együtt megyünk, barátom. Vagy nem vagyunk-e, mint minden ember, testvérek? Hagyd itt nekem a poharat és a vutkit, hogy ne unjam el addig magamat, míg te a lovakat keresed; és most menj, Brisgaloff, menj!
Brisgaloff elment a lovak után, de csak igen rövid ideig maradott távol, miért is a kapitány két pohárnál többet nem bírt levezényelni.
- A lovak már itt vannak, kapitány! - jelenti Brisgaloff visszatérve.
- Jó, hát csak fogd be őket.
- Igyék még egy pohárral kapitány, hogy addig se unatkozzék, amíg befogunk.
- Igazad van, Brisgaloff, csakhogy én nem szeretek magam inni, mint a korhelyok. Igyál te is, barátom, egy pohárral, ti többiek pedig ott künn, fogjatok be!
Mire poharaikat kiitták, a fogat készen állott.
De már szemeik ekkor homályosodtak, s a kapitány talán azon szándékban, hogy kimenjen a járműbe elhelyezkedni, fölállt, de csakhamar lankadtan ledőlt ágyára, Brisgaloff pedig melléje kuporodott.
Az ágy recsegett a teher alatt s recsegése nagyon hasonlított a kocsikenőt rég nem látott trojka zörgéséhez és csikorgásához, minélfogva nem is lehet csodálni, ha a kapitány azt hitte, hogy ő a hűséges demcsikkel most javában utazik.
Nemsokára elaludt, s fel sem ébred, ha Brisgaloff mintegy félóra múlva el nem kiáltja magát:
- Az állomáshelyre értünk, kapitány!
- Hm? Igazán? - felelé a kapitány szemeit dörzsölve.
- No, ha mondom, az állomásra értünk ez egyszer.
- Nos, akkor hát innunk kell egy pohárral, Brisgaloff.
- Igen, kapitány, igyunk - felelé Brisgaloff lelkesülten.
A két útitárs testvériesen koccintott.
- Most pedig utazzunk - tovább első a kötelesség, Brisgaloff.
- Igen, utazzunk.
Nemsokára a második, majd a harmadik állomásra értek, hol mindig a fenti jelenet ismétlődék; a negyedik állomásnál azonban kiürült az üveg, ami különben Brisgaloffot zavarba nem hozta a világért sem, mert más üveget hozott.
Az új üveggel ismét folytathatták az utat egy darabig, míg a tizedik állomásnál testvéries összeölelkezésben egyszerre lefordultak a csézáról, jobban mondva az ágyról - s a mai napra be lett fejezve az utazás.
*
Másik ismerősünk, a főorvos, egészen más módon élt az ivás művészetének.
Egy keleti stílben épült házban lakott s szobája fala körös-körül tele volt keleti szokás szerint mélyedésekkel.
A főorvos mindennap hét órakor a kórházba ment, hol a betegek létszáma szerint többé-kevésbé hosszas szemlét tartott, s csak ezután tért vissza.
Szolgája ezalatt a szobában lévő minden mélyedésbe két-két pohár puncsot tett, úgyhogy a doktor, mihelyt hazaért, rögtön megkezdhette körútját a mélyedések üdvözítő csarnokában.
- Hm! - dörmögé a doktor, mindjárt az első mélyedésnél megállapodva - milyen csúf szél fúj ma, hallod-e, hűséges demcsik, Kacsenko?
- Bizony ördöngös egy szél.
- Hm hm, Kacsenko, ilyen időben nem jó ám kimenni éhgyomorral...
- Önnek igaza lehet. Nem akar valamit enni?
- Inkább szeretnék egy pohár puncsot.
- Szent Vazilra mondom, magam is...
- Kacsenko barátom, két pohár puncsot!
- Íme, itt van. Szolgálatjára.
És a tiszteletre méltó doktor, ki maga folytatta magával a föntebbi párbeszédet (mert ott a szobában ugyan egy lélek sem volt rajta kívül), kezébe fogta az első mélyedésben lévő két pohár puncsot, és fönnhangon azt kívánva, hogy éltesse az isten az ezredem főorvosát!, hatalmas kortyokban becsülettel kiüríté.
A második mélyedésnél, bár más volt az eljárás, az eredmény ugyanez lett.
Az utolsó mélyedés szerencsére éppen az ágy mellett volt; - mikor ide ért s azt is kikutatta, mosolygó, boldog arccal dőlt ágyába s ott valószínűleg valamennyi páciensét meglátogatta s kigyógyította.
»HASIS« ÉS »VUTKI«
1877
I. EGY POÉTA TÖRTÉNETE
Federoff Ivánnak valamikor Gaillard volt a neve és körülbelül olyan kaliberű poétája lehetett Párizsnak, mint itt nálunk Prém József.
I. Pál orosz cár, biz én már el is felejtettem, hogy és hogy ösmerkedett meg vele, elég az hozzá, hogy az európai fejedelmek divatja szerint, kik szeretnek egy-egy udvari költőt tartani, egy napon magával vitte Szentpétervárra. (Bár szemet vetne valaki a mi Prém Józsefünkre is!)
Pál cár különben nem volt valami nagyon komisz ember, s amennyire egy cárnál képzelhető, valódi tisztességes emberi vonzalommal viselteték a Federoff Ivánnak elkeresztelt Gaillard iránt.
Különösen udvari lakomáknál és dínomdánomoknál sohasem volt szabad Federoffnak hiányzania. Nem is volt semmi ellenvetése ez ellen magának a poétának sem.
Mégis egy ilyen lakoma alkalmával történt, hogy elszólta magát; mégpedig nagyon.
Az öreg Csermikov herceg ugyanis poharat emelt a cár egészségére, s toasztjában - hízelgésből-e vagy ostobaságból, nem tudni - mindazon tényeket neki tulajdonítá, miket Nagy Péter, dicsőséges elődje vitt véghez.
A császár mosolygott a toaszt alatt, aztán Federoff Ivánhoz fordult:
- Nos, Federoff, nem annyit tesz ez, mint Nagy Pétert meglopni, hogy Pált kifizethessük?
- Valóban, felség.
- Ez igazságtalan, Federoff. Tiltakozom. Ma neki, holnap nekem. Ma Nagy Pétert lopatik meg, holnap rajtam eshetik ez...
- Ne búsuljon, sire! Pált meglopni nem fog eszébe jutni senkinek.
Ez csípős, goromba élc volt. Pál noha sokszor sokat eltűrt e kedvenc emberétől, ez egyszer összeráncolta szemöldeit, komor, haragos lett s csakhamar ott hagyta a társaságot.
Federoff nagyon megütközve tért szobájába. Az elméncet elkedvetleníté e nem sikerült élc. Egy vesztett csata volt az!
Lett is neki csinos következése mindjárt másnap reggel, amint ez már szokás Oroszországban: hol a bosszú istenének örökké nyitva van a szeme; sohasem alszik.
Csikorgó hideg volt másnap reggel, midőn ajtaján erős, durva kopogás riasztá fel álmából.
Egy tiszt és öt szál testőr lépett be nagy rémületére egy a cártól aláírt rendeletet terítve eléje, mely Szibériába száműzi.
Federoff összerogyott ijedtében s hörögve dadogá:
- Szent isten! mi vétket követtem el? Vezessenek önök a cár elé, hogy lábaihoz borulva kegyelmét kérhessem. 
- Csak egy percnyi halasztást adhatok önnek, Federoff, míg némi fehérneműt és ruhát becsomagolhat - felelé a tiszt. - Aztán indulunk Szibéria felé: így szól a parancs...
Federoffnak engedelmeskedni kellett; levezették a lépcsőkön s beültették egy ott készen álló kocsiba. Egy tiszt s két katona felfegyverkezve melléje ült s a trojka megindult.
Jó sokáig utazhattak már, midőn a kísérő tiszt egy állomáson leszállt s így szólt Federoffhoz:
- Most elválunk, uram. Én visszamegyek. Akar ön valamit üzenni Szentpétervárra?
- Beszéljen értem a cárral!
- Csak ezt ne kívánja. Azt gondoltam, hogy vagyona és pénze elhelyezésével bíz meg addig, míg ön visszatér.
- Tehát van remény, hogy még visszatérhetek? Mennyi időre vagyok száműzve?
- Gyerekség, édes barátom, csak tíz esztendőre.
- Tíz esztendő Szibériában! - sóhajtott Federoff, megátkozva gúnyoros természetét.
A tiszt távozott. Federoffnak bekötötték szemeit s a trojka megint folytatta tovább végzetes útját, három nap három éjjel egymásután szakadatlanul.
A költő valóságos önkívületi állapotba esett s alig érezte, midőn egy helyen végre leemelték a kocsiról.
- Hol vagyok? - nyögé halkan -, miért nem oldják meg szemkötelékemet?
- Nem lehet - suttogá egy mellette álló alak -; legyen ön, uram, elkészülve a legrosszabbra.
Federoff megrázkódik, tagjain a hideg fut végig.
Úgy rémlik neki, mintha fegyvereket töltenének közelében. Irtóztató.
Most egyszerre megragadja valaki, lehúzza kabátját a kezeit hátul összeköti...
- Cél - tűz! - hangzik harsányan a vezényszó.
A fegyverek dörögve sülnek el, a következő szempillanatban Federoff hang nélkül összerogy. Az ijedtség eszméletét vette.
--------------
Midőn végre magához tér, szemköteléke lehull - s ő ott ül a cári palota azon szobájában, hol négy nappal ezelőtt a cárra élcet mondott, ugyanazon vendégektől körülvéve, közbül maga I. Pál.
Harsogó kacaj üdvözölte.
- Mi az ördögöt álmodott ön, Federoff - nevezett a cár -, egészen ki van kelve színéből. Igyék, barátom. Önnek bizonyosan átkozott rossz álma volt.
Federoff ivott még ez este, hanem másnap reggel szépen eltűnt Szentpétervárról; csak egy levelet hagyott hátra a cárnak, melyben megírta, hogy semmi kedve tovább olyan égalj alatt maradni, ahol az embernek ilyen rossz álmai szoktak lenni.

II. UKÁZ
Katalin cárné híres asszony volt a maga nemében. Nemcsak arról ismeretes, hogy szép epedő szemei voltak fiatal korában, s hogy azok sokfelé kacsintottak még öreg korában is; nemcsak az maradt fel róla a krónikákban, hogy erős kezekkel vezette a kormányrudat, hogy sok száműzött munkást s sok jégrevitt kegyencet elkoptatott: hanem hogy ő ölette meg a derék szentpétervári bankárt, Szemenoff Feodort is.
Szemenoff Feodor maga volt a férfiszépség eszményképe, valóságos Alcibiades, ki után a szentpétervári societás créme-je majd megbolondult. Grófnék, udvarhölgyek, hercegnők vetekedtek egy nyájas pillantásáért.
Sőt maga a fölséges cárné sem átallotta szemeit Szemenoff Feodorra vetni, s gyalogsétákat tett udvarhölgyeivel annak a cáréval vetekedő palotája előtt.
Egyszer csakugyan szemben találkozik Szemenoffal, ki messziről levette kalapját s tiszteletteljes hódolattal állott féle a minden oroszok korlátlan úrnője előtt. Szemenoff Feodor mellett egy nagy new-fundlandi kutya haladott, mely haragosan mordult a cárnőre és rá akart rohanni.
Szemenoff az eb elé vetette magát és a korbácsával akart ráütni, mintha csak valami hitvány jobbágy lenne.
- Megállj, Szemenoff! - mondá a cárnő. - Nem sajnálnád megütni e szép állatot? Vajha az enyim lenne...
- Oh, fölség! Minden óhajtása parancs előttem. Részesítsen azon nagy kegyben, hogy elfogadja tőlem.
- Kedves kutyám lesz, Szemenoff. Köszönöm szívességedet. Viszonozni fogom - szólt a cárné mosolyogva s kegyteljesen intve históriai szépségű és puhaságú kezével.
Másnap magához hívatta Szemenoff Feodort. Mikor az eztán délután audienciára jelentkezett a palotában, a cárnő a fegyverteremben fogadta, hol teli volt minden zig-zug a cárok értékes buzogányaival, pajzsaival és mindennemű fegyvereivel. Az egész orosz történelem egy rakáson.
A csillogó drágakövek, melyek csábítón mosolyogtak le a tőrnyelekről, kardhüvelyekről és puskákról, nem nagy benyomást tettek a gazdag Szemenoffra, abból otthon is volt neki elég; de a cárnő csábító toalettje és lázas tűzben villogó szemei heves dobogásba hozták szívét.
- Lépj közelebb - mondá a cárnő. - A kutyád igen megtetszett nekem...
- Nagy kegy rám nézve, fölség!
- De én nem fogadhatom el viszonzatlanul ajándékod. Hallgass rám, Szemenoff! Én megengedem neked, hogy ami szemednek tetszik, ami legszebbet látsz, azt legott válaszd ki magadnak, s királyi szavamra mondom - a tied.
Szemenoff egy percig sem habozott, meghajtotta az akkori francia divat szerint a féltérdét s azután egy futó tekintetet vetve a fejedelmi fegyverekre, egy egyszerű damascén pengéjű kardot választott.
Katalin cárnő egészen odalépett Szemenoffhoz úgy, hogy az forró leheletét érezte arcán, élveteg piros ajkait fitymálólag duzzasztá fel s így szólt:
- Te nagyon ostoba vagy, Szemenoff! Most megfoghattál volna! Engedelmet adtam mindenre; miért nem választottál engem?
Szemenoff térdre esett s onnan emelte fel szemeit a buja nőre, ki nyakáról ledobván a sált, úgy állt ott előtte a kivágott ruhaderék alól kikandikáló kecseivel, mint egy csábító bukott angyal.
- Oh, fölség! ha szabad lenne!
Katalin kezét nyújtotta, hogy fölemelje.
- Keljen ön fel, gróf! Önnek megszűntem uralkodója lenni.
- Felséged örökké az marad még így is örökké.
- Nevezz Katalinnak, Feodor!
--------------
Egészen új éra következett az orosz udvarnál. Az emberek egy része azt mondta: megint?, a másik része pedig, mely sokallta a cárnő életkorát: hát még mindig? Elég az hozzá, Szemenoff Feodor lett a kegyenc s fokról fokra a legmagasabb hivatalokba emelkedett egészen a kincstárnokságig.
Katalin szerelme most az egyszer állandó jelleget kezdett ölteni, s nemcsak nem apadt, de fokonkint növekedék. S ha Szemenoff nem volt körében, az általa ajándékozott new-fundlandi kutyára is kiterjedt, melyet ajándékozója nevéről Szemenoff-nak hítt kedélyes pajkossággal, s e néven volt ismeretes az udvar előtt is.
Azonban akármennyire meg volt is tisztelve a derék Szemenoff, miután a kutya is halandó állat, egy napon ő is búcsút mondott az udvarnak, kilehelvén jámbor páráját.
Ez a kutyahalál, mikor a cárnőnek reggel jelentették, nagyon elszomorította, még könnyezett is felette...
Azután egyik testőrtisztjét hívatta:
- Parancsoljon, fölség!
- Ön intézkedni fog, hogy Szemenoff még ma délelőtt megnyúzassék és kitömettessék.
- Oh, felség!
- Ne feleseljen! Teljesítse ön parancsomat!
A tiszt távozott.
*
Két óra múlva a tiszt alázatos tisztelettel jelenté őfelségének, hogy Szemenoff lakásán tizenhat kozákkal és két felcserrel megjelent. Szemenoff elfogatván, bár fenyegetődzött és sehogy sem akart az ukázba belenyugodni, lefogatott s a két felcser által elevenen megnyúzatván, jelenleg éppen a kitömésével foglalkozik egy szakértő.
Ilyen nagyon engedelmeskednek Oroszországban az ukáznak.

III. MUSZKA VENDÉGSZERETET
Első és egyedüli szerelmem Mari volt.
Mari egy tündérszépségű leány gyönyörű fekete szemekkel, halavány barna arccal, kedves pici koráll-ajkakkal, délceg, magas homlokú, melyen a fenség és méltóság honol. Ha haragszik, olyan, mint egy Zrínyi Ilona, ha megkérleled, Széchi Mária lesz belőle, ha el van keseredve, Ronow Ágnes, ha énekel, Sziklay Emma. Egyszóval a Mari igen szép leány volt. Őrülten szerettem, kész lettem volna életemet feláldozni érte, csak nőül nem vehettem, mert igen szegény volt.
Legalább még nem. Számító ember voltam teljes életemben s kikerestem magamnak az egész vármegyében a legbetegesebb leányt, akinek valamicskéje van, s akit inkább gyűlöltem, mint szerettem, mert úgy vettem, hogy vagyonával szerelmünk közé tolakodott, megházasodtam, s imádott Marimat hagytam a színészi pályára lépni.
Életem szerencsétlen volt. A feleségem meggondolta magát és sehogy sem akart meghalni. Az apja ezalatt megbukott, s én még a vagyoni reményektől is elestem. Így kell a parti-hajhásznak!
Marim, az én kedves egyetlen szerelmem ezalatt meglehetős sikereket aratott a színpadon. Már Pesten is vendégszerepelt és tetszett. Kinek és hol nem tetszett volna ő? Óriási sikerek aratásában csak az gátolta, hogy nagyon erényes volt, és hogy csak engem szeretett.
Meglehetős fizetése volt már, s én elhatároztam, hogy itt az ideje az első feleségemtől elválni. Lutheránusok voltunk mind a ketten, tehát könnyen ment a dolog.
Én addig is az én szívem bálványával éltem, mint ahogy de Caux marquis Adelinájával Nicolini Kísértem egyik városról a másikba, mígnem egy kisebb németországi városban megkaptam a válópöri ítélet hiteles szövegét, s az egyház áldását is ránk adták. Törvényes férj és feleség voltunk, s azonfelül Marim hatezer forinttal szerződött egy másodrendű szentpétervári színházhoz, minélfogva a tejbe is volt aprítani, s semmi, de semmi sem hiányzott a mennyországból, melyet ez egyszer a földre varázsoltunk.
Nőm elragadta a szentpétervári közönséget; Szentpétervár legelőkelőbb körei tömjéneztek neki, maga a nagyherceg is állandó páholyt tartott, és valahányszor nőm játszott, mindig megjelent az előadásokon.
Később azután elő kezdte venni mindazokat az eszközöket, amelyekkel civilizált emberek hadjáratot viselnek könnyelmű nők szíve ellen: hanem bizony hajótörést szenvedett minden enemű kísérlete.
Mari becsületes nő maradt és egyedül engem szeretett.
Egy tavaszi napon történt, hogy szállásunk előtt az udvarmester hintaja áll meg, s azután felcammogott a magas szikár alak s a cár nevében felkérte nőmet, hogy a zarskoje-selói palotában rendezett egy előadáson, a legnagyobb művészek és művésznők társaságában részt vegyen; egyszersmind kijelenté, hogy több napig a cár vendége lesz, s az ottani ünnepélyeken részt veend.
Mari azt mondta nekem, hogy ez a lehető legnagyobb kitüntetés a világon, s hogy most fog kezdődni művészi pályájának magaslata. A hír és dicsőség nyájasan mosolyog feléje a magasból...
Én nem értettem hozzá. Elhittem neki s némán öleltem össze, midőn kijelenté, hogy a zarskoje-seloi előadáson örömmel vesz részt, de csak azon feltétel alatt, ha a férjét is meghívják: nélkülem nem megy.
- Oh, pöhölyke - mert így neveztem tréfásan -, milyen jó maga!
Az udvarmester az orra tövét vakarta és azt mondta, hogy erre vonatkozólag nincs instrukciója.
- Aztán távozott.
Másnap egy illatos levélkét kaptunk a cár monogramjával, az udvarmester által írva, melyben mindketten a cár vendégeinek hívattunk meg.
Most tehát nem volt akadály többé. Nőm örült és vidáman ugrált egész nap szobájában, mint a kis bárány a barátságosan mosolygó napfénytől. De én magam, isten tudja: miért, lehet: rossz előérzetből, nem tudtam örülni szívem szerint az én Mimim (mert így is híttam) dicsőségének, ámbár viszont elégedetlenkedni és rossz arcot mutatni sem mertem, mert valóságos mintája voltam az oly derék, jámbor papucshősöknek, aminőket tisztelt kollegám, Balázs Sándor szokott megörökíteni imitt-amott, hogy az isten neki bűnül ne vegye!
Az idő mindent meghoz. Mindent, mindent! (Idővel még tán a bazilika is felépül s a Romhányi utolsó strófája is készen lesz.) Azt a pillanatot is meghozta az idő, midőn Zarskoje Selóba utaztunk, s azt is, midőn oda megérkeztünk.
A második emeleten volt számunkra három szoba berendezve, a világhírű fénnyel épült cári palotában, éppen a nagyherceg lakosztálya fölött.
Az előadandó darab a Sevillai borbély volt. A díszelőadás ebéd után kezdődött hét órakor, és körülbelül tízig tartott, utána estély következett a pazar fényű termekben. Az én Mimim igen jól mulatott, hercegek, főméltóságok, zsibongtak körülötte, s maga a nagyherceg is két tour-t tett vele a csillagos teremben. Egész este alig férhettem hozzá, ide-oda lökdöstetve a sok nagy úr által.
Már ennél én sokkal jobban mulattam odahaza Bundás-Pátyon, a kasznáréknál, gondoltam magamban s szántam szegény Marit, akinek annyi léhűtővel kellett ott társalognia.
Csak néha vetett egy-egy pillantást felém, mintha mondta volna: itt vagyok; reád gondolok.
Alig vártam, hogy vége szakadjon a mulatságnak, s szobáinkba vonulhassunk, hol el fogja nekem fecsegni, ha majd az ágya szélére ülök, szokott szeretetreméltóságával minden élményét.
Nos, végre elérkezett ez a gyönyörteljes pillanat is. Mari ott feküdt a patyolat selyem ágyon, levetkőzve, éji pongyolájában; hosszú, lebontott haja igézőn takarta tündérszép meztelen keblét, többet engedve látni mégis, mint amennyi elég, hogy az ember megittasuljon a gyönyörtől. Oh, istenem, milyen bámulatos szép volt így!
Ágya szélén ültem. Kerek fehér karjaival gyengén átölelve tartotta nyakamat s édes álmodozással beszélt a ragyogó jövőről, mely reánk vár. Elhallgattam volna a végtelenségig...
Két óra múlhatott el ez álmodozásban, midőn egyszerre behunyta szempilláit, elálmosodott. Egy csókot nyomtam még így álmosan is mosolygó piros ajkaira...
- Jó éjszakát, Mimi - mondám halkan de már nem volt időm befejezni.
E pillanatban alig észrevehető zörej hallatszott a padló megnyílt s Marim ágyastul eltűnt. Egy gépezet villámgyorsan lesüllyeszté - úgy mindenestül a nagyherceg hálószobájába.
A padló ismét bezáródott, s én ott maradtam egyedül a Marim ruháival, melyek egy széken hevertek.
Kétségbeesetten ordítottam fel, mint egy vadállat, mint a hím oroszlány, midőn párját lelövik mellőle. Oh, ha ekkor látott volna Balázs Sándor, mi minden ki nem telhetik egy papucshőstől!
A középső szoba ajtajának rohantam, mely a lépcsőzetre vezetett, honnan lerohanni készültem s fellármázni az egész palotát, ölni, gyilkolni mindenkit, aki utamba téved.
Két testőr állta el utamat az ajtónál.
Dühösen löktem meg az egyiket.
- Mi baja önnek? - szólt az hidegen.
- Eresszenek, mert mindjárt ölök. Ármány, gyalázat! Hol van nőm? Ki vagyok játszva! Alávaló kerítők! Segítség!
- Önnek kár ilyesmit észrevenni, uram! - jegyzé meg a másik. - Önnek legjobb lett volna most feküdnie és csendesen maradni!
- Az egész világot meg fogom ölni!
- Az bajosan történik meg, mert ön fogoly. Egy óra múlva indul Szibériába. Itt az ukáz, mely azon esetre szól, ha ön nyugtalankodnék.
Szájamat bedugták, kezemet hátrakötötték és még azon éjjel kocsiba ültettek - hogy élve temessenek el Szibériába.
Szegény Mari, mi történt veled? Mi lesz belőled?
--------------
Tizenöt évig dolgoztam ott az ólombányákban. Isten a megmondhatója, mennyit szenvedtem! Mint fiatal embert vittek oda s mint megtört agg tértem e napokban hazámba, véletlennek köszönve megszabadulásomat.
Keserűen fogom emlegetni életem egész során át azon napot, melyen ama nagy kegyben részesültem: a cár vendége lehetni.
Hogy szegény Marimból mi lett, nem tudom. El sem bírom képzelni. Ha valaki tudna valamit sorsáról, értesítse a Budapesti Napilap-ot.
U. i. Petőfivel egyszer sem találkoztam az ólombányákban.

IV. ÁLLATOK A MUSZKA HADSEREGBEN
Mikor nemrég az orosz főhadiszálláson jártam s a Balkán félszigeten szétszórt hadtesteket is szemügyre vettem, mindenütt időzve egy-egy napot, megösmerkedtem a Temirkan-Schura nevű faluban egy muszka osztálytábornokkal, ki az 1854-iki hadjáratban is részt vett, hol sok dolga volt a törökökkel.
Kimondhatatlan mély gyűlölettel viseltetett irántuk: aminek okai nagyon is meglátszottak a pofáján, mely összevissza volt szabdalva, mint ő mondá: átkozott pogány kardok pengéje által, valamint a bal lábán, mely szinte egy török golyó következtében rövidült meg, úgyhogy a derék férfiú járása éppen nem volt mondható kecsteljesnek.
Egyebekre nézve Flintoff tábornok, valóságos derék katona volt, vitéz a vakmerőségig, bár zárkózott kedélyű ember, ki szerette a magányt s tiszttársainak társaságát minden módon kerülte, elannyira, hogy egy egészen különálló házat bérelt Temirkan-Schura kunyhóitól mintegy kétszáz lépésnyire, s ott kizárólag egy kutya és macska társaságában élt.
A kutya vezeték- és keresztneve Ruszki volt, a macskáé Turki.
A Ruszki nem volt valami híres állat: a szőre közönséges tarka volt és minduntalan vedlett; a lábára, mint a gazdája, ő is sántított, az egyik füle lelógott, a másik pedig fölfelé állott örökösen, mely disszonancia egészen nevetséges alakká tette Ruszki-t az ebek societásában. A Turki macskának nem voltak semmi különös ismertető jelei, olyan kedves naiv cica volt, mint akármelyik, kivált ha ebédután kinyalta magát.
Az ebéd alatt, mikor is egyik a tábornok jobbján, másik a balján ült egy-egy fonott széken, barátságos viszony uralkodott a Ruszki és Turki és a tábornok közt: ebéd után azonban, midőn Flintoff a pipájára gyújtott, megragadá a két állatot s a demcsik (szolga) által egymással átellenbe helyezett két székre tevé őket és következőleg szólt a macskához:
- Te tudod, hogy török vagy.
Azután a kutyához fordult.
- Te is tudod, hogy orosz vagy.
Nagy füstöt fújt pipájából s stentori hangon kiáltá mind a kettőhöz:
- Ti tudjátok, hogy halálos ellenségek vagytok, tehát össze kell verekednetek.
Ily kölcsönös bemutatás után Ruszkinak és Turkinak farkai összedörzsöltettek, minek következtében azok elkezdték egymásra a fogaikat vicsorgatni, mialatt a tábornok folytonosan ingerlé őket, mígnem naponkint halálos harc fejlődött ki köztük - mely rendesen azzal végződött, hogy a macska győzött a nyomorék kutya fölött.
A tábornok sírva fakadt ilyenkor, s ha Ruszki sebet kapott, saját kezeivel kötözgeté.
Midőn a derék Flintoffot elhagytam, a kutyának az egyik szeme hiányzott és az oldalbordája veszélyesen meg volt harapva.
- Isten önnel - mondá búcsúzáskor. - De nézze ön meg a szegény Ruszkit! Oh, én félek, hogy ön nem fogja őt soha soha viszontlátni...
Flintoff hangos zokogása eléggé jelzé előre is, hogy milyen nagy veszteség fogja őt ezzel érni, - melyet csak a minden gondot elűző vutki fog némileg enyhíthetni.
A kozákoknak pedig - kecske és a kakas a kedvenc állatjok. Minden lovasszázadnak megvan a maga kecskéje és minden kozák helyőrségnek - a maga kakasa.
A lovasságnál igen hasznos állat a kecske; mert sajátságos szaga eltávolítja a lovak közeléből a skorpiókat, pókokat és más ártalmas állatkákat, sőt a kozák hit szerint távoltartja a boszorkányokat és lidérceket is, melyek szabadjára hagyva agyonlovagolják a paripákat s farkaikat és sörényüket kitépik.
Nagy úr tehát a kecske egy ily lovasszázadnál, s szinte ő maga is érzi a saját lénye fontosságát, éppúgy mint a kakas, ki szinte nem kevésbé fontos tényező a hadseregben, mert reggelenkint az órát jelenti kukorékolásával, ami megbecsülhetetlen a doni kozákokra, kiknek sohasem volt órájuk.
Sokszor azonban megesik a kakasokon, hogy egy időben megszűnnek kukorékolni.
Ily szerencsétlenség történt akkor is, midőn én ott időztem: A helyőrség órája elromlott; azaz a kakas elvesztette hangját, vagy hogy csak megkötötte magát az akasztófáravaló és nem akarta az órát kukorékolni.
A helyőrség nagyon meg volt ijedve, s haditanácsot tartott, mit csináljanak vele. E haditanácsban én is részt vettem, mégpedig háromszoros okokból, mint azt nekem a helyőrség parancsnoka megmagyarázta: először, mert - úgymond - a hírlapírók nagy kakasok, s másodszor mert a derék úr a Budapesti Napilap iránt, melynek tudósítója vagyok, nagy előszeretettel viseltetett, minthogy egy pancsovai rokonától ebbe takargatva kapott egy palack finom borovicskát tavaly, s végül azért mert említettem, hogy elejétől végig átolvastam a Grubiczy könyvét a Tyúkászatról.
A haditanács igen hevesen folyt.
Ozemszki hadnagy azt indítványozta, hogy a kakas pusztán vízzel él, azért némult el, itassák naponkint - vutkival.
Karzanoff kapitány úgy véli, hogy ez semmi egyéb mint dacolás a dienstreglement és a hatalmas cár ellen; a kakas talpát meg kell kancsukázni.
Végre Csozemko hadnagy találta fején a szöget:
- Uraim, én azt hiszem, a kakas azért nem énekel, mert nincs tyúkja...
A haditanács elnöke szippantott a burnót szelencéjéből és azt mondá:
- Igaza van, bölcs Csozemko. Hüm, hüm. Mivelhogy tyúkja nincsen... Hehehe, Csozemko! Ez meg van mondva. Hüm! Én magam is, Csozemko, hehehe!
A következő nap reggelén az egész helyőrség tyúkkeresésre széledt el a környéken.
És azalatt egyedül az oroszok védszentje, Mihály arkangyal őrködött - a fontos stratégiai vonalon.
A NEMES SZÍV FENT ÉS ALANT
1877
Beszélyke
Fanny szegény leányka volt. Szép arcú, kedves gyermek, aki megérdemelte, hogy szeressék a barátai. És kik voltak a Fanny barátai? A budapesti utcagyerekek. Azok a bizonytalan származású lények, akiknek nincs anyjuk, apjuk, ki az élelmükről gondoskodnék, nincs hajlékuk, hol, ha a futkározásban kifáradnak és ha éj borul a fényes fővárosra, fejüket lehajthassák, akik nem tudják mit esznek délbe, hol éri őket az este. Fanny maga is szegény volt, de mégsem hajlék nélküli elhagyatott. Ha este elment haza s átadta az öreg nőnek, kit nénjének nevezett, azon nehány krajcárt, mit napközben üzletével keresett, az öregasszony enni adott neki s ágyacskát vetett számára a szobapadlón. Milyen gazdag volt ő a többi utcagyerekhez képest! Hogyne, hisz kereskedése is volt! Gyufát, galandot, szappant s tavasszal ibolyacsokrokat, télen pedig csinált virágot árult kis kosárkájában a Király utca szögletén. Szomszédja egy veres hajú zsidó fiú volt, ki szinte hasonló üzlettel foglalkozott.
Jakabnak hítták, s Fanny iránt, mint minden környékbeli gyerek, nagy tisztelettel viseltetett. Soha nem előzködött vele, ha vevő jött feléjök, nem tolakodott előre, hogy Fannyt valamely csekély jövedelemtől megfossza; szépen ráhagyta, hogy attól vegyen az illető, akitől akar. Fanny is jó szívvel viseltetett a rút, veres hajú fiú iránt s nemegyszer adott neki süteménydarabot, midőn hozzájutott a jó öreg néni révén otthon, ki ha Fanny jobb üzletet csinált, egy-egy bogácsával vagy mandolás mézeskaláccsal szokta megjutalmazni.
Mert hát az ilyen szomorú gyermekéletnek is hadd legyenek meg a maga örömei. És vannak is. Én édes istenem, hiszen olyan nagyon kevés kell ahhoz!
Avagy nem-e elég öröm ott állani szép tavaszi napon a Király utca szögletén s nézni azt az ezer meg ezer tarka embert amint lót-fut fel s alá; látni a ragyogó hintókat fényes delnőikkel, kik csak úgy csillognak selyemtől, drágaságtól, gyémántoktól. Ki unná meg magát a Király utca szögletén, kivált ha még üzletje is van, melyhez figyelme és érdeklődése tapad, aztán még hozzá egy jó társ, kivel ha unatkozik, cseveghet - kissé mindenféle bolondságokról és tréfákról. Oh, bizony nincs oka panaszkodni sem Jakabnak, sem Fannynak a sors ellen, ők még nagy urak azokhoz a többi csavargó gyerekekhez képest, kik ha megállanak egy helyen, még a rendőr is elkergeti, az is azt mondja nekik: Takarodjatok innen!
És nincs a nagy világon senki, aki azt is meg tudná mondani: hova?
Igaz, hogy télen aztán sok sanyarúságot kell kiállani a mi kis kereskedőinknek is. Az idő zimankós, az utcákon hó van; a járkálók száma megkevesbedik, de lenne bár sétálóban az egész főváros, még akkor sem szolgálna gyönyörűségükre, mert dideregnek a hidegtől, s elkékült arccal tipegnek-topognak kötelességszerűen, leapadt kelendőségű áruik mellett.
Ilyenkor aztán igazi jótétemény, ha egy-egy percre bebocsátják őket a szomszédos kávéházak szolgái, a meleg teremben kávézó uraságoknak megkínálni cikkeiket. Fanny mindig többet árul, mint Jakab. De hogyne árulna többet, mikor olyan jó szelíd arca, olyan szép okos szeme van, mely felkölti az érdeket iránta mindenkiben.
Olyan vevő is akad nem egy, ki az odaadott tízkrajcárosból nála hagyja a visszajáró összeget. Azért a Fanny jó leány marad, nem bízza el magát, nem lesz kevéllyé, hanem az így kapott pénzen kenyeret vesz és szétosztja ismerősei, a csavargó gyermekek közt, kik az éhségtől kidülledt szemekkel s lankadt tagokkal lézengenek a könyörtelen hideg utcákon, a még könyörtelenebb és hidegebb szívű emberek között.
Egy téli napon fényes úri fogat áll meg a Király utca szögletén. Hétágú korona van a lovak szerszámán s a kilincs alatt a hintóajtón, ugyanolyan a lovak meleg pokrócain. Mennyivel jobban vannak azok a lovak öltözve, mint az emberek!
A hintóból elegáns úrnő száll ki komornájával s egyenesen Fanny és Jakab felé irányozza lépteit.
Fanny felüti szőke fejét, de csak akkor már, mikor a nagy úrnő megszólítja.
- Mit vegyek tőled, gyermekem?
Fanny megremeg és elszédül a meglepetéstől. Szent isten, hisz ez a gazdag bárókisasszony a szomszéd palotából.
- Amit parancsol méltsád - dadogja a gyermek ügyetlenül és zavartan - de talán...
- Mit talán? - kérdi a fényes úrnő.
- Talán csak tréfál méltósága Mire való volna méltóságának az én portékám... - hebegi Fanny kis arcát bámulattal fordítva a mesés, hallatlan jelenet felé, mely ma vele történik.
A baronesz elmosolyodik.
- Igazad van. Nekem nincs szükségem portékádra.
Azután komornája felé fordul:
- Madame, ezt a leánykát többször láttam itt az utcán az ablakomból, jó gyermeknek látszik a szegény teremtés, hátha ez megérdemli segélyemet, ma úgyis nevem napja van, fölveszem őt is a szegényeim közé, adjon neki két forintot...
Az elhízott, idős komorna kivette erre a tárcáját és kesztyűs kezével kotorászni kezdett benne. Fanny szíve nagyot dobbant e szavakra, azt hitte elájult a meglepetéstől, a világért nem bírt egyetlen szót kimondani, csak nagy, bámuló szemeit mereszté hálateljesen az úrnőre, ki kedvtelten élvezé e látványt.
- Oh, méltóságos kisasszony, ez sok, ez nagyon sok - és lehajolt, hogy a jóltevő kezet megcsókolja. - Egy ilyen kisleánynak az sok - rebegé elfogódva. - Mit csináljon egy ilyen kisleány ennyi pénzzel?
- Csak te ne sokalld, édes gyermekem. Fogadd el és viszonzásul jól viseld magadat. Lehet, hogy még lesz gondom rád. Mindenesetre figyelmem alatt leszesz. El ne pocsékold.
- Oh, kegyelmes úrnő, mikor az nekem annyi sok Talán jobb lenne...
- Mi volna jobb, gyermekem?
- Lássa, méltósága, itt van ez a kis rongyos zsidófiú, ez a Jakab, aki itt ránk néz. Azt gondoltam, hogy talán de nem is merem elmondani.
- Csak beszéld ki magadat.
- Ez a Jakab is olyan haszontalan apróságokat árul, mint én, aztán ő kevesebbet ad el, rosszabbul megy neki, pedig nincsen senkije, s csak száraz kenyeret és hagymát kap otthon a gazdájától, míg én meleg ételt is néha.
- Tovább, kislányom. Hallgatlak.
- Oh, mikor olyan nehéz azt elmondani, amit akarok. Azt gondoltam kérem alássan, de bocsássa meg méltósága azt hittem, hogy nekem elég volna egy forint is, és a másik forint hadd lenne a szegény Jakabé...
Az úrnő meg volt hatva.
- Amint akarod, gyermekem. Madame, adja ön oda az egyik forintot a fiúnak. Azt hiszem, ez egyszer jó helyen járok. Oh, annyian megcsaltak már - sóhajtá a fényes úrnő magában -, hogy szinte boldog vagyok, ha hinni merem, hogy jó szívem nem csalók játékszere.
- Nyugtával kell dicsérni a napot - mondá a társalgóné az úrnőnek franciául. - A gyermekek is tudnak tettetni.
- Fájdalom, igen; de ha e lány arcvonásai is csalnak, akkor minden arcismeret hiú köd és pára.
- Az arc többnyire csal, báróné.
- Ezúttal nem hiszem.
- Én fogadni mernék rá.
- Kockáztatott dolog lenne kegyed részéről, madame. Tanúja volt e szép jellemvonásnak, hogy a két forintot megosztani kívánja a fiucskával.
- Ösmerem már én az ilyen fogásokat.
- Kegyed tehát nem bízik a gyermekben?
- Mért tagadjam? Fogadásom megújítom.
- Elfogadom. Mit tesz fel ön?
- A fekete ékszeremet, mely a bárónőnek annyira tetszik.
- Áll. Részemről tíz aranyat teszek ennek ellensúlyozásául. Ha megnyerem az ékszert, akkor a tíz arany a leánykáé lesz.
A két gyermek el nem képzelhette, mi fölött foly a vita idegen nyelven ily élénken, de nem is sokat vigyáztak oda, a nagy öröm elkábította mindkettőt. Lelkük oda volt kötve a forinthoz, és arról álmodozott, mihez kezdenek e rengeteg pénzzel.
Álmodozásából Fannyt az úrnő hozzá intézett hangja verte fel.
- Isten áldjon meg, gyermekem. Igaz, madame, jegyezze fel a szállását, szükségünk lesz rá.
Azután újra franciául tevé hozzá: Tudakozódni fogunk.
- Hol lakol, gyermekem?
- Viola utca 7. sz., özvegy Vándorné nagynénémnél.
Ezzel az úrhölgyekkel a fényes hintó elrobogott a városliget felé.
No, lett nagy öröm. A két gyerek eleinte azt hitte, hogy mindez csak egy végigálmodott tündéri mese, újra meg újra meg kellett tapogatniok zsebeiket, hol a forint biztosítá, hogy mégis csodálatos valóság, ami történt.
Jakab nem győzött hálálkodni eléggé, de az igazat megvallva most is Fannynak jutott azért több az örömből. Mert ő kétszeresen örült nemcsak a forintnak, hanem a Jakab örömének is. Ezer terv megfordult agyukban estig, hogy mi mindent fognak a pénzzel tenni, de az ezer tervből egy sem verhetett gyökeret, minduntalan helyet engedett egy másiknak, jobbnak, szebbnek, édesebbnek.
Így következett be az este, Vidáman váltak el, s ki-ki ugrándozva sietett haza kosarával. Ma minden olyan szép volt. Az utcák, a felgyúló ezer gázfény, a fényes kirakatok!
- Istenem, de szép nekem azóta ez a főváros, mióta gazdag lettem - sóhajtá Fanny egy bábu-kirakat előtt bámészkodva.
Amint hazaért, a kapuban egy síró asszonyt látott. A részeges csizmadia neje, a Máténé volt az, karján kis gyermekével, a kedves, kétéves Lacikával.
- Mi baja, Máténé néni? - szólítá meg a síró asszonyt Fanny, szinte megszégyellve, hogy ő még éppen valami víg nóta dúdolását hagyta abba.
- Jaj, nagy az én bajom - zokogta a szegény asszony kebléhez szorítva gyermekét. - Beteg a Lacikám meghal a - elpusztul én gyönyörűségem! Életem élete.
- Ne mondja, Máté néni, az isten szerelmeért! - kiálta Fanny elsápadva. - De hát mi baja lett? Hiszen még tegnap este víg volt, játszottam vele.
- Torokgyíkja van. Meghűlt szegény.
- De akkor mért nem viszi be a szobába?
- Jaj, lelkem, olyan az, mint a farkasordító. Tudod, hogy egy darab fám sincs.
- Hozok én, Máté néni, rögtön. Csak menjenek be s várjanak rám. Szegény kis Lacika, nem fog fázni, dideregni.
Fannyka átadta kosarát, sietve átszaladt egy szatócsboltba, a saját pénzén nehány krajcáron fát vett. Hiszen még így is untig elég pénze marad, hogy álmait valósítsa, mik ott a fényes kirakat előtt születtek, s mik egész valóját gyönyörrel áraszták el; mert a vágy is öröm, ha a teljesedés lehetetlensége nem áll a háta mögött sötét arcával.
Nehány perc múlva már vidám tűz pattogott Mátéék nyomorult szobájában. A gyermeket ki lehetett bontani rárakott rongyaiból, Fannyka addig hízelgett neki, hogy hozzá ment, de arra sehogy sem bírta rávenni, bármint gyügyölgette, bármennyire hízelgett neki, hogy mint máskor, mosolyogjon is reá. Zavaros szemei, mosolygók máskor, kísértetiesen forogtak most, melléből halk hörgés emelkedett koronkint.
- Szentséges isten! - tördelé kezeit a szegény anya kétségbeesetten jajveszékelve. - Meghal az én fiam Megőrülök érte. Istenem, adj módot, segíthessek rajta!
- Orvost kell hívatni azonnal Máté néni.
- Itt volt már a szegények orvosa, édes lelkem. Meg is írta a receptet. De mit használ az, ha nincs egyetlen fillér se e háznál, sem egyetlen értékes tárgy, mire pénzt adnának a zálogintézetben. Honnan vegyem az orvosságot?
- Mennyibe kerülne az, Máté néni? - kérdé Fannyka, és szemei könnyekkel teltek meg, amint a kis Lacikára pillantott.
- Sokba, nagyon sokba. Lelkemet eladnám, ha annyit megérne.
- Hátha én segíthetnék.
- Oh, ne mondd azt, ne mondd. Talán nyolcvan krajcár is lesz az orvosság ára.
- Éppen van annyi pénzem - kiáltá Fanny örömmel, kivéve a szerény összeget zsebéből. Siessen, Máté néni, a patikába. Vagy táj jobb lesz, ha én megyek, mert tudok ám szaladni derekasan.
Alighogy Fanny távozott, kopogtatás hallatszék a kétségbeeséssel küzdő anya ajtaján, s a két úrnő lépett be a szobába, kik ma reggel Fannyt a Király utca szögletén felkeresték.
- Itt lakik a házmester? - kérdé a fiatalabb nő.
- A férjem az. Nincs itthon. Tessék parancsolni.
- Egy fiatal leányka felől kívánunk tudakozódni, ki itt Vándorné nagynénjénél lakik.
- Oh, a Fannyról, arról az áldott angyalról? Éppen most volt itt; elfutott a gyógyszertárba. Oh, nagyságos asszonyaim, ezt a gyermeket az isten meg fogja áldani mind a két kezével.
- Önnek nagy oka lehet, hogy így dicséri. Nem lenne szíves nekünk bővebben elmondani...
- Oh, ezer örömmel.
Itt aztán a szegény Máténé szórul szóra elmondta, mi történt ezelőtt egy félórával. Fát hozott a saját pénzén, s most nyolcvan krajcárjával orvosságért futott a gyermeke számára.
- Megadja ön magát? - kérdé a báróné komornájától, s könnycseppek fénylettek a szemeiben -, megadja ön magát, madame, vagy pedig még tovább tudakozódjunk?
- Oh, báróné - mondá a madame fojtott hangon az elérzékenyedéstől. - E gyermek angyal. Én meg fogom csókolni. A fekete ékszer az öné.
- A tíz arany pedig a gyermeké, s még azonfelül is gondoskodni fogok róla.
E pillanatban lépett be Fanny az orvossággal, kipirulva a futástól. Csupa rózsa volt két orcája.
- Gyermekem - szólt a báróné az ámuló leánykához -, add át az orvosságot e szegény anyának s aztán jöjj át nagynénédhez velem.
Fanny megdöbbent.
Azt hitte, hogy a hölgyek számon fogják kérni tőle a forintot nagynénje előtt, s ha az megtudja, mi célra fordítá, durva és kegyetlen lesz hozzá, sőt talán meg is veri...
Tétovázva és habozva állt meg a szoba közepén, lábai az ijedtség- és aggodalomtól a földhöz gyökeredztek.
- Oh, méltóságos asszony...
- Nos, miért vonakodol nagynénédhez vezetni?
- Isten ments a méltósága parancsát teljesíteni, hanem...
- Hanem?
- Méltóságod talán már tudja - tagolá tétován.
- Mit, gyermekem?
- Hogy én a pénzt már elköltöttem. Szidjon meg emiatt méltósága, de ne szóljon, kérem, esedezem, a nagynénémnek, mert az durva, igen durva lenne hozzám.
Fanny sírva fakadt.
A báróné lehajolt hozzá és homlokán csókolta.
- Édes gyermekem, jöjj te csak! Igen helyesen és szépen cselekedtél. Nagynénédhez azért akarlak vezetni, hogy elbúcsúztassalak tőle; ezentúl az én leányom leszesz, én fogok rád gondot viselni, nálam fogsz lakni, s oskolába járatlak.
Fanny most meg már éppen nem bírt sem szólni, sem mozdulni; csak egyre sírta, sírta a boldogság örömkönnyeit.
EGY ROSSZ ELŐFIZETŐ
1877
Kökényesi Jóska sohasem volt valami nagy barátja a nyomtatott betűnek.
Fiatal, mokány földesúr a Tiszán innenről, kinek kisebb gondja is nagyobb annál, hogysem a tudomány, literatúra és művészet haladását lesse a könyvekből.
Otthon Kajánpikkelyesen anélkül is megnő a fű és repce. Nem kívántatván hozzá sem a Természettudományi Társulat, sem a tisztelt Akadémia beleegyezése, csak egy kis áldás és eső magától cseperedik fel, a zsidó megveszi, s ára elúszik a blatton: ehhez sem kell semmi tudományos rendszer, csak egy kis malőr.
Hanem hát minden változik e világon. A keleti kérdés még a Kökényesi Jóska vérét is fölzavarja. Hiszen nem valami nagy sor, de mégis kínáltatja magát szögről-végről tudni, mi történik ebben a komisz Európában?
A kíváncsiság, hiába, emberi gyöngeség, amihez hozzájárul még két más tényező is: az unalom és a megszokás.
Aztán ezek a török dolgok! Kökényesi Jóska itt volt, itt bankettezett a török küldöttséggel, a »csok jasa« kiáltozásába csupa hazafiságból belerekedt, azután lóhalálban leszaladt haza Kajánpikkelyesre, összehívatta béresével a kaszinó-tagokat és egy akkurátus ováció megtartása után elhatároztatá egy üdvözlő telegram menesztését a szoftákhoz.
Kökényesi Jóska ennélfogva maga is részes némileg azon nagy dolgokban, melyek a Balkán-félszigeten folynak, legalább maga szentül hiszi, hogy ő is segített a keleti kérdést odavinni, ahol most ténfereg.
A kajánpikkelyesi kaszinói gyűlés után visszakerült ismét a fővárosba, elbúcsúzni a török vendégektől. Azután is ott maradt még, az egyedüli forrásból, a lapokból olvasgatni, mint érnek az ország határáig, mint szállnak a tengerre. Uram én istenem, nem történik-e valami bajuk? Nem-e meneszt utánuk a bécsi politika valami gyilkos tengeri szörnyet?
Mindezt csak a lapokból lehet megtudni. Kökényesi Jóska izgatottan lépked reggelenként a kávéházba a legújabb híreket elolvasni. Ott ül nyolc órától egész délig. Eddig a herkópáter sem vehette volna rá ilyesmire. Valóságos oltott vérű nemes ember négy óra hosszat egy helyen, egy foglalatosság mellett csak a korcsmában és a ferbli-asztal mellett állja ki. Bizony csenevészedünk, veszünk, ha még egy Kökényesi József is odahanyatlik, hogy az újságírók irkafirkáján könyököl egész nap!
De hát hiába, a megszokás második természetünkké, szenvedéllyé válik. Kökényesi Jóska - újságolvasó lett.
Amint most a szénakaszáláskor kénytelen volt megint itthagyni Pestet, egész boldogtalannak érezte magát otthon. Mit ért neki az egész élet? A nemes helység sohasem tetszett neki olyan kicsinynek s ősi kastélya olyan szűknek, mint most. Elhagyatottnak az egész világtól, elszigeteltnek érezte magát s a veszekedett unalom lett egyedüli lerázhatatlan vendége. Étel-ital nem ízlett neki, a rektor és nótárius uram ócska társalgása nem elégítette ki - új események, friss hírek, lapok után vágyott. Hogy polemizál Csernátony Lukáccsal? Hogy főzi le Tisza Helfiéket? Mint agyarkodik Gyulai Jókaira? Ez csak az élet...
- Nem, nem tűrhetem tovább - sóhajt Jóska -, vissza kell mennem Pestre.
- Már megint? - mondja Imre urabátyja, aki a kasznári méltóságot viseli otthon. - Mi dolgod van már ott megint?
- Nagyon megszoktam az újságolvasást. Megbetegszem az unalomtól itt...
- Ez csak kifogás! Talán valami szép szemek? Nono, Jóska öcsém!
- Becsületemre mondom, csakis újságot megyek olvasni.
- Bolond vagy, öcsém! Hát mért nem prenumerálsz? Azt itthon is olvashatsz.
Jóska megütközik. Valóban, ez még nem jutott eszébe soha! Kedvetlenül vakarja meg fejét.
- Az igaz hiszen igaz de hát tudod, bátyám, nem szeretek ilyesmire pénzt kiadni. Elég, ha okosabb dologra telik ebben a szűk időben.
- Megadtad neki! Hiszen százakba kerül egy-egy Pestre rándulásod!
Jóska mélyen behúzta a kalapját szemére.
- Mondasz valamit, bátya! Az ördögbe is, csakugyan van a dologban valami és mégis látod tán nem is lenne az olyan jóízű itthon, mint ott, ahol az ember potyára olvashatja.
- Furcsa észjárás!
- Nem éppen! A szerelem és a hírlap akkor ér csak valamit, ha nem kell érte fizetni.
Kökényesi Jóska csakugyan nem prenumerál. Magyar nemesember a pazarlás e neme iránt nem fogékony. Literatúrát eléggé képvisel nála a Trattner-Károlyi naptár, melyet keservesen megszerez minden újévkor.
Becsomagolt, feljött a fővárosba s most itt szemelgeti a keleti eseményeket a kávéházakban - ingyen.
Imre bátya pedig írja szakadatlanul a panaszos leveleket, hogy már nem győzi pénzzel, s otthon is kárba vesz minden a gazda jelenlevő szeme nélkül; siessen haza.
- Nem lehet, dehogy lehet. Majd én ilyen érdekes időben hagyom itt a lapokat!
Végre is én segítettem a dolgon.
Odaajándékoztam Kökényesi Jóskának az ingyen példányomat, melyet a Budapesti Napilap-tól kapok.
- Már ez aztán más! Most már hazautazom. Köszönöm, pajtás!
És azóta pontosan jár neki a lap Kajánpikkelyesre. (Utolsó posta: Bugyi.)
Hadd mulassa magát szegény!
Szegény?
Csak kétezer hold földje van a Tisza mellett.
VIZSGÁLATOK UTÁN
1877
Úgy összetartozik az a harmincöt darab diák, akik tudós Garay Máté tanító uram tudományából tápláltatnak már éveken át, mintha egyetlen nagy család lenne. Bizony nehéz dolog most az a vizsgálat, nemcsak azért mert ilyenkor ad számot ki-ki az eszejárásáról, hanem azért is, mert az összeszokott nagy család ilyenkor szóródik szét az életbe; egyik erre, másik arra, mintha egy marok pehelyt eresztene valaki szélnek.
A nagy katedra üres lesz két hónapig, nemkülönben a megnémuló padsorok is, átadván használat végett a tanítóné tyúkjainak, mígnem két hónap múlva új nemzedék fog oda költözni. - A régiek elváltak onnan örökre, neveiket csak a padok háta őrzi, ahova azt több más szokásos figurák kíséretében befaragták.
Hát ők magok hova lesznek?
Ki bírná azt előszámolni?
Igaza volt az egyszeri egyetemi tanárnak, aki így szólítá meg a jogot hallgató tanítványait: Nagyméltóságú, méltóságos, nagyságos, tekintetes uraim; tolvajok, hamisítók, rablók, gyilkosok! - mert bizonyára mindezek ki fognak telni önök közül.
Egy falusi népiskolában - mert ilyenről beszélünk most - bizonyára kockáztatott volna e megszólítás, mert ott csak ritkaságképp lappang egy-egy méltóságos úr a duzzadt, egészséges képű csapatban, s még nagyobb ritkaságképp egy-egy hamisító. Az egyszerűségnek kisebb a fénye, de kisebb az árnyéka is. Mindamellett Garay Máté uram tanítványaira nézve is áll azon cáfolhatatlan meghatározás, hogy a diák olyan semmi, amelyből minden lehet.
A szőke fejű Kulai Matyi a legislegelső diák, az iskola becsülete. De mivel csak negyedtelkes ember az apja, itthon marad az eke mellett. Bezzeg a hátul kullogó Ordas Pista, a gazdag mészáros fia, kit csak gúnyoltak otthon Mulyadon, úri sorba került. Latin iskolába vitte az apja, három pár kékbeli öltöző ruhát varrattak testére a városi szabónál; ha az isten segíti, pap lesz belőle, ha meg nem segíti, hát tanító. Még a köpcös betűgyűlölő Harács Ferkó is elkapaszkodott innen le egészen az Alföldre valami mesterséget tanulni: még annak is majszter úr lesz a neve.
Így széledtek el a fiúk. Nem is lesznek azok tán soha többé együtt. Pedig megfogadták az utolsó vizsgán, hogy tizenöt év múlva összejönnek, akik közülök életben maradnak, itt az iskola nagytermében. Érdekes lenne közöttük ülni akkor, és észlelni: mennyire szétdobálta őket az élet, mennyire másképpen osztályozta, mint Garay Máté uram. Be hiábavalónak is bizonyult be az a bolondság, hogy szépen egymás mellé ültette sorban, amint lelki tulajdonaik: jellem, erkölcs, szorgalom és ész szerint következtek és azt mondta, te vagy az első, te meg itt ülsz a harmadik padban, mint középszerű, az meg ott hadd nyomja a szamárpadot, mert haszontalan. Az élet kevés idő múlva egészen másképp fog rendelkezni velök, másképp állítja sorozatba, és bizonyára az életnek lesz igaza, mert övé az utósó szó.
Lám az első diákon, Kulai Matyin már kifogott az élet, mert mint már mondtuk is fentebb, oda lyukadt ki a nagy elsősége, ott végződött a sok dicsőség, hogy odafogta az apja maga mellé zsellér-parasztnak.
Garay Máté uram, mindég azt hajtotta, hogy isten ellen való vétek lesz ezt a fiút, ki eszes, becsületes, jellemes és szorgalmas, tovább nem taníttatni. Kár lesz itt vesznie...
Kár, kár!
Ennyit a varjú is tud mondani, - de bizony akármilyen kár lesz is, azért a Matyi mégis itt marad az ekénél, és nem lesz belőle többet első tanuló soha.
Magának Matyinak is fáj ez. Lehorgasztott fejjel megy apjával a fakóhámba fogott két gebe után, mely immel-ámmal kedvetlenül húzza maga után az ó-módi ekét.
Ma lett fölavatva földmívelőnek, ma fog először segíteni apjának a sanyarú munkában. Váltig is mondja az öreg:
- Ma tanulod meg, fiam, a legnagyobb tudományt: mint kell a kenyeret keresni.
Matyi fejet csóvál, bús tekintetét félénken hordozza szét a hervadó őszi tájékon, a feketén meredező szántóföldeken és sárgászöldbe játszó réteken; nagyot sóhajt és a világért sem hiszi el, hogy ő a legnagyobb tudományt tanulja most.
Még mindig az első diák eszével gondolkozik.
Apját kinevetné azért a szóért, ha sokkal jobban nem tisztelné, mintsem azt tehesse.
Kell is ehhez az ő dolgához tudomány és ész! Azt ugyan akárki végezheti. Az ő mai feladata ugyanis, míg az öreg az ekét tartja, a két jámbor állatot kormányozni és biztatni, hogy egyáltalán haladjanak, mégpedig egyenesen a barázda mentén, nehogy a barázdák között feltöretlen ék maradjon itt-ott, mert az olyan szántás egy pipadohányt sem ér.
Matyi csak képzelte, hogy ez könnyű dolog. Azonban lassankint be kell látnia, hogy ezt is tanulni, csakugyan tanulni kell. Az öreg sokat bosszankodik, minduntalan kiabálja: tőled, hozzád, mert nincs semmi harmónia a hasítandó barázda és a lovak menete közt. Nagy újonc még a gyerek, hiába!
- Bizony semmit sem tudsz, édes fiam - mondja lehangoltan, midőn a sok vesződséggel végzett munka után hazatértek. - Még ostorosnak is tudatlan vagy.
Matyi értelmes szép arcát szégyenpír futja el. Neki, az első diáknak még soha senki sem mondta azt, hogy tudatlan. Mit ér hát most már Garay Máté minden rávesztegetett dicsérete, egyszerre elfoszlik, mint füst és pára, ott abban a másik oskolában, ahol a kenyeret tanulják keresni.
- Ha még erre sem használhatlak - dorgálja az apja -, ami pedig vékonyabbja a paraszttudománynak, hogy fogod akkor megfogni a kaszanyelét, hol már ember kell a gáton, mert ott válik meg aztán: ki mekkora rendet vág! A kamasz akkor lészen emberré, mikor már a kaszát kezeli. Nem szeretném, hogy világ csúfjára gereblyéző gyereknek maradj holtod napjáig, aki a vászoncselédnéppel van egy sorban, félnapszámra...
- Majd megtanulom, édesapám - mondja a fiú nagy sóhajjal.
- Megtanulod, ha igyekezel és vigyázol. De látom, kicsinyled, s ez mindig nagy baj az előremenetelben. Úgy vagy vele, mint az egyszeri király, ki a mi királyunkat tiszteletből magyar ruhában akarta fogadni; rendelt is ilyet Budapestről, de arra egyáltalán nagyon kevés súlyt fektetett ő is, komornyikja is, mint kell abba beleöltözni; azt hitték, amit te a földművesi munkáról, hogy ahhoz csak hozzá kell nyúlni, megy magától, - de az is lett aztán a következése, hogy az ünnepélyes pillanatban, mikor a király jött, őfelségét sehogy sem tudták a magyar nadrágba meg panyóka mentébe beleöltöztetni, mert hát annak is megvan a maga külön eljárása, s dacára, hogy kevésből áll, meg kell tanulni.
Matyi oly boldogtalannak érezte magát mint soha. Némán hajtotta le fejét és egy szót sem szólt. Úgy érezte most magát, mint a növény, ha kiveszik abból a talajból, ahol azelőtt tenyészett, s idegen földbe ültetik át. - Nem ösmert maga magára. Ő-e csakugyan az a Kulai Matyi, ki elöl világított tanulótársainak példaadással, ki úgy szomjúhozta eddig a dicsőséget, hogy hajnalban kelt fel tanulni, és későn este feküdt le, csakhogy sohase legyen készületlen, ki eddig minden elmúlt napnak örült, mert mindenik megerősíté tanítója és tanulótársai iránta tanúsított becsülését; és örült minden érkező napnak, mert mindig előbbre-előbbre sarkallta lelke...
Most már mindennek vége minek örüljön ezentúl az elmúló nappal, s mit várjon az érkező naptól?
A nemes vágy, mely eddig sarkallta, ösztökélte, pihenhet már. Mire igyekezzék ő ezentúl? Arra, hogy kaszálni tudjon, amihez csak nyers erő szükséges?
Vegyétek el, mondja egy francia író, az ember elől a célt, mely felé iparkodik s min szeretettel, vággyal csügg, - s kihúztátok lába alól az alapot, mely lételét teszi.
Matyi kedvetlenül látott a munkához másnap, és a következő napokon is. Akár a kertbe küldték ásni, akár a szőlőbe dolgozni, esze mindig ott járt a bibliai mesés történeteken, idegen világrészek ismeretlen tájékairól gondolkozott, az óriás Párizst szerette volna látni, vagy az amerikai őserdők árnyékában pihenni. Ha egy-egy újságot megkaparinthatott az urasági udvaron, azt mohó élvezettel olvasta munkája mellett, s ilyenkor még keserűbbnek érezte életét, s némi irigységgel gondolt azon társaira, kik a felsőbb oskolákra menve, még most is tanulhatnak.
Egyedüli öröme a vasárnapi oskola volt, ott meg mindig ő volt az első.
A földmívelésről lassan be kezdte látni, hogy az is nehéz és szakértelmet föltételező munka. A föld nem adja ingyen az embereknek a táplálékot. Meg kell ezt szolgálni emberül.
Sok csínja-bínja van a paraszt-mesterségnek is. Ember legyen, aki ötösbe-hatosba, taktusra tud csépelni a felföldi tótokkal; az sem utósó dolog, amit a búzanyomtatásnál végezhet a jóravaló munkáskéz. A kazalrakás meg maga egy egész művészet, s akár hat falut is be lehet járni, míg ebben egy jártas ember találkozik. Vendégoldalú szénásszekeret jól megrakni se tréfa dolog, hát még a vetés, ahhoz nemcsak szerencsés, de ügyes kéz is kívántatik; azután következik a többi ezer meg ezer foglalatosság, a faragástól kezdve le egészen a lóvakarásig, amikben mind ki lehet tűnni az ügyes gazdaembernek.
Matyit azonban nem melegíti a vágy tökéletesnek, jártasnak lenni ezekben a dolgokban; kicsinyek ezek annak, ki nagyobbakról álmodozott már. Nem szomjazhatik a parasztok dicséretére, hogy jól fogod, öcsém, a gyeplőt, kit a főesperes is megdicsért a vizsgán. Kismiska annak a hitványabb emberek dicsérete. Oda sem hederít neki.
Matyit, az éber, a szorgalmas, igyekező Matyit mély lehangoltság tartá lenyűgözve. Életkedve volt megingatva. E lehangoltság bizonyos fásultságba ment át később, miből könnyen következett volna a legveszedelmesebb nyavalya, a tétlenség - ha egy esemény mélyen föl nem rázza.
Ordas Pista, volt iskolatársa, a karácsonyi szünnapokra jött haza a városból. Hetyke fiú lett belőle, valóságos úrfi. Csak úgy lóhátról beszélt régi iskolatársaival.
Matyi is meglátogatta. Matyiról már ekkor különben az volt a közvélemény, hogy sosem lesz belőle ember, elrontotta azt körömig a sok tanulás.
Ordas Pistáéknál éppen ott volt ebéden Garay Máté uram is, mikor a szolgáló bejött megmondani, hogy a Matyi van ott künn, aki a Pistikához jött.
- Nem képzelem mit akarhat velem? - mondja Pista a cselédnek. - Csak nem hiszi talán, hogy összeadom magam vele, egy paraszttal. Küldd el innét!
A szobaajtó ki volt félig nyitva, a Pista szavait tisztán meghallotta odakint a hajdani jó barát, ki első diák korában sok hízelgésben részesült tőle. Szíve elszorult, s fekete bánatos szemeibe könnyek gyülekeztek.
- Sohasem hittem volna. Istenem istenem! - rebegé sóhajtva, s azzal szomorún kisompolygott a konyhából. Nincs itt mit keresnie többé.
Szíve csordultig tele volt fájdalommal, keserűséggel.
- Könyörülő isten, minek büntettél így!
Talán nekiment volna kétségbeesésében a Berettyónak, ha a kapunál egy kéz nem nehezkedik vállára.
Hátranézett megrezzenve.
A kéz gazdája Garay Máté uram volt, ki Pista kíméletlen szavai után ott hagyá a mészáros családját.
- Mi bajod, Matyi? Te sírsz?
- Semmi, semmi - rebegé a fiú, arcát kezeivel takarva el. - Hagyjon el engem, tanító úr Már énrajtam nem segíthet semmi.
- Balga beszéd, téged könnyű meggyógyítani, édes fiam...
- Nagy az én betegségem. Sok, sok pénz kellene ahhoz.
- Van nekem olyan szerem, ami jobban meggyógyít a pénznél, százszor jobban.
- Oh, édes tanító úr! - kiáltott fel Matyi, s fölcsillámló remény sugárzott ki könnyein keresztül szemeiből.
- Értelmes fiú voltál mindig. Bízom eszedben és jellemedben, melyet mindig becsültem. Add ide a kezedet, Matyi, hadd szorítsam meg, én, régi tanítód, kit végy úgy ezentúl, hogy meghalt, s ezt a mondatot hagyta hátra végrendeletében számodra, amit most ide írok az irónnal e darab papírra. Ne bontsd fel, csak otthon. És gondolkozz rajta. Én hiszem, hogy kigyógyít, vagy pedig csalódtam benned.
- Soha - kiáltá a fiú lelkesedetten. Ereiben egyszerre a régi melegséggel kezdett lüktetni a vér. Szemei tűzben égtek. - Ha azt parancsolja, hogy fúrjam át a Kárpátokat, még talán azt is eltenném.
- Ember vagy, fiam. Rád ösmerek. Menj haza és olvasd el.
Matyi ruganyos léptekkel futott haza, a mindent begyógyító varázscédulával. Vajon mi lehet rajta?
Dobogó szívvel, reszkető kezekkel bontá fel s lángra gyúlt arccal olvasta tartalmát:
Minden pálya dicső, ha belőle hazádra derül fény. Ha jó paraszt fogsz tudni lenni, éppen oly nemesen és dicsőn töltöd be rendeltetésedet, mintha esztergomi érsek lettél volna. Minden pálya nagy, csak azok kicsinyek és hitványak, akik nem képesek betölteni. Ezt én mondom neked, lelked kimívelője, legjobb akaród, egykori tanítód...
Garay Máté.
Hősünk hosszan lélegzett fel e sorok elolvasása után. Lelkébe nyomódtak azok.
Hátha igaz, ami bennök van!
Igen, igen, igaznak kell lenniök. Mondta volna-e másképp a becsületes, az áldott jó tanító?
A fiú fölemelé fejét, s keblét úgy feszíté belülről valami melegség, hogy majd ketté repedt tőle a pitykés mellény.
Varázserejök lett a tanító sorainak mégis.
- Igen, paraszt leszek, az vagyok - kiáltá az ifjú az égre nézve, hogy az is hallja meg amit mond -, nem fogom szégyenleni többé s megmutatom: micsoda az parasztnak lenni, olyan parasztnak lenni, aminőről az én tanítóm nemes lelke álmodik. Úgy lesz, úgy lesz. Értlek, öreg mester. Áldjon meg az isten, ahányszor rám gondolsz.
Matyi e pillanattól fogva újjászületett. Hévvel látott a gazdasághoz; amit igyekezet, szorgalom, tehetség, jellem, szelídség csodásat előmutathat, azt mind föltalálták a mulyadiak Matyiban, ki ezentúl első volt minden munkában. Mint munkás kétszer akkora napszámot kapott, mint mások, mint értelmes ifjú nemsokára belekerült a községi tanácsba s ott csakhamar az első szerepet vitte.
A földmívesi munka, melytől eleinte annyira irtózott, később valóságos eleme lett, mint a halnak a víz. Nem tudott volna nélküle megélni.
A mezőnek költészete van; aki azt megszereti, a mennyországért sem cseréli föl.
Atyja halála után maga vette át Matyink a kis gazdaságot s az rohamosan gyarapodott munkás keze és tapintatos, eszes vezetése mellett, mert nem tartozott azok közé, kik a gazdálkodás mindig járt nyomán haladnak, azt tartván, hogy ha az apám, öregapám is így csinálta ezt vagy amazt s mégis megélt, minek csináljam én másképp, hanem felhasználván az okszerű tapasztalásokat és az újabb, hasznosnak bebizonyult tanokat is, valóságos mintagazdaságot állított, melyből csakhamar egész kis paradicsom lett, éspedig jól jövedelmező paradicsom.
Az okszerű fiatal földműves figyelme mindenre kiterjedett, jövedelme gyarapodásával könyvekre, újságok járatására is telt, minek aztán az lett következése, hogy az ismeretei is rohamosan gyarapodtak.
Ezeknél csak tekintélye, híre nőtt jobban és a tisztelet, mellyel a községbeliek és általán az egész környék viseltetett iránta.
Csakis így lehet megérteni, hogy már 25 éves korában mint bíró a község élére került s az bölcs kormányzata alatt kevés idő múlva példányképévé vált a többieknek. A fiatal bíró buzgalma kivitte, hogy takarékmagtárt, népkönyvtárt, kisdedóvót alapítottak a mulyadiak.
*
Midőn a tizenöt év utolsó napja is lepergett, s a mulyadi népiskola egykori növendékeiből az élve maradottak fogadásuk szerint megjelentek az iskola tágas termében, hol a derék Kulai Mátyás földmíves, iskolaszéki elnök s megyei bizottsági tag ebédet adott egykori társainak, az öreg Garay Máté tartotta az első toasztot.
- Fiaim! - mondá az agg reszkető elfogódott hangon - sok derék embert látok egykori tanítványaim közül magam körül, van köztetek pap, jegyző, tanító, aki tán titulus dolgában többre vitte azóta - de jólesik lelkemnek elmondhatni, hogy az én osztályzatomat rendesen meghagyja az élet, mert ha földmíves is, ő tölté be eddig legjobban hivatását, mert kiemelkedik azok sorából, kik közé jutott egy fejjel; ő, aki első volt akkor, ma is első köztetek. Az isten éltesse Kulai Mátyást!
Lelkesült éljen hangzott fel. Mindenki sietett kezet szorítani a derék fiatal földművelővel, kinek szemeiben könnyek csillogtak s ki elérzékenyülten csókolta meg agg tanítója kezét...
- Nem érdemlem meg azt a dicséretet. De ha nem vagyok föld terhe, ha megállom helyemet azon az igénytelen ponton, ahova a sors dobott, azt az én öreg tanítómnak köszönhetem.
Azzal kinyitá tárcáját s egy elsárgult papirost vett ki onnan, ajkaihoz emelvén azt. Elmosódott betűit már nem lehetett látni, de a Matyi szemei előtt ott lebegtek azok most is, jobban mint valaha:
Minden pálya dicső, ha belőle hazádra derül fény...
A BORIVÓK
1877
(Ribicey Gyula barátomnak ajánlva)

Jól tudom, hogy nem háborús időbe való tárgy ez - hanem elvégre is attól félek, hogy megírja előlem, mint a magyar literatúrában szokás - olyan ember, aki a bort soha még csak meg sem szagolta, akinek nincsenek gyakorlati ismeretei s az elméletieket is mindössze Vahot bátyám és Lisznyai Kálmán információi után szerezte.
Szakavatott ember vegye kezébe a tollat ilyenkor, ez az én nézetem. Nos én meg is teszem ami tőlem telik. Írom a Haschis és Wutki cím alatt az orosz és török történeteket többnyire olyan jeles férfiakról, akik inni szerettek. Megörökítettem nemrég e helyen a sörivókat, igyekeztem a Petőfi-Társaság lapjában a megillető magas nívóra emelni a korcsmaköltészetet. Egyszóval megtettem mindazt, amit a jól felfogott kegyelet e téren kíván tőlem.
Ha még a borivókat is megírom, akkor aztán egy teljesen bevégzett irodalmi múlt lesz a hátam mögött s átlépem a Parnasszus tetejére vezető végső garádicsot is.
Segíts tehát, múzsám, hogy e nehéz és nagy téma elméletét sikeresen adhassam elő!
Már legrégibb történelmünk tele van nagy férfiakkal, kik e hazában korán felfogván a borfogyasztás fontosságát, e téren kiváló nevet szereztek magoknak. A jó Thököly Imre egy félakó bort ivott meg egy ülő helyében a Csáky István uram őkiegyelme híres lakziján; maga pedig őnagysága Apafi Mihály uram szinte annyira szerette az igazságot a borban keresni, hogy az erdélyi rendek megirigyelték és ilyen törvényt alkotának: amit pedig őnagysága ebéd után rendelne vagy parancsolna, az olyannak vétessék vala, mintha semmit sem szólott volna. II. Ulászló király a nyeregszerszámát küldte a korcsmároshoz, hogy arra egy kupa bort hitelezzen s ő amellett aztán elénekelhesse a Solymosi coupletjeit a Koziki-ből:
Csak legényesen én az uralkodást így szeretem.
Igaz, hogy más nemzetek is áldoztak Bacchusnak; egy angol királyi herceg halálnemet lévén kénytelen választani, tokaji borral töltött óriás kádba ugrott be és megfulladt: isten nyugossza meg szegényt! Egy spanyol levente, Don Aldrigo de Granada a XIV. században negyven napig dőzsölt hét cimborájával, egy ó-castiliai várban és hetvenhárom akó bor nyakára hágtak ezalatt, amint a krónikák lelkiismeretesen följegyezték. Egy másik, francia lovag, marquis La Motte, ki epedve szeretett egy fiatal leányt, midőn az esküvőre sietne, egy csapszékbe tévedt és olyan jól ízlett neki a bor, hogy restellt megválni s ott hagyta a faképnél a vidám nászt és - forrón szeretett arát, mert hiába, a kisebb szenvedélyt legyőzi a nagyobb.
De mi ez mind a mi Csokonay Mihályunkhoz képest, ki egy egész hordó bort ki hagyott folyni, mert midőn csapért a futott a szomszédba, ott jobb borra akadt. Jobb is volt, közelebb is volt.
Elérzékenyít e jeles férfiak emléke s nem bírok tárgyilagosan szólni a borivók különféle tulajdonságairól. Csak szemelgetni fogok ezúttal gazdag tapasztalataim tárházában. Kezdjük az elején.
A bor kétféleképpen terem, részint a szőlőtőkén, részint a folyóvizekben, aminő a Duna, Tisza, Rába, Rábca stb. A bor ezen különböző keletkezését veszem bázisul a különféle borivók meghatározásánál. Vannak, akik azért zúgolódnak, hogy minek terem a folyóvizekben is, és akadnak olyanok, kik meg nem eléglik azon kontingenst, melyet a folyóvizek nyújtanak, hanem még ők maguk is vizet kevernek a borba. Ez utóbbiak aztán ismét két részre szakadnak, azokra, akik azért vizezik a bort, hogy jobb legyen, és olyanokra, akik azért vizezik, hogy több legyen.
Tisztelet ez utóbbiaknak! Komolyan csakis ezekről és a vízgyűlölő borivókról szólhatunk tudományos cikkünk szűk keretében.
Mielőtt azonban rátérnénk a dolog érdemleges részére, vegyük tekintetbe a borivók általános szimptómáit és mindenekfelett azon álláspontot, melyet az ivással szemben a magyar ember elfoglal. Különösen két példa köti le figyelmünket.
Egy váci ember, ki igen nyugalmas életet élt és felette jámbor férfiú volt, belenyugodván mindenbe a világon, úgy Lónyai és Kerkápoly gazdálkodásába, mint a Tisza-rezsimbe, a világ folyásába, a nagy adóba és a szűkölködés azon fokába, mely nem engedé neki, hogy a borivás élvezetét olyan mértékben gyakorolja, aminőben ő óhajtotta volna.
Valószínűleg mint megelégedett ember végzi csendes pályafutását, ha szerencsétlenségére egy váci statisztikus ki nem süti, hogy az ő szőlőhegyükön éppen annyi bor terem, mikor középtermés van, hogy minden váci lélekre naponkint hét icce jut.
A mi emberünket fölrázta megelégedéséből e szörnyű fölfedezés. Boldogtalan lett s álmatlan éjszakákon egyre azon tűnődék, hogy:
- Csak én egyszer rájöhetnék arra a gazemberre! Hej, csak megtudhatnám: kicsoda? Ki issza meg előlem naponkint a hét iccémet?
A másik magyar embert, akivel bizonyítani akarok, Vámbéry Ármin fogta, mikor mint török dervis künn utazgatott Boldog Arábia sivatagjain.
Ez egy szegény Selmec vidékéről a katonaújoncozás elől évtizedek előtt megszökött szabólegény, kit Vámbéry egy kunyhó előtt heves disputában talál egy másik emberrel, aki valaha bécsi német volt, s most az itteni viszonyoknak megfelelőleg, közös háztartást illetve kunyhótartást vitt, magyar barátjával.
Nagy politikai disputa folyt köztük egy harmadévi, az osztrák alkonzul udvarából idevetődött újság cikke fölött. Válogatott szavakban szidták egymás nemzetiségét, mint ahogy mi tesszük idehaza. A volt szabó nyelvezete valóságos galimatiász volt összerakva a világ minden nyelveiből. Vámbéry már messziről csodálkozva felismerte, hogy közbe-közbe magyar szavakat is használ.
Lihegve futott oda derék tudósunk a veszekedőkhöz, s nyakába borult a vékony napbarnított alaknak.
- Ugye ön magyar ember?
A harminc év óta nem hallott hazai hang édessége majd őrültté tette a meghonosult arabot s elkezdett táncolni, üvölteni és gagyogni különféle nyelveken, amikből Vámbéry is csak egyes szavakat bírt megérteni. Csupán német kollégája értette tökéletesen.
És most adjuk át a szót magának Vámbéry úrnak.
Megösmerkedtem Nagy Ferenc hazánkfiával - így szól - és több napot töltöttem kunyhójában. Igen szegény fickó volt. Mindenféleképp szerettem volna segíteni állapotán, és minthogy az arabsok a szőlőt termesztik, de a bor készítéshez nem értenek, megtanítottam tehát borkészítésre s vettem neki nehány kosár szőlőt, hogy azzal itt üzletet kezdjen.
A dolog jól is ment eleinte. Mindjárt az első készítményből tetemes haszna lett, úgyhogy most nagyobb mennyiségű szőlőt szerezhetett be. Már azt hittem, hogy boldogulni fog, midőn egyszerre kilyukadt belőle a magyar erkölcs.
Midőn már a csekély kezdetből jelentékeny borkészítési üzlethez vergődött, egyszerre kedve szottyant, összehítta a szomszédkunyhókban lakó arab szomszédait és olyan “magnum áldomást” csapott, hogy reggelre nem volt egy csepp bora sem.
Legyen bárhol a földtekén, mégis csak mindenütt egyforma a magyar ember!
De ím, lapunk szűk tere miatt elég e cikkből ennyi is egy kortyra: a többit máskor.
A SZ... TAMÁS »DOKTORA«
1877
Rajz
Minthogy kritikussal van dolgom, nem akarom magamra süttetni a plágium bélyegét, minélfogva kijelentem, hogy az egész dolog ővele történt. Ő számoljon be érte a doktornak, ha még egyszer K ra kerül.
Tehát a dolog így történt:
Az Endrődy-féle kritika annyira ellene uszította a városban szabadon járó mindenféle poétákat, hogy jónak látta egypár napra elmenekülni K ra. (No, már Vadnayban több a bátorság!)
El is ment tehát és minthogy a vasút elvitte, hát oda is ért, miután előbb szigorúan meghagyta, hogy a lapját valahogy utána ne küldjék: legalább az a nehány napja ne legyen megrontva.
Amint odaért, legott szállás után nézett, s amint ezt is eligazította volna, a sétányra kanyarodott, hogy ott telivér francia ízléséhez képest szép pisze orrú hölgyecskék felfedezését eszközölhesse.
Ily remények közt ballagott a regényesen suttogó százados fák alatt, s hogy addig is ne legyen egyedül, szivarra gyújtott...
A szivar füstje kacskaringósan kígyózott fel az ős fák koronája felé, s ezer tarka ábrándnak és gondolatnak vetett puha ágyat eszébe jutott a Manasszes-ügy, az árván hagyott írói kör s azon szerencsétlenség, hogyha Petőfit azalatt találják meg Jókaiék, míg ő oda van...
És amint megy, mendegél egyre szivarozva, egyszer csak elébe áll egy kopasz fejű, alacsony, beretvált állú emberke.
- Kicsoda ön, uram? - kérdé sebesen, mire ő még sebesebben megnevezte magát.
- Örülök, uram, hanem engedje meg ön, de igen, uram, még egyszer mondom, de...
- Hallgatom önt uram.
- Én a fürdődoktor vagyok Ön meg fogja érteni, mit tesz az. Én vigyázok a vendégek egészségére...
- Az ördögbe is, uram, mi közöm nekem ahhoz?
- Sok, nagyon sok. Ön szivarozik, nemde? Nos, lássa ön, ez össze nem fér azon rendszerrel, melyet a vendégek érdekében felállítottam. A füst, uram, füst és igen alkalmatlan portéka a légzési szervekre.
- Diable! A Füst az egy szép regény Turgenyev Ivántól, olvasta ön doktor?
- Quelle question? Ön sért; asszonynak vagy diáknak néz ön engem? Itt füstről van szó, respective az ön szivarozásáról! Egy szó, mint száz, itt tilos a dohányzás! Hüm, igen, mert mert...
- Kíváncsi vagyok: miért?
- Azért, uram, mert a dohányzás a lélegzési szerveknek árt.
- De hisz én egészséges vagyok.
- Bah! Ha ön egyedül volna! De vegye fontolóra a többieket, akiknek mindnyájoknak én vagyok felelős az életéért...
- De az isten szerelméért, itt a szabadban csak nem árthat senkinek a szivarfüst.
- Ellenkezőleg. Oh! Oh! Ön nem indul magasabb szempontok után. Ön nem ismeri a szenvedély titkos hatalmát. Ha a fürdővendégek látni fogják, mily jóízűen szivarozik ön, mindnyájan megkívánják a szivarozást, és bármennyire tiltom is, még a mellbetegek is rá fognak gyújtani; mi lesz akkor belőlem? Tehát kérnem kell önt...
- Jól van, uram, nem fogok többé szivarozni.
Megadással dobta el szivarját a kövér, milliárd harmatcsepptől csillogó fűbe, s félig mosolyogva, félig bosszankodva hagyta ott a doktort s lépegetett szállása felé, hogy ott háborítlanul adhassa át magát szenvedélyének.
Szobája kulcsát azonban a kapusnál hagyta, ki véletlenül nem volt kajütjében s a kajüt véletlenül be volt zárva.
Elkezdte a kapust előkiáltani.
Hol volt, hol nem volt a kapus, hogy nem hallotta, aziránt nincsenek biztos adataim, elég az hozzá, hogy a kiáltásokra, a kapus helyett a doktor sovány alakja termett előtte.
- Engedje meg uram, de ön kiabált.
- Nos uram, igen, hát aztán?
- Lássa ön, ez egy dolog, mely az én orvosi rendszeremmel igen, uram, a rendszeremmel merőben ellenkezik. Szegény betegeim nagyon megkeserülhetik! A kiabálás bizonyos szilajabb rezgésbe hozza, s a sebes rezgés szerfelett sűríti a levegőt. Márpedig a sűrű levegő halált hozó, uram. Jegyezze meg ezt ön és legyen szíves ezentúl...
Dühösen hagyta ott az akadékoskodó Aesculápot és cél nélkül futott messze a homályosodó fenyves költészetdús sűrűzetébe, hol emberi szem elől rejtve, egyedül lehet.
Hanem hát olyan bolond a szerencse, hogy ott üti fel a fejét, hol senki se várja. A magános gyalogúton két halvány arcú és pisze orrú kedves leányka jött elébe. Egy pillanat műve volt észrevenni az igéző orrocskákat, és a négy ragyogó szemet, melyből kicsordulóban volt a könny...
- Uram - mondá az egyik bátortalan hangon -, a Kati, a húgom azt mondja, eltévedtünk Mondja meg ön, kérem, ha igazán eltévedtünk-e? Nem tudunk a fürdőépületekhez jutni a csavargós utakon. Mutassa meg, kérem, merre menjünk. No, ugye megmutatja?
- Szívesen - felelte ő és a szép orrokat nézte.
- A doktor úr hosszú sétákat rendelt s íme, hogy megjártuk nagyon is messze távozánk.
- Legyenek nyugton - válaszolá, s hozzájuk csatlakozott.
Nincs az a kérges szívű kritikus a világon, aki bár kinevesse, lecsépelje a László Miska és Margittay Dezső valamennyi nőalakját, meg ne induljon ilyen két eleven, csinos teremtés láttára. Itt elnémul a kritika - és poézis ömlik a kritikusból.
Fővárosi ember mindig talál szavakat, ő is talált, de oly sebesen mondta el szokása szerint, hogy nincs az a sténograf a földkerekségén, aki azokat utána jegyezhetné...
A két leányka feszülten hallgatta.
Egyszerre csak megszólal valaki a hátuk mögött.
- Engedje meg, uram, de...
E történet elbeszélője ijedten fordult hátra. A doktor állt ott és a kabátját fogta.
- Oh, oh - mondá vontatott, kimért hangon, minden végső szótagot megnyomva - ön megint a kúra ellen cselekszik! Szegény megháborgatott veszélyben forgó betegeim!
- De hát az istenért, mit teszek én?
- Még kérdezi? Oh, oh, miért beszél ön olyan sebesen olyan rettenetes sebesen? Nem látja ön, hogy a kisasszonyok homlokerei két vonalnyira dagadtak. És miért dagadtak? Nos, mert a feszült figyelem az agyidegeket felizgatja és megerőlteti? És mi okozza a feszült figyelmet? Az ön sebes beszéde. Kérnem kell önt, ura, hogy ezentúl...
- De nekem ez természetem.
- De nekem meg a kúrám ellen van.
- Akkor hát ajánlom magam - mondá és rohant a lakására, hogy azonnal fölpakolva fusson e helyről, hol egész egyénisége összeütközésben van a fürdői kúrával.
Holmija még azon módon be volt csomagolva, nem maradt egyéb hátra tehát, csak a fizetőpincért és a háziszolgát előcsengetni; az előbbit, hogy számláját rendbehozza, az utóbbit, hogy a málháját elszállítsa.
A folyosóra lépett. Ott sötét volt; hasztalan minden fáradság a csengettyűt megtalálni.
- Mit motyog ön itt? - szólítá meg egyszerre a doktor ismeretes hangja, kinek két szürke szeme a sötétségen is keresztülvillogott.
- El akarok utazni, uram.
- Hüm. El akar ön utazni. Az már más. De ha nem csalódom, mégis keres valamit?
- A csengettyűt, doktor. Szavamra mondom, a csengettyűt. Csengetni akarok a pincérnek. Talán nincs is, mert sehol sem lelem. Azt kell hinnem, doktor, hogy a csengettyű sem összeegyeztethető az ön gyógykezelési rendszerével.
A doktor gondolkozni látszott egy percig, azután egyet csettentett a nyelvével, majd szaggatottan mondá:
- Tehát ön elutazik. Isten önnel! Vagy úgy? Mit is kérdezett az imént? Igen, igen emlékszem már Nem, nem, ön nyugodtan, egész nyugodtan csengethet a pincérnek a csengettyű semmi összeköttetésben nincs az én rendszeremmel.
Azzal dünnyögve távozott le a lépcsőkön, csak alul állt meg kissé, mintha még gondolkoznék, s egyszerre határozott hangon a szokottnál élesebben hangsúlyozá:
- Valóban a csengetés a csengetés nem tartozik a kúrához.
EGY UNALMAS FICKÓ
1877
Lamiel úr egy nagy nyomdai üzletben volt alkalmazva, nem eléggé körvonalazott minőségben. Számos apró teendői közül, mikhez az ide-oda futkározás is számíttatik, leginkább domborodnak ki a hírlapoknak címszalagokkali ellátása, a könyv- és nyomtatvány-küldemények becsomagolása s több efféle kevesebb szakértelmet kívánó foglalatosság. Ha meggondoljuk, hogy havi fizetésül a mi pénzünk szerint csak 30 frtot húzott, a kellő összhangzat legkevésbé sem volt megzavarva a teljesített munka és annak díjazása közt.
Különben Lamiel Eduárd úr mint afféle szegény ördög kevés igénnyel bírt: hónapos ágyat bérelt havonkint négy forintért, egy King street-i hentesnél kosztolt 18 forintért London egyik külvárosában; ha hozzá tesszük még, hogy reggelije havonként három forintba került a Fehér szerecsenhez címzett kávémérésben, s hogy ruhát csak minden két esztendőben vásárolt egy Charlotte street-i zsibárusnál, teljes pontossággal van megállapítva, hogy Mr. Lamielnek öt forintja maradt mosás-, világítás-, szivarozás- s több efféle bolondságra.
Ő meg volt elégedve és be tudta osztani jól. Bátor arccal nézett eléje a hónapok végének, sohasem sínylődött deficitben. Bent a hivatalban pontos és engedelmes volt, főnöke, az öreg Danner et Comp. nem győzte eléggé ismételni, hogy mennyire szereti azt az ördöngős fickót: ezt a Lamielt, aki valóságos lelke ennek az üzletnek. Hanem hát F. Danner et Comp. szeretetének is megvoltak a maga határai, s alkalmasint azt tartotta, hogy az üzlet lelkének nem valami nagy szüksége van a testi táplálékra, és már öt év óta nem emelte a fizetését. Hiába, a szeretet nemes érzelem, melynek semmi köze a hitvány pénzhez.
De Lamiel urat ez nem zavarta meg. Valami ismeretlen, homályos fogalom volt a 40 forintos havi fizetés, melynek a gondolatára is fázott. Nem bírta elképzelni, mit csinálna ő azzal a tenger pénzzel? Az első hónapban, az igaz, hogy elfogyna némi szükségesek beszerzésére, de a következőkben? Nem, nem, Lamiel úr nem szeretett gondolni azon eshetőségre, hogy valaha rendes kerékvágásából kizavartassék.
És ez a rendes kerékvágás nem volt szánalomraméltó. Míg teszem azt F. Danner és Comp. a maga 10-15 ezer frt jövedelme mellett folytonosan haragos volt és napról napra kiaszottabb, addig Lamiel úr a maga 30 forintjával majd kicsattant az élettől, s mosolygó, vidám, fiatal arca még a komor üzleti helyiségnek is bizonyos derült színezetet kölcsönzött.
Hogy mindennek meg kellett változni!
Egy napon Lamiel úr ugyanazon gondosan megkefélt sárga kabátban és ugyanazon fekete harmadévi esőzésekről beszélő kalappal, mik rendes öltözetét képezték, a szokottnál sebesebb léptekkel haladott az üzleti helyiség felé. F. Danner et Comp. éppen kikönyökölt emeleti lakásából az ablakon és csibukozott. Kihúzta óriás nagyságú klepszidráját, melyet a megboldogult et Comp.-tól örökölt, ki igen tisztességes és derék férfiú vala, mit már az is eléggé bizonyít, hogy összes világi javait kitűnő üzlettársára, Danner úrra hagyta, amiért az aztán hálában örökké megtartotta a Danner et Comp. nevet. Mint említem, Danner úr kihúzta óráját, s meghökkenve tapasztalta, hogy vagy az öreg jószág siet egy negyedórával, vagy Lamiel úr jön később egy negyeddel. Oly csodálatos és oly szokatlan esemény volt ez, hogy az egyhangúság és merev üzleti pontosság emberi széllel bélelt ajkát a kedvetlenség bizonyos árnyalatával biggyeszté le. Ezen egyenetlenség az idő és az üzleti iroda összes gépezetének szokott működési órája közt épp úgy bántotta, mintha a főkönyvben a soll és haben rovat összeillesztése után szembeszökő s megfoghatlan aránytalanság mutatkoznék. Hát még mennyire nőtt csodálkozása, midőn látta, hogy Lamiel úr nem az üzleti helyiség felé tart, hanem egyenesen a lakosztályához vezető főlépcsőnek irányozza lépteit. Ez még szokatlanabb volt. Danner úr elgondolta, hogy ugyan akadhatott-e az európai kontinensen akkora esemény, legyen az akár háború, akár forradalom, akár börze-krízis, akár hajótörés, ami kellően indokolhatná azon páratlan tényt, hogy most egy negyeddel reggeli nyolc után a Danner et Comp. üzleti irodájában a negyedik asztalnál az utolsó segéd nem ül a maga helyén. Nem, bizonyára nem, ezen váratlan, rendkívüli eseményt nem indokolja semmi.
Az ajtón kopogás hallatszék. Danner úr nem mondta, hogy szabad, hanem kétszer ismétlé egymás után:
- Nem indokolja semmi semmi!
A megnyílt ajtón Lamiel lépett be, szerényen, kalapját ott künn hagyva.
- Ön az, Lamiel? - kérdé Danner úr ridegen, s egy kerevetre ült. - Még egyszer kérdem, ön az, Lamiel?
- Azt hiszem, igen - mondá az ifjú oly határozatlansággal, mintha azt kérdeznék tőle: helyesen írta ön fel a küldeményre a címet?
- Önnek az irodában kellene ülnie, sir. Hogyan lesz ön képes megmagyarázni azon rendkívüli eseményt, hogy itt látom?
Lamiel úr félénken hebegé:
- Egy másik rendkívüli esemény, sir, azon helyzetbe hozott, igenis azon helyzetbe hozott...
- Milyen helyzetbe, sir? Magyarázza ki magát!
- Azon helyzetbe, sir, igenis azt hiszem, sir, hogy azon helyzetbe hozott, miszerint e cégtől, sir, mely tiszteletre méltó nevét öntől kölcsönzi...
- És boldogult üzlettársamtól, Lamiel. Legyen ön szabatos, sir!
- Igenis, sir, mely tiszteletreméltó nevét öntől és boldogult üzlettársától, Mr. Susseytől kölcsönzi, meg kell válnom.
- Hogyan? Ön felmond nekem. Ez hallatlan, sir!
Mr. Danner eltakarta arcát széles tenyerével, másik kezével kikereste hálókabátjából sárga zsebkendőjét és homlokáról letörölte az izzadságcsöppeket, miket a hallatlan dolog ripacsos, ráncos bőréből kisajtolt.
- Ez hallatlan - ismétlé. - Ön vakmerő, Lamiel, ön megbolondult. Mivel tudja ezt indokolni, sir?
- Sir - felelé Lamiel akadozva -, egy esemény egészen fölforgatott, ha szabad ily erőteljesen kifejeznem magamat. Én kétszázezer fontot örököltem egy ismeretlen párizsi rokonomtól.
- Megbolondult? - kiáltá Mr. Danner felugorva. - Ön félrebeszél, sir! Alkalmasint kétszáz fontot akart mondani, sir?
- Kétszázezer fontot, sir, és egy palotát a rue Rivoliban. Ön azonnal megért engem, ha hozzáteszem, hogy az örökséget szándékom el is fogadni.
Mr. Dannert irtózatos köhögési roham fogta el, mialatt sápadt, kiaszott arca kivörösödött, még szürke apró szemeit is vér öntötte el.
- Oh, oh, Mr. Lamiel. Oh, oh! Tisztelje meg házamat, sir, azzal, hogy helyet foglal. Oh, oh!
Lamiel leült, s Mr. Danner állva maradt.
- Az ördögbe is, Mr. Lamiel. Nem parancsol ön egy pohár grogot? Vagy egy korty old cherryt? A ménkőbe, sir, tehát csakugyan nem mesél ön? Ah, úgy, a közjegyzőségi okmány is kezei között van. Hm, hm! Teringette csakugyan van benne valami, ha ön ezentúl nem óhajt eddigi állásában megmaradni. Hm... hm! Mennyi is? Kétszázezer font...
- És egy párizsi palota...
- Szörnyűség, szörnyűség! - kiáltá Mr. Danner. És ez csak úgy magától jön egy szép reggelen Az ember tövisre fekszik és aranyokon ébred. Ön szerencsés úr, Mr. Lamiel. Ha önnek eszébe jön könyvtárt szerezni, sir, ajánlom kiadványaimat Oh, mindenesetre egy ilyen állású embernek első dolga kell hogy legyen egy könyvtár beszerzése. Azt hiszem, nem mondok sokat, ha elengedhetlen kelléknek nyilvánítom azt. Igen, igen, maradjunk az elengedhetlen szónál, bár e fogalmat jobban fejezné ki a nélkülözhetlen szó. Mit gondol, sir?
Mr. Lamiel nem gondolt semmit. Ő nem látszott nagy súlyt fektetni a roppant örökségre. Valódi angolos ügyetlenséggel ült székén, s nem minden aggodalom és félelem nélkül gondolt a jövőre, ha ugyan gondolt valamire. Annyi bizonyos, hogy szokott vidor arcán a komolyság felhői honoltak.
- Lássuk csak, sir, hány éves ön?
- Huszonhárom múltam január hatodikán.
- Éppen elegendő alap arra, hogy ön tízszeres milliomossá válhassék, s tagja lehessen valamely bankárcsoportnak. Önnek elég ideje van tőkéjét megnöveszteni. Oh, sir, az évek, az évek! Azon hitben vagyok, hogy nem tévedek, ha az éveket a szélrohamokhoz hasonlítom, mik a tőkéket - e hógomolyokat - meg-meggurítják. Minél nagyobb a gomoly, annál több havat szed magára. Ki kell fejeznem, sir, hogy a természet telve van hasznos tanácsadásokkal; csakhogy a fiatal évek nagyon melegek, sir, nagyon melegek. Ön bizonyára ért engem, Mr. Lamiel? Szolgálhatok egy kis dry madeirával? Azon nézetben vagyok - ha nem csalódom -, hogy ördöngősen elősegíti az étvágyat s emellett legkevésbé sem okoz főfájást, ha csekély kvantumban fogyasztatik. Miss Edith lesz oly szíves atyja vendégszeretetét tényleg foganatosítani. Hm, hm! Hogy éppen miss Edithre tértünk. Ő sajnálni fogja ön távozását, sir.
Mr. Lamiel felemelkedett s meghajtotta magát.
- Miss Danner jóindulata megindító, sir, és megtisztelő is...
- És megtisztelő is, sir - ismétlé Mr. Danner ünnepélyes hangon. - Eszerint...
- Igen, sir, eszerint...
- Elfogadja ön e csekély gyomorerősítőt.
- Bizonyára, Mr. Danner, sőt két kézzel kell azt fogadnom, mert azon megtisztelő alkalomban részesít, hogy miss Dannert adatik megösmerhetnem.
- Oh, oh! ön nem ismeri leányomat, sir? Mily esemény! Hogy éppen ma kell őt megösmernie évek óta. Mily esemény! Az ördögbe is, mily esemény!
Mr. Dannert itt ismét nagy köhögés fogta el, mialatt arca hasonló lett a vörösrézhez, aminőből az üstök készülnek. Hogy megmaradjunk e hasonlatnál, a vörösréz-üstben zürzavaros gondolatok főttek, rotyogtak. Egy-egy néha habot vetett, s a fölszínre lökte.
- Ön egyszerre nagy úr lett tegnap óta, sir, ki eddig szegény fickó volt, s ön egyszerre megösmeri leányomat, kit eddig nem is látott. Mondja aztán valaki, hogy nincs végzet, hogy nincs gondviselés! Ez csodaszerű ujjmutatás, sir. Beafstekké vágjanak, ha ez hétköznapi dolog. Egy fontot teszek, sir, egy haszontalan penny ellen, ha ebben összefüggés nincs.
- Van, bizonyára van - mondá Mr. Lamiel szórakozottan.
Danner úr gondolkozva nézett maga elé, aztán lassú, méltóságos mozdulattal nyúlt a csengettyű után; egy visszataszító egyéniség jelent meg a csengettyű síri hangjára, sovány lábszárain tarka pepita nadrág lötyögött, melyet azok, kik régen élnek és jól emlékeznek, sokszor láthattak Mr. Danneren, nemkülönben a burnótszínű kaputot is, mely a belépő fickó vézna felső testét takará.
- Ön felkeresi miss Edithet, Tim, és meg fogja neki mondani, hogy ma kilenc személyre főzessen ebédet. Kilenc személyre, Tim, mit bámészkodik ön? Vegye elő jegyzőkönyvét és jegyezze be, nehogy elfeledje, míg miss Edith szobájába ér. Aztán le fog menni az irodába és meghívja a könyvvezetőt, az irodatisztet, a korrektort és pénztárnokot. Mondja ön nekik: ma önök Mr. Dannernél fognak ebédelni, az irodai órák után tálaltatik a leves. A csizmáikat jól tisztogassák el az előszobában, mert az új szőnyeg méregdrága volt.
Tim nagy szemeket meresztett urára: még az sem történt soha, hogy vendégeket hívjon asztalához, ahhoz az asztalhoz, melynek Tim nagy fájdalmára nem voltak morzsái.
- El ne feledje, hogy kilenc személyt mondtam. Az irodából küldje fel az irodaszolgát, Jackot, el kell őt szalasztanom egy-két helyre ön nem alkalmas ilynemű megbízásokra, Tim. Ön túlságosan hízik, Tim Az ördögbe, ön potrohot ereszt, Tim. Ön maholnap csak tipegni fog tudni ilynemű testállapot mellett.
Tim ijedten nézett végig saját egyéniségén - mely főnöke leírásának megfelelőleg nagy metamorfózison mehetett keresztül egy szempillanat óta -, de neki nem adatott meg a természettől e csodatétel megtestesülésében gyönyörködnie, mert amint kiaszott kezét végigsimítá oldalán, nagyon élénken érzé kiülő oldalbordáit, mik Mr. Danner szemrehányó szavainak illetékes cáfolatául voltak vehetők.
- Igenis, sir - sipított vékony hangján. - Kilenc teríték megrendelése, négy úr meghívása és Jack felküldése.
Azzal csoszogó léptekkel sietett ki az ajtón.
- Még valamit, Tim! - kiáltott utána a főnök. - Miss Edith legyen szíves egy üveg old cherryt tenni a Mr. Lamiel terítéke elé. Gondolom, sir - folytatá ezután hősünkhöz fordulva -, hogy teljesen a vendéglátás szabályai szerint cselekszem, ha egy helyes eszmémet, mely egy korty old cherry azonnali elfogyasztására vonatkozott, addig tágítom, míg egy még helyesebb eszmévé idomul. Ön nem fog elítélni engem, sir, ha némi érzékenységet kötök az eszméhez Bocsássa meg, ha azon különös gyöngeséget elárulom, hogy bennem is van szív. Négyszemközt legyen mondva, van. Ez tény, sir, becsületemre mondom, tény! Hiába rázza ön fejét, hiába köhécsel ön én ragaszkodom e kifejezéshez. Ez a szív létezik, s e pillanatban mélyen sajnálja az ön távozását. A megszokás összeforrasztott minket, s az idő elválaszt. Én önt elvesztem, sir, s e veszteség megindít...
Ez érzékeny szavakat Jack belépte szakítá félbe. Ez aztán igazán a Mr. Danner környezetébe illő ember volt, - valóságos csontváz; hosszú, vékony lábszárai - mint egy aszaltkörte hegyébe szúrt két szál gyufa - dacára hitvány felső testrészének, sem látszottak biztos talapzatul szolgálni. Szemei éhesen és mohón pislogtak, napról napra mélyebben beköltözködve szemüregeikbe.
Mr. Danner gyönyörködve nézett végig hű szolgáján és arról gondolkozott, hogy minden embernek hozzá hasonlónak kellene lennie.
- Semmi fölösleges táplálék - mormogá -, ez a fő Nos - folytatá azután -, ön ördöngösen jó bőrben van, Jack. Egy kis testmozgás mindamellett sem fog ártani. Fusson el Browston-hallba és hívja ön el a lelkészt...
- Talán valaki beteg, sir?
- Nem mondhatnám, Jack, éppen nem Az egészségi állapotok kielégítők A lelkészt ebédre fogja ön meghívni.
Mr. Danner házának ebédlője még sohasem látott, mint ma, oly tömeget. E tömeg szót Mr. Danner mint jelzőt használta vendégeire másnap.
Miss Edith ült az asztalfőnél; mellette sir Lamielnek volt hely mutatva balról; jobbról a lelkész ült, szomszédságában mademoiselle Henriette - a miss francia társalkodónéja, eleven, tüzes szemű, fekete bogárhajú leányka, kecses pisze orrocskával foglalt helyet. A többi vendéget az irodaszemélyzet képezte; hallgatag, elmélyedt arcok, mint valami főkönyv komoly rovatai. Mr. Danner törte meg a csendet a leves után.
- Vannak, bizonyára vannak lélekemelő pillanatok az emberi életben Miss Henriette legyen szíves, vigye el ön az egyik lámpát Semmi fölösleges fény, ez van az én zászlómra írva ha ugyan zászlónak lehet nevezni azon rendszeres láncolatát az elveknek, miket az idő és tapasztalás kovácsolt össze, s mikhez a szó szoros értelmében oda nőttem Ez az átkozott londoni köd, mely egy új kiadási rovatot vezetett be háztartásunkba Ördöngös köd mások ingyen élvezik nappal a világosságot, nekünk, szerencsétlen londoniaknak ez is pénzbe kerül Oltsa el, miss Henriette, az egyik lámpát Mr. Klimpstonnak rossz, gyenge szemei vannak. Nemde, sir? Önnek árt a túlságos fénye? Nemde, sir?
Mr. Klimpston (az üzletvezető) alázatosan pillantott főnökére azokkal a rossz, gyenge szemekkel, majd lesüté őket, mint az olyan személyhez illik, kiről éppen egy magasabb egyéniség nyilatkozik, azután bágyadt mosollyal viszonzá:
- Mindenesetre, sir, ha ön mondja.
- Oh, oh mennyire más az ifjúság! Azok a napba néznek Ördöngös helyzet! Becsületemre mondom, sir Lamiel, mikor én olyan fiatal voltam, mint ön most, bennem is bizonyos szilajság tombolt Igen ám, sir Lamiel. Csakhogy én ügyetlen, beteges ember voltam, ön pedig ügyes, deli és szeretetreméltó. Engedje meg, hogy egy korty old cherryt ürítsek tiszteletére. Oh, sir, én szegény fickó voltam, ön pedig egy átkozottul gazdag nábob Engedjen ön még egy kortyot, amit egyébiránt hajlandó leszek elhalasztani a puddinghoz, mert semmi fölösleges táplálék, sir Lamiel ez a fő...
Mr. Lamiel alig hallgatott főnökére, ki ma természete ellenére fecsegővé lett Lelke homályos sejtelmeken és vágyakon lakmározott. A váratlan s mesés örökség kihozta sodrából, vidám kedélyállapotából. Látta, hogy egy egészen új panoráma nyílott meg előtte, egy ismeretlen tájékra lépett. Ezer meg ezer kép cikázott fel lelkében: tündérerdők, arany bokrok, zengő ligetek terültek el előtte, illatos füveken lépkedett, kristály patakok szelték át útját, csalogánydal kísérte mindenütt az éjszakának költői szépsége volt csak, borzalma nem, a záporeső langyos harmatozássá vált a vihar nem süvöltött zordonan, hanem a természet sóhaja lett belőle...
Oh, milyen szép tájék volt ez, mennyi mindent ígért; mennyire elvarázsolta a szemet. A szem a lélek tolmácsa, de nem becsületes tolmács, mert zsoldjában áll a szenvedélyeknek, s egy kézre dolgozik velök A szép tájkép elbűvölte Lamiel szemeit, meghódította lelkét, de nem tudta magát otthon találni benne.
Miss Edith odahajolt a lelkész vállán keresztül Henriettehez és azt súgta neki:
- Ez egy unalmas fickó!
Az unalmas fickó megrezzent, meghallotta a halkan tett megjegyzést.
Henriette észrevette az ifjú megrezzenését, ijedten rántotta vissza fejét.
Lamiel odatekintett és pillantása találkozott a Henriette-ével. A leánynak arcába szökött a vér, maga az ifjú is elpirult, s azontúl többször odatévedt szeme a leány gyönyörű termetére. Még egy új képet mutatott a megálmodott tájék. Kezdte már érteni, hogy mi mindenre lesz jó az a sok pénz.
Mr. Danner észrevette, hogy a számok elevenedni kezdenek és magoktól mozdulnak anélkül, hogy bevárnák, míg az ő keze helyezi a kellő sorrendbe.
- Milyen esetleg, milyen esetleg! szörnyülködék Mr. Danner Egyszerre elveszítjük jobb kezünket, Edith! Én elvesztem sir Lamielt, te elveszted miss Henriettet, a szegény gyermek kitűnőbb alkalmazást talált s ma New Yorkba utazik, sir Lamiel pedig Párizsba indul Milyen csapás! Ki tudja, fogjuk-e őket viszontlátni többé?
Mr. Klimpston legalkalmasabbnak vélte az időponton felemelkedni és poharat üríteni.
- Bocsánatot kérek, de nem a magam nevében hanem hivatalnoktársaim helyett bátorkodom poharat emelni Mr. Lamiel távozására, ki pótolhatlan helyet fog hagyni üresen Ön elmegy, sir, de mi itt maradunk, sir. Ebben, azt hiszem, minden benne van, sir, amit mondani akarnék és amit mondhatnék. Az ördög vigyen el engem, ha ebben nincsen meg minden...
A jeles férfiú érzékenyen törülé meg szemeit és még azután is dörmögé: - minden benne van.
- És, sir - folytatá kevés vártatva stentori hangon -, ha önt valaha visszahozná a gondviselés e helyre, hol oly hézagpótló volt, s honnan erőszakosan ragadta ki, meg vagyok győződve, hogy nemcsak mi, hanem érdemes főnökünk, Mr. Danner is mindig készséggel engedné át önnek e fontos helyet.
- Oh, kétségkívül, kétségkívül - mondá Mr. Danner komolyan.
- Adja ön erre mindnyájunk előtt becsületszavát, Mr. Danner - kiáltott fel Mr. Klimpston a szónoklati sikertől felbátorítva.
Ezen kívánság mosolyra fakasztá a vendégeket.
- Mily gondolat, sir! - mondá a lelkész. - Egy milliomos számára fenntartani egynehány shillinges gyarló állomást. Ön túloz, Mr. Klimpston!
Lamiel vidáman nyújtá kezét Mr. Klimpstonnak.
- Köszönöm, sir, és indítványához csatolom a saját kérelmemet is A szerencsének kereke van...
- Nos, uram - mondá Mr. Danner ünnepélyesen -, én nevetségesnek találom a dolgot, de azért itt a becsületszavam, hogy azon állomást csak ideiglenesen fogom betölteni, mindaddig, míg a sir életben lesz...
Pohárkoccanások kísérték az üzlet fejének ezen nyilatkozatát.
- De ez mind csak tréfa - folytatá mosolyogva. - Oh, boldog isten, ki merne arra gondolni valaha, hogy sir az én házamban alárendelt szerepben oh, boldog isten! Tiszteljen meg, sir, nyújtsa kezét jeléül annak, hogy nem neheztel.
- Legkevésbé sem. Én igen szerettem és megszoktam állásomat, s fájdalmat okoz házától megválnom.
- Oh, az ördögbe is - tört ki Danner úrból kedvenc gondolata -, maradjon hát ön köztünk. Igenis köztünk! Az ördögbe is, sir, legyen ön az et comp.
Ez nagy szó volt. Lélegzetét fojtotta el mindenki, hogy folytatását hallja.
- Nos, ön nem felel, sir? Ön meg van indulva, nemde? Nem, nem! önnek felelni kell, mert az ajánlat komoly, nagyon komoly Súgja ön meg a választ szomszédjának, miss Edithnek.
Edith arca lángbaborult, s az öreg Danner hamiskásan kacsintott Lamiel felé, kin a legnagyobb zavar volt észrevehető.
- Valóban ez oly meglepő, oly váratlan rám nézve - mondá -, hogy teljesen képtelen vagyok felelni még most...
- Oh, oh! Ön tehát gondolkozási időt kér, sir. Legyen, én megadom azt.
- Csupán egy órát még éppen annyi időm van az itt maradásra, ha utazom...
- Nagyon helyes, sir, ön pontos ember. Ön rendszert követ, sir...
- A két bérkocsi meg van rendelve, itt áll a kapu előtt. Az egyik miss Henriettet viszi a kikötőhöz New York felé egy óra múlva, a másikon ön indul egy óra múlva Párizs felé, vagy pedig itt marad, és akkor egyszerűen levesszük róla a bőröndöt. A fickó pedig néhány shillinget kap a várakozásért. Ezek az akasztófáravaló bérkocsisok zsebelik az egész világot. Négy shilling elég lesz neki, sir, untig...
Ezen eredeti gondolat egészen elbájolta a társaságot. Az ördögbe is, egy ember, akit a Danner cég társául szólítanak fel s tetejébe még megkínálják miss Edithtel, aztán megrendelnek számára egy hitvány bérkocsit és azt mondják neki: Ha itt akar ön maradni, maradjon itt, ha pedig távozni óhajt, ott a táskája a kocsiban. Mr. Danner német származása dacára is valóságos oltott angol, aki ilyen jóízű lében tálalja fel a nagylelkűséget.
Miss Edith szíve hangosan dobogott s zavarodottan süté le szemeit tányérjára. Lamiel még nagyobb zavarban volt s a világért nem jutott volna eszébe valami alkalmas mondat. Oly nagy örökség mindjárt az első órákban kényelmetlen helyzetet teremtett neki, a vidor, örök jókedvű fickónak.
Lám, a szegény miss Henriette mily könnyű szívvel mond búcsút az egyik világrésznek, midőn a másikba költözik. Még mosolya is van, melyet itt hagyjon a környezetnek, még könny is csillog szemében, amint utazó köpenyét felveszi. Pedig nem hagy itt sem jó barátot, sem rokont, csak hideg szíveket. Boldog az, kit még ezek is fölmelegítenek, kinek csak az jut eszébe, hogy a szolgakenyér táplálta s azt elfelejti, hogy keserűséggel volt megsózva.
Mr. Danner kiveszi óráját s tompa hangon mondja:
- Még öt percünk van, sir. Éppen elég, hogy a miss kalapját fölvegye, elbúcsúzzék, s mi lekísérjük a kocsihoz. A távozóink tiszteletére adott szerény családi ebédnek és ünnepélynek vége van, uraim...
Valamennyien felkeltek s lekísérték a távozó társalkodónét. Arról, hogy Lamiel nem fog elmenni, mindenki meggyőződve látszott lenni.
A bejárónál előszólíttatott az egyik bérkocsi Henriette számára. A társalkodóné megcsókolta miss Edithet, a többiekkel kezet fogott:
- Isten önökkel, uraim!
Azután Lamiel felé fordult s csintalan mosollyal kérdé:
- Nos, uram, lehet-e öntől valamely üzenetet küldenem hazámba, Franciaországba?
Lamiel éppen a kesztyűjével játszott e percben.
- Tegye zsebre, uram - csintalankodék Henriette, még abban a percben is, midőn apró, formás lábacskája már a kocsi-hágcsón volt.
- Kisasszony! - hebegé Lamiel...
- Eh, uram, ön nagyon bátortalan és nagyon naiv. Ön unalmas...
Henriette gúnyosan mosolygott.
Lamiel arcát láng borította el.
A kocsiajtó becsapódott, de a tiszta üvegen keresztül látszott a Henriette szép, gúnyos arca, amint szánalommal mosolyog az ügyefogyott Lamielre, kit vőlegénynek fogtak meg a már kiaszott, kancsal miss Edith számára.
Az ifjút fölrázta zavara és egykedvűségéből ez a gúnyos, ördögien szép arc.
- Sir, kérem a másik kocsit - ordítá.
Mr. Danner úgy tett, mint aki nagyot hall.
- Mondott ön valamit, tiszteletreméltó sir Lamiel?
- A másik bérkocsit akarom, uram!
- Ah ah! Hogyan, ön távozik, sir? Ez meglepő esemény, sir, ön talán nem gondolkozott eléggé ajánlatomon. Úgy van, bizonyára úgy van, ön felületesen vette a dolgot. Mindjárt megértjük egymást: még két egész percünk van...
- Egy fél sincs, uram - kiáltá Lamiel nyersen - látja ön, hogy már most is alig fogom utolérhetni!
- Kit? Mit?
- Eh, az ördögbe is, hát miss Henriettet.
- Oh. Oh! Miss Henriettet? Azt a leányzót? Oh, oh!
Lamiel kiszakítá kezét a Danneréből s villámgyorsan vágta magát a bérkocsiba, megparancsolva a kocsisnak, hogy lóhalálba hajtson az előbbi kocsi után.
Mr. Dannert szokott irtózatos köhögési rohama fogta el, mely ezúttal soká nem akart megszűnni elannyira, hogy Mr. Klimpston szabadságot vett magának főnöke hátát tiszteletteljesen megütögetni.
- Oh, oh - ordítá Mr. Danner, amint köhögéséből kibontakozott -, és ennek az embernek kétszázezer fontja van, kétszázezer fontja...
Lamiel kihajolt a rohanó kocsi ablakán, nehogy szem elől tévessze Henriettet. Mindenütt nyomában voltak, s mert az csak lépést haladott, okvetlenül utol kelle érniök kocsiját.
Könnyű dolog volt. Henriette kocsija egy kanyarulatnál, honnan több utca vezetett a kikötőhöz, váratlanul megállapodott és meg sem mozdult többé.
Lamielnek ez éppen kapóra jött. Leugrott és felnyitotta a Henriette kocsiajtaját.
- Kisasszony, eljöttem megkérdezni, mit izen ön, mert én Párizsba utazom.
- Tudtam, uram - mondá Henriette hidegen.
- Hogyan? ön tudta és mégis...
- Annyira tudtam, sir Lamiel, hogy megparancsoltam kocsisomnak, miszerint e kanyarulatnál megvárjuk önt, mert itt a népes utcák tömkelegében könnyen szem elől téveszt.
- Ez bámulatos - hebegé Lamiel úr -, ez bámulatos ez igazán bámulatos!
- Nem akar ön egyebet mondani, sir?
- Oh, mindenesetre igen, kisasszony, valóban én megvallom önnek érzelmeimet, ha szíves lesz megengedni...
- Én megengedem, sir.
- Én szeretem önt...
- Ezt már észrevettem, sir, ma az ebédnél, tegnapelőtt, midőn a lépcsőzetnél találkoztunk, és vasárnap egy hete, mikor ön az utcán követett. Akar ön még valamit mondani?
- Ha szabad lenne én istenem, annyi mindenféle mondanivalóm van ön talán azt is tudja.
- Csak gondolom. Ön valószínűleg azon ajánlatot akarja nekem tenni, hogy ne menjek New Yorkba, hanem utazzam kíséretében Párizsba...
- Oh, kisasszony, tegye azt, boldogítson egy érdemetlent, ki rabszolgája lesz kegyednek, ki szívét, kezét felajánlja...
- Az utóbbiról ne beszéljünk, sir; én a kezet nagyon kevésre becsülöm, mert annál nagyobb értéket tulajdonítok a szívnek.
- Az én szívemnek?
- Még nem. Mielőtt felelnék magamnak, egy bizalmas kérdést kell intéznem önhöz. Mennyi is az ön öröksége?
- Kétszázezer font.
- Mit szándékozik kezdeni ezzel a csinos összeggel?
- Amit kegyed fog parancsolni, kisasszony.
- Ez esetben, sir, fizesse ön ki az egyik bérkocsit. Az fölöslegessé vált. Együtt utazunk Párizsba.
*
Mr. Danner számos összeköttetései folytán sokszor kapott kérdezősködéseire tudósításokat párizsi barátjáról, bizonyos Lamielről, ki iszonyú fényűzéssel él kedvesével, Henriette-tel. A nő szép, mint egy ördög, és pazarló, mint egy őrült, a férfi szerelmes, mint egy macska, és könnyelmű, mint egy király.
Egyszer azután egy-két év múlva kimaradtak a tudósítások. Az öreg Danner nem is sokat törődött velök, hanem miss Edithben mégis volt annyi kíváncsiság, hogy kérdést intézzen Lamiel felől. Elszegényedtek - volt a felelet - s a kétszázezer font romjaival valószínűleg valamely külvárosrészbe húzódtak, hol távol a nagyvilág zajától, észre nem véve a high life-tól, mely eddig annyit foglalkozott velök, csendben élnek.
Miss Edith azt felelte, hogy körülményesebb tudósítást kér, s utasításokat adott Lamiel felkeresésére s körülményeinek kipuhatolására.
A vénleány hiúságát sértette a visszautasítás. Olyan fájó volt a seb, hogy két éven át sem bírt behegedni. Mi fakasztotta fel, mi nyitotta meg folytonosan? A szerelem-e? A bosszú-e?
Néhány nap múlva aztán megkapta a kimerítő tudósítást. Lamielt tönkrejuttatta kedvese, s mikor már szegényül maradt, ott hagyta a faképnél, megszökött egy angol úrral. A szegény ember kétségbe van esve.
És aztán néhány nap múlva még többet is megtudott miss Edith. Egy ködös őszi délután törődött, szürkülő fejű, vézna, sápadt ember jelent meg Mr. Danner dolgozószobájában. Ruhája kopott, modora előkelő, arca elárulja a korán elhervadt ifjúságot.
- Én Lamiel Eduárd vagyok, sir.
Mr. Danner nem mutatott semmi meglepetést. Egykedvűen tette föl szemüvegét, hogy az előtte álló alakot vizsgálja.
- Nos?
- Én egészen elszegényedtem, sir.
- A fiatal évek nagyon melegek szörnyen melegek. Én a tőkéket a hógomolyokhoz hasonlítottam, miket az idő megnöveszt. Az önére meleg idő járt cudar meleg idő...
- Elolvadt - jegyzé meg Lamiel, bánatos, humorteljes mosollyal.
- Mit akar most kezdeni?
- Elfoglalni óhajtanám azon szerény hivatalt, melyet annakidején az ön üzletében viseltem, s melyet oly szíves volt nekem fenntartani.
- Egy kereskedő megtartja szavát, Lamiel. Ezen háromfontos állás ezennel rendelkezésére áll: Mr. Klimpston oda fogja önt vezetni asztalához. És most ez a dolog el van végezve, hagyjon magamra.
Lamiel elfoglalta előbbi állását. Az elegáns világfi, ki százezereket költött, kit pompa, fény környezett, kinek mozdulatát szolgasereg leste, lovait hercegek irigyelték, kedveseért egész Párizs rajongott, estélyeiről az összes hírlapok tárcákat írtak, ismét ott simította a papírt, töltötte ki a szállító leveleket és írta a címeket 3 font havi fizetésért, ahol néhány évvel ezelőtt.
Nem volt-e az csak egy múlékony fényes álom, mely kacér játékát űzte a szegény ördöggel?
Nem, nem, szomorú valóság volt, mely ott hagyta nyomait arcán. A szenvedés látogatójegyei, a ráncok élénken beszéltek azokról az évekről, mikor még annyi pénze volt, és olyan kedvese, akiért egész Párizs rajongott.
De az idő jótékony keze kezdte lesimogatni a ráncokat. Lamiel beletörődött az új helyzetbe, visszatért életkedve, gondtalansága és mosolya, újra a régi vidám fickó lett, ki a Danner et Comp. üzlethelyiségeiben találta meg az otthon érdességét. Annyira pontos és szorgalmas lett, hogy Mr. Danner egy év múlva tíz fonttal felemelte fizetését.
Ez boldog nap volt rá nézve. Ez a tíz font többlet betöltötte minden vágyát: most már semmi kényelmet nem fog nélkülözni többé.
Derült hangulatban sietett másnap az üzlet helyiségébe. Ott egy levél várt reá, finom női kéz írása. Egy szállodaszolga hozta, sürgősnek mondva.
Lamiel izgatottan törte fel s futotta át. Arca kipirult, szíve hangosan dobogott. Még egyszer végigolvasta, lassan élvezettel, külön megnézve minden betűt, aztán óvatosan tárcájába rejté s rohant fel a Mr. Danner szobájába.
- Mi dolog ez, Lamiel? Ön nincs íróasztalánál. Mit keres ön itt? - kérdé Mr. Danner bosszúsan.
- Egy szívességre akarom megkérni, sir. Semmi pénzzel sem rendelkezem jelenleg, dacára, hogy rendkívüli szükségem van. Adjon ön nekem kölcsön, sir, tíz fontot.
- Hova gondol ön?
- Esedezem, sir...
- Bolondnak gondol ön engem? - kiáltá Mr. Danner haragosan. - Én adjak tíz fontot? Tíz fontot? Mire? Takarodjék ön asztalához!
Lamiel büszkén emelte fel fejét, egy fenyegető mozdulatot tett kezével, szemei villámokat szórtak - de csakhamar lecsüggedt a kéz és fej s a villámokat a kétségbeesés váltá fel. Sápadt, levert arccal támolygott ki a szobából, s mint a részeg, ingadozó léptekkel jött le a lépcsőn, hol éppen Mr. Klimpston tisztes alakjába ütődék.
- Az ördögbe, Lamiel, ön úgy látszik, nem tartja szem előtt járásközben az egyenes vonalt...
- Oh, sir, milyen szerencse, hogy találkozom. Nem adhatna ön nekem kölcsön 10 fontot?
Mr. Klimpston valódi angol lassúsággal kezdte kifordítgatni összes zsebeit.
- Az ördögbe is, ön az angol nemzeti banknak képzel engem. Ez mulatságos!
Lamiel már nem hallotta ezen elmés észrevételt, elrohant, mint az őrült.
Másnap a szokott órában délelőtt nem jelent meg az üzletben. Mr. Danner bosszús volt és azt jegyezte meg, hogy ez mégis hallatlan dolog. Délután ismét nem volt Lamiel látható. Mr. Klimpston azt találta, hogy alkalmasint beteg, mit Mr. Danner azzal sietett kifogásolni, miszerint az ő üzletében nem szabad betegnek lenni senkinek: tesz is két pennyt két font ellen, hogy - fickónak semmi baja.
Azzal fogta kesztyűjét, kalapját és sétabotját, s mint egy valódi gentlemanhoz illik, elindult személyesen meggyőződni szavai valóságáról.
Lamiel egy ódon, piszkos ház negyedik emeletén lakott. Mr. Dannernek háromszor kellett megállania, hogy kiköhögje magát, míg ajtajához ért.
Az ajtó belülről be volt zárva. Mr. Danner sokáig gondolkozott, mit tegyen, míg azon elhatározásra jutott, hogy az esethez képest legcélszerűbb intézkedés leend a házmestert lakatosért küldeni. Még csak azzal nem volt tisztában, hogy ki fogja a lakatost fizetni.
A mester megérkezett egy nagy kulcscsomaggal s miután biztosítá Mr. Dannert és a házmestert, hogy nincs olyan zár a világon, amit ő egyszeribe ki ne nyisson, Lamiel ajtajának zárját egy derekas rántással hirtelen fölszakítá.
Borzasztó kép tárult fel a belépők előtt. A ködön átszűrődő nap derülten aranyozta be az alacsony, szegényes szobát, melynek egyik szögletében, hová a napvilág nem hatott el, a szegény Lamiel függött fölakasztva.
Asztalán egy nyitott levél feküdt.
Kedvesem!
Megbántam tettemet. Visszatértem önhöz, mert érzem, hogy szeretem, imádom. Bocsásson meg és keressen fel azonnal. A Kék Heringnél vagyok szállva minden pénz nélkül. Ha ön oly helyzetben van, hogy keríthet néhány fontot, jöjjön rögtön, szívszakadva várja...
Henriette.
Mr. Danner föltette szemüvegét, miután előbb megtörölgeté zsebkendőjével, aztán egykedvűen megnézte a szerencsétlen ifjú tetemét s végigfutá a mindent megmagyarázó levélkét.
- Oh, oh! - dörmögé - és ennek az embernek kétszázezer fontja volt!
Aztán szokott ünnepélyes lassúságával hazaballagott s az üzlethelyiségben kifizeté Mr. Klimpstonnak a két pennyt: mert ezúttal csakugyan neki volt igaza; Lamielt komoly akadály tartotta vissza az üzlettől.
A »NELLI-NELLI«
1877
Amióta megtudta, hogy házasember vagyok s nincs házam Pesten, elhajolt tőlem a szíve - Emilhez. Az ő szíve hajlott el s mégis az én szívem csorbult könnyem is utána csordult...
Nem is csoda; azt hiszem, annyi az udvarlója, mint amennyi hajszál szép fején. Egyik mulatságosabb, mint a másik. A Feri gyerek mennyre-földre esküszik, hogy él-hal érte, a hórihorgas Rezső pedig váltig bizonykodik, hogy neki ugyan nem kell, - de azért odavan a bolondulásig. Én magam meg már olyan vékonyra száradtam ki a szerelmi búbánattól, mint a Prém József poézise, melyet a prózaírás tűjébe húzott immár és a Magyar Állam újdonságait fércelgeti vele. A többi udvarlóról nem is szólok. Ki az ördög győzné őket betűrendbe szedni, és elszámlálni érzelmeiket? Eszeveszett az valamennyi, ha a Nelli-Nellit látják.
A nyájas olvasó, aki ezt a bolondságot olvasni fogja, s otthon eladó lánya vagy nővére van, kit csak egyszerűen Birinek, Örzsinek, Marinak neveznek, joggal beleszólhat a dologba illendően megtudakolván tőlem, hogy ki adta nekem azt a just, hogy duplán tétessék ki nyomtatásba az ő keresztneve, mikor más keresztény lélekre egy keresztnév után is ráakadnak, és bizonyára még őfelsége a királyné is csak Erzsébet, nem pedig Erzsébet-Erzsébet.
Igaz a kérem; - csakhogy nekünk olyan gyönyört okoz a Nelli név kimondása, hogy átkozott fukar fickóknak kellene lennünk, ha ezen gyönyör megkétszerzését megtagadnók magunktól.
Ő tehát Nelli-Nelli. Ettől nem tágítok, s ha az olvasónak is lefestem milyen szép, hiszem belenyugszik.
Még csak leány-palánta, alig múlt tizenöt éves. Naiv, gyermekes. Feri a termetéért imádja, mely olyan hajlékony, karcsú mint a nádszál; Emil a szemeiért rajong, melyek olyan égszínkékek, hogy a mennybolt színe látszik ízetlen utánzásnak mellettük. A hórihorgas Rezsőnek az orcái tetszenek, mert olyan szépek, mint a barackfa rózsaszín virága, és olyan puhák, melegek (ipsissima verba), mint a meleg cipó.
E drasztikus hasonlat után nekem magamnak semmi kedvem similéket mondani bájaira, egyszerűen kijelentem, hogy nekem mindene tetszik. Ha valami tagja nem olyan volna, amilyen, az egész Nelli-Nelli nem érne semmit.
De térjünk a dolog velejére. Ez a Feri gyerek a legagyafurtabb fickó köztünk. Spekuláns fő. Egy félhavi udvarlás után alkalmasint reményekkel kecsegtethetvén magát, egy részvénytársaságot gründolt a Nellike meghódítására. Mindnyájan tagjai lettünk.
Az általa kidolgozott s általunk elfogadott alapszabályokból idézek nehány §-t, amennyi éppen szükséges a társulat megértésére:
1. §. A társulat célja: a Nelli-Nelli meghódítása.
2. §. Hogy az, aki először bírni fogja, meg is tarthassa: alaptőkéről szükséges gondoskodni.
3. §. Minden részvényes tartozik tehát hetenkint öt forintot fizetni e célra a társulat pénztárába.
Még a 37-ik kacsot szükséges idéznem, mely így hangzott:
Nem részvényes udvarló eltávolításáról a társulat gondoskodik.
Így aztán meglettünk volna szépen. Napról napra mondhattuk a muszkákkal: minden jól megy. A vad leánykából szelíd bárányka lett, napról napra nyájasabb, simulékonyabb. Kezét meg hagyta fogni, arcát megengedte simogatni, sőt már vége felé szép selyemhajával is játszhatott egy-egy vakmerő kéz szentségtelen ujja.
De ez egyensúly mégsem lett megzavarva. Az akciók egyformán állottak, bár az eldöntés napja már nem látszott messze lenni. Egyszer egyikünket, másszor másikunkat tüntetett ki. Ki lesz a szerencsés, boldog isten tudja. Hátha a furfangos Feri gyerek ez egyszer más számára gründolta az alaptőkét? Homályos írás az, ami a női szívben van. Ami B-nek látszott ma, A kerekedhetik belőle holnap.
A részvénytársulat azonban szilárdul állt, mint a Sion, a befizetések hónapok óta pontosan történtek s a létföltétel meg nem lett ingatva semmi által.
Még Nelli-Nellit ugyan senki sem bírja, de biztos, hogy már nem sokáig marad res nullius, mert a megszelídítés volt a főmunka, az pedig be van fejezve. Olyan új nevelésben részesítettük, hogy egész öröm volt elnézni, mennyi élvezettel olvassa Kock frivol regényeit s nézi a kankánt a népszínházban. Aztán idegen ember hozzá sem férhetett: minélfogva matematikai igazsággá izmosodott, hogy valamelyik közülünk nyeri el Nelli-Nellit és a begyűlt alaptőkét.
Képzelhető, hogy ily körülmények mellett mekkora nagy lehetett a verseny. Nem is igyekszem leírni; a derék, nemes célú részvénytársulatnak csak szégyenére válnék azon különféle fogások és mesterkélések nyilvánosságra hozatala, melyekhez annak egyes tagjai nem átallottak nyúlni, hogy az egyre értékesebb szívecskét elhódítsák.
A múlt napokban a helyzet mindinkább feszültebb lett. A megoldás közelsége a levegőben látszott függni.
A jövőt rózsás színben látta mindenki.
Nelli-Nelli szokatlan jókedvű lett és szokatlanul nyájasan mosolygott, ugrált örömében, madarat lehetett vele fogatni...
Szentnek látszott, hogy szerelmes valakibe.
Most már csak az a kérdés, kibe?
Megdöbbenve találgattuk.
- Honnan, miért van most mindig olyan jó kedve, Nellim-Nellim? - kérdém egy estén, midőn mindnyájan összegyűlve a Nelliék kerek asztalánál ültünk.
- Hát nem tudják? Azért, mert beteljesült a vágyam: színésznő lettem. Beállottam a karba a Népszínháznál.
- Szent isten! Mikor?
- Már egy hét előtt.
Hallgatva néztünk össze. Feri fanyarul mondá: Megehetjük a részvénytársulatunkat. Most már a Nelli-Nelli a mindnyájunké.
U. I. A begyűlt pénzt elküldjük - a muszka sebesülteknek.
A NŐ REGÉNYE
1877
Rajz
Elvitték, asszony lett, levették a pártát gyönyörű fejéről, s azzal a pártával levették a mennybolt mosolygó kékségét, elvették az élet minden édességét, elcserélték lelke verőfényét korom éjszakával. Elváltozott minden.
Átkozott a kocsi, amelybe beültek, átkozott a négy ló, amely tovavitte, száradjon el a fű, mely annak az útnak (az ő szép útjoknak) széleit fölverte.
Szegény Kirner Klári, mennyire szerette a derék Érdy Dezsőt, s mégis odaerőszakolták a szülei Kamuty Ferenchez.
Persze, mert gazdag volt. Klári is gazdag volt, Kamuty Ferenc is: összeillettek hát. Hogy a szív mit érez, merő ostobaság az; nem a XIX-ik századba való bolondos dolog az.
Klárit tehát elvitték szépen falujából, hol annyi boldog pásztorórát töltött Dezsővel, valahova Felső-Magyarországba, a Kamuty birtokára - menyecskének.
Hányszor esküdött szerelmet Dezsőnek, hányszor mondta, hogy csak a halál, vagy az ő mennyasszonya lehet. A szíve repedne meg, ha valaha elszakítanák Dezsőjétől.
De bizony azért mégsem repedt meg annak az ő szíve. Piros, életvidor menyecske lett, mint a parancsolat. Táncolt, mulatott, nevetett. Csupán nehány napig változott volt át lelke verőfénye éjszakává. Ami nagyon természetes is, mert hiszen az éjszaka is csak arra való, hogy virrulat következzék utána.
Érdy Dezső szemébe vágta kalapját és azt mondta:
- Szívtelen nő: nem tud érezni.
Aztán még többször okoskodott ilyenformán:
- Fény, gazdagság, ragyogás az eleme a nőnek. Nincs egyéb szentség előtte. Hitét, becsületét, szerelmét, mindenét feláldozza érte. Klári is a vagyonáért lett a Kamuty neje. Hiúság, valóban hiúság a te neved, asszony!
És egyszer csak olyan idők jöttek, mikor az emberek egy napon úgy feküdtek le, mint gazdag emberek, s másnap koldusnak ébredtek fel. A Krach villámai csapkodtak mindenfelé.
Kamutyék minden vagyonukat elvesztették. Nem maradt meg nekik csak a rajtuk való.
A fényes ősi kastélyból ki kellett költözködniök. Ide jöttek lakni Budapestre egy szűk hónapos szobába, hol csak egy asztal, két szék és egy ágy volt az összes bútorzat.
A fény odalett, megsemmisült, de azért Klárinak megint nem repedt meg a szíve. Mégis csak olyan életvidor piros menyecske volt, mint azelőtt.
Érdy Dezső azt mondta erre:
- Elfásult könnyelmű nő, ki nem is gondolkozik.
A szűk szoba később még szűkebb lett. A szegénységnek új osztályosa támadt. A hónapos szoba bútorzata megszaporodott egy - bölcsővel.
Klárinak gyermeke, kis leánykája született. Erzsike lett a neve.
Szerették, dédelgették, mint egy darab aranyat. Izmosodott, nőtt is mintegy harmadfél évig. Akkor azonban meghalt.
Szép aranyhajú angyalka volt, nagy kék szemekkel, gömbölyű karocskákkal, átlátszó bőrű rózsaszín lábacskákkal.
Szokása volt korán reggel feküdni át mama és papa közé; dadogott ilyenkor bolondos, csókolnivaló dolgokat.
Járni is tudott, futkosni is, sírni, csak nagy ritkán sírt.
Himlőben halt el. Fekete himlő e rózsás arcokon!
Mikor kiterítették a feketével elfátyolozott szobába, melyet sírvirág, homály, a franciscet illata, s két szegényes faggyúgyertya fénye oly szomorúvá tett s oly szívrázó hangulattal, úgyszólván titkos ünnepélyes szent zenével töltött el az anya egész nyugodtan járt fel s alá halottja körül.
Hol-hol a ravatal fejéhez hajolt, omló fürtei befedték a kis halott arcát, az örök lezárt szemeket, a sima, oly végtelenül nyugodt s mégis bűvös álomregékkel beírt hideg homlokot...
Megcsókolta. Csönd volt. Csak egy vén óra ketyegett. Megcsókolta ismét, azután nyugodtan elfordult és a padlóra nézett hosszan mereven...
Majd lábujjhegyen az udvarra nyíló ablakhoz tipegett, és cirádákat rajzolt arra. Ki tudja, mit jelenthettek azok a görbe-girbe vonalak? A kétségbeesés írását nem bírja megolvasni senki, csak az, aki diktálja ott fenn az égben!
Eközben megjő a férj. Sápadt, egész valójából kikelt alak, megtört fényű szemekkel, roskatag termettel.
Meglepetve nézi nejét. Milyen erős ez a Klára! Félig megnyugtatja, félig megdöbbenti, hogy olyan nyugalommal viseli a csapást.
- Feküdjünk le, Klára. Késő van.
- Igen, igen - suttogja Klára lágyan -, Eszti már alszik.
Lenyugodnak.
De az anya nem alszik. Mikor minden lecsöndesül, kisuhan ágyából, egy kést vesz elő az asztalfiából, s a kis halotthoz lopózik.
Melle zihál, szeme vadul forog s a kést a gyönyörű halottba vágja. Szétmarcangolja s kitépi melléből az eldobogott szivet.
Majd fölkacag...
- Hahaha! Nézd csak ezt a szivet, édes férjem. Ezt nem adom a halálnak. Ezt nem temetik el, hahaha! Ebből én palotát építek magamnak.
És a szivet magasra tartva kezében, vígan ugrándozik szanaszét a szobában.
A halálra rémült férj átérti a valót, s gyöngéden vigasztalja:
- Igen, igen, palotát építünk belőle: holnap bele foglak vezetni.
És el is vezeti másnap abba a szomorú, csendes palotába a - Lipótmezőn.
A PUTNOKI PAJKOS
1877
A török nemzet nagyszerű küzdelmei alkalmából, midőn látja a világ, hogy mily meseszerű hősiességgel vívta meg a török hadsereg az óriási harcokat, s mint alázta meg a porig a gőgös, a zsarnok Muszkaországot: öröm és hála foglalja el a magyar nemzet szívét is, lelkesedünk a török győzelmek felett, s mint édes testvérünket, barátunkat üdvözöljük a csatából megtérő hősöket. Igen, mert jól tudjuk, hogy e széles világon a törökön kívül más barátunk nincs. És eszünkbe jutnak e pillanatban, hogy hajh! volt idő, mikor félreértettük egymást, volt idő, mikor a két testvérnemzet egymást emésztette öldöklő harcokban. E szomorú időnek borzasztó harcaira fátyolt vetünk. Csak egyes, kevésbé szomorú kimenetelű szakaira emlékezik most a jó magyar nép.
Gömör megyei Putnok városkában szájról-szájra maradt fent az alábbi történet. Elmondom, elmesélem, ahogy hallottam nem rég, a napokban. Úgy rémlik előttem, hogy elbeszélésem hősének egyik dédunokáját láttam azon a nagy lisztán, melyre azok nevei voltak felírva, akik a török sebesültek felsegélésére adakoztak. Egy harctéri tudósító leveléből pedig azt olvastam, hogy egy hős ifjút lehetett látni a török harcolók soraiban, ki ízről-ízre magyar, hazánkból vándorolt a török csatatérre, mert azt állítja, hogy ő török eredetű, ősapja a hajdani törökmagyar hadjáratkor maradt bent Magyarországban, s most aztán ő kötelességének tartotta véreinek segítségére sietni, s irtani az átkozott ellenséget. Lehet, hogy ez a lelkes ifjú meg elbeszélésünk másik hőse, Muszúr basa ivadéka.
*
Mint a címről is már könnyű kitalálni, Putnokon történt a dolog, mégpedig abban az időben, mikor Gömör megye is el volt foglalva a török által s Putnokon Muszúr basa parancsnokolt.
A basa hórihorgas magas ember, rettenetes basarózsa képpel és rengeteg hosszú fehér szakállal; a homlokán egy nagy sebhely, amit valaha bég korában a jó Szondy vitéztől kapott emlékül, odaát Nógrádban. Az egyik lábára sántított, Felsőoroszinál egy golyó fúródott bele; a balkezén három ujja el volt vágva, ezeket valahol Rimaszécsnél hagyta; azonfelül a jobb szemének csak helye volt meg, egy szerencsétlen kardszúrás Drégelynél megfosztotta tőle.
De abból a megmaradt egy szemből annyi gonoszság sugárzott ki, mint egy pokolból. Féltek is az emberek tőle, mint az ítéletnaptól; azaz, hogy az ítéletnaptól csak a gonoszok reszketnek, őtőle azonban reszketniök kellett a jóknak is. Amily kegyetlen volt a csatában, semmivel sem volt különb a meghódított alattvalókon. Igaz, hogy elég oka volt haragudni a magyarokra, mert - mint elősoroltuk ég emléket kapott a magyar kardvasaktól, de a kínzások és bosszantások azon ezer neme, mit a meghódított területen elkövetett, még a soknál is több volt. Egyszer egy putnoki vargát karóba húzatott azért a bűneért, hogy elnevette magát egy török harcos éneklésén.
- A hitetlen gyaur! még nevetni mer, mikor egy igazhívő muzulmán a Szent Alkoránból énekel.
Eleget szabódott a boldogtalan varga, hogy hiszen ő nem tudhatta, mit énekel a török katona, mert egy szót sem tud törökül.
Nem használt semmit.
- Majd megtanulsz törökül a paradicsomban - mondá Maszúr basa. - Ne búsulj, édes fiam!
Azzal a legnyájasabb arccal rendelte, hogy húzzák karóba derék gyaurt, akinek úgysem volna már előmenetele ezen a gyarló világon a török nyelvtudomány nélkül; aztán a fejét különös kegyelemből ki kell szegezni a várkapura, hadd gyönyörködhessenek benne.
Máskor beállít egy becsületes szűcsember házába, aki a felső utcán lakott saját kőházában, s mint egyike Putnok legderekabb polgárainak városi tanácsnok volt.
- Hallod-e, gyaur! - kiáltott be hozzá a félszemű basa az ablakon - gyere ki, édes fiam, gyere...
- Mit parancsol, kegyelmes uram? - kérdé ijedten és nagy alázatosan a jámbor szűcs, előrohanva.
- Holnap reggel vadászni megyek, édes fiam - mondá a basa nyájasan (mert sok gonosz ember hordja a nyájasság álarcát) -, és mivel hideg idő van, egy meleg ködmenre van szükségem, édes fiam, azt te nekem holnap reggelig meg fogod varrni, kedves gyermekem, a saját matériámból, mit ha nem tennél, édes fiam, olyan bizonyos lehetsz, hogy déltájon felakasztatlak, mint ahogy bizonyos az, hogy holnap is megvirrad.
- Mindent el fogok követni, kegyelmes úr, dolgozni fogok egész éjjel - mondá a szűcs remegve.
- De a ködmön tökéletes legyen, édes fiam, szépen kihímezve skófiummal, szép félholdakkal, ékes tulipánokkal...
- Mindent megteszünk, csak arra kérem kegyelmességedet, hogy a matériáért azonnal mehessek.
- Gondoskodtam róla, édes jó fiam, hogy ne kelljen fáradnod, ott bőg a kapud előtt.
A szűcs odapillantott s kétségbeesve látta, hogy a mondott matéria, melyből a ködmönt kell megvarrni, még nagyon kezdetleges állapotban van. Két darab eleven kos állt kint a kapu előtt, gyámoltalan birkatürelemmel és nyugalommal. Bizonyosan egyik sem gondolta, hogy a bőréből ködmön lészen holnap, ha ugyan lészen.
A szűcs térdre borult a hatalmas zsarnok előtt, s úgy könyörgött, hogy ne kívánja tőle ezt a lehetetlen dolgot, hiszen ha csak ködmön kell, varr ő reggelre, meg lesz, de az lehetetlen, hogy abból a bőrből csinálja, ami még ma a kosok ideiglenes tulajdona: arra kevés az idő.
- Hogy is hínak csak téged, kedves fiam? - kérdé a basa édeskésen.
- Pajkos Mártonnak.
- No hát, fiam Pajkos Márton, még egyszer mondom, hogy a ködmön meglegyen a kosokból reggelre, mert különben felakasztatlak. Allah megáldjon, édes gyermekem!
Ezzel a basa elment. Persze, hogy reggelre nem lehetett meg a ködmön, s Pajkos Márton uramat felakasztották, amit a basa nyugalmasan csibukozva nézett végig kertjéből.
Arra is nagyon büszke volt Muszúr basa, hogy ő a legjobb adószedő a szultán összes vezérei közt. Iszonyú sarcot vetett ki a szegény putnokiakra, s hogy azt a kicsigázott, fizetni nem tudó néptől kicsikarja, egy lajstromot készített, ahol fel volt jegyezve; kinek ki a legkedvesebbje, s aztán egy napon összefogdostatta kinek a feleségét, kinek a gyermekét s egy nagy földalatti terembe csukta: harmadnapig ki lehetett az így elfogottakat váltani az adó lefizetése mellett; aki azonban harmadnapon túl is kénytelen volt ott hagyni gyermekét vagy nejét, a legnagyobb kínzásoknak tette ki; újabb három napig a talpát csiklandozták az ott maradtaknak, és ha még akkor sem lettek kiváltva, a következő három napon naponkint kétszer megkorbácsoltattak. És ez nagyon hathatós adótörvény volt, úgyhogy a putnoki basának sohasem voltak adóhátralékosai, mint a többi ügyetlen basáknak, kik nem értettek a célszerű közigazgatáshoz.
Sok írnivalóm volna, ha mind elő kellene sorolnom azon istentelen kegyetlenséget, amit akkoriban Muszúr basa véghez vitt Putnokon.
Nemcsak a közrendűek, hanem a tekintélyes magyar urak is ki voltak téve a basák korlátlan önkényének. Nem lehetett előle folyamodni sehova, sem elmenekülni.
Maga a hatalmas Balassa Imre is, ki akkoriban Putnokon lakott a neje kastélyában, csak olyan volt a basa előtt, mint a legutolsó rabszolga.
Azaz hova beszélek, hogy Balassa Imre a neje kastélyában lakott; lakott ám, de nem Balassa, hanem Muszúr basa, ki kikergette őt onnan, egy alacsony udvarházba a falu szélén.
Ott élt a hatalmas magyar főúr elvonulva, várva a jobb időket erre a szegény, sokat szenvedett országra.
Egyetlen leánykája, a kis tizenkétéves Borbála volt életének minden öröme. S most ez az öröm is keserűséggé vált, mert a kedves lányka, ki valóságos jótevő tündér volt Putnokon, beteg volt, haldokolt.
A lakosok szomorú arccal jártak-keltek a kis udvarház előtt, hol a várúr kis kisasszonyja, leendő úrnőjük, haldoklik. Balassa Imre nagy bánata ott tükröződött minden arcon. A megpróbáltatás és közös elnyomatás e napjaiban a jobbágy közelebb simult urához, ilyenkor érezte csak, mije volt az neki, mint ahogy ti, kedves olvasóim, talán csak akkor fogjátok igazán érezni: mi volt apátok, anyátok, mikor már elvesztitek. Bezzeg de sokszor megcsókolnátok a lábnyomát is annak, kit egykor nemegyszer képesek voltatok megsérteni, megbosszantani.
Bezzel a putnokiak is ragaszkodtak most Balassa Imréhez s együtt érezték a nagy bánatot vele beteg gyermeke miatt.
A kis Borbála napról napra rosszabbul lett, végre lázas önkívületbe esett.
A gróf kétségbeesve virrasztott ágya fölött és hallgatta annak lázas szavait. A beteg ott járt-kelt a fényes várkastélyban, melyhez emlékei kötötték, és bebarangolta a kertet, mely akkoriban egyike volt a legszebb kerteknek az országban.
- Nézd csak, apám - kiáltá -, nézd, nézd! Látod a cseresznyefát az üvegházban. Milyen szép piros cseresznyék vannak rajta. Oh, atyám, szakíts belőlük. Ha adsz belőlök, mindjárt meggyógyulok.
Balassa gróf végigsimítá kezét a kedves forró homlokon.
- Hova gondolsz, kis Borbálám? Nyisd ki a szemeidet. Hiszen te itt vagy mellettem, édesapád mellett. A cseresznyékről csak képzelődöl. Hol is volna most cseresznye márciusban.
- Nem, nem - kiáltá a gyermek makacsul -, én látom a cseresznyéket s tudom, hogy meg fogok gyógyulni tőlük. Az Anna is látta...
(Anna a beteg ápolónője volt).
- Nyugodj meg, édes Borbálám. Nem látott Anna semmit. Hiszen itt van, elmondhatja neked.
Anna aztán elmondta a grófnak, hogy a lázas beszédnek van némi alapja, nehány nap előtt ő csakugyan beszélte a kis úrnőnek, hogy a basa üvegházában már érik a cseresznye.
Borbála egész éjjel a cseresznyéről beszélt s követelte, hogy neki azt adjanak.
A gróf alig várta, hogy megvirradjon, rögtön hívatta a lovászát, Pajkos Imrét, a kivégzett Pajkos Mártonnak a fiát, s elküldte a Muszúr basához azon üzenettel, hogy tisztelteti és nagyon kéri, hogy bármi árért küldjön nehány szemet beteg lányának a cseresznyékből.
- Hogyisne? - dühöngött a basa. - Nem is kellene egyéb, mint hogy hitvány gyaur porontyok számára pazaroljam Allah áldását. Mondd meg uradnak, a hitetlen kutyának, édes fiam, hogy a cseresznyét a felséges szultán számára termesztettem s el fogom küldeni Sztambulba. Add át uradnak tiszteletemet, neked pedig most mindjárt adatok huszonöt bambusz botot, hogy máskor ne alkalmatlankodjál ilyen dolgokban.
A derék Pajkos Imre igen elbúsult a huszonöt bambusz pálcán, amit a talpára kapott, de még jobban azon, hogy kis úrnőjének nem vihet a cseresznyéből, hogy meggyógyuljon.
- Azért is enni fog belőle - suttogá dacosan -, azért is, éppen azért is...
A grófnak is zokon esett az üzenet, de mit tehetett róla? El kellett nyelni. Az ellen nem volt föllebbezés sehova.
- Hozok én abból a cseresznyéből, ha addig élek is - mondá Imre lovász. - Belopózom este a kertbe...
- Nagy vakmerőség lenne - felelt a gróf -, életeddel játsznál és hasztalan, az üvegházat fegyveres őrök vigyázzák. Nem kívánom, Imre szolgám, hogy ifjú életedet kockára tedd.
- Nagy számadásom van a pogánnyal, nagyságos uram. Nem felejtettem még el az apám halálát, nem is fogom soha.
Imre egész nap gondolkodva járkált fel s alá, terveket forgatva fejében, miként jusson az üvegházba. Nem lehetett lebeszélni szándékáról, hogy a cseresznyefát megdézsmálja. Rokonai, barátai eleget kérték, hogy ne menjen, bizonyos halálnak megy neki, de ő állhatatos maradt. Nem használt a szép szó, a jóakaratú figyelmeztetés. Hja! Nagy számadása volt a törökkel, és nagyon szerette kis kisasszonyát.
Este azután, mikor minden elcsendesült Putnok városában, a mi legényünk megmászta szép csendesen a magas palánkot, mely a basa kertjét környezé, s bátor léptekkel tartott egyenesen az üvegház felé.
Kívül a kerítésen maradt barátai, többnyire a Balassa cselédsége, szorongó szívvel néztek utána, akit nehezen fognak látni többé ebben az életben. Az egyik gúnyosan még egy zsákot is dobott utána.
- Ha tán kicsi lenne a tarisznya, amit viszel a cseresznyének, - itt van a zsák is, Imre pajtás!
- Kár gúnyolódni - szólt egy őszbe csavarodott faragó béres -, az Imre bátor fiú, isten segítse!
Az üvegház előtt három fegyveres török katona járt fel s alá.
Imre szíve nagyot dobbant, de azért nem hátrált, s észrevétlenül sikerült neki az üvegház ajtajához lopózni, melyet generális kulccsal volt szándéka felnyitni.
De mennyire elbámult, midőn az ajtót nyitva találta. Bemehetett minden nehézség nélkül.
Nem is kérette magát sokáig, hanem beosont s azonnal nekifogott a cseresznyeszedésnek. A pompásan illatozó ezer meg ezer virág közt sem volt nehéz megtalálni a cseresznyefát, mely magasabb, terebélyesebb volt a többieknél s piros gyümölcse még a sötétben is szinte mosolyogni látszott.
Már félig telve volt a tarisznya, midőn nesz hallatszék s a közeledő fény egyszerre láthatóvá tette a basa e téli paradicsomát.
Imre villámhirtelen húzódik egy sűrű pálma mögé a szögletbe s elfojtott lélegzettel várta mi fog történni.
Az ajtó nem hiába volt nyitva, hanem avégből, mert Muszúr basa este ez órában mindig a jól fűtött üvegházban, a mámorító kellemes illatár közepett fürödni szokott.
Két szolga gyertyát, csibukot, fürdőruhát hozott, s utánuk Muszúr basa lépett be rémes szemével fürkészőleg nézve körül.
Imre fogai vacogtak a félelemtől.
Szerencsére azonban sem a szolgák nem vették észre, sem a basa, ki elküldvén szolgáit az ajtót bereteszelte belülről, s lekötvén kardját, vetkőzni kezdett, egymás után hányván le magáról a drága selyem öltönyöket. Mielőtt azonban az illatos vízbe ülne, gondolá magában, elszív még egy csibuk dohányt. Rágyújtott tehát s igazi törökös élvezettel eregette csibukjából a füstfelhőket.
Imrének helyzete igen kényelmetlen volt, a pálma levelei így is rosszul takarták, a basa észrevehette minden pillanatban, de föltéve, hogy észre nem veszi, el lehetett készülve rá, hogy távozáskor az ajtót be fogja csukni, s ő aligha menekülhet.
Mitévő legyen? Hiába gondolkozott, nem talált mentő gondolatot. Arcán a halálos félelem verejtéke gyöngyözött, s egy önkéntelen sóhaj emelkedett kebléből.
Muszúr basa megrezzent, a sóhajt meghallotta, s pokoli szeme ijedten és fürkészőleg fordult hősünk rejtekhelye felé.
- Ki van ott? - kiáltá a basa felemelkedve, csibukját messze elhajítván magától.
Az elhatározó pillanat ütött. Imrének nem lehetett haboznia. Mint párduc ugrott ki a pálmabokor mögül s megragadván a pasának feléje terjesztett kezeit, egy hirtelen rántással és mozdulattal, derekáról leoldott szíjával hátraköté azokat, és nehogy elkiáltsa magát, tenyerét villámgyorsan szájára tapasztá.
A basa hatalmasan rugdalózott, arca szederjes kékké vált tehetetlenségben. Imrénk nem sokat törődött vele.
A magával tehetetlen, anélkül is nyomorék embert, miután a száját betömte, felemelé székéről és első pillanatra rettentő gondolata támadt.
Megbosszulom magam atyám haláláért. Megölöm...
De csakhamar elfojtá ezt a rémes tervet a kedélyes pajkosság.
Fölkacagott.
- Toportyán legyek - mondá magában -, ha nem inkább hazaviszem Balassának ajándékba. Ez lesz oszt’ a hatalmas tréfa!
S ezzel egy lepedőbe burkolá, könnyedén vállára emelte, mint egy hullát. Annyi esze volt, hogy a lábait, nehogy galibát csinálhasson velük, összekötötte egy ott heverő drága perzsa kendővel.
- No, most gyerünk, kegyelmes basa - mondá gúnyosan. - Viszlek magammal.
Szegény Muszúr jól hallotta ezt, mert éppen csak a hallási tehetségét gyakorolhatta.
Egy perc műve volt kireteszelni az ajtót.
Óvatosan lépkedett terhével egész a kerítésig. Ezer szerencse, hogy senki sem vette észre. A bátrakat segíti a végzet is.
Hanem most jött a haddelhadd! Miként megy át a kerítésen, anélkül, hogy Muszúrt itt kelljen hagyni?
Egészen kétségbe volt esve, mert ha itt hagyja, az felösmerte s másnap iszonyú bosszút áll. Nem, nem, Muszúr basát okvetlenül elviszi, vagy ő is elvész.
E pillanatban észrevette, hogy a Muszúr nyakáról valami nehezék lóg le. Oda kap s fölismeri, hogy kulcs.
Istenem, istenem, hátha éppen a kisajtó kulcsa!
Leakasztotta, s a falból kifelé vezető ajtó könnyedén megnyílt vele.
A legény el nem fojthatott egy örvendetes nyikkantást, s kijutván a veszedelemből, megkétszerezett léptekkel ügetett a Balassa-ház felé.
Otthon a grófi udvarházban valóságos csoda gyanánt nézték, hogy ép bőrrel jő. Régen istennek ajánlották már lelkét. A nagy kiáltásra, hogy nini, itt van az Imre elevenen még a gróf is kinézett, hogy hű szolgáját üdvözölje.
- Szent isten, mi van a hátadon? - kiálták, amint a sötétben fölismerték az emberi test körrajzait. - Hoztál e cseresznyét?
- Hoztam ám - mondá Imre, kiürítve a tarisznya tartalmát. - Ráadásul még a cseresznyefa gazdáját is elhoztam.
S ezzel ledobta válláról a tömeget.
- Elő egy fáklyát!
A fáklya világánál mindenki megösmerte Muszúr basát, ki ott állott fehérre vetkőzve, elkékült arccal, vérben forgó szemekkel.
Lett nagy öröm és álmélkodás Balassa gróf azonnal futárt küldött Pelsőcre, hol Ránky Dénes uram hadai portyáztak és saját szétszórt zászlóalját is előszólítván, a következő napon kiűzték a vezér nélkül maradt hadat Putnokról.
Diadalmas fényes napok következtek az egész városra. De a legnagyobb dicsőség Imrének jutott ki, nemességet kapott a királytól a Putnoki előnévvel. Attól fogva Putnoki Pajkos Imre lett a neve.
Borbála is felgyógyult, s mikor egy év múlva Putnoki Pajkos Imre uram gróf Balassa oldalán hazajött a diadalmas magyar táborból, ő tűzte keblére a király által küldött érdemrendet a legvitézebb magyar lovagnak.
*
A basának nem lett semmi baja. Azon az emlékezetes napon, mikor Imre Balassához hozta, Balassa uram megparancsolta, hogy oldozzák fel.
Azután így szólott hozzá:
- Ha megígéred, jó Muszúr, hogy nyugton maradsz s nem teszel szökési kísérleteket, szabadon járhatsz-kelhetsz házamban, s családommal étkezel. Vendégemül tekintlek. Meg fogsz győződni, hogy a magyar nagylelkű, szíve nemes, meg tud bocsátani legnagyobb ellenségének is. Majd elmehetsz aztán, ha akarsz Sztambulba, és élhetsz boldogul ameddig isten engedi.
Muszúrt meghatotta e nemesség s így válaszolt. - Allahra mondom, ily nagy lelket nem hittem benned. Kérlek, jó Balassa, bocsáss meg és engedjétek meg nekem, hogy oly nemes lelkű lehessek, mint te vagy Balassa.
- Az lehetsz, Muszúr, végképpen szakíthatsz rettenetes múltaddal, és életed hátralévő napjait leélheted úgy mint nemes szívű, becsületes ember. De azt ne várd, azt ne kívánd, hogy a nép felejtse vétkeidet.
- De hátha elfelejtik, hátha megbocsátnak neki - szólalt meg most Imre, és azzal a mellékszobába szaladt, s csakhamar visszatért egy nyaláb ruhával.
- Értelek, gyermekem! Muszúr, öltsd fel a ruhákat, akkor talán mentve leszesz a nép dühe elől, ha külsőleg is hozzám hasonlónak láttatol.
A basa Imre segédkezése mellett nagy nehezen felöltötte a szűk magyar ruhát.
És le sem vetette többé...
Úgy nézett ki, mint egy tősgyökeres magyar táblabíró.
A nevét is megváltoztatta, lett belőle Kegyes János.
Csakugyan kegyesen, istenfélően is élt félrevonultan a Balassa egyik jószágán.
Eközben tisztult a láthatár, a harcok lezajlottak, a törökök uralma végefelé közeledett.
- Muszúr barátom - így szólt egy napon Balassa -, mehetsz, elbocsátalak. Menj, keresd fel Sztambulban akiket szeretsz, jelentkezzél szultánodnál és élj boldogul...
A basa elérzékenyülten ölelte át nemes lelkű barátját.
- Ne küldj el, ne taszíts el magadtól. Én nem kívánom többé látni hazámat, hol úgyis csak a bizonyos halál várna rám seregem elvesztése miatt. Titeket pedig annyira megszoktalak, hogy nálatok nélkül már élni sem tudnék. Allahra mondom, nem válhatok el tőletek.
Egy ölelés volt Balassa felelete.
- Maradj hát köztünk örökre!
A RENDŐR
1877
Arról nevezetes, hogy még talán a születésével is elkésett egy nappal. Hanem ha elkésett is, itt van és szavamra mondhatom, eleven, közöttünk járó teremtmény a rendőr. Én már láttam is néhányat belőlük - a pálinkás boltokban, hol előszeretettel szoktak tartózkodni, égrontó politikai vitatkozások között, mert hát éppen az ő szakmájához tartozó dolog annak az eldöntése, ki a nagyobb gaukler, a muszka cár-e, vagy a burkus császár?
Tudom, fáj a szíve, hogy sem az egyiket, sem a másikat nem viheti be a priccsre...
Hiába, nem lehet, mivel a hatalom is véges dolog s kivált a terület és messzeség korlátozza rettenetesen, mert lenne csak - teszem azt - a muszka hadsereg egytől-egyig józsefvárosi burger, tudom megmutatná, ki mert itt az ő tudtán kívül bulgáriai kegyetlenségeket elkövetni. Az ő tudtával pedig no, az nem lenne mesterség.
A rendőr valaha policáj volt, s nevének félelmetes hatása vala. A nagy múltról már csak a nemzeti rémregék szólanak. Ma már a policáj rendőr lett, s nevének komikus a hatása. Mi a máról beszélünk.
Ha a híres Lecoqnak, a rendőrök királyának volt valaha édes álma, mely megmutatta a jövő rendőreinek elképzelt alakját, az álomtündér bizonyosan a mi mai rendőrünket tolta oda neki szemre kapós mutatványul. Meg kell adni, hogy csinos, szemenszedett gyerek valamennyi, s ha a magas államhatalomnak az volt a célja, hogy a fővárosi szakácsnék kebelében ellensúlyozhassa azon forradalmi hatást, melyet ősidők óta korlátlanul gyakorolt a császári királyi hadsereg, bizony célját érte. Elegáns kék atillája, melyet vasárnaponkint húz fel, nem tűri a ráncot, úgy odafeszül tagjaira, mintha öntve lenne; karján kacéran virít a nemzetiszín gyapotszalag, mellén a fényes pléh numerus. Betyáros kalapján messziről csillog az ország címere és a fehér lófark bokréta. Hát még mikor temetéseknél vagy tüntetések alkalmával lóra ültetik s ott ficánkoltathatja a bámuló s holtra ijedező csőcselék közt, akkor van még csak elemében. Csakhogy ez ritkábban történik: több nap, mint ceglédi deputáció...
S ezeken a közönséges napokon a rendőr élete is bizony unalmas, mert hát a hatalmát és a nagy rangot is hirtelen megszokja az ember s oda sem hederít neki. Sőt terhére lesz. Nyugalomra tért hadvezérek, országuk kormányzását idegen kezekre bízó királyok példája mutatja ezt; pedig egy országon, ha jól fölvesszük, nagyobb élvezet uralkodni, mint például a Wesselényi utca innenső végében.
Innen van aztán, hogy a konstábler is jobban szereti a procul negotiis-t Hivogatón pislog rá a sarki Betekints gyaluforgács cégére; amint a szél dévajul meg-meglóbázza, úgy érzi, mintha az ő szívét is mozgatná. Hiszen ő is ember! Megy, amerre vágyai vezérlik és azok hova vezérelnék egyebüvé?
A dicsőség, ambíció marasztalná is vagy mi de hisz a dicsőség és ambíció is csak ott dagad meg igazán nagyra, - egy kis méretlen papramorgó mellett.
Hogy a méretlen szó ismét milyen alkotmányos fogalom, azt csak az oltott vérű öreg konstábler érzi, érti, ki már gyakorlott ezen a téren s ösmeri pályája minden csínyját-bínyját, a mellék akcidenciák rejtett forrásait. Mert hát azért vagyon szeme az igazság és rend istenasszonyának, hogy imitt-amott be is hunyhassa.
Kéz kezet mos; a konstábler urat nagyon megbecsülik a sarki bormérésben, hol gyanús külsejű egyének dorbézolnak, kártyáznak s közbe verekednek is hajnalig. A rendőr bácsi a semlegesség diplomatikus köntösét ölti fel, s az olvasatlan félliterek mellett elmereng a világ dolgain, s míg a Balkán-szorost s Plevna környékét megnépesíti képzeletében diadalmasan robogó törökök millióival még a paripák dobogása - is hallik s míg elméje innen áttér toronyirányában fényes Párizs városába, hol nem jól megyen (amint az újságok beszélik, ha nem hazudnak) a dolgok sora, egészen beleszomorodik a bomló világrendbe s a jóisten őrizetére hagyja a - saját utcáját.
Semmi az. Hiszen ő azért ott bent a vidám benyílóban is a rendészeti tudományoknak élhet, melyeknek a hitele úgyis nagyon megcsorbult a Somoskeőy esete óta. Eszébe jő a világhírű amerikai rendőr, Lagardire talentuma, ki egy szőrcsuhás barátot elfogott az utcán s midőn a bíró kérdőre vonta emiatt, így válaszolt: E barát nekem gyanúsnak kell hogy látszassék: nézze meg ön, uram, a keze milyen szőrös; márpedig a szőrcsuha nehány napig is minden szőrt elkoptat a csuklón. S a Lagardire rendkívüli figyelő tehetsége nem vallott kudarcot, kitűnt, hogy az ez alkalomra fölvett barátöltöny alatt tolvaj lappang Milyen kár, hogy ővele (már ti. a mi rendőrünkkel) nem történik ilyen valami!
Azután a saját rendőri tapasztalatain kérődzik, melyek körülbelül a következő pontokban foglalhatók össze:
Aki reggel tolvaj, este is tolvaj az. Tartsd szemmel.
Mielőtt nem látod, hogy bírsz-e vele, - ki ne köss a tolvajjal, mert az el van szánva, te pedig nem...
Ha üldözés alkalmával olyan térre menekül a tolvaj, honnan három utca nyílik, s te nem láthattad, melyiken menekült, s hogyha két utcán már megkérdezted az arra járókat, kik mind bizonyítják, hogy senkit sem láttak arra futni, - a harmadik utcában már ne kérdezősködj; a filozófia diktálja neked, hogy arra ment.
Ennyi tudomány bízvást elég arra, hogy a civilizáció magaslatán fenn tudja magát tartani. Néha kevesebb is untig elég volna, mint ahogy azt a mi rendőrünk egy kalandja világosan mutatja.
Mint minden földi jó, úgy a betekincsi mulatság is bizony véget ér hajnal tájban, hogy újra folytatódjék majd. A rendőr bácsi akarata is meg van kötve s punktumot tesz néha az idő előhaladottsága a legédesebb gondolatjai közé. Megszakad a jólét s békétlen ábrázattal és dörmögéssel cammog ki az utcát őrizni.
Csendes, néptelen. A gázlámpák bágyadtan csillognak az óriási ködben, melyet a hajnal előre küldött. Emberünk egy kapumélyedésbe lapul s odatámasztva két könyökét a kilincs fölé, az önalkotta párnán hajnali álomra hajtja fejét.
De bizony nem szuperál. A karok lecsúsznak, feje nagyot zökken s apróba zsugorodó szemei felnyílnak.
Zsupp! hangzik e pillanatban az átellenes ház egyik ablaka alatt, úgy, mint mikor egy nehéz test esik le a magasból.
- Ki az? mi az ott? - szól oda a rendőr s könyökével megdörzsölve szemeit, közelebb megy.
Hát bizony nagy dolog az ott. Egy telt bőrönd a lepottyanó tárgy, s aki könnyebbség okáért kidobta maga előtt, épp most mászik kifelé az ablakon: a tolvaj. Ennek ugyan kényelmes dolga volt odabent! Még a virginiáját sem oltotta ki, most is ég; szivarozva lopott a gyehennára való!
A rendőr szíve nagyot dobban örömében. Íme, végre itt az alkalom, ahol kitüntetheti magát. Milyen esemény! Milyen szerencse.
Ki vagy? Állj meg! kiált stentori hangon a tolvajra, ki amint kiegyenesedik az ablak párkányzatán, egész óriásnak tűnik fel. A nyaka körül valami ágytakaró van; nyilván értékes jószág, restellte ott hagyni. Egy percig megáll, de nem engedelmességből, hanem, hogy helyzetét mérlegelje, mert a másik percben, mint a nyíl, lepattan éppen a bőrönd mellé, villámhirtelen fölkapja s nekivág a hosszú utcának, a sötétségnek lóhalálban.
A rendőr utána. Utcáról utcára, mindenütt nyomában van. Hírnév, dicsőség ösztökéli most, talán először életében. Előle ugyan meg nem szökik, de senki fia. Ha csak szaladni kell ezen a téren ő van aztán igazán otthon; osztrák katona volt!
A tolvaj is belátja ezt s az István-téren, hol emberemlékezet óta épít vagy kövezetet bont a nemes magisztrátus, egy lucsokkal, sárral bővelkedő sáncba ugrik s hirtelen lelapul.
Oh, az ostoba! Hová búvik! Tudhatná, hogy a rendőr látja...
(Sajátságos az, hogy ahol a rendőrök ostobák, ott a tolvajok elméje is eltompul.)
Hősünk lihegve rohan kirántott gyíklesőjével az ominózus sánchoz, mely nem képes tökéletesen elfedni vendégét.
A tolvaj kinyújtja kezét s fenyegetőzve kiált rá:
- Ide ne közelíts, konstábler, ha jót akarsz! Olyan folyadékot vágok innen az arcodra, meg a ruhádra, hogy ítéletnapig ott lesz a foltja.
Ez lefegyverezte. A rendőr meghökken.
Őt, a nyalka fiút, besározva, tönkretett ruhában lássa a fölkelő nap! De már ennyit mégse kívánhat tőle az állam! - Jól van hát, gazember, nem megyek oda; de azért kezemben vagy. Előhívom a társaimat, majd legyűrünk. Nem vesztlek el szemem elől.
Ezzel odatámaszkodott a tér közepén levő kúthoz s belefújt a sípjába, rendőröket szólítva elő, s ezalatt egy pillanatra sem vette le szemeit az előtörő szürkületben egyre világosabban kivehető verescsíkos takaróról, melybe a merész éji betörő burkolózott. Alkalmasint el is szunnyadt alatta, a bőröndöt párnának helyezve feje alá.
A síp szava elhangzott, de rendőr nem jött, mindössze nagy sokára nehány munkást vetett arra a jószerencse. A jószerencse, mondom, mert hősünk szemei zöld karikákat hánytak már a fárasztó nézésben.
- Jöjjenek önök - kiálta -, egy veszedelmes tolvajt tartok itt a sáncban, sakkba szorítva; fogjuk el gyorsan.
A munkások oda siettek s nem találták ott sem a bőröndöt, sem a veszedelmes tolvajt, csak a csíkos takarót. Az le volt terítve ügyesen és ott kacérkodott a sánc tetején.
Hősünk fejet csóvált s így szólott: no, ez már mégis különös.
A PÁRBAJRÓL
1877
Még meg sem száradt a nyomdafesték jól a Budapesti Napilap ama hasábjain, hol három halálos kimenetelű párbajról ír szomorú újdonságot, s íme már a negyedik halálesettel végződő duellum hírét vesszük ma. Egy rövid hét alatt négy mívelt, nagyreményű, lovagias érzelmű ifjú veszett el golyó által, itt e maroknyi nemzet fiai közül, hol Széchenyi szerint még az apagyilkosnak is meg kellene kegyelmezni, mert kevesen vagyunk.
Négy életet oltott ki a gyilkoló ón. De hát belháború van itt, vagy mi? Megszűnt a törvény törvénynek lenni? Irtó hajszát üzentünk egymás ellen?
Hivatalos adatok (vagy legalább táviratok) bizonyítják, hogy az oroszok (kik pedig nem állanak a míveltség azon magaslatán, melyen mi, magyarok) hódító hadjáratokat viselnek s döntő világhírű csatákat vesztenek, s a szomorú síkon, hol e harcok folytak, ádáz szilajsággal csak egy halott fekszik.
Nekünk négy, fegyver által elejtett halottunk van e héten, pedig nem viselünk hadjáratot semmiféle monarchia ellen, ellenünk sem mozgatja a fülét senki: szépen meghúzódva ülünk itthon a sutban, összetett kezekkel merengve azon a csodálatos dolgon, hogy ugyan ki és hogyan kapta el az Uchatius-ágyúk titkát?
A négy halott közül az egyik magamnak is barátom volt. Csak néhány hó előtt együtt sétáltunk a Kerepesi úton. Sugár délceg ifjú volt, kedves modorral, korához képest sok és mégis oly kevés tapasztalattal. Az életnek még csak a derült [és könnyebbik] részét ismerte, de a nehezebb a .. [rés]z is számított rá és sokat[és jog-]gal. Hiszen még csak húsz [tavasz s húsz nyár múlt el] felette. Ez a mostani nyár [volt] a huszonegyedik. A legutolsó.
[Egy este színházba] készültünk. A világjelentő deszkák alakjain csüggött a legnagyobb előszeretettel. Valami csodálatos ellenállhatlan vonzalmat érzett e festett élet iránt, izgatott volt, ha valamelyik este a színházba nem mehetett, és izgatott volt, ha ott lehetett, mert együtt élt, együtt érzett, együtt szomorkodott és örül a személyesített alakokkal. Vajon innen szítta-e be a regényesség hímporát, mely csak e deszkákon járja meg, innen kölcsönözte-e a fonák állovagiasságot, melyet az életbe is ki akart vinni a színpadról?
Az előadás kezdetéig még egy jó óra hiányzott. Mit csináljunk? - mondá - még csak hat óra, egy egész örökkévalóság hétig.
- Sétáljunk - feleltem - és nézzük a nőket; ez mindig szórakoztat.
De a séta teljesen kimeríté. Gyenge volt, éppen akkor lábadt fel seblázából. Seblázát párbaj okozta. Az eset igen egyszerű és sokszor szokott az életben ismétlődni. Egy fiatalember megsértette érzékenyen, vérig valamely csekélység miatt. Gondolom, azon vesztek össze, hogy a Tahir bey által hozott Corvinák belső lapján van-e a hollós címer, vagy a külső borítékon? Egyszóval a sértés igen éles (?) volt, s az én barátom, mint magát kifejezte, kénytelen volt a sértőt provokálni. Kardban állapodtak meg, s az eredmény az lett, hogy az én sértett barátom két sebet kapott.
És ezt nevezik elégtételnek!
Lassan lépkedett az aszfalton, s láttam, hogy egészen fáradt.
- Üljünk le egy hirdetési padra.
- Mit gondolsz? Ahol csak a csőcselék szokott ülni.
- Milyen ferde nézet, barátom. Az ül, le, aki fáradt, punktum.
- No, én nem ülök, nincs rá eset - mondá határozottan.
- Amint akarod. Valamit azonban mégis kitaláltam, ami elszórakoztat, feledteti a fáradtságot s közelebb hozza a darab kezdetét.
- Ugyan mit?
- Kártyázni fogunk.
- Hol? Itt az utcán? - kérdé csodálkozva.
- Itt az utcán. Azaz, hogy inkább játszani fogunk a kék és fekete szemekre.
- Hogyan?
- Úgy, hogy amint végigsétálunk az aszfalton a Sz.-Rókusig, és vissza, valamennyi szembenjövő nőt megnézünk, s ha fekete szeme van, az nekem számít egy hatost, ha kék, neked. A Rókusnál mindig kifizetjük a differenciát.
- Pompás, elfogadom.
Megindultunk nagy érdekkel tekintve a szerencse esélyei elé. Egyik a barnákat, másik a szőkéket leste. Tömérdek nő hullámzott e tájékon, mint mindig, de soha tán nem gyakoroltak szemeik lebilincselőbb hatást, mint ekkor. A játék valóságos szenvedéllyé fajult, s én a legangyalibb kék szemekre is bizonyos gyűlölettel tekintettem, míg barátom egy-egy trotoárról a Kerepesi út másik oldalára átcsapott nőről, kit messziről szőkének lehetett gyanítani, nem egy pikáns megjegyzést engedett meg magának, koronkint felkiáltva: No, megállj! Egy hatos erejéig károsított meg.
Már nem emlékszem, ki nyert, ki vesztett a játék végén, de ha tudnám sem képezne hiteles statisztikai adatot a kék és fekete szemek mennyiségére vonatkozólag; csak azt kívánom konstatálni, hogy különösen töltöttük ama háromnegyed órát, s barátom emlékében sokáig jó utóíze maradt ez eredeti szerencsejátéknak.
- Látod - mondám neki a vacsoránál, a fent említett párbaj esetén gúnyolódva. - Amit ti lovagias elégtételnek neveztek, az is csak ilyen bolondos szerencsejáték. Nem elég, hogy megsértettek, de még tetejébe meg is sebesítettek. Hát igazság az? Meg vagy te most már bosszulva? Vagy hiszed, hogy akad a világon olyan bolond, aki elhiszi, hogy meg vagy.
A fejét rázta és nevetett. Azután hosszú vitába ereszkedtünk az asztalnál ülőkkel a párbajról pro és contra.
Nem valami tudományos vita volt, hanem inkább tréfás, bár azért mégis elég heves.
Mindenki elösmerte, hogy a XIX-dik században immár nevetséges a párbaj, mert elégtételnek nem elégtétel, amennyiben kimenetele az ügyességtől, a lövésbeni vagy vívásbani gyakorlottságtól és a véletlentől függ, a becsület helyreállítására is merőben alkalmatlan, mert ma már mindenki túl van azon a hiedelmen, hogy aki jó és szerencsés vívó, az eo ipso mocsoktalan becsületű ember is. A régi lovagias idők gyarló maradványa a párbaj, melyet az utódok szerencsétlen kézzel választottak ki a sok, többet érő lomból, s tartottak meg ereklyeképpen.
Csodálatos az, hogy egy oly intézmény bástyái mögé húzódik maga az ész, ha a szív háborog, melyet higgadt állapotában elítél. Papiros bástyák azok! És bizonyára meg nem védenek senkit. Azt hittük, hogy a sajtó ama finom felszólalása, mely a karclovagok-at nevetséges színben tüntette fel, fog némi eredményt szülni. A büntető kódexnek a párbajra vonatkozó szigorúsága éppúgy nem használt semmit. E veszedelmes mánia egyre harapózik odább-odább Kifejtettem, hogy talán a lanyha rendőri eljárásban fekszik a hiba. A honti párbaj győztese, ki egy fiatal ügyvédet megölt, szabadon jár-kél, és azóta még keresettebb a társaságokban. Ez oldalon meg a társadalom a hibás, hogy ki nem zárja kebeléből. Vagy nem-e szaporítja a párbajesetek számát az is, hogy a lapok hasábos híreket közölnek a duellumokról, mint valami nevezetes eseményekről, s akaratlanul is ösztökélik a nimbuszt hajhászó ifjúságot?
- Lehet - mondá a vacsorázó társaság egyik tagja. - Szó sincs róla, hogy az itt elmondottak kisebb-nagyobb befolyással lehetnek a párbaj elszaporodására, de ha komolyan vesszük, van némi jogosultsága is, vannak esetek, amikor szükséges lehet.
- Tagadom.
- Nézzék önök: tegyük fel, hogy most engem valaki megsért, hát mit csináljak vele? A sértés becsületbeli s tűrhetetlen; tettlegességre menni nem illő dolog, tehát...
- A törvényhez fordul ön - tanácsolá egyik közülünk.
- Köszönöm szépen, a törvény elítéli, hosszú költséges tárgyalások, nagy ímmel-ámmal, negyven vagy száz forintra. Ha gazdag ember, nevetve vágja ki, s büntetlenül gázol ezentúl is mások becsületében.
- Nos, hát mit tesz ön hasonló esetben?
- Kihívni!
- De hátha ő az ügyesebb, s ő győz...
- Mindegy. A sors határozott. Tessék jobbat kitalálni.
Az én barátom, ki eddig hallgatagon ült székén, elmosolyodott.
- Én kitaláltam egy sokkal jobbat ennél, uraim. Elmondom, de előbb patentet kérek rá.
- Halljuk!
- Meg kell jegyeznem, hogy nagyon angolos.
- Annál jobb.
- Ha az a fő dolog, hogy a sors határozata emelkedjék érvényre - szólott barátom - a felek közt, akkor a legcélszerűbb eljárás, miszerint a két fél egy asztalhoz ül, a segédjével együtt.
- Nos, aztán.
- Mindenik kiteszi a vizit kártyáját, a segédek figyelő szemekkel szintén az asztalnál ülnek, és amelyiknek a névjegyére előbb ráül a légy, az...
- Az?
- Az engedelmet kér a másiktól.
--------------
Ennek a tréfás párbaj-tervezetnek jóízűen nevettünk akkor. Még alig múlt két hónapja, s ma már az, aki kigondolta, aki legjobban nevetett fölötte, s aki akkor ünnepélyesen megígérte, hogy ezentúl ilyennemű párbajon kívül másformát nem fog ismerni, ott fekszik csendesen, mozdulatlanul, párbajgolyótól leterítve a zombori temetőben.
BRIGLI JIM ÉRDEKES ESETE
1877
Alacsony ember ez a Brigli Jim: valóságos törpe fickó, ki a tenyereit egy óriástól kölcsönözte, fejét a medvétől, szemeit a hiúztól. Aminthogy igazán is minden dolga kölcsön van kérve. A nehány shilling, melyet a nadrágzsebében csörget, a szürke zubbony, mely vézna tagjainak netaláni terjeszkedési hajlamait tökéletesen meggátolja, és a megkopott barna nadrág, melynek hosszadalmassága folytán fölhajtott két szára, akarva - nem akarva abban az örökös hiedelemben kénytelen lenni, hogy a Cityben sár van az utcákon.
A kis Brigli Jim ismeretes alak a Cityben. Zsebretett kezekkel, szörny fejét emelten hátra tartva jár-kél az utcákon, köszöngetve jobbra-balra az ismerősöknek. Csak néha állapodik meg kissé és arról gondolkozik, hogy vajon tulajdonképpen miért is állott ő meg? E találgatás közben lassan újra megindul, s a gondolkodásra késztő ok önmagától elenyészik.
Jim! - dünnyögi magában. - Hallod-e, Jim? Te megint átkozottul szórakozott vagy, Jim!
És Brigli Jim valóban örökké szórakozott. Ha egy-egy olyan ismerősével találkozik, kinek a kölcsönkért tárgyat nem vitte vissza, amiért Brigli Jimnek szemrehányó szavakat mond, Brigli Jim a homlokára üt.
- Szórakozottság, sir, és semmi egyéb. Becsületemre mondom, semmi egyéb.
Azzal újra megindul, figyelmes szem- s nyitott füllel tipeg az egyhangú kövezeten, egyet koppantva néha csontfogantyújú botjával, melyet, valahányszor alkalma nyílik, derekasan földicsér barátja előtt.
- Ez aztán egy igazi bot mondom nem az enyim, no no, nem az enyim, mondom A walesi herceg egyik komornyikjától kölcsönöztem ha mondom.
Ha népcsődület van az utcán, vagy két gentleman között párbeszéd foly, melynek élénksége valamely fontos dolog megbeszélését sejteti, vagy valamely heves vita s ebből netalán kifejlődő botrány magvát hordja magában, Jim apró szemei fölcsillognak s különböző színeket játszanak örömükben, mint az opál.
Valamely szomszéd kapu mellé lapul és szívdobogva hallgat - mert tudni kell, hogy Brigli Jim azonfelül, hogy a Kledy et comp. cégnél negyedik írnok s minden délelőtti ideje igénybe van véve, délutáni óráit egy érdekes foglalkozásba fekteti.
Ő ugyanis eredeti híreket hajhász a Morning Post számára.
E kitűnő foglalkozás eszméjét Klarey Johntól kölcsönzé, ki iskolatársa volt Jimnek s most segéd a Morning Post-nál. Klarey John talpig jóravaló gentleman, s mintegy tíz év előtt midőn befolyásával Jimet a Kledy et comp. bankcégnél elhelyezte, így szólott hozzá:
- Te, Jim, vigyen el téged az ördög, Jim ha ügyes fickó volnál, mindennap hozhatnál a szerkesztőségnek egy hírt, egy új, de mindenekfelett érdemes és érdekes hírt. Ez neked nem lesz nehéz, Jim, örökké lótsz-futsz az utcán, hallasz, látsz egyet-mást. Bivaly legyek, ha ez nem elég csinos mellékjövedelmet biztosít számodra. Soronkint fogjuk fizetni. Minél hosszabb, annál jobb! Sok sor, sok shilling.
Mr. Brigli el volt ragadtatva ez ajánlattól. Óriási tenyerét nagy nyomatékkal csapta oda a hírlapíróéba, s mintha a szájába röpülő halhatatlanságot és dicsőséget meg akarná máris kóstolni, sás alakú nyelvét kinyújtá és egyet csettentve vele, halkan makogá: Úgy van, - sok sor, sok shilling Az ördögbe is, híreket gyűjteni és azokat pénzért eladni, s másnap ott olvasni a Morning Post hasábjain, - olvasni és tudni, érezni, hogy azok általa nyerték lételöket, ez sok ez nagyon sok Brigli Jimnek.
E naptól kezdve az irodai órákon kívüli idejét az utcán tölté, mint egy gamin: hanem a dolog éppen nem ment könnyen az események kerülték Brigli Jimet.
A Morning Post ezentúl is hozott újdonságokat hajmeresztő gyilkosságok-, érdekes utcai botrányokról, pikáns szerelmi kalandokról, de azok mind nem azokon az utcákon történtek, ahol előtte való nap Jim szaglálózott, vagy legalább nem azon időpontban, mikor ő arra járt.
Ezen átkozott körülmény meggátolá ugyan Brigli Jimet abban, hogy nyolcvan fontnyi évi jövedelmét, fölkutatott eredeti újdonságok révén, csak egyetlen pennyvel is szaporítsa, de korántsem lohasztá le benne a szenvedéllyé növekedett vágyat. Tíz hosszú év sikertelensége lánggá fújta fel a parányi szikrát.
Hallott itt-ott ugyan egyet-mást, mi talán be is vált volna a lapba, de mire odaért a szerkesztőségi iroda ajtajához, rendesen olyan kisszerűnek találta az egész esetet, hogy lehorgasztott fővel fordult vissza.
- Nem jó, ha mondom, - hiányos nagyon hiányos. A részletek nem domborodnak ki eléggé. Úgy van, Jim, neked valami nagyszerű, valami meglepő hírrel kell megkezdened pályádat.
És valóban, az óhajtott nagyszerű hír a tíz esztendőn túl már nem késett soká: horogra került.
Brigli Jim egy ködös nap délutánján lihegve és örömsugárzó arccal rohant be a Morning Post szerkesztőségébe. Botja sebesen járt kezében, mint az órainga, szájából és orrlyukaiból forró gőz lövellt ki.
- Hollá, Hohn! - kiáltá rekedten, hosszú kezét messziről sir Klarey felé nyújtva. - Egy eset, uraim! Egy igen érdekes eset!
Az írnokok (kik több hosszú asztalt foglaltak el) s kiket semmiféle eset nem érdekel, mert úgy veszik azt, mint egyszerű nyersanyagot, mely a hasábok betöltésére gyárilag dolgoztatik fel, ez egyszer kivételesen kíváncsian emelték fel fejöket. A tollak percegése megszűnt egy pillanatra, s az előállott mély csendben minden szem Brigli Jim felé fordult.
- Valahára, Jim - szólt Klarey úr kezeit dörzsölve, s kétes jelentőségű tekintetet vetve Briglire.
- Tehát valami új? Oh, oh! - hebegé Jim - rendkívül új és érdekes eset.
Itt egy darabig megállt, szórakozottan nézett körül, mintha nem emlékeznék, miről van szó és tétovázva tette hozzá: ha mondom...
Majd hirtelen előre nyújtá egyik lábát és elkezdett vele előbb lassan, később egyre sebesebben dobolni: Ahá! ahá! - kiáltá. - Az eset! Oh, oh! ez aztán rendkívül érdekes eset!
- Helyesen van, Jim - szólt mr. Klarey - a szőke úr ott a középső asztal szélén, lesz oly szíves és följegyezi, ha tollba mondod.
Jim a mutatott egyéniséghez járult és a szemeit behunyva állott meg asztalánál.
- Rendelkezésére állok, miszter...
- Brigli! - egészíté ki Jim anélkül, hogy a szemeit fölnyitotta volna.
- Tehát, Mr. Brigli - folytatá az írnok - legyen ön szíves minél rövidebben előadni a tényt. Azt tartom, szabatosan fejezem ki magam, midőn egyszerűen azt mondom: a tényt. Ragaszkodom e szóhoz Mr...
- Brigli - egészíté ki ismét Jim és az egyik szemét félig fölnyitá.
A szőke írnok tintába mártva tollát, várakozó állást foglalt: a kutyanyelv alakú papír felső csücskét balkeze nagy és mutató ujjával leszorította a festetlen asztalhoz, míg a tollat tartó másik kéz ott nyugodott könyökén.
- Várom az esetet, uram, - szólt kedvetlenül, szúró pillantással mérve végig Jimet.
Az a zsebkendőjét kereste, hogy izzadó homlokát megtörülje.
- Igen, igen - hebegé. - Tehát az esetet kívánja ön? Igazán az esetet?
- A pokolba is mi másról lehetne hát szó, ha nem az ön érdekes esetéről?
Jim zavartan nézett körül: először kérdőleg Klarey felé, azután a falakra, hol különféle térképek voltak felaggasztva, majd a saját kalapja bélését nézte hosszan, mereven, míg végre fölemelé kezét és a homlokára ütött.
- Az esetet? - Az érdekes esetet? Akasszanak fel, sir, ha tudom.
Hangja reszketeg lett, fejét szomorúan lecsüggeszté.
- Elfelejtettem, ha mondom. Elfelejtettem útközben. Akasszanak fel, ha nem felejtettem el. Pedig pedig várakozzék csak kissé! Még mikor a Hyde-park mellett mentem, tudtam tökéletesen tudtam. Ön nem kételkedhetik, ugye nem?
- Én nem kételkedem semmiben sem, Mr. Brigli - mondá a szőke írnok hidegen és a tollát letette.
- Szórakozottság, sir, és semmi egyéb. Becsületemre mondom, semmi egyéb.
- Fölösleges minden magyarázat - viszonzá az írnok komoly üzleti hangon, mely Jim füleit úgy érinté, mint a halál dermesztő szózata. - Az ügy be van fejezve. Jó napot, Mr. Brigli!
- Oh, nem nem! - kiáltá Jim kétségbeesve. - Megvan, sir! szavamra mondom, megvan.
Apró szemei tűzben égtek s szögletes ábrázata egy általános mosollyá vált.
- Azaz meglesz! Meglesz, ha mondom. Eszembe jutott...
- Mi? Az eset?
- Ej, dehogy! Az, hogy elmondtam egy barátomnak, ki - gondolom - az Old-Bond street környékén lakik valahol. Futok, felkeresem, uraim, és megkérdezem. Pompás emlékezőtehetségű fickó! Tudni fogja, ha mondom...
Brigli Jim mint az eszeveszett rohant ki a szerkesztőségből az Old-Bond street tájékára.
Hallotta-e, vagy csak rémlik előtte, hogy barátja ott lakik, - kétséges. Alkalmasint csak az előérzetet vette számításba, mert az is valami. Egyszóval bizalma az Old-Bond streethez van kötve. Igen, igen, ott meg fogja találni.
És azóta a kis Brigli Jim mindig a City e részén lelhető fel, amint vizsga szemekkel nézi a föl s alá hullámzó néptömeg közt azt az egy embert, aki az ő érdekes esetét ismeri.
Lehet, hogy még mai napig sem találkoztak.
A RÉKIÉK BORCSÁJA
1877
Piros hajnal hasadt, mosolygott a mennybolt, nevettek a virágok, mikor a Rékiék Borcsája született. Hajnal hasadása, mennybolt mosolygása, virágok bűbája mind, mind oda volt festve annak a picike orcáin, csöpp ajakán s igéző szemecskéiben.
A szegényes festett bölcső, amelyben ringatták, kicsiny tündérkének lett szivárványos kagylója. A csecsemő szépsége megaranyozott, költőivé varázsolt mindent: a bölcsőt, a szobát, a bútorokat, amik olyan nyomorultan, szegényesen néztek ki nélküle, mint az üres szív...
Ha szép volt mint parányi rügy, még szebb lett mint feslő bimbó...
Mintha a teremtés s ennek szolgái, az idő és természet is gyönyörködött volna kis kedvencében, minden év szebbé, kedvesebbé tette.
Mikor olyan futkározó, pajkos gyerekké cseperedett, egy kóbor festő járt falunkban, kit a régi oltárkép kiigazításával bízott meg az egyházfi uram, mivelhogy a falu szentje, a derék Mikulás, nagyon be vala immár kormozva.
A festő meglátta Borcsát, amint a haranglábánál játszott a porban, és odafestette azon módon a szent lábaihoz - mosolygó angyalkának.
Ott ül alul kis ingecskéjében, meztelen kacsóit a szakállas Mikulás felé nyújtva, gyönyörű lábai alatt aranyos diók és almák sokasága.
A falubeliek csak nem bírtak eleinte ráfanyalodni, hogy most ennek a pirinyó paraszt porontynak imádkozzanak az oltárképen - csak nagysokára törődtek bele, mert hát olyan szép, imádságos szája van az istenadtának és olyan szelíd szemei, mintha a két legkékebb pontocska lenne odalopva a mennyboltról - szebb tájékra.
Hát még aztán milyen volt Boriska nyíló rózsa korában?
Hét határ tájáról szállt a Kata bogár arra falunk felé Szófogadó féreg szerelmes legények üzenetvivője.
Nagy hatalom a szépség, szárnyakat ad kölcsön, amikkel messze röpülhet az, akit le nem húz a nyomor a porba.
Borcsa zsellérleány volt, apja anyja elhalt: szolgálatba volt kénytelen lépni. Elhagyta falunkat s sohasem tért többé vissza.
Egész a harmadik vármegyébe ment, madár sem jár arra.
A Kata-bogarak nem röpültek többé a határunk felé...
Hogy mi lett belőle azóta, senki sem tudja, talán senkit sem érdekel...
Évek jönnek mennek. Az emberek emlékezőtehetségéből kiszíja az idő a régi benyomásokat, mint a napsugár a szövetből a régi színt. Réki Boriskára alig emlékszik valaki...
S ha szóba kerül is, sorsa már nem nyitott könyv, melyet végtől végig megolvasnak, tépett falragasz csak, melyből imitt-amott bukkan ki egy betű, ha a szél a fölkavart porból fölveti.
Ki törődne egy olyan szegény teremtés sorsával?
Csak elvétve, vasárnaponkint délután, midőn a falubeliek kiülnek a házak előtti padokra s mikor már a falu dolgát olyan szögrül-végről apróra beszélték, hogy már nem egyéb mint az unalom takarója, kerül Boriskára a szó.
- Hová lett? Merre jár? Hová vetette meg sorsának ágyát szegénysége? Kemény-e az, vagy patyolatos lágy?
Az elbeszélő végignéz ilyenkor a kérdezőn, gúny-e a kérdése vagy tán érdeklődés, szánó szív hajtása - aztán a padokat vizsgálja sorba, nincs-e eladó lány sok, kivel válogatva, csínján kell beszélni, mert a szemérmetlen szó nyomot hagy a pártán, mint a lehelet még az acélon is.
- Bizony különös sora van Nem hiába volt kapós a szemnek! Onnan, ahova szolgálni ment, másüvé szegődött. Lássák kendtek ilyen az élet! Addig cserélgette a helyeket, míg végre Pestre került szegény s most...
- Mi történt vele?
- Talpig selyembe jár.
A hajadon leányzók, akik olyan áhítattal nézték délelőtt az oltárképet, eltakarják kötényeikkel orcáikat.
MARI RÓZSÁI
1877
Párizs nemcsak a legszebb, leggazdagabb város, hanem a legfényűzőbb is.
És mégis szegény valamiben. A virágokban.
Nem lehet ugyan tagadni, hogy vannak virágpiacai, hol a dús marquise éppúgy hozzájuthat drága pénzen a maga kaméliájához, mint az egyszerű grisette egy-egy szerény ibolyához, mely olvadékony keblét díszítse, sőt a népes utcák mindenikén van virágbolt is, mely magában foglalja az összes növényvilág pompáját és fényét, de annak illata nélkül.
A párizsi virágok, éppúgy mint sok egyéb Párizsban, mesterségesen vannak készítve s csak látszólagos élettel bírnak. Csinált melegség által mintegy erőszakosan előidézve, szükségképp nélkülözik az üdeséget, a bájt, valamint a tartósságot.
Különösen télen nehéz Párizsban virágokat nevelni, s csak az méltányolhatja az ezzel járó fáradságot, aki maga foglalkozik e nemben, mint a kis Lebrun Mari.
Ily körülmények közt azt lehetne hinni, hogy a virágok termesztése és árulása előnyös üzlet - pedig éppen az ellenkező, amint azt a Lebrun Mari példája is mutatja.
Lebrun Mari szegény árva leány volt. Anyját egy év előtt veszté el s jövedelme a latin negyed legvégén bérelt kis kertjében költői gonddal ápolt virágaira s némi nyugdíjra szorítkozott, melyet La Motte marquisnétől húzott, kinél atyja kertész volt.
Mind a két jövedelmi forrás kicsiny, s szegény Marinak épp mély gondokba merülve ül kertjében e pillanatban.
Szép, halavány, tojásdad arcát kis kezébe hajtva, tekintete egy rózsatőn mereng, melyet boldogult anyja ültetett másfél év előtt, s melyen két gyönyörű kinyílt rózsa pompázik. Az egyedüli virág a kertben s első virága a lombos tőnek...
Oh, hogy az a szegény asszony ott a temetőben nem érhette már meg a nyílását, - pedig mennyire szerette öntözgetni s milyen gyermekes vágya volt: bárcsak megélhetné az első rózsa nyílását...
Igen, igen, Mari - szokta mondogatni. - Az első rózsa az enyém lesz. Egy nagykendőt veszek rajta. Tudod, olyan barnát, mint a Benoit anyóé.
Úgy van, anyám, az első rózsa egészen az öné lesz.
De bár holnap lesz anyja halálának évfordulója, a hálás gyermek e pillanatban mégsem e neki bár fájó, mégis végtelenül édes emlékeknél időzik: egész lényét, minden gondolatát igénybe veszi egy legközelebbi szerencsétlenség.
Dufresne úr, a házfelügyelő, csak imént hagyá el a kertet, s rémletes szavai még most is összeszorítva tartják kis szívét.
Leányasszony, ha ön huszonnégy óra alatt nem lesz azon helyzetben, hogy negyven franknyi házbérhátralékát kifizethesse, meg leszünk fosztva azon kellemes helyzettől, hogy ön lakónk lehessen.
A szegény Mari tehát a legnagyobb zavarban volt. Csekély havidíjából, melyet tegnapelőtt hozott át a marquisné komornyikja, alig van nehány frankja. Istenem, istenem, mi fog történni, ha hajlék nélkül marad?
Szép fekete szemeiből könnycseppek hullottak a rózsabokorra, mik úgy fénylettek ott üdén tiszta zöld levelein, mint a valóságos harmat...
Kocsirobogás hallatszék. Főúri hintó állott meg a kis földszintes ház előtt, s La Motte marquisné szállott ki abból leányával.
- Kedves gyermekem! - szólítá meg a felrezzent Marit. - Komornyikom, ki a szokott csekélységet hozta át önnek, két fehér rózsáról tett említést.
- Íme, asszonyom - felelt Mari elfogódva, s a két gyönyörű virágra mutatott.
- Ah! Ezek valóban bámulatos szépek! - kiálta fel a Marquisné leánya.
Az úrnő közbevágott:
- Menyasszonyi ruhád ékítésére látszanak nekem főképp alkalmasoknak.
Azután a zavarban levő kis kertésznő felé fordult:
- Megkaphatjuk mind a kettőt?
- Az egyik már el van ígérve, nagyságos asszonyom! - felelte Mari sóhajtva.
- Akkor kénytelenek vagyunk a másikkal megelégedni. Mi az ára?
- Két louis d’or.
- Itt a pénz. Küldje a virágot lakásomra.
Kegyteljes fejbólintással távozott, talán nem is sejtve, hogy mennyei gondviselés volt, ki végszükségében vigasztalta meg az elhagyottat. Mari most már képes lesz reggel rendbe hozni tartozását.
Hálás tekintetét az égre emelte.
Oh, anyám - rebegte összekulcsolt kezekkel -, ugye te kérted, te könyörögted ki ott fenn gyermeked számára e véletlen szerencsét? Megyek, felkereslek holnap, jó anyám! Elviszem az első rózsát. Te akartad, neked ígértem, mindig a tied volt. Elviszem, leteszem hideg sírhalmodra...
--------------
Másnap reggel, midőn Mari felkelt, hogy a marquisnő rózsáját elküldje, ijedten vevé észre, hogy csak egy rózsa van a bokron; a másik elhervadt az éjjel és levelei lehullottak...
Minden vére jéggé fagyott s mozdulatlanul, sápadtan állt a virágától megvált tőnél nehány percig majd hirtelen elhatározással lemetszé a megmaradt rózsát, s köpenye alá rejtve szilárd léptekkel távozott a St.-Honoré utcai palotába, La Motte marquisnéhoz.
- Asszonyom! - mondá szelíd, remegő hangon - a rózsa elhervadt az éjjel. Visszahoztam a két louis d’or-t.
Az úrnő megvető tekintettel fogadta szavát.
- Tegye oda az asztalra. Ön egy hálátlan, semmirekellő leány. Másvalaki nyilván többet ígért a rózsájáért s annak adta. Távozzék ön s többé ne számítson a nyugdíjra, melyet eddig élvezett.
Fuldokló zokogása egyetlen mentő szóhoz sem engedé jutni. Anélkül kellett elhagynia a fényes palotát, honnan egyenest a temetőnek indult.
Ott a leghátulsó zugban egy szegényes sír áll. Letérdelt előtte, kivette kebléből a csodaszép rózsát és odahelyezte a sír közepére.
Majd még közelebb hajolt a néma röghöz. Arcát reátapasztá és kétségbeesve kiáltott fel:
»Anyám! Oh, kedves mamám, mi lesz belőlem?«
EGY FEHÉR RÓZSA TÖRTÉNETE
1877
I. BEVEZETÉS
Bizony csak fényes város az a Budapest. Aki meglátja ragyogó arcát, a tündéri palotákat, a gyönyörű kerteket, a gonddal készült kövezetet, a pompásan ragyogó kirakatokat ezer csecsebecséikkel, drága aranyos selymes portékáikkal, hát annak ugyan miként juthatna eszébe, hogy ott szegény emberek is laknak.
Pedig laknak elegen; és sokkal szegényebb emberek, mint egyébütt hazánk tejjel-mézzel patakzó térein, hol a koldusgyereknek is akad egy küszöb, ahol kialhatja magát, egy eldobott csont, amelyről lerághatja ami még rajta maradt, s egy résztvevő szív, melynek melegéből neki is jut egy elszálló sugár.
Ott künn a vidéken még a koldusgyerek is jólétben van a budapesti szegényemberhez képest.
De nemcsak az emberek szegények itt, maga a fényes város is sok dologban szenved hiányt. Vize nem jó, levegője rossz. Sőt még a pompája is csonka.
A gyönyörű rétek üde zöld füvét, a kedves falusi kertek virágseregét hiába keresnéd itt. Nem mintha nem lenne elég a virág; mert hiszen vannak virágpiacok, hol a szegény varróleány éppúgy megveheti nehány krajcáron a maga igénytelen violáját kicsiny pinceszobája tűrhetőbbé tételére, mint az elegáns főrangú delnő drága pénzen a virágok királynéját, a pompás kaméliát, mely tündérfényű szalonját fogja ékesíteni. Azonkívül is minden utcában találhatni virágkereskedéseket, melyek a növényvilág összes pompáját egyesítik magokban. De mit ér mindez? Ezeknek a virágoknak egy nagy hibájok van. Mint sok minden a fővárosban, mesterségesen állíttatnak elő, szobában neveltetnek mesterséges melegben, minélfogva nélkülözik úgy a természeti üdeséget és bájt, mint a legfőbbet, az - illatot.
Csak az, aki maga is virágtenyésztéssel foglalkozik, tudhatja, milyen fáradságba kerül a fővárosban ez iparcikk előállítása, s csak az méltányolhatja eléggé az ezzel járó gondot és ügyességet.
- Ily körülmények között azt kellene hinni, hogy ez egyike a jövedelmező üzleteknek, - pedig korántsem így van! A virágtenyésztés és árulás a szegények foglalkozása, s fehér kalács helyett csak fekete kenyeret juttat azoknak. Ezt bizonyítja a Delér Katica története is.
II. A FŐVÁROS VÉGÉN
Delér Katica árva leány és ott lakik abban az alacsony falusi kinézésű házban, a Torma utca legvégén. Maga a Torma utca is csak olyan utca már, amely egészen kiesik a fővárosból. Szűk, piszkos, gázvilágítása sincs, a telkek egy része beépítetlen s ronda palánkok szegélyezik.
Katica ott bérelt lakást a legszegényebb épületben, azaz hogy jobban mondva anyja bérelte még ki; ott is halt meg szegény a korhadt gerendájú szűk szobában, onnan vitték ki a temetőbe festetlen koporsóját talán azért is ragaszkodik annyira Katica e lakáshoz. Keserű, de mégis kegyeletes emlékek csatolják őt oda.
Azután meg hova is menne egyébüvé? Pénz nélkül sehol sem kerül fedél a szegény elhagyatottnak. Itt is vajmi nehezen tűrik házbérhátraléka miatt. Ha a becsületes házmesterné, a jó Szabó néni közbe nem veti magát egyszer-másszor, már régen kizárták volna szobájából s hajlék nélkül bolyonghatna fel s alá a népes városban, hol még sincsen senki annyi sok között, aki az árvák bánatát észrevegye.
De egyébként is alkalmas neki ez a hely; a kertben is bérelt volt édesanyja nehány ölnyi területet, virágágyaknak. Enélkül nem lenne semmi jövedelme; mert ha nem csurran is, legalább csöppen néha valami a virágtermesztésből.
Katica különben is ügyes kertésznő s szerencsés keze van. A virágok, mintha szinte tudnák, hogy olyan nagyon szereti őket, ápolása alatt gyorsan nőnek, szépségben önmagukat múlják fölül.
Ez a nagy előszeretet a virágok iránt, úgyszólván hagyományos a családjánál. Nagyapja is, apja is kertész volt a Kiléry grófoknál, akiknek ott a palotájok a legszebb helyen, a Múzeum tájékán. Megboldogult anyja ugyancsak kertészkedő szülőktől származott.
Istenem, míg az özvegy Kiléry grófnénál szolgáltak, be áldott jó dolguk is volt! Katica még homályosan emlékszik a kis kerti házra, atyjának becsületes öreg vonásaira és sok egyébre, ami elmosódó foszlányokban szakadozik ki a múltak ködéből.
Még alig volt hétéves, mikor atyja elhalt, a szép, kényelmes lakásból ki kellett hurcolkodni s örökre búcsút mondani a pompás kerteknek, hol annyit futkosott, játszott az úri gyermekekkel, a kis Pista gróffal és a nálánál valamivel nagyobb Sárika kontesszel.
Ide jöttek törődött s férje halála fölött kétségbeesésig elkeseredett anyjával, a szegények utcájába lakni. A grófné csekély nyugdíjt rendelt a kertész özvegye számára, abból éltek, abból fedezte édesanyja Katica neveltetését is, mert bármily keservesen esett is szegénysége miatt az özvegynek, férje halálos ágyán ejtett szavait: Taníttasd leányunkat! neveld fel jónak, erényesnek, s nyugodtan halhatsz meg, s én magam is édesebb álmot fekszem odalenn az anyaföld ölében - sohasem feledte el, s inkább saját szájától vonta meg a falatot, csak hogy Katicának meglegyenek a szükséges könyvei és tanszerei.
Az említett nyugdíjhoz csak igen keveset bírt szerezhetni varrással és kertészkedéssel, mert ami az előbbit illeti, szemei nagyon meggyengültek s a finomabb munka nemigen ment olyan ügyesen, mint hajdan, minélfogva megrendelői lassanként kezdtek elmaradozni. A virágüzlet pedig, a bekövetkezett pénzszükség miatt, mely az országot sújtotta, pangásnak indult. A virágot úgyis csak fényűzési tárgynak tartják, s az emberek a szűkebb időben begombolkoznak a fényűzés előtt.
Öt hosszú évig élt ott a Torma utcában Delérné asszonyom, mindenki szeretetét és tiszteletét kinyerve, mert valóban egyike volt azon derék, a régi világból származott nőknek, kiknek erkölcsisége példányszerű s kiket szegénységük meg nem aláz, hanem inkább fölemel, s a kettő együttvéve bizonyos dicskörrel önti el tiszteletre méltó lényüket.
Az özvegy Delérné kimondhatatlanul szerette leánykáját, ki - míg ő egyre fogyott, egyre közeledett a sír felé - gyönyörű kis leánnyá fejlődött, úgyhogy igazi öröm volt végignézni rajta például vasárnap délelőtt, midőn ünneplő ruhácskájába öltözve, a józsefvárosi templomba indult, szép fekete kötésű imádságos könyvével a hóna alatt.
Szép piros arca volt, oly igéző piros, mint a legszebb rózsa; nagy, fekete, okos, beszélő szemek, rubintpiros ajk, karcsú termet; egyszóval olyan volt, mintha jókedvében teremtette volna az isten Még a kissé pisze orr sem tette őt csúnyábbá, hanem úgy illett oda az arcára, mint nagy művészek képeire egy-egy hiány, mely még tetszetősebbekké teszi azokat. Ehhez járult még Katica kedves és szerény modora, mely őt is, éppúgy mint édesanyját, kedveltté tette mindazok előtt, akik ösmerték.
A szoba, melyben laktak (s melyből most kifelé áll a kis árva szekere rúdja), igen szerény, de mindig tiszta volt; két ágy, egy az idők nyomait el nem tagadható dívány, melynek negyedik lába régen valamelyik kemence gyomrában hamvadozik, - egy festett almáriom, egy asztal és egy kakukkos óra (valaha a grófi palotában jobb időket mutatott) képezték az összes bútorzatot, melyet megszépített télben a tükör melletti állvány, hova a virágcserepeket helyezték el telelőre.
A virágcserepek képezték az ő kis gazdaságukat. Valóságos családtagok voltak azok egyenkint; a gyönyörű verbénák Katica kedvencei, a százados kaktusz, amit még a megboldogult nagyapja ültetett, a különféle színű teljes violák és a csodálatos szépségű téli rózsák, melyek a legtöbbet jövedelmeznek. Azután hosszú sorban következtek az érdekes külföldi virágok, mik mind egy fáradságos élet szerzeményei valának. Alig van egy is, melyhez valamely kedves emlék ne tapadna, emezt a mama oltotta, azt az édesapa szerette nagyon életében.
Delérné asszonyom előtt legtöbb beccsel bírt egy rózsabokor, mely még egyszer sem hozott virágot. Megboldogult férjétől hallotta, hogy annak az ágát a méltóságos gróf úr hozta Párizsból a Tuilleriák kertjéből, vagyis a császári rezidencia parkjából, s mindig emlegette, milyen csodálatos szép fehér rózsák nyíltak a tőn, melyből két ágacskát szerzett; az egyiket neki (a kertésznek) ajándékozta, és jószerencse, a két beoltott ág közül éppen az fogamzott meg, de mindekkoráig még nem volt virága.
Mikor meghalt az öreg, akkor is figyelmébe ajánlá mintegy sejtelemszerűen e virágtőt nejének, s az meg is becsülte, öntözte, ápolta, nyesegette, de bizony hasztalan, még csak rügyöt sem eresztett annyi éven át.
Pedig egész életében semmit sem várt nehezebben A képzelődés tündéri, káprázatos bűbájjal ruházta fel a majdan kinyíló fehér rózsát.
És íme, a rózsa e télen váratlanul két rügyöt bocsátott, mely lassankint bimbóvá kezdett gomolyodni. Képzelhető a szegény asszony öröme.
- Látod, Katica - mondogatá -, sokért nem adom, hogy ezt megértem. Meg fogom látni a tő első virágát, a francia császárok rózsáját.
Máskor meg így szólt:
- Boldogult apád nekem ajándékozta e rózsatőt, gyermekem. A rajta kinyíló első rózsa tehát az enyém lesz, s ha aztán a nemes rózsatőt jól eladhatjuk, egy nagykendőt veszek az árán. Tudod, olyan barnát, mint a házmesternénié.
- Igen, anyám - mondá Katica elragadtatva anyja örömén -, az első rózsa a magáé lesz.
- Istenem, milyen jó, hogy megérem ezt az örömet! Mintha boldogult férjem szólana hozzám a másvilágból a levelek rezgésében.
Ah, de szegény nem érte meg a rózsa kinyílását.
Egy napon hirtelen rosszul lett, mellét iszonyú szúrások kínozták; a fuldokló köhögés reggeltől estig tartott szakadatlanul. Tovább azért nem, mert megszűnt élni Ki tudja, milyen betegségben halt meg; orvos nem volt mellette, csak Katica zokogott ott keservesen, kétségbeesetten. Különben is a szegény ember felől ki törődik: hogyan, miben halt meg; elég annyit tudni róla, hogy csakugyan meghalt.
Halála előtt pár pillanattal intett Katicának, hogy hozza közelebb a rózsabokrot, hadd szagolja meg a fesledező bimbót.
Mélyet sóhajtott.
- Nincs szaga - rebegé -, még nincs, Katica, de lesz, majd meglátod, hogy lesz. Mit gondolsz, meddig kell még rá várnom?
- Egy hétig, édesanyám.
- Sok - hörgé és félkönyökre emelkedék, de csakhamar aláhanyatlott. - Nagyon sok, nehéz lesz megvárni!
És nem is várta meg szegény.
III. NYOMORBAN
Katica fájdalmát nem is kíséreljük leírni, a toll gyenge arra, a szó kevés ahhoz. A temetési költségek sokba kerültek, s nem volt honnan fedezni. Katica a jó házmesternét elküldte az özvegy Kiléry grófnéhoz, s az küldött is tíz forintot, és megüzente az árvának, hogy az özvegynek szánt nyugdíjt reá is kiterjeszti. De a tíz forint kevés volt, a kis Katicának minden ruhaneműt el kellett zálogosítani lelkiismeretlen uzsorásoknál, hogy a huszonnégy frt-ot tevő temetési kiadást előteremtse. Össze lett hozva, s föld alá került annak az árán mindaz, ami legdrágábbja volt a földön...
És ezután következtek a súlyos napok. Két állandó lakó költözött az árva elhagyott, üres szobájába: először a bánat, azután a nyomor.
És ez a két lakó mind nagy udvarral jár.
A nyomornak borzasztó következményei vannak. A háziúr megparancsolta a házmesternének, a különben jószívű Szabónénak, hogy a gyermeklánytól követelje be a házbértartozást, ha nem fizet, lökje ki az utcára.
Arról is gondoskodott a szívtelen ember, hogy a házmesterné pontosan teljesítse parancsát, mert elbocsátással fenyegette, ha tovább is elnéző lesz a lány iránt a saját gazdájának rovására és kárára.
Szabóné tehát kényszerítve volt a komoly föllépésre, s épp azon percben, midőn történetünk kezdődik, hagyá el Katica szobáját, hol közölte vele a megdöbbentő valót.
Kati elfásulva ül ott az ágy szélén, mint akit villám megcsapott. Azt hitte, nem is érheti már több csapás anyja halála után s íme, milyen új szerencsétlenség megint.
Szép halvány, tojásdad arcát kis kezébe hajtva, szemei megtelnek könnyekkel, szíve lázasan dobog a felindulástól.
Majd felkél, s kezeit tördelve futkos ide-oda a szobában Most mindjárt, még az éj beállta előtt ki fogják lökni a gonosz, könyörületlen emberek.
Mit tegyen, mit tegyen? Csak még nehány napig maradhatna itt Oh, csak ne volna még olyan közel az iszonyú perc, midőn kizárják innen, hova annyi emlék köti.
Kétségbeejtő állapot! Ott künn lesz, az isten ege alatt, kidobva a széles világba, melynek négy vége van, és nem fogja tudni, hogy merre, hova menjen...
De mit érne vele, ha ott maradhatna is holnap, holnapután. Mit érne odábbtolni azt, aminek úgyis be kell következnie? És mégis hogyan segítsen magán?
Letérdepel kedves virágai közé, melyek szinte nélkülöznek vele együtt (ma nem volt fűtve a szobában), s melyek meg fogják érteni az ő véghetetlen nagy zavarát, s talán tanácsot adnak neki...
A rózsabokron épp ma nyílt ki teljes pompájában a két fehér rózsa. Oh, milyen gyönyörűek! Milyen kár, hogy a bánat ideje van most, s nem örülhet, nem tud örülni nekik.
Lehajolt a rózsabokorhoz, megcsókolta az egyik rózsát, azt, amelyik először nyílt ki, amelyik az anyjáé, mert most már odaviszi a sírhalmára. Fekete szép szemeiből könnycseppek hullottak a rózsabokorra, mik úgy fénylettek ott, mint a valóságos harmat.
- Virágok, édes hű virágok, akik ösmertétek apámat, anyámat akik jobbak vagytok, mint az emberek, akik beszélni nem, csak érezni tudtok: szólaljatok meg és mondjátok meg, mit tegyek én?
A gyermekleány a nagy sírásban elaludt, ott a virágállvány alsó padkájára hajtva fejét.
És a hű virágok megmondták, mit tegyen.
Mikor fölébredett, eszébe jutott, hogy az ágyneműjét elzálogosítja; kitelik belőle a házbértartozás felerésze: öt forint, a másik öt forintért meg talán elvár a háziúr egy-két napig.
Arra nem mert gondolni, hogy hát két nap múlva honnan veszi a másik öt forintot?
Rögtön szándéka kiviteléhez fogott, s Szabó nénit megkérte, hogy menjen el a Kiléry-palotába, híjja el onnan az öreg Csonka Istókot, szülei hajdani jó barátját, azzal fog tanácskozni.
Csonka Istók becsületes öregember volt, aki a grófi ház szolgáltában öregedett meg, s jó szívvel viseltetett a meghalt Delérhez, úgyszinte nejéhez is, - minélfogva nem késett a Kati kérelmének azonnal eleget tenni; magával hozván unokaöccsét is, aki külföldön, világhírű kertekben tanulta ki mesterségét s igen kegyelt egyén volt a virágkedvelő grófi család előtt.
A fiatal kertész meg volt lepetve, amint a szobába beléptek, hol Kati kisírt szemekkel fogadta őket.
- Nos, mért hivattál, gyermek? - szólt az öreg szokása szerint mennydörgős hangon. - Itt vagyok, eljöttem - folytatá -, de ha te jöttél volna, sem harapta volna le az orrodat senki. Ki vele hát szaporán, mi a baj?
- Azt hittem, Csonka bácsi, hogy csak egyedül fog eljönni - mondá Katica félénken, az idegen fiatalemberre pillantva.
- Az unokaöcsém ez, a Károly. Miatta beszélhetsz. Egyébiránt ha alkalmatlan, mindjárt a pokolba kergetem...
A fiatal kertész fülig pirult.
- Bocsásson meg, de nem hittem, nem gondoltam - tagolá zavarral, s távozni készült, némileg sértődött arccal. De e pillanatban Katica olyan esengő nyájasan, olyan bocsánatkérőn, szelíden nézett rá, mintha szavakkal mondaná: Istenem, lássa, én nem tehetek róla, hogy olyan gyáva vagyok és nem merek, nem tudok ön előtt beszélni arról, amiről akarok.
Távoztával Katica leplezetlenül előadta az öregnek baját. A vén, könnyelmű, de jószívű Csonka annyira át volt hatva a fájdalomtól, hogy először életében könnyezett, és csakugyan ő sem látott egyéb mentőeszközt az ágynemű elzálogosításánál.
- Egy-két napig beéri tán vele a háziúr, aztán majd gondoskodik, akire az ilyen gondoskodást legörömestebb tolják rá az emberek: a jóisten.
Az öreg szemeiből csak egyre csurogtak a könnyek, s hogy azokat letörölje, elfordult Katicától, mialatt az egy nagy batyuba kötötte össze a párnákat és a derekaljat; és hogy a kínos hallgatásból egérutat leljen, elkezdte nyakra-főre dicsérni a két fehér rózsát, esküdve, mint a vereshagyma, hogy ilyen szép virágot még a burkus király sem látott soha...
Azután vállára vette a batyut, kopott kalapját szemeire húzta, hogy ne látszassék azoknak veressége, s még ott künn is, hogy előtörő szomorú gondolatjait elhessegesse a saját szavaival, folyton ezt dörmögte:
- Milyen rózsák! Milyen gyönyörű fehér rózsák!
IV. A MEGLEPETÉS
Az öreg Csonka Istók nem sok idő múlva visszatért; sugárzott arca az örömtől, ahogy belépett a kis hajlékba.
- Szerencsésen jártam - kiáltotta már messziről -, hét forintot kaptam. Igaz, hogy az az átkozott uzsorás levonta az első havi kamatot, amit hetven krajcárra számított. - Na, most, kedves húgám, öt forintot beadunk a hiénaszívű háziúrnak, a többi pedig jó lesz neked arra a pár napra, míg valamerre fordul a sorod.
Úgy is lett. Szabóné tüstént követségbe ment Kapros Zakariás háziúr őnagyságához. (Budapesten a háziurak még a Torma utcában is nagyságoltatják magukat.)
Az érdemes férfiú elfogadta az öt forintot, de a kérelmet meg sem hallgatta.
- Ne is beszéljen, házmesterné. Ismerjük már az ilyen madarakat. Az efféle földhözragadt koldusnép elszökik a házbérrel.
- De nagyságos úr, csókolom a kezét, az egy nagyon becsületes leány...
- Ha becsületes, hát annál könnyebben kap valakitől kölcsön rongyos öt forintot.
- Utána fog járni, csak egypár napi halasztást tessék engedni neki.
- Egy felet se. Értette, házmesterné, egy felet se. Ha holnap reggel nem fizet, ki kell hányni. Miből éljek én, ha minden jöttmentnél odavész a házbérem?
Ezen rettenetes beszéd után mit tehetett mást Szabóné, mint hogy ott hagyta a kőszívű embert. Azonban most következett a nehéz feladat: hogy adja tudtul a szegény leánynak a borzasztó izenetet? Hiszen ha meghallja, meghasad a szíve ily lelketlen bánásmód súlya alatt.
Oh, hogy a pesti háziurak oly kegyetlen, érzéketlen emberek, akiknek a keblükben nincsen egy szemernyi érzés.
Szerencsére még nem távozott el az öreg Csonka. Szabóné, azt mondta Katicának, hogy minden rendben van, a háziúr elvár egypár napig. Eközben azonban szemével intett az öregnek, miből az megtudta, hogy éppen ellenkezőleg áll a dolog. Ott kinn az udvaron aztán elmondta a házmesterné Csonkának, hogy mily rossz kedvében találta a háziurat, hogy az reggelnél tovább nem várakozik.
Az öregnek a bosszúságtól szikrázott a szeme, s bizonyos, hogy magában kívánt is valamit a háziúrnak.
- Ez rettenetes, ez borzasztó! Így üldözni ezt a szegény teremtést.
- Mit tegyünk, mit csináljunk?
- Megvan - súgta örvendve az öreg Csonka -, megvan! Egy pompás gondolatom támadt, ez jó lesz, ez segíteni fog. Ki lesz fizetve a szörnyeteg; s aztán a leány nem marad itt tovább. Elvisszük szolgálatba; tisztességes szolgálatba, jó helyre, hol fel fogják ismerni az ő becsületességét, jóságát.
Ezzel eltávozott az öreg. A házmesterné pedig sokáig gondolkodott afelett, hogy ugyan mit fog tenni ez az ember, aki igaz, hogy derék, becsületes és jószívű, de szegény, mint a templom egere, maga is kegyelemkenyeret eszik unokaöccsénél, a Károly kertésznél.
Katica ezalatt megkönnyebbült szívvel rendezett, rakosgatott a szobában. Ifjúi lelke, hogy ha bár pillanatra is, elmúlt a veszély, ismét visszanyerte rugékonyságát: nem látta oly rémesnek helyzetét, de sőt arról kezdett gondolkozni, hogy mit tesz, miképpen fogja most már igazítani sorsát. Az bizonyos, hogy itt egyedül nem maradhat. El fog menni valamelyik virágkertész ismerőséhez, s elszegődik kertészleánynak. Ismerik, szívesen felfogadják, s az isten majd csak megsegíti valahogy. Azután meg édes jó anyja áldott szelleme is őrködik felette. Igen, az a jó lélek, aki őt úgy szerette, aki neki mindene volt ezen a földön, vigyázni fog rá ott fent az égben.
Ott fent az égben! Ott van! Az a fényes, az a ragyogó csillag, mely oly szépen tündököl be kisded szobája ablakán, bizonyosan az ő szeme. Az lesz, nem lehet más...
A gyermek az oly fényesen tündöklő csillagra szegezte tekintetét, s nézte, nézte sokáig a rezgő, tűzgolyócskát, és lassan térdre ereszkedett.
Anyám, édes jó anyám, őrködjék felettem, vigyázz lépésemre, jelenjél meg álmaimban, és jöjj segítségemre sok nagy bajomban. Én szüntelen érted imádkozom, én nem feledlek tégedet...
E percben szívéhez kapott a leány, s megrezzent egész valójában.
Nem feledlek tégedet!
Oh, én bűnös leány, könnyelmű teremtés! Hiszen már az első nap is elfeledtelek A rózsa, a te rózsád, melyet úgy szerettél, melyet annyira magadénak vallottál, anyám, kinyílott, s én azt elfeledtem neked odaadni. Bocsáss meg, édes jó anyám, ezért. Hiszen te tudod, te látod onnét a fényes csillagból, hogy mennyi a szenvedésem De várj csak, egy percig várj még, a rózsa tied lesz, sírodra teszem azt most mindjárt, még az éjjelen. A rózsa tied, jó anyám!
A leány a virágállványhoz lépett, felemelte a tündéri szépségű rózsát, mely az esthomályban mint a gyémánt ragyogni látszék.
- A rózsa tied, jó anyám! - ismétlé, s eközben sietve világot gyújtott, hogy a kissé csípős hideghez felöltözködjék.
Amint ruhácskái és nagykendője után keresgél, sebes kocsizörgést hall a város felől, mely pillanat múlva az ő házuk előtt némult el. Az udvaron zaj támadt. Szabóné lépteit hallja; hallja azt is, amint felsikolt:
- Jézus Máriám! Kiléryné méltósága!
Katica megrezzent e név hallatára. Izgató sejtelem szállta meg, hogy hátha őt keresi a grófné.
És valóban úgy volt. Kiléry grófnő csakugyan őt kereste, a másik pillanatban pedig már szobájában állott. Utána mindjárt az öreg Csonka lépett be, azután pedig a házmesterné.
- Kegyed Delér Katica, gyermekem? - szólott a grófné az ámuló leányhoz lépve.
- Én vagyok - rebegte az csaknem öntudatlanul a rendkívüli meglepetés miatt.
- Kegyedről az öreg Csonka sok szépet beszélt nekem, s különösen egy csodálatos rózsatőről tett említést. Mutassa, édesem, azt a rózsát, bírni óhajtanám.
Csonka a virágállványhoz ugrott s felemelte a becses virágot.
- Ah, valóban pompás - kiáltott fel a grófné -, meg tud-e, gyermekem, e virágtól válni? Szükségem lenne arra.
Katica felszisszent, mintha szívébe nyilallt volna valami.
- Nem felel?
- Méltóságos grófné, az a virág nem az enyém - rebegte félénken a leány.
- Hát kié?
- Az édesanyámé.
- Aki meghalt? Bohó gyermek, ő lent a sírban nyugszik, neki nincs többé virágra szüksége. De jól van, tudom, mit akartál mondani; a virágot ő ápolta, ő gondozta, az övé volt, fájna neked attól megválni. Légy nyugodt, én nem is kívánom magát a rózsatőt, csak a kinyílott virágot, sőt nem is kell mind a kettő, megelégszem az egyikkel.
- Odaadom, odaadom, méltóságos grófné - szólt most a leány hevesen, és örvendezve, mintha valami nagy tehertől szabadult volna meg.
- Helyesen, gyermekem, tehát megalkudtunk. Holnap többi virágaidból egy kis csokort fogsz készíteni, éspedig úgy, hogy a rózsa képezze benne a fődíszt. És el fogod hozni kastélyomba a csokrot. A leányomé lesz az, aki holnap este fog először bálba menni. Minő felségesen fog állani a kezében e rózsa, amilyen bizonyára az egész bálban nem lesz több. De hol is lehetne téli időben ily remek szép virág! Hallottam, megtudtam Csonkától helyzeted szomorú voltát. Értesített, hogy gyors segélyre van szükséged. Íme, gyermekem, fogadd e pénzt, fedezd vele sürgősebb kiadásaidat. Aztán majd gondoskodunk a továbbiakról.
Így szólt a grófnő, s azzal két darab tízforintost nyomva a leány kezébe, köszönetet sem várva eltávozott.
Katicának alig volt annyi lélekjelenléte, hogy kikísérje magas látogatóját.
- Na, ilyet még nem értem, mióta az eszemet tudom - szólott Szabóné, mikor a hintó elrobogott.
S aztán folytatá:
- Ez az isten különös kegyelme, Katica! Lásd, hogy viseli gondját a legfőbb Jó azoknak akiket szeret. Hogy fordítja örömre a bánatot. Holnap majd kifizetjük a drágalátos háziurat. Azután meg untig elég marad arra is, hogy a holmidat kiváltsd. Igazán csak szerencsés is vagy te, Katica. No, gyere csak, hadd csókolom meg a homlokodat, te árva lélek. Azután pihenj le. Adj hálát a jóságos istennek, imádkozzál drága jó anyád mennyei üdveért. Jóéjszakát, kedves leány! Jó éjt!
V. AZ ANYA SZEME
Katica sokáig nem tudott elaludni. A végtelen izgatottság, mit a nap folytán átélt, az esti öröm, a csodálatos meglepetés: sokáig foglalkoztatták gondolatát. És a fényesen rezgő csillag az ablakon át folyvást rászórta aranysugarait. Majd bűvös álmot hintett szemére, s az aranysugarak szárnyain leszállott a szunnyadóhoz, tündéri káprázattal töltve be a szobát. És beszélt a csillag, lágyan, édesen, ahogy a legjobb anya szokott volt beszélni. Azután a sugarakra helyezte őt, s szállt vele messze, messze oda, hol a nagyon sok csillag ragyog. Ah, minő szép volt az út, mi fényes a jók hazája, és mi határtalan az öröm, mikor drága anyjának kebelén pihent, érezte csókját, hallotta beszédét!
A jó leánynak boldog volt alvása, boldog ébredése. Reggel legelső dolga volt a grófnő rendelésének eleget tenni. Sorra vizsgálta minden virágát. Ahol egy feslő bimbót, kinyílt virágot megpillantott, gondosan lemetszette. Már leszedett minden virágot, csak a rózsa volt még hátra. Hozzálépett a gyönyörű növényhez, lehajolt, késével érintette a felségesen kinyílott virágot. És, ah borzalom! Mikor metszette, mikor megérintette, lehulltak szirmai a fehér rózsának.
A szerencsétlen gyermek megkövülten állott ott, ereiben a vért megfagyni érezé...
Irgalmas Isten, mi történt velem! Oda vagyok, meg vagyok semmisülve!
Ah, mindeneket látó isten, ha te rendelted így, ám teljesüljön szent akaratod!
Azzal vigyázva lemetszette a másik rózsát, mely még oly teljesen nem virított ki, mint meghalt testvére. Egy szirma sem hiányzott. És a többi virágot körülte helyezé, a csokrot gondosan összekötötte. Vette nagykendőjét s egy pici kosárba rejtve a csokrot, a kora reggel csöndjében kiosont a házból.
A városba sietett, a Kiléry-palota felé irányozta lépteit. Majd egy órába került, míg a tekervényes zig-zug utcákból kibontakozva, végre a palotához ért. Az épület előtt lassítva lépteit, félénken nézett a nagy kapura, melynek egyik szárnya ki volt nyitva. Már-már belépett rajta, midőn fogyni érezte bátorságát, és csak elhaladt mellette. Vagy kétszer ismételte, mikor végre belépett a palota udvarára. Alig halad pár lépést előre, midőn a vele szemben levő oszlopcsarnokból hang üté meg füleit:
- Ily korán itt vagy, édes gyermekem! Erre, erre! Vezessétek hozzám.
Katica megrettent a hangra, s úgy érezte, mintha lábai legyökereztek volna.
Egy nőcseléd közeledett hozzá.
- Jöjjön, kisasszony, a grófnő várja kegyedet.
Katica gépileg követte a szobalányt.
- Elhoztad a rózsát? - kiáltott felére a grófnő.
- Nem, méltóságos asszony - rebegte a lány.
- Mi az, nem hoztad el és miért nem?
- Elhoztam, de nem adhatom - fuldoklá a szegény árva. Majd erőt vett magán. - Itt van a húsz forint, visszaadom. A rózsától nem válhatok meg...
A grófnő a meglepetés és a bosszúság miatt csaknem elájult.
- Tehát rászedtél, hálátlan! - kiáltott fel. - Bizonyosan másvalaki többet ígért érte, s annak adtad, ugye? Menj szemeim elől, hitvány koldus. Takarodjál...
Katica az asztal sarkára tette a pénzt és csaknem eszmélet nélkül tántorgott ki. Az ajtóban lerogyott.
- Kegyelem, grófnő! - esengett összetett kezekkel.
- Dobjátok ki a nyomorult tettetőt - rivallt rá a grófnő.
A szerencsétlen sorsüldözött gyermek már érezte a szolgák erős markát.
- Távozzanak! - sikolt fel ekkor - ne érintsen senki!
Mintha új erő szállott volna tagjaiban, felugrott s csaknem futva elsietett.
Ott kint az utcán ismét zsibbadtság szállta meg; a falhoz támaszkodva tántorgott tovább.
A grófnő nem állhatta meg, hogy az ablakon ki ne tekintsen. Talán bántotta a lelkiismeret, hogy oly durván bánt a védtelen árvával, vagy talán égett a kíváncsiságtól, hogy vajon hová viheti a rózsát? Előcsengette a szobalányt.
- Hívja hamar valamelyik gyorslábú férficselédet, talán Károlyt, a fiatal kertészt.
- Károly - így szólt a grófnő a lihegve előérkezett fiúhoz -, látja ott azt a gyermeket? Menjen óvatosan utána, s távolról kísérje figyelemmel, tudja meg: hova megy, mit csinál, s hozzon nekem hírt. Megértett?
- Igenis, méltósága.
Az árva leány ment, mindég gyorsabban, mintha csakugyan félne, hogy üldözik. Szemei könnyben úsztak, s könnyein keresztül látta, hogy egy fényes csillag rezgő sugaraival inti, hívja őt.
Megyek, anyám, megyek! Ne ints, ne hívj, megyek! Viszem azt, ami a tied. Nem engedtem elrabolni, mert ahhoz neked van igazi örököd.
És kebeléhez szorítva a kis kosárkát, összehúzta kendőjét, s egészen beburkolta azzal a féltett kincset. És ment tovább, azaz hogy már futott ki a városból, a nagy fákkal szegélyzett sétaúton.
Károly alig bírta őt követni.
Végre nagy kőfalú helyiség előtt, egy vasrácsozatú kapunál, melynek homlokán aranyos betűkkel e szó ragyog: Feltámadunk - megállott az árva. Gyönge kezével felnyitotta a kaput. Belépett. A temető néma birodalmában volt. A magasan felnyúló gránitoszlopok előtt gyorsan elhaladva, csakhamar egy szűk ösvényre tért, mely a szegények fakeresztjeihez vezetett. Egy frissen hantolt sír előtt, ott a szegényosztály legvégén, megállott. Megcsókolta az egyszerű keresztet, melyen a szerény koszorú már elhervadt. Azután letérdepelt, maga mellé letette a kis kosarat. Imádkozott. Most kitakarta kincsét, s kivette a csokrot, melynek közepén elragadó szépen mosolygott a fehér rózsa. Megcsókolta a virágot s azzal a sírra, a kereszt tövéhez helyezte azt. »Itt van, elhoztam a te virágodat, drága jó anyám!« - susogta, s újból megölelte a keresztet, s csókolta sokszor, számtalanszor a rideg fát.
»Anyám, egyetlenem, ne hagyj el, végy magadhoz. Nincs e földön senki, aki szeretne engemet; üldözött, gyámoltalan lény vagyok. Elveszek, elpusztulok nélküled. Anyám, végy magadhoz!«
Így esengett, így zokogott a szenvedő árva, mialatt forró könnyei a fagyos fára tapadtak; a hó nagy pelyhekben elkezdett hullani, hogy egyenlően a halál leplével fedjen be leányt és anyát.
Károly meghatva nézte e megindító jelenetet. Bármily erős természetű volt is máskülönben, nem fojthatta vissza könnyeit, és nem bírt meghatottságán uralkodni. A szenvedő alak felé lépett. Majd megállott, be akarta várni, míg a szegény teremtés kegyeletes szent foglalkozását bevégzi. De az alak sokáig nem mozdult. Azon helyzetben térdelt folyvást, görcsösen átölelvén a keresztet. Károly már egészen közelében volt, s várta, hogy mikor riad fel az árva. Az meg se mozdult. »Hátha baj érte e szegény szenvedőt« - fűzé gondolatait Károly, s egészen közel lépett hozzá. Gyöngéden érinté s nevén szólítá. A leány nem felelt. Az ifjú megijedt, s szörnyű sejtelme támadt. Lehajlik, nézi, vizsgálja az alakot. Sejtelmét mindinkább valósulni látja...
- Irgalmas ég meghalt! - kiáltott fel, amint hozzátérdelve közelről nézte meg a halálravált arcot.
Gyorsan, mint csak lehet, a nagykendőt ráburkolja egészen, s elszakítva a kereszttől, mit még akkor is magához ölelve tartott - ölbe vette a szerencsétlent, és sebes léptekkel a temetőőri lakhoz sietett.
Segítséget! - kiáltott már messziről - segítséget hamar!
A temetőőr jószívű neje gondozás alá fogta az árvát, dermedt tagjait hóval dörzsölte, erős szesszel mosta homlokát s ajkait. Károly pedig elrohant a városba orvosi segítségért.
Mikor az orvossal visszatért, az elalélt gyermek már akkor magához tért, felnyitotta szép szemeit, és susogva kérdezte a jó asszonytól: mi történt vele?
Az aztán elmondta, amit tudott, hogy egy ifjú ember, ki Bihari Károlynak, a Kiléry gróf kertészének mondta magát, élettelenül hozta ide.
Katica a történet másik részét mondta el, hogy anyja, édes jó anyja, sok-sok angyallal leszállott hozzá s hívta, kérve-kérte, hogy menjen vele.
- Köszönöm szívességét, Károly - szólt a leány, midőn az ifjút megpillantotta -, de nem tett nekem jó szolgálatot; jobb volna nekem ott fent az égben, ahol van édesanyám. Itt lent kín, nyomor, üldözés a részem.
- Nem, kisasszony, istenemre nem! Oh, engedje meg, hogy védője, oltalmazója legyek, és hogy összezúzhassam azokat, akik kegyed angyali nemes szívére bánatot hoznak.
- Hagyjon el, Károly! Fogadja még egyszer hálámat, és ne aggódjék többé sorsom felett.
- Ne szóljon így, kisasszony, hiszen önnek erős védőre van szüksége, hiszen ön egy perccel előbb még a halál karjaiban volt. Legalább most fogadja el segélyemet, kocsit hoztam, hogy lakására mehessen.
- Azt elfogadom - súgta a még mindig nagyon szenvedő leány.
VI. A GRÓFNŐ
Kiléry grófnő nyugtalanul várakozott Károly után. El nem bírta képzelni, hogy hol késhetik annyi ideig. Óra óra után múlt, s az ifjú kertész még mindig nem érkezett meg. Már délfelé járt az idő, midőn végre aztán nagy lihegve megjött.
- Hol járt ennyi tenger ideig? - hova vitte a gyermek a rózsáját? - mit tett azután? - valának a grófnő rohamos kérdései.
Károly ahogy össze tudta szedni hamarosan gondolatait, híven elbeszélte a történteket.
A grófnő megilletődve hallgatá egész odáig, hogy Katica anyja sírjára helyezte a rózsát.
- Istenem! - kiáltott fel akkor - és én mily szívtelen voltam ez angyal jóságú gyermekkel szemben. Hiszen ő maga mondta, hogy a rózsa az édesanyjáé, azt nem adhatja, s én mégis oly embertelen voltam kívánságommal. És mi történt azután?
- Azután, méltóságos asszonyom, a szegény nagy szívfájdalmában elájult, görcsösen átkarolva a sírfát öntudatlanul hanyatlott a fagyos göröngyökre.
- Szent isten és ott megfagyott az elhagyatott árva! - kiáltott fel ijedten a grófnő.
- Nem, méltósága, a gondviselés küldött valakit, aki megmentette az elaléltat, és gondosan kis lakására hazavitte. Ő most otthon van, meleg szobában jószívű asszonyok ápolják, becsületes orvos gyógyítja.
- Gyorsan fogasson be, Károly, meg fogom látogatni az angyal szívű gyermeket, és jóváteszem, ha még nem késő, hibámat. Gyámolítója, anyja helyett anyja leszek az árvának.
- Az isten meg fogja áldani méltóságát - rebegte Károly, miközben sietve eltávozott az úrnő rendelését teljesíteni.
*
A grófi fogat hamar elért a Torma utcába. Lehet, hogy Károly, aki az inas helyén a kocsis mellett ült, segített a kocsisnak nógatni a lovakat.
De szükséges is volt sietni, mert a Torma utcai kis házban nagyon szomorú dolgok valának készülőben. Kapros Zakariás háziúr őnagysága rettenetes módon be akarta váltani szavát. Amit mondott tegnap a házmesternének, azt kérlelhetlenül végre akarta hajtani. Reggel nyolc óra táján hívatta Szabónét. 
- Fizetett a gyermek? - kérdezte. 
- Még nem - válaszolta félénken Szabóné -, most nincs itthon, de hazajön mindjárt, s akkor bizonyosan fizet; én tudom, hogy fizet - erősíté a házmesterné.
Hazament a szegény gyermek, de mily állapotban. Betegen, félholtan. Az mindegy volt Kapros Zakariás úrnak, ő nem tudott más nótát fújni, csak a magáét: Adós, fizess!
S mikor aztán nem győzte várni Szabónét a pénzzel, rosszat gyanítva lement a Katica lakásába rendet csinálni.
Ott feküdt a beteg leány izzó homlokkal, megtört tekintettel. Mellette ült a temetőőrné és Szabóné. Mindketten felrettentek, mikor a háziúr belépett.
- Na, ugyan szépen vagyunk. Hát magának mi dolga van itt, Szabóné? Talán bizony egyetértünk a csalóval?
- Nagyságos úr, csókolom a kezeit, nagyon beteg e szegény leány, szívtelenség volna magára hagyni.
- Teszi magát a kitanult kópé. Tudom én jól. De engem ugyan lúddá nem tesz. Hát hallja maga, Katica, tudja-e, hogy régen elmúlt a fertály, s a házbér felével még mindig adósak vagyunk? Ezt nem tűröm tovább, engem nem lehet kijátszani, vagy fizet, vagy az utcára dobom ki.
- Némul el, nyomorult hiéna! - kiáltott e percben valaki a pitvarból. A másik pillanatban pedig egy hatalmas kéz belökte az ajtót.
Kiléry grófnő lépett be a feltárt ajtón, s arcából kikelve, fékezhetlen dühvel rárohant a megdöbbent háziúrra, s nem csekély erővel eltaszította azt a beteg ágya mellől.
- Miféle szörnyeteg ez - szólt ekkor végtelen megvetéssel -, hogy van lelke egy szerencsétlen beteg leányt galádul megtámadni?
- Én pénzemet követelem - hebegte a háziúr. - Ez itt az én házam, nekem jogom van itt lenni. De ön kicsoda, asszonyom, hogy merészkedik kezét rám emelni?
- Az vagyok, aki önt most innét tüstént kidobatom, s ha be nem fogja a száját rendőrökkel elkísértetem. Ön egy nyomorult támadó, én pedig védője vagyok ez árvának.
Kapros úr elbámult e merészen ejtett szavakra. De csakhamar ismét visszanyerte bátorságát, s elkezdett pénzről, háziúri voltáról fennhangon beszélni. Ekkor a grófnő intett Károlynak. Annak sem kellett több, megfogta a zsugori nyakán a bőrt, s úgy kiemelte a szobából, mint egy macskát, ott kint pedig úgy le találta tenni, hogy szinte megnyekkent bele.
Persze ebből iszonyú lárma keletkezett. Hogyne, mikor a háziurat saját házából kidobják. Kapros Zakariás elkezdett ordítani s rendőrökért kiabált. A nép összecsődült, s megérkezett a rendőrség is két drabant képében. Kapros úr a rend képviselőinek előadta sérelmét, megmutatta a helyet, ahova kidobták, megtapogattatta testének megsérült részeit, s mindezek alapján kért igazságtételt.
A rendőrség Kapros úr vezetése mellett bevonult a Katica szobájába. A grófnő komolyan, összefont karokkal állt a szoba közepén, úgy mint egy igazi méltóságos alak.
- Önök rendőrök! - szólt arisztokratikus hangsúlyozással. - Éppen szükségem van önökre. Egy gonosz embert akarok letartóztatni, aki nyomorult galádsággal betört egy védtelen leányhoz, s azt halálos beteg ágyából a csikorgó hidegbe akarta kidobni. Hogy azt ne tehesse, én dobtam ki a semmirekellőt, most pedig kívánom, hogy a törvény előtt is elvegye méltó büntetését.
A rendőrök összenéztek, s úgy látszott, mintha valamit szerettek volna egymástól megtudni.
- Nem ismernek? - szólt - grófné némi gúnnyal. - Íme itt van névjegyem. Én, Magyarország első zászlósurának a neje, parancsolom, hogy ez embert tartóztassák le!
A rendőrök, amint leolvasták a névjegyről a grófnő nevét, csaknem keresztet vetettek ijedtükben magukra. És második parancsot nem várva, Kapros Zakariáshoz fordultak, közrevették s kezdték vezetni, úgyhogy a lába sem érte a földet.
- Irgalom boldogtalan tudatlanságomért! - ordított fel Kapros úr. - Kegyelem, grófnő! Inkább elengedem Katicának a házbérét - tette hozzá együgyű naivsággal.
- Legyen - szólt lecsillapulva a grófnő -, tehát megbocsátok. De nagylelkűségére nincs szüksége e leánynak, aki e perctől fogva az én gyermekem. Itt van az ön házbére s itt van még két forint kidobási fájdalomdíjul.
Kapros úr megszégyenülve szedte össze az elibe dobott bankjegyeket s aztán rendőreivel együtt elkullogott.
A beteg leány feje folytonosan lázban égett. A körülte történő dolgokból mit sem tudott. Nem érezte, mikor a grófnő hozzálépett, megcsókolta izzó homlokát, nem hallotta, mikor anyai részvéttel kérdezte: - Hogy vagy, gyermekem?
- Beteg, nagyon beteg e leány - susogta a grófnő.
- Károly, önre bízom most már a továbbiakat. El fogja azonnal hívni a mi háziorvosunkat; kövessenek el mindent, hogy Katica mielőbb annyira magához jöjjön, hogy a palotába lehessen elhozni. Akkor aztán virágaival s egyéb kis vagyonkájával együtt el fogja őt hozzám szállítani.
VII. BEFEJEZÉS
Az Ezeregyéjszaka tündérmeséi közt lehet olvasni a királlyá varázsolt szegényemberről, aki este mint fáradt munkás feküdt le, s reggel mint hatalmas király ébredt fel. Ilyenforma a Katica története. Az elhagyatott nyomorban, nehéz betegségben levő árvaságból jólétre, boldogságra ébredt fel. Nem hiányzott a szerető anya sem, akit attól kezdve a jószívű Kiléry grófné képviselt, de sőt kedves testvérkére is lelt Sárika konteszben, a grófnő kedves leányában.
Katica csakhamar megszokta az új helyzetet. Társalkodója, játszótársa lett a Sárikának, aki csak kevéssel volt nála korosabb.
Így telt el pár esztendő boldog egyetértésben és általános örömben.
Ekkor aztán - no, csak képzelje az ember! - Katica megvált a nagy boldogságtól, amit a grófné környezetében élvezett. Odahagyta a palota fényes termeit. De nem messzire ment, csak a kastély remek szép virágos kertjének egyik elrejtett részébe, ahol a kertészi lak az üvegházzal együtt volt.
Károly kertésznek lett kis felesége. És ekkor ismét a virágok közt, az ő elválhatlan barátai közt élt, ápolva, gondozva őket. Csengő dalokban, vagy halk suttogással beszélgetett velük. Ott állt a kertészlak előtt gyönyörű állványon a felséges fehér rózsa is. Hatalmas bokorrá fejlődött, egyszer-egyszer száz virágot is hozott. És minő virágokat! Csodájára járt a főrangú világ.
Kiléry grófnő Sárika kontesszel gyakran megfordult a kertészlakban és sokszor el-elmondogatták: - Áldott teremtések, mint összeillenek! Mennyire boldogok, valóban megérdemlik egymást!
EGY BORZASZTÓ ÉJ
1877
1869. év június 29-én, a délelőtti órákban a következő, szóról szóra idemásolt levelet kapta ama szolgabíróság, melynél én esküdteskedtem:
Tekintetes főszolgabíró úr!
(A főnököm ugyan csak alszolgabíró volt, de már a mi arisztokratikus megyénkben az volt a dolog sorja, hogy minden eleven embernek megtoldassék az ő titulusa valamivel, így lett az alszolgabíróból főszolgabíró s a főszolgabíróból fő-főszolgabíró.)
De lássuk a levelet:
Minekutána Mravecz Misó helybeli lakos, sebes hajtás következtében Szrnka Márton kétéves fiát az úton elgázolta úgy, hogy az, a kerék átmenvén rajta, rögtön meghalt, kérem a tekintetes vármegye intézkedését, maradván...
alázatos szolgája...
Csupek Máthé...
kántortanító, hites jegyző.
A levélből megértettük, hogy kocsi elgázolás következtében haláleset történt, minélfogva a szolgabíró kedvetlenül mondá:
- Délután nem lesz preferánc, öcsém. Ki fogsz menni a doktorral a helyszínére, fel kell boncolni azt a gyereket.
A doktor vidám, derék fickó, kinek tréfái vármegyeszerte nevezetesek, igen morózus képet vágott a kiküldéshez, de azért összeszedvén szükséges műszereit, délután felültünk a zöld színű szolgabírói bricskára s elindultunk Szilkére, hol a faluházán feküdt kiterítve az elgázolt gyermek hullája.
Rettenetes, szívfacsaró látvány volt, anyja és kis testvérei ott térdepeltek mellette és zokogtak keservesen...
Az orvos rendelkezése folytán csakhamar elparancsoltattak onnan...
Az anya szívszaggató hangon esengett, hogy tűrjék meg ott gyermeke mellett, de az orvos semmi áron sem egyezhetett bele.
Nekem, ki mint tiszteletbeli esküdt, a bíróságot reprezentáltam, jelen kellett lennem a boncolásnál, mely csakhamar kezdetét vette. A bíró, jegyző és az odavaló földesúr fia, Szilkey Miska, ki különben orvosnövendék volt, vettek még részt kívülünk az irtózatos látványban.
- Iszonyú! - kiáltám, amint az orvos a holttestbe szúrta bonckését s könnyedén végighasítá vele a testet.
- Gyújtsanak önök szivarra! Úgy könnyebben elszívelhetik önök - mondá Szilkey Miska, míg a doktor gúnyosan nevetett.
- Milyen katonák lennének? Oh, oh? hiszen az egész csak gyerekség!
S azzal véres kezeit gumiköpenyéhez törülvén, azalatt a szinte véres kést a fogai közé vette.
Már természetemnél fogva is gyenge idegzetű voltam, a kísérteties regék és történetek, melyekkel dajkáim gyermekkoromban televerték a fejemet, élénk emlékezetemben voltak örökké, s kissé túlságos képzelőtehetségem bizonyos titokszerű árnyékkal népesíté be gondolatvilágomat.
Mindamellett elhatároztam, hogy eleget teszek hivatalos kötelességemnek, egy erős virginiára gyújtottam, s megkeményítve szívemet, néztem az iszonyatos műtétet.
Néha mégis el-elfordultam az ablak felé, hogy egy helyzetemhez hasonló történetkével újólag megerősítsem szívemet. Eszembe jutott azon Festetich gróf, ki a königgrätzi csata után amputáltatni lévén kénytelen a bal lábát, - midőn az orvos egész tövétől metszé, így szólott a fájdalom minden szisszenése nélkül, sőt mosolyogva, siránkozó inasához:
- Ne pityeregj, te képmutató! Tudom, örülsz magadban, hogy ezentúl két csizma helyett csak egyet kell tisztítanod.
Nos, hátha én magam is tudnék olyan valódi angol lenni. Csak flegma kell hozzá. Aztán elvégre is sokkal könnyebb dolog nézni, ha egy élettelen testen történnek a műtétek, mint ha a saját magunkén.
Ennek igazságáról meggyőződve, összes figyelmem oda fordult a hevenyészett boncasztalra, hol darabokra fölvágva feküdött a gyermek. Amint azonban körülnéztem, észrevettem, hogy a bíró és jegyző elosontak már, a doktor pedig érdekes vitába van bonyolódva a tudákos Szilkey Miskával.
Egy tekintet a vérfagyasztó jelentre, melynek háttere a két disputáló doktor, és a kívülről hangzó sírás, s minden hősködésem elenyészett, s majdnem eszmélet-vesztve tántorogtam kifelé a szabad levegőre.
- Hova, hova, esküdt úr? - kiáltá utánam a doktor.
- Rögtön elájulok, doktor. Nem tartom ki tovább.
- De nem addig van az! - viszonzá amaz - ki írja alá a jegyzőkönyvet?
- Majd aláírom otthon - hebegém s egyszerűen távoztam.
Szilkey Miska fanyar nevetéssel jegyzé meg:
- De csak nem haza szándékozol?
- De bizony hazamegyek; egy óra múlva megfordul a kocsi, a doktorért.
- Fölösleges! a doktort nálunk marasztjuk éjszakára. Holnap majd hazavitetem én. Hanem annyit mondok, haza ne menj most este te sem, mert egy kísértetet is küldök veled.
Azzal durva kacajjal utánam jött s barátságosan átölelve, marasztott.
- Lehetetlen - mondám fogvacogtatva -, oda vagyok, beteg vagyok.
De valóban egészen megviselt az idegizgató látvány, dacára, hogy lanyha őszi este volt s meleg bundába takaróztam a kocsin, kilelt a hideg, s úgyszólván félig eszméletlenül emelt le otthon hajdunk a kocsiról. Szobámba érve a hajdúnak megparancsoltam, hogy gyújtsa meg a gyertyát, s hagyjon magamra.
A hajdú távozott s én vetkeződni kezdtem, de köpenyem levetése által eloltottam a gyertyát.
Mérges lettem, mert a sötétben nem bírtam gyufát találni, s annál nem hiszem, hogy lehetne még bosszantóbb dolog is.
Eleinte azt sem bírtam felfogni, miként aludt el a gyertya. Valami kísérteties befolyásnak tulajdonítottam azt; a holt gyermek árnya cselekedte azt...
A hideg végigborsózott hátamon s izgatottan nyúltam kabátzsebembe gyufáért. Valami olyanféle tárgy akadt kezembe, mint egy portorikószivarnak a csutkája. El nem bírtam képzelni, mi lehet, de mint megrögzött dohányos, egyenesen, mintegy önkéntelenül a számba vevém, mialatt kezemmel egy gyufát fedeztem fel mellényzsebemben.
A szivarnak hitt tárgy sós és sajátságos ízű volt, undorral eresztettem ki számból s kísértetiesen pottyant az éji szekrény márványára.
A gyufát meggyújtva, oda pillanték - s oh, borzalom istene, ne hagyj el! - a felboncolt gyermek ujja volt ott a szekrényen...
A gyufát villámhirtelen elcsaptam és remegve vágtam magam a dunyhák közé, szememet behunyva. De hasztalan! A gyermek ujját ott láttam mindig és mindenütt. Világított, mint a szentjánosbogár.
Halálos verejték csurgott homlokomról, azt hittem, meg kell őrülnöm. Erőm elhagyott, nem bírtam tagjaimnak parancsolni. Egész reggelig ott feküdtem mereven, sápadtan, izgatottan, kétségbeesve. Irtóztató víziók vonultak el előttem s tartották lekötve érzékeimet...
--------------
Korán reggel a doktor és Szilkey Miska nyitottak be a szobámba.
Miska még az ajtóból röhögve kiáltá:
- No, megtaláltad-e a kisgyerek ujját?
- Ez erős és nemtelen tréfa volt tőled - mondám szemrehányólag, amint eszméletemet visszanyertem. - Ez hullacsonkítás! Mi történik most ezzel az ujjal?
- Hahaha! csináltasson neki diófakoporsót - szólott a doktor nevetve.
Ez eset óta semmiféle doktorral nem szoktam kezet szorítani.
A KÍNAI MIKÁDÓ
1877
Memel porosz kikötővárosban, anno 18** két egyszerűen öltözött katonatiszt sétált a tengerparton, mind a kettő szőke, kék szemekkel, de minden tekintetben elütő arcvonásokkal, mert míg az idősebb gömbölyű arcáról a szelídség tükröződött, addig a fiatalabb egész lényéből bizonyos szigorúság és gőg volt kiolvasható.
A két tiszt a kikötőben levő hajó szemléletébe volt merülve, melynek kabinjáról egy marcona alak jött a partra, iszonyú füstgomolyokat fújva...
Ruhájáról rögtön rá lehetett ismerni, hogy a hajóhoz tartozik.
A fiatalabb tiszt előbbre lépett és udvariasan kérdé tőle:
- Mikor utazik vissza e hajó?
A megszólított rá sem nézett a megszólítóra, hanem az erős szivarfüstöt annak arcába fújva, hetykén felelt vissza:
- Mi köze hozzá?
- De uram - mondá a tiszt bosszankodva -, ön legalább is nem tudja, ki vagyok én...
- Mi közöm hozzá.
Azzal kalapját szemébe vágva otthagyta az alkalmatlan kérdezősködőt s lefelé indult a parton azon irányban, hol a hátramaradt másik tiszt állott.
A tiszt gépileg utána ment s társa mellett elhaladva, így szólott ahhoz:
- Egy rendkívül goromba úr...
- Kicsoda? - viszonzá amaz - ez, akivel beszélt s aki itt megy?
- Valóban ritkítja párját az udvariatlanságban.
- Hogyan? Sértő lett volna? Pedig ő, ha jól néztem, kapitány, s az én emberem.
Azzal utána kiáltott.
- Holla! barátom! Álljon meg ön egy kissé. Az ördögbe is, álljon hát meg.
Hősünk megállapodott, végignézte a két porosz katonatisztet, kiket hosszú köpenyük óvott a tengerparti heves lég ellen, s a foga közül dörmögte:
- Nos, mit akarnak hát?
- Jöjjön ön közelebb! - kiáltá parancsoló hangon az előbbi.
- Hogyisne! - szólt emez vissza gúnyosan -, ha dolguk van velem, önöknek is olyan közel van ide az út, mint nekem oda.
A két tiszt egymásra nézett s önkéntelenül közeledtek a goromba fickóhoz. Egyéb mód persze nem is volt vele beszélhetni, mert ellenkezőleg a parton járókelő idegen matrózok is hallhatták volna szavaikat.
- Nos, tehát itt vagyunk - szólt az idősebb tiszt, egészen közel lépve a hajóshoz. - Tudni akarom végre, kicsoda ön?
- Hátha én nem mondom meg...
- Ez esetben talán kényszeríteni is fogom tudni arra...
- Hahaha! - nevetett az ismeretlen - ön igazán mulatságos. Nos, hogy erre éppen ne legyen kényszerítve, - tehát, ha úgy tetszik, én Ivanovics Iván vagyok.
- Miféle tisztséget, rangot visel ön? Rendjelt is látok mellén...
Ivanovics Iván (ha csakugyan így hítták) vállat vont s fitymálva jegyzé meg:
- E hitványságot I. Páltól kaptam. Csak az életét mentettem meg érte Lengyelhonban. Nos, nem eléggé van tettem megfizetve? A mennykőbe is a cárok jól tudnak jutalmazni.
- Még mindig nem felelt azon kérdésemre, hogy mi ön? Nemde kapitány az orosz hadseregnél?
- De kicsoda ön? - mondá Ivanovics durván. - Ön, ki elég vakmerő engem itt vallatni? Szerencséje, hogy éppen nem vagyok rossz kedvemben...
- Hallgasson, szerencsétlen! - kiáltja közbe a fiatalabb tiszt - Uralkodója, Sándor cár őfelsége előtt áll...
A kapitány arcának eszeágában sem volt elváltozni e szavakra. Gúnyos alázattal hajolt meg Sándor cár előtt s azután egy nagyot szippantott a burnótszelencéjéből.
- Ah! Ah! Tehát fölséged az én uralkodóm! Oh! oh! gratulálok, sire! Nem parancsol egy kis burnótot? Ön egyébiránt, hogy köztünk legyen mondva, túlságosan megadóztatja e nemes árucikket. Vegyen no, egy csipetnyit!
Ez egész nyájas beszéd, egyébiránt úgy hangzott, mintha azt mondaná: tegye az úr bolonddá az öregapját.
- Hát ez a másik úr ugyan kicsoda? Talán a spanyol király, hehehe... Persze ön is monarcha, ugye uram?
S ezzel bizalmasan vállára tette kezét.
- Én Frigyes Vilmos vagyok, a porosz király!
- Természetesen Ah! ah! Igazán örülök, hogy szerencsém van fölségtekkel szemtől szembe találkozni...
Majd Sándor cár felé fordult.
- De hát hol veszi itt magát fölséged? A másik felséget értem, az itthon van a birodalmában, de hogy fölséged mit keres itt, az nem megy a fejembe.
Sándor cárt igen mulattatta ez a jelenet, mosolyogva felelé:
- Olvashatta volna a lapokban, hogy én ide, őfelségével, barátommal megérkeztem hadiszemlét tartani...
Ivanovics Iván gúnyból úgy tett, mintha mindent hinne, de tulajdonképpen a legcsekélyebb gyanú vagy kétkedés árnya sem férkőzött azon meggyőződéséhez, hogy a kedélyes burkusok most ővele bolondozni akarnak.
No, hát majd én is bolondozom veletek - gondolá magában.
És hogy szándékát, mely összeköttetésben állott a hajóján összehalmozott kínai iparcikkekből álló portékával, nyomban keresztülvigye, szép barna fejét magasan fölemelte, délceg termetét kiegyenesíté s a füstöt szuverén gőggel orrlyukain keresztül eregetve ki, büszkén kifeszített mellére ütött s fáradt, megvető orrhangon tagolá:
- Ha ön az orosz cár és ön a porosz király, hát tudják meg végre mi vagyok én...
- Nos? - kiáltának önkéntelenül meglepetve s egy lépést hátrálva az uralkodók a villogó szemű egzaltált embertől.
- Én a kínai császár - a mikádó vagyok.
Az uralkodók összenéztek és mosolyogtak, azután Frigyes Vilmos szólott:
- Mivel bizonyítja be ön, hogy a kínai császár?
- Bagatelle! Jöjjenek önök a hajómra, olyan kínai vacsorát esznek nálam, hogy minden kétségük elenyészik afelől, hogy a nap fia és a hold öccse vagyok.
- Elfogadjuk! - mondá rá hirtelen a cár, minélfogva Frigyes Vilmos magas vendége iránti udvariasságból, még ha akarta volna, sem mondhatott ellent e fejedelmi kalandnak.
A két uralkodó a hajóra ment, s ott a durva hajóskapitány egyszerre a lehető legelőzékenyebb házigazdává változott át. Néhány perc múlva gazdagon terített asztal mellett ültek mint a hárman, mely meg volt rakva mindazon különlegességekkel, úgy ételekben, mint italokban, melyeket a mesés Kína nyújthat.
A két uralkodó fokonkint derültebb lett - a kínai császár őfelsége pedig szinte átadta magát a teljes fesztelenségnek s így szólott a lakoma végén:
- Én bebizonyítottam fölségteknek, hogy a mikádó vagyok, most már felségteken a sor. Most már ön bizonyítsa be, hogy az orosz cár?
- Mivel kívánja, hogy bizonyítsam?
- Bah! - mondá Ivanovics Iván nevetve, hogy szinte a könnyei folytak - nevezzen ki például aladmirállá az orosz tengerészetnél.
- Szívesen. Adjon ön téntát és tollat.
Ivanovics elhozta a szükségeseket s a cár a következő sorokat jegyzé papírra:
»Ivanovics Ivánt, aki különben a kínai mikádó egyúttal, kinevezem haditengerészetemhez altengernagynak.
Sándor, cár.«
- Itt a kinevezés, tengernagy úr. Ha Szentpétervárra ér, láttamoztassa a hadügyminiszteremnél - szólt Sándor cár szívélyes kézszorítás után távozva királyi barátjával.
Ivanovics utánok kiabált a hajóról:
- No, majd láttamoztatom. Hogyisne! Jó éjszakát, fölséges urak.
--------------
Bezzeg mennyire csodálkozott aztán Ivanovics Iván úr, midőn nehány hét múlva Szentpétervárra érve, ottani följebbvalói tisztelegtek nála mint tengernagynál.
A cárnak volt rá gondja, hogy azalatt értesítse a hatóságokat az új kinevezésről.
A »KIS RÓKA«
1877
Hát bizony ez a kis róka nem volt igazi róka, hanem csak egy kitömött igénytelen rókácska, mely a Kranzer Amália asszonyság sifonérján volt látható a hálószobában: aminthogy ott is állt már vicsorgó fogaival vagy tíz év óta, és szinte csintalanul leskelődni látszék onnan, amint Kranzer Amália asszonyság minden este levetkőzött s kivadászgatta hálóöltönyéből ama legkellemetlenebb és legvakmerőbb udvarlókat, kik annyira bolondulnak a szépnem után, s kiket közönségesen balháknak nevez a Fogarassy-féle nagy szótár.
Kranzer Amália asszonyság, midőn már az egyik lábát, mely hetvennégy éve tapossa e földi világ rögeit, az ágyba emelte, s míg a jobb kezébe fogott koppantóval eloltá a gyertyát, ritka eset volt, hogy e frivol álláspont mellé egy édes mosoly- s egy édes pillantással el ne búcsúzzék a kis rókától.
Egyébkint is annyira gondozta, kefélte és szemügyben tartotta mindig a kis kitömött állatot, hogy a házban, ahol lakott, kivált a nőcselédek közt, azon csodálatos pletyka kezdett gyökeret verni, hogy a kis róka bizony senki egyéb, mint egy elátkozott herceg, aki éjféltájban megrázkódik és gyönyörűséges legény lesz belőle. Innen magyarázható ki aztán az is, hogy miért nem ment az asszonyság első férje, Kranzer Eduard úr halála után férjhez, holott annyi kérői voltak, mint levél a fán nem mintha Kranzerné valaha szép lett volna, de mert a pénzszag után mennek mainapság a férfiak...
Bármennyire szerette is azonban Kranzerné asszony a kitömött rókát, - egy napon mégis itt kellett azt hagynia: meghalt.
A jámbor asszonyságnak volt egy istentelen unokaöccse, az örökölt utána mindent, a mezei jószágát, a pesti házát, a készpénzét és a bútorait.
A jószágot és a házat átíratta a nevére, a pénzt zsebre rakta, a sok haszontalan limlomot pedig eladta a zsibárusoknak.
Így került zsidókézbe a kitömött róka is. Gondolom, tíz krajcárba lett beszámítva. Egy szó, mint száz, a Kranzerné rókája odakerült egy országúti kirakatba, hol a legcsodálatosabb összhangzavarban vannak elhelyezve az áru-tárgyak. Itt egy ócska sárga vikler, melytől valami szorultságba jött kofa vált meg, mellette egy kép Martinuzzi meggyilkoltatása Alvincen, valamely tönkrejutott család ellicitált bútoraiból, amott egy aranyos tiszti kardkötő, rózsafa toalett-tükör, kopott kötésű album, mozsár, levéltartó, kávéőrlő sat. Ha ezek a tárgyak meg tudnának szólalni, s elmondanák, miként kerültek ide, de sok érdekes szomorú regénynek adnának anyagot!
Hát ha még a kis róka szólalt volna meg! Az tudott volna még csak érdekes dolgokat mondani!
De ha nem tudott is beszélni, hosszú idők folytán mégis szemet vetett rá valaki, mert meg van írva, hogy minden zsáknak akad foltja.
Két elbúsult jogász vásárolta meg mutyiba, ékszernek az íróasztalukra. Úgy vették, mint valami eredeti ötletet; aztán különben is igen sportsmannes dolog, hogy a fiatal emberek szobájában valami kitömött állat legyen.
A róka tehát új szállásra vándorolt, de nem olyan nyugalmasra, mint hajdanta: sokat hányódott-vetődött; s a két Seregélyi fiú egy cseppet se kímélte, még hajigálózott is vele.
Egy olyan alkalommal, midőn Laci veszekedés közben Pistára dobta, az igen súlyosnak találta a rókát, s először született meg fejében azon gondolat, hogy meg kellene nézni, mivel van kitömve?
- Mi mással, mint tengeri fűvel - viszonzá Laci -, az ilyen kisebb állatokat ezzel szokás.
- Nem hiszem: a tengeri fű nem volna olyan súlyos.
- No, hát nézzük meg! Hasítsd fel alul a hasát!
Felhasították. És a kis róka megszólalt. Csakugyan tengeri fűvel volt tömve a szélein, de a támadt résen egyszerre csak potyogni kezdtek a Napoleon-d’or aranyak - mindig sűrűbben.
A Seregélyi fiúk arca eleinte elsápadt az ámulattól, azután egy örömkiáltásban tört ki mind a kettő:
- Heuréka!
- Mit lármázol úgy? Mi közöd a rókához? - Az az enyém.
- Micsoda? Hát nem közösen vettük? Azaz, hogy tulajdonképpen egészen engem illet. Az én forintosomból került ki az öt hatos, amint vétetett.
És amíg az aranyak egyre hullottak, addig a két fiú közt olyan testvérháború fejlődött ki a birtoklási igények folytán, hogy a háziasszony, semlegességi érzelmei dacára is, intervenció szükségét látta fennforogni s benyitott.
E beavatkozásnak az lett az eredménye, hogy a két fiú lecsillapult. A közös veszély, mely örömteljes titkukat fenyegette, összetartásra ösztönzé őket. Hirtelen besöprék az aranyakat s félretették a rókát addig, míg a háziasszony el nem távozott.
Még egy meglepetés várt rájuk azután; a róka tölteléke, amint a tengerifű-réteget leszedték, ezres bankóknak bizonyult be: volt vagy tíz darab. Kranzer Amália ide dugta el vagyona egy részét.
- No, öcsém - kiáltá Laci -, még ilyen madárfészket sem szedtünk ki soha!
Volt is dinomdánom, körülbelül egy esztendeig. Folyt a pezsgő s akaratlanul pihent az index az almáriom fenekén, a Seregélyi fiúk gavallér voltát messze hordta a hír, de nyomában egyszersmind szájról szájra járt a kíváncsi kérdezősködés, vajon miből költekeznek?
Nehéz lett volna eltalálni, mert a Seregélyi fiúk szegény szülőktől származtak. No, de nem tartott sokáig az uraskodás; egy év múlva már, éppen mint tavaly, ott búsultak a szobájukban, hogy honnan fizetik ki másnap a lakbért. A rókából már nem volt meg egyebük, csupán maga a róka, melyet kegyeletből újra kitömettek, s olyan tiszteletben őrizték, mintha az öreganyjuk lenne; hiszen attól sem fognak többet örökölni!
Gondterhesen heverészett a díványon a két uraskodáshoz szokott dandy, midőn az ajtón kopogás hallatszék, s egy sovány, kiélt arcú, ismeretlen fiatalember lépett be...
- Én Kranzer Ferenc vagyok...
- Örülök. Minek köszönhetjük látogatását?
- Nemde Seregélyi urakhoz van szerencsém.
- Tetőtől talpig uram!
- Én egy sajátságos ügyben jöttem. Nagynéném, Kranzer Amália örököse...
- Tessék helyet foglalni.
- Köszönöm, uraim én a nagynéném örököse vagyok.
- Ebben még semmi csodálatost nem látok.
- Szegény nagynénémet kimondhatlanul szerettem. Bútorai s apró csecsebecséi, melyeket ő szeretett, árverésre kerültek, s ez nekem kimondhatatlanul fáj...
- Hiszem, uram, de...
- Elhatároztam, hogy apródonként visszaszerezem kedvenc tárgyait. Többek közt rájöttem, hogy a zsibárustól önök vásároltak meg valami hitványságot nem is emlékszem mit igen, igen, egy kis kitömött rókát...
- Hüm hm - dünnyögött Seregélyi Laci, és nagy világosság kezde derengeni az ő fejében. - Valóban, uram, a kis rókát mi vettük meg, s amint ön láthatja is, ott vicsorog az íróasztalon...
- Remélem, nem fognak önök vonakodni, azt visszaengedni?
- Sőt ellenkezőleg! Nincs az a pénz, uram, amiért e kedves tárgyunktól megválnánk.
Eközben a másik testvér is kezdé elérteni a dolgot, hogy Kranzer Ferenc uram alkalmasint rájött nagynénje valamely hátrahagyott iratából a róka tartalmasságára, s innen a dicséretes kegyelet.
- Mi sajátságos emberek vagyunk, Kranzer úr - segített fivérének. - Tudja, olyan különcfélék. Megvettük különcségből, s át nem engedjük különcségből. Nem, még ötezer forintért sem.
- Én is különc vagyok, uram - viszonzá Kranzer úr -, s az akadályok csak fokozzák bennem a kitartást. Teringettét! Minden áron bírnom kell a rókát Bírnom kell, ha egyszer kimondtam Adok érte ezer forintot.
- Nem ötezer forinton alul. Úgy is csak rögtöni készpénzfizetés mellett. Holnap már tízezerért sem adjuk.
Kranzer kezdett kétségbeesetten licitálni, mindig följebb míg végre megállapodtak. Egy beavatott uzsorását magával hozta, s az kifizette az összeget. A kis róka át lett ünnepélyesen adva új gazdájának, ki gondosan köpenyébe burkolva tette fiákerjébe, s robogott el vele.
És a Seregélyi fiúk megint nagy gavallérok voltak félesztendeig.
A SVIHÁK
1877
Ismerik önök - hogyne ismernék - Ponson du Terrail regényeinek legmulattatóbb alakjait... a gascogne-iakat?
Akinek hajlama van a búskomorsághoz, annak ez ellen jobb szert nem ajánlhatunk, mint hogy ismerkedjék meg e bohó, rokonszenves alakokkal.
S ha az irodalmi zsüri egykor fölmenti a termékeny regényírót a sok bűnért, melyeket a jó ízlés ellen s a belérték rovására elkövetett, ezt a hős halálán kívül egyedül gascognei-jainak fogja köszönhetni.
Ily genre-ból már tán nem is léteznek többé emberi speciesek!
Magyarország tán az egyetlen ország, hol még ezen faj halvány lenyomata feltalálható. És nálunk is csak szűk körre szorítkozik.
E faj az úgynevezett svihák faj.
Legeredetibb példányai S...s megyében vannak.
Nagyon érdekes egy faj ez. Aki a svihák-ot csak Kákay Fény és árnyképei után ismeri, annak fogalma sincs a tizenhárom próbás svihákról.
Olvasóközönségünk kedveért mi vállalkozunk a svihák hű lefényképezésére.
A valódi svihák, rendesen jó ember; tisztelt olvasóink bővebb magyarázat nélkül is elismerik a jó ember mai fogalmának jelentőségét. Oly tulajdonság ez, melyet még a biblia is magasztal: Beati simplices.
De azért megjárnál, szíves olvasóm, ha valaha eszedbe jutna kételyedet nyilvánítani a svihák sóloni bölcsessége fölött, mert a svihák rettenetesen képzelődő, s nagy szerencse, ha jó humorában elismeri, hogy van még Magyarországban több hozzá hasonló okos ember.
Zsebe üres, de azért londrest szí, szabóját, cipészét öt év óta nem fizeti, de öltönye tetőtől talpig divatos.
Vagyona: húsz-harminc hold zabtermő föld, egy rozzant kunyhó, s emellett hét szilvafa, de előtted, ki nem ismered viszonyait, kastélyok-, nyári villákról fog beszélni; uradalma és angol parkja pedig társalgásának kedvenc tárgyát képezik.
Azon erény, mely rongyszedőket milliomosokká metamorfizált, még fogalmaiban is ismeretlen a svihák előtt, s ez mindenesetre szép tulajdonság oly időszakban, midőn az egész társadalom az önzésnek hódol. A fukarság - modern nyelven takarékosság - nem talál fogékonyságra a svihák szívében, de ehelyett annál kicsapongóbb a svihák pazarlási hajlama, mely néha az esztelenséggel határos.
Hívd meg őt jótékonycélú mulatságra, s ha két forint van mellénye oldalzsebében, biztos lehetsz róla, hogy követni fogja meghívásodat, s az egyik forinttal megváltja a belépti jegyet, a másikat egy pohár vízért a pincér kapja meg borravalóul, önmaga pedig koplalni fog, mert nagy főfájása van s nincs étvágya.
A svihákból sohasem válik élősdi; inkább koplal hétszámra, de szemtelenkedni nem fog, s ez nagyon logikai s a svihák természetéből folyó dolog, ki nagyzolni igen, de erszénye árvaságát elárulni soha nem fog.
Az autentikus svihák kivétel nélkül arisztokrata, úgynevezett firtli, kinek fő elve: hőher, s inkább ott hagyja a faképnél az egész társaságot, semhogy kezet szorítson oly emberrel, kinek társadalmi állása - véleménye szerint - nem egyarányú az övével. Általában ellensége minden áramlatnak, mely egyenlőségi tanokat terjeszt, de ettől eltekintve ellenszenvének kiválóan specifikus tárgyát a burzsoázia képezi. És, mint mindenütt, a szélsőségek itt is érintkeznek.
Amily kiállhatatlanul pöffeszkedő, impertinens a svihák modora azok iránt, kiket társadalmilag alantabb állóknak gondol, oly csúszó-mászó szolgalelkűséget tanúsít a magasabb société tagjai iránt, ha őt eltűrik maguk között.
Pali grófot, Pista bárót, testu pajtásainak mondja előtted, de velük szemközt oly lakáj-pozitúrát mutat, hogy megsajnálnád a szegényt, ki annyit képes eltűrni hiúságból.
Az előzmények után, ha nem is mondanám meg, magadtól jönnél rá, hogy a svihák konzervatív eszméknek hódol, s hamarább válik borrá a víz, mint svihákból szabad- vagy pláne radikális elvű ember.
Nincs eset rá, hogy a svihákok oly politikai párthoz csatlakoztak volna, mely a haladás, szabadság, jegyegyenlőség eszméit írta zászlójára. Ők rendesen a legmegrögzöttebb junkerek. Minden kormánynak készséggel hódolnak, s annál nagyobb készséggel oly kormánynak, mely a reakcionárius stabilizmus karjaiba veti magát.
Az ellenzékhez csak akkor csatlakozik a valódi svihák, ha ez az ellenzék az uralkodó kormánypártnál is reakcionáriusabb nézeteknek hódol.
A tapasztalat legjobb példa rá. Évszázadok óta a leghívebben szolgálta a bécsi reakciót hazánk legsvihákabb megyéje, sőt a 49-ki szabadságharc alatt csak a svihák nem érzett együtt a nemzet millióival. A legújabb időben az osztrák lelkű ellenzék svihák-megyében tett legnagyobb hódításokat.
Ám aki azt hiszi, hogy a svihák ily magatartása megállapodott nézetek, meggyőződés eredménye, az nagyon csalódik. Ő a szellemi nívó oly alantos fokán áll, hogy átalában tudomása sincs a politikai pártok létalapjáról. A svihák azért konzervatív, mert a konzervativizmus a svihák-tempóhoz tartozik.
Legerősebb oldala a sviháknak az esprit de corps. Segítik egymást, ahol s ahogy csak lehet. A nepotizmus leghívebb ápolói s legbuzgóbb terjesztői a svihákok...
Lesz alkalmuk e buzgóságuknak tényekben is kifejezést adni nemsokára - a megyei tisztviselő-választások alkalmával.
Egyet száz ellen, hogy svihák ellenében bukik maga Kossuth Lajos. Már ti. nálunk Svihákmegyében. Jó is, hogy nem akar Kossuth itt alispán lenni Adhatna hálát, ha valamelyik svihák-szolgabíró írnokának szegődtetné Németh Bercit legfeljebb hajdúnak tenné meg a svihákrokonság.
Lesz alkalmunk még tán a svihák típus kiválóbb specialistáit megismertetni, ha ti. az nem lesz ellenére a t. szerkesztőségnek.
FÜGGELÉK
KÉTES HITELŰ ÍRÁSOK
1877

A NYERVÁGY RABJAI
1877
- Fővárosi életkép -
Kit ne vitt volna már el valaha útja a m. kir. lottógyűjtődék - prózai köznyelven kis lutri - boltjai előtt húzás napján? Néhány többé-kevésbé jól öltözött érdemes asszonyság úgy ötven és hatvan év között, nehány kebeldús képviselője a tiszteletreméltó szakácsnői rendnek, egy-egy takaros s ennélfogva kacér szobacicus, pár honorábilis házmester, hordár, közvitéz, és egy-egy rendszerinti írnok vagy napidíjnok képviselve a créme-t - és különböző Duna-vízhordók, napszámosok, favágók s az elmaradhatlan vargainas a háttérben ugyanazon boltajtó előtt, ugyan mi mást jelenthetne a csoportosulás, mint azt, hogy megtörtént a legújabb húzás a budai - vagy tudom én miféle - lotterián? Egy negyedórája sincs, hogy ott piroslanak vagy fehérlenek a végzetes számok a fekete táblán, és már együtt van a törzsjátékosok egész csoportja a bolt ajtaja előtt, izgatottan gusztálva a kijött számokat. Kevés kivétellel ma is ugyanazon arcokból áll e csoport, mint a múltkori húzás napján, mint két, három, négy, öt héttel ezelőtt.
A lottónak állandó közönsége van, mert hát e sorsjáték természete olyan, mint a többi sorsjátékoké. Valami polipszerű hatalma van a lottónak is. Aki hozzáér, azt megkapja, mint ama tengeri szörnyeteg - mely közbevetőleg legyen mondva, nemcsak Hugo Viktor képzelmében él - először egyik csápjával, aztán a másikkal, aztán a harmadikkal, míg végre egészen magához öleli, hogy kiszívja belőle az életnedvet. Igaz, ugyan, hogy a lottó megelégszik áldozatainak pénzével, és így látszólag könyörületesebb a polipnál. Ámde a nyervágynak áldozatul esett ember utolsó kiszivattyúzott forintjával gyakran odavész becsület és élet is. Olaszországban maig is él a köznép ajkán a régi monda a misztikus és borzalmas tarantella-táncról, melyet aki egyszer el kezdett lejteni, nem hagyhatott többé abba. Szelíden és andalgón kezdődő keringései percről percre sebesebb és rohamosabb mozgássá alakultak, s a szerencsétlen táncosnak utóvégre őrült sebességű körforgás között kellett kiadnia utolsó leheletét. Ez a tarantella ma is létezik a lottó alakjában. Aki elcsábíttatja magát a szerencse kereke alól kizökkenő ternók, secoternók sat. kecsegtető pénzértéke által, s áldozni kezd a lutri oltárán, az folyton szenvedélyesebb híve lesz e játéknak, és szerencséről szólhat, ha elég erős egy csomó sikerületlen kísérlet után hátat fordítani a nyervágy hivogató démonjának. - Van rá ugyan elég példa, hogy jómódú, vagyonos emberek is belekerülnek a lottó hálójába, de e sorsjáték tulajdonképpi és legállhatatosabb tisztelői a szó szoros értelmében vett szegény néposztály rétegeiből kerülnek ki. Mert hát a szegény ember képzelmében épp oly biztató eszköze a könnyű meggazdagodásnak, mint a vagyonosabb fantáziájában a részvények s a nagy sorsjegyek. A meggazdagodás utóbbi útja el van zárva a szegény ember előtt, mert ahhoz, hogy valaki pár sorsjegy ura lehessen, már egy kis befektethető tőke is szükséges. Aki azonban hat, hét, nyolc forintot keres hetenként, mint a legtöbb munkás, az nem rakhat félre minden hónapban tíz forintot, hogy azon részletfizetésre sorsjegyet vásároljon. Ez osztály csak a lottóhoz fér. Az képezi Mekkáját nyer- és pénzvágyának, ahová elzarándokol rendíthetlen hűséggel minden héten, hogy letegye a telhetetlen gyomrú Moloch oltárára keserves munkával szerzett fillérei egy részét.
És mily tanulmányfejeket láthatni a lottó-gyűjtődék előtt! Fejeket, melyek egyaránt érdemesek a genre-festész ecsetére s az életkép-író tollára. Ott van például egy kopott, idő- és zivatar-vert, boton vánszorgó, összeaszott aggastyán, akiről azt mondja a fáma, hogy senki sem emlékezik már reá, mióta hordja hetenkint forintját a lutriba. Egy darab árvíz előtti, kidűlő Pest tükröződik vissza ez öregemberen, aki a tél dermesztő hidege- s a nyár tropikus hőségében egyenlő pontossággal teszi meg a távol utat a Józsefváros valamelyik félreeső utcájából a városház szomszédságába eső lottógyűjtődéig. Magas idomú kalapja, melyről néhány szálig egészen lekopott már a borzas szőr, Lajos Fülöp uralkodásának első éveiben, tehát úgy a harmincas évek elején, divatos viselet lehetett Párizsban. Mennyi kalap és mennyi - dinasztia tűnt le azóta! Csak az a roskatag aggastyán tartotta meg kalapjával együtt szenvedélyét is. Reszketve közeleg azon végzetes táblához, melyen a kihúzott számok piroslanak, és merev, érzéketlen arccal távozik, mint hosszú évek óta rendesen, mert a szerencse most sem mosolygott rá. Balga, szánalomra méltó öreg! Majd, ha lenn fogod aludni hosszú álmaidat a föld rögei alatt, megtalálod a jobblétet, melyet évtizedek óta hiába vártál a szerencsekerék szeszélyes számaitól.
Azt sem állíthatni jó lelkiismerettel, hogy tán azokra a nem éppen tisztes külsejű matrónákra mosolyogna kegyteljesebben a sors, akik minden húzás után elállják utadat a lottó-gyűjtődék előtt. Beleőszültek a meghiúsult kísérletekbe ők is, s a várt terno helyett mély barázdákat és ráncokat hozott arcukra a múló idő. Pedig ez érdemes asszonyságok legbuzgóbb és legbabonásabb hívei a lutrinak; ők azok, akik rendszer és tarkábbnál tarkább kombinációk szerint rakják a számokat, és babonás hittel viseltetnek az álmoskönyvek iránt. Hozzájuk fordul tanácsért és útbaigazításért a szakácsnő vagy a szobacicus, aki múlt éjjeli álmát nagy hosszan beszéli el. A tisztes matrónák biztatása szerint a terno egy ilyen álom után persze elmaradhatlan, s a szegény szolgálóleány elvakítva temérdek pénz bírhatásának reményétől, nem riad vissza az első meghiúsult kísérlettől, hanem kihívja másodszor, harmadszor is a szerencse kegyét, míg végre egész havi keresménye - és jó, ha csak ez - a lutriba vándorol. Így támadnak a nyervágy áldozatai. Egy szikra fölkelti keblükben a játék szenvedélyét, s mily gyorsan lesz elolthatlan láng e szenvedélyből!
Nem enyhíteni, csak növelni segíti a lottó a társadalmi nyomort. Íme, ma húzás napja van. Ott áll a lutri egész törzsközönsége a kijött számok előtt, családapák, akik utolsó forintjukat egy nappal előbb a terno reményében remegő kézzel rakták be a lotteriába, s most kétségbeesve gondolnak éhező családjukra, melynek nem képesek kenyeret szerezni; írnokok, akik a principális részére behajtott pénzből a terno reményében néhány forintot három ki nem húzott számra tettek, s most szorongva gondolnak a visszatérítés kötelességére; napszámosok, akik heti keresményük felét vagy harmadát ismét eredménytelenül látják odaveszni a Moloch oltárán - ők mindannyian nem az író képzelmében élő, hanem valósággal létező, kézzelfogható alakok, aminők halmazszámra akadnak a figyelmesebb szemlélő útjában. Egy darab fővárosi nyomor az, ami a lottó-gyűjtődékben hétről hétre merev következetességgel játssza le magát, és szerencsések, akik csak pénzzel, és nem becsület- és földúlt családi boldogsággal adóznak a nyervágy ingerlő démonjának.

ELJÁTSZOTT KORONA
1877
- A francia forradalom idejéből -
Midőn 1789-ben a forradalom kitörésének legelső jelei Grenoble városában is mutatkozni kezdtek, Bernadotte-nak éppen e város volt katonai állomása.
Bernadotte ekkor még csak egyszerű őrmester vala. Jövendő dicsőségéről, hogy egykor majd korona ékesítendi homlokát, álmodni sem merészelt. Hanem élt vígan, gondtalanul; teljesítette katonai kötelességét, kártyázott, s mint egy tüzes, pezsgő vérű francia, hajhászta a szerelmi kalandokat.
A kártyában kevés szerencséje volt, de annál több a szerelemben. A nők valóságos Adonisznak tekintették, mint aki ellenállhatlan, s ez igen is könnyen megmagyarázható okból irigykedtek rá tiszttársai, mint senki másra.
A legelső napon történt, mikor Grenoble utcáin és közhelyein mutatkozott a forradalom, hogy Bernadotte ezrede élén szigorúan kívánt katonai tisztének megfelelni; mikor Grenoble asszonyai és leányai a háztetőkön jelentek meg, hogy kő- és tégladarabokkal zúzzák be a katonák koponyáit: - ekkor történt az, hogy egy jól irányzott tégladarab Bernadotte fejét találta, s ő anélkül, hogy kardját kihúzta volna hüvelyéből, eszméletlenül bukott le lováról.
A pórul járt őrmester egy közeli kávéházba vitetett, hol rövid ápolás után nemsokára visszanyerte eszméletét.
Midőn felnyitá szemeit s kérdőleg jártatá azokat végig a körülállók csoportján, egy ritka-csinos arcú fiatal leányka vonta magára figyelmét, ki csupa részvétből és szánalomból egészen vörösre sírta pilláit.
Bernadotte felemelkedék fekhelyéről. A leányka szépsége nagy hatással lehetett rá, mert egy pohár bor megivása után azonnal visszatért ezredéhez...
E naptól fogva az ismeretlen szép leányt viszontlátni volt egyetlen vágya. A sors hosszú ideig nem akart kedvezni. Egy nap azonban, három heti epedés után, mégis feltalálta őt, amint a Jardin de Ville árnyas utain sétálgatott. A leányt egészen lakásáig követte, s másnap talált is már ürügyet a látogatásra s egy forró szerelmi vallomásra.
Bella, így hívták a kis szépséget, divatárusnő volt, tizennyolc éves, és egy fiatal grenoble-i órás jegyese.
Bernadotte, ki őrülten belészeretett a leányba, nem találván hamarjában vetélytársa kijátszására más utat-módot, felhívta Bellát, hogy jöjjön vele a polgármesterhez, mert őszinte szándoka van őt nőül venni.
Bella nem szerette sem az órást, sem pedig az őrmestert; de a kettő közől azért mégis inkább az első választotta, kinek legalább jövedelmező üzlete volt, míg az utóbbiról azt hitte, hogy életében sohasem viszi többre az őrmesterségnél.
Amint Bernadotte a leány határozatáról értesült, határtalanul dühbe jött. Vetélytársához futott és kijelentette neki, miként ő sohasem fogja azt eltűrni, hogy a kis Bella az ő feleségévé legyen. A heves szóváltásnak párbaj lőn a következménye. A vívás mesterségében gyakorlott őrmester az első összecsapásnál megsebezte ellenfelét.
A párbaj után Bernadotte-nak legelső dolga volt Bellához visszasietni. Azonban alig lépte át a küszöböt, midőn a megsebzett órást vérrel borítva, ájultan vitték el az ablak alatt. A divatárusnő mindent megtudott, és hősünknek a legkeserűbb szemrehányások közt mutatott ajtót. Ez esemény után egy hó múlva Bella az órás nejévé lett.
Midőn Bernadotte erről értesült, majd Bellát akarta megmérgezni, majd a gyűlölt férjet megölni, sőt a maga agyába is golyót szeretett volna röpíteni. Szerencse későbbi királyságára nézve, hogy ebbeli szándékai nem valami erősen érlelődtek meg agyában. Egy újabb szerelmi kaland kötötte le figyelmét, és Bellával nem találkozott többé...
Ezelőtt vagy 25 évvel még látni lehetett a grenoble-i vendéglőben egy meggörnyedt s igen szegényesen öltözött mosónét, amint a mosás keserves keresetével tengette napról napra nyomorult életét. Ez a vén, összeráncosult képű mosóné volt az egykori szép divatárusnő: a kis Bella, ki elutasította a Napóleon idejebeli svéd király vőlegényi kezét.
- Igen, igen - szokta mondani gyakran és hosszadalmasan elbeszélt élethistóriája végeztével -, sokkal okosabban tettem volna, ha a Bernadotte úrhoz mentem volna nőül. Most legalább királyné volnék, koronám, alattvalóim és sok szép ruhám volna, s nem kellene a mások rongyait mosogatnom. Nem is tudom, hogy észre nem vettem volt valami királyi azon a Bernadotte úron de hiába, fiatal korunkban dőrék vagyunk, s ezt csak késő vénségünkre vesszük észre.
S ilyenkor az öreg mosóné a legkeservesebben hullatá könnyeit.
Ha kérdezték, hogy hallott-e azóta valamit királyi szeretőjéről, körülbelül mindig ez egyet válaszolta:
- Sohasem. Mióta királlyá lett, írtam neki párszor, de nem válaszolt. A férjem azt mondta, hogy az az oka, mert a leveleket nem bérmentesítettem meglehet, de én inkább azt hiszem, hogy még mindig sértve érezte magát, hogy kikosaraztam. Csak annyim volna, amin elutazhatnám Svédországba! Ha most már el sem venne, legalább velem mosatná az ingeit. Talán elég is lenne kárpótlásnak...
Korona helyett mosóteknő! Hjah! ilyen a sors szeszélye!

EGY GOROMBA EMBER
1877
- Rajz -
Gróf Terebesi Laci a leggazdagabb földesúr Dunántúl. Aki ismeri, úgyis tudja kicsoda, aki pedig nem ismeri, az úgysem érdemli meg, hogy a tollamat koptassam érte, hanem a dunáninneniek kedvéért mégis csak elmondom.
Terebesi Laci idős ember anélkül, hogy a fejelágya már benőtt volna. Alacsony, sovány körteképű vén fickó, megrögzött szokásainak és ferde gondolkozásmódjának rabja, aki arról is nevezetes, hogy egész Dunántúl ő a leggorombább ember.
E tekintetben dominál mindenkit; társaságát félve kerüli minden jóravaló lélek, sőt még az oktalan állat is, mert gorombasága és durva modora még ezekre is kiterjed.
Laci gróf ezen tulajdonsága azonban éppen azt eredményezte, mint más becsületes embernél a szellemi fensőség, bizonyos tekintélyt kölcsönzött neki mindenütt, ahol megfordult. A vidéki mágnások már messziről kalapot emeltek előtte, gazdatisztjei remegtek tőle, mert gróf Terebesi Laci fenegyerek, akin nem lehet kifogni.
Ő maga is érezte ezt és nagyra volt vele. Jaj annak, aki a goromba ember előtt (mint ő maga is tetszelgett magának e címmel) meg nem hajolt; annak ő hadat üzent halálra.
És akadt ilyen is, mert hát nagy darab világ a Dunántúl, van ott mindenféle istenteremtése. Az öreg Butykos Gábor uram volt az a vakmerő, aki ki merte mutatni, hogy a gróftól nem fél, és hogy sem nem hajlik, sem nem törik meg előtte.
Hogy kicsoda nemzetes Butykos Gábor uram, fogják kérdezni nyájas olvasóim. De ha nem kérdezik is, megmondom, mert Butykos Gábor uramnak éppen az ő hivatali állásának mineműségében vagyon azon impertinencia, mely a nemes gróf keblében méltó indignációt fakaszt.
Nemzetes Butykos uram ugyanis a gróf csömöri pusztáján számtartó, másfél év óta, ahogy elődjét, nemzetes Bárány Domokos uramat (isten nyugossza meg) Laci gróf egy napon annyira lepiszkolta cselédjei előtt, hogy a jámbor férfiú szégyenében a szobájába sompolyodott és elmetszé torkát egy borotvával. Laci úr megsiratta és pompás temetést rendeztetett a hű embernek, ki hírhedt gorombaságait olyannyira szívére vette s ezáltal azokat felülmúlhatlanoknak kvalifikálta.
Most Butykos uram ott a számtartó, makacs, dacos fej; akadékoskodó természete annyira megy, hogy még incselkedik a gróffal; mert a minap is, hogy magához rendelte, azt üzené vissza, hogy most nem ér rá elmenni: aratás ideje van.
- Ejnye no - mondá a gróf és a fejét csóválta. - Furcsa ember nagyon különös ember, ezt el kell csapnom minden áron el kell csapnom.
És elhatározta, hogy ürügyet fog keresni. Talált is hamar. Valaki feladta Butykos uramat, hogy titkon fát adogat el az uraság erdejéből, minek következtében Laci úr a következő tartalmú levelet meneszté hozzá:
Tekintetes Butykos Gábor úrnak...
Csömörön...
Hallja kend, számtartó!
Miféle gazember az olyan gazdatiszt, aki az ura tudta nélkül fát sikkaszt el annak erdejéből?
Gróf Terebesi László...
Mire a számtartó ugyanazon küldönctől ekként válaszolt:
Méltóságos gróf Terebesi László úrnak...
Krajáron...
Hallja kend, gróf!
Miféle gazember az olyan úr, aki mielőtt meggyőződik valamiről, gyanúsítani meri a tisztjét?
Butykos Gábor...
Mikor Laci gróf végigolvasta e sorokat, homloka elsötétült, szemei kidülledtek, és hörgő hangon szólította be a titkárját: Csucsutka János urat!
- Gyere be, te bivaly! Olvasd ezt ni! Megbolondultam - kiáltá -, mindenütt a saját stílusomat látom.
De bizony a Csucsutka János úr is ugyanazt olvasta ki a levélből, amit Butykos uram odaírt.
- Mit mondasz ehhez, te varangyos gyík? - förmedt a titkárra.
- Azt mondom, méltóságos uram, hogy ez a Butykos, az egy nagyon goromba ember.
Laci gróf tiltakozó mozdulatot tett kezével.
- Nem nem ő csak akadékoskodó. Elcsapom a sehonnait Rögtön, - azonnal elcsapom, fogass be! Személyesen utazom Csömörre.
Néhány perc múlva Laci gróf már a hintaja ülésén terpeszkedék, s miután a két szolgát, akik az utazó köpenyt rásegítették, egyiket bal, másikat a jobb kezével elismerésül nyakon vágta, a kocsi megindult, s az öt szilaj paripa másfél óra alatt csömöri kastélyába röpíté.
Butykost éppen az udvaron találta, amint az építő tót munkásokat nógatta. Midőn a hintó berobogott, hátra sem nézett, hanem egész nyugodtan tovább zsörtölődött a tótokkal.
A gróf leszállt kocsijából és egyenesen a számtartó felé tartott. Az még mindig meg sem mozdult, s mikor a gróf egészen eléje lépett, még csak a szemöldökét sem mozdítá meg.
- Jó napot, számtartó! - üdvözlé a gróf.
- Dicsértessék! - felelte vissza Butykos uram flegmatice.
- Hm, maga mégis úgy látszik goromba ember, barátom. - Hüm hüm... Hogy van, barátom?
- Hallja az úr! Úgy, ahogy sehogy se lettem volna, meg sohasem voltam...
- Fene goromba ember! - dünnyögé őméltósága, és egy pillantást vetvén a Butykos uram mellett levő malteres gödörre, egy nagyszerű gondolat szülemlett meg agyában, amit nyomban keresztül is hajtott. Állott pedig az abból a manőverből, hogy egy mesterségesen tett botlással a számtartó úrba ütődvén - azt a malteres gödörbe lökte.
- Hihihi, hehehe! - röhögött őméltósága a fehér folyadékban lubickoló alakra pislogva. - Hallja kend, számtartó még ilyen dolog sem történt kenddel. Hehehe!
Butykos uram nyugodtan kapaszkodott ki a gödörből, egyetlen szót sem szólt, hanem amúgy malterosan odalépett a grófhoz, vasmarkával átölelte könnyű termetét, és mint a faggyúgyertyát elkezdte nyakig mártogatni a malterbe.
- Jajajaj! - ordítá Laci gróf. - Megöllek, gazember. A kezeim alatt halsz meg...
Jószerencse, hogy kiáltására a munkások összeszaladtak s kimentették a nemzetes úr kezéből.
Remegve nézték, mi fog történni, midőn Laci úr végre visszanyerte cselekvési képességét: mint fogja megölni, tönkretenni a vakmerő számtartót.
Laci gróf pedig azt tette, hogy kezét nyújtá Butykosnak, s így szólt örömtől csillogó szemekkel:
- Barátom, maga nagyon goromba ember. Maga gorombább igen, igen gorombább nálamnál is. Bevallom, beismerem. Meghajlom kend előtt. Holtig tartó kenyere van nálam ezentúl.

A ROTÁCIÓSPAPÍR-ÁRAK vagy HUPERT BÁCSI BOSSZÚJA
1877
[Töredék]
Hupert bácsi mérgesen járkált fel s alá tágas ebédlőjében és rettenetesen káromkodott. Haragos volt, sőt dühös, amit azzal is igyekezett külszínre juttatni, hogy bojtos házisapkáját egészen a homlokára húzta. Most az egyszer nem a szakácsnéra, sem a házmesterre vagy valamelyik szomszédos boltosra haragudott, hanem a Reggeli Hírlapra, amelynek gondosan eltett példányait szanaszét szórta a padlón és nagy élvezettel taposott közibük.
- Velem, Hupert Hugó háztulajdonossal mernek így bánni! - rikácsolta. - Feledékenységből nem újítom meg az előfizetést, és ma már nem küldik a lapot! Velem, Hupert Hugóval, akinek két háza van a Retek utcában! No, de majd szétütök én köztük!
Harcias kedve azonban egy bőséges reggeli után hamar lelohadt. Eszébe jutottak bizonyos régi élményei, amikor egy péksegédet akart megleckéztetni, meg a tavalyelőtti eset az önérzetes lakatosmesterrel És hamarosan arra az elhatározásra lukadt, hogy inkább anyagi kárt okoz a lapnak. Az jobban fog nekik fájni!
Hamarosan készen is lett a tervével. Először is mindenesetre valami más lapra fizet elő, majd pedig megveszteget néhány rikkancsot, hogy a Reggeli Hírlapot senkinek se kínálják, hanem vigyék a példányokat eladatlanul vissza.
Ezeket mind szépen kigondolva, haragja is lelohadt, és kezeit elégedetten dörzsölve mormogta: Ez lesz az igazi bosszú!
Délután aztán már jó kedvvel és önérzetes léptekkel ment megszokott kávéházába. Hupert bácsin nem lehet kifogni! Hupert bácsi, ha bántják, visszaüt!
A kávéházban jóízűen szopogatta feketéjét, amelyet ma nem...
[A többi hiányzik!]
EGY ÁRVA TÖRTÉNETE
1878
I.
Hideg, borús decemberi nap volt, midőn egy kisfiú a meredek hóval ellepett erdei úton lefelé haladt, mely a hegyi magányos lakokból a faluba vezetett.
A gyermek körülbelül tíz-tizenkét éves lehetett; nyájas arcán a jóság és ártatlanság tükröződött, kék, nagy, beszélő szemei bátran és bizalomteljesen tekintettek szét a ködbevesző tájékon.
A kis utas neve Körmös Pali, elhagyatott, szegény, árva fiú. Atyja pár évvel ezelőtt az erdőben halt meg, hol egy vadkan tépte szét, s szegény özvegyének nem hagyott más örökséget, mint e fiúcskát, egy adóssággal terhelt kunyhót és nehány hold földet, melynek jövedelméből csak alig élhetett meg az anya és gyermeke.
Az özvegyasszony napszámba járt a vagyonosabb parasztokhoz, hogy tengődhessék; később azt tette Pali is, amint fölcseperedve alkalmas lett holmi apróbb munkára, mint aminő a gyomlálás az urasági kertben, a krumpliszedés, kukoricatörés sat.
Annyit kerestek tehát ketten, hogy legalább éhséggel nem kellett küzdeniök; csakhogy Pali nagyobbodásával nagyobb lett a kiadás is, iskolába járt, s oda könyvek, tisztességesebb ruhácska kellett, amit mind bajos beszerezni ott, hol két feltört tenyérrel keresik az istenadta mindennapi kenyeret.
A szegény asszony sokat aggódott a szaporodó kiadások és a kevesbedő jövedelmek miatt.
Tán aggodalmaiban kapta meg a sorvasztó mellbetegséget, mely oly végzetszerű lőn. Betegségében is folyton dolgozott, nem csoda tehát, hogy azontúl egyre rosszabbul lett, s elbeszélésünk kezdete előtt körülbelül egy évvel, otthagyva a kis Palit a könyörtelen világ viharának, mint elhullatott levelét a tölgy, elköltözék e siralom völgyéből, melynek a neve: »Élet«. El lehet mondani, agyondolgozta magát.
Most a kis Pali egyedül áll a világon. Adóssággal terhelt vagyonkáját eladták, s nem maradt egyebe, mint kevés szegényes gúnyácskája - s iskolakönyvei.
Azokat nem vette el a törvény. Kellenek is azok valakinek.
A községi elöljáróság gyámot rendelt Palinak, a gazdag, hatökrös Kajla Ferencet, ki gyermektelenül élt szép kőházában nejével, Márta asszonnyal. A bíró uram őkigyelme bízvást azt hitette, hogy ezek fel fogják karolni a földhözragadt árva sorsát.
De bizony cserbenhagyta az emberismeretre alapított tudománya, mert Kajláék ugyan magokhoz vették a fiút, de minden percben éreznie kellett a szegény, árva gyermeknek, hogy idegen, kegyelemkenyér az, mit a gazdag házban szájába vesz.
Kajla uram fösvény volt és veszekedő, marakodó természetű; éppen ilyen volt kedves élete párja is. Soha összeillőbb házastársa. A pörpatvar ki nem ment a házból, örökös lakó volt náluk.
Pali sokat szenvedett emiatt, ha még oly szorgalmas, szelíd és nyájas volt is. Jó szót sosem hallott, s aztán rendesen ő volt az áldozat mikor Kajláék egymással perlekedtek. Ha Márta asszony haragudott meg Kajla uramra, Palit verte meg, és szintén, ha Kajla uram haragudott meg Márta asszonyra, ő is Palit verte meg bosszúságában.
A szegény fiú megadással tűrte sorsát egész a mai napig. Ma azonban nagy szerencsétlenség történt a Kajláék házában, mely eldöntötte jövőjét. Virradóra megdögölve találtatott az istállóban a legszebb tehén, a »Riska«. Hogy miért unta meg ily gyors elhatározással életét a szegény tehén, bajos volna kitudni, mert nem hagyott végrendeletet, hanem annyi bizonyos, hogy ezen meggondolatlan tettével nagy bajt akasztott az árva fiú nyakába, kire a többek közt a tehenek gondozása is volt bízva; mert bár nem ő az oka a halálesetnek, oly biztos, mint hogy kétszer kettő négy, miszerint Kajla uram féktelen dühével, mely ilyenkor nem ismer határt, ellene fog fordulni. Én istenem, talán meg is öli!
Egy öreg cseléd, aki legelőbb vette észre a bajt, éppen nagykarácsony reggelén azt tanácsolta Palinak, hogy hirtelen fusson amerre a két szeme lát, s keressen máshol jó embereknél szolgálatot.
Ez a cseléd jó barátja volt a Pali megboldogult atyjának s már rég fel volt bőszülve a bánásmód miatt, melyet a szegény gyermeknek tűrnie kellett.
Palinak, ki meg volt döbbenve a bekövetkezhető eshetőségektől, nem kellett ezt kétszer tanácsolni, szedte sátorfáját s elhagyta a házat anélkül, hogy tudná merre, hova menjen.
Senkit sem ösmert annyira a faluban, hogy bizton számíthatott volna arra, vajon szívesen fogadják-e? De a gyermekek szerencséjük, hogy oly kevéssé képesek helyzetöket felfogni, miszerint nem is értik szerencsétlenségük egész nagyságát.
Pali egyelőre boldog volt már azért is, hogy most nem verhetik meg; a többiről majd a jó isten fog gondoskodni, minélfogva vidoran s bizalomtelten ballagott a falun túl elterülő erdőség felé.
II.
Az egész úton senkivel sem találkozott. Mély csend uralkodék körülötte, s csak a keményre fagyott hó ropogott lábai alatt.
A gyermek hol lassan, hol futva ment a járatlan ösvényen, nem mintha félt volna, mert a hegyek közt lakó gyermekek nem szoktak félni, hanem mert egyre hidegebb lett, s mivel kopott és lyukas ködmönkéje nem volt képes eléggé megoltalmazni. Ehhez járult azon szerencsétlenség is, hogy eltévedett.
Egész estig így bolyongott anélkül, hogy az erdőből ki bírt volna jutni.
Midőn végre mégis kiért az erdőből, már oly sötét lett, hogy a falut nem lehetett felösmerni. Csak a nagy hóval borított síkság terült el alant, s hideg szürke köd borította be; itt-ott messzire egy-egy fény tűnt fel jeléül, hogy a falu még sincs már messzire. Minél mélyebben szállt le a völgybe, annál hidegebb, s a köd annál sűrűbb lett, s midőn a falu első házaihoz ért, oly sötét volt, alig látta, hová lép.
A faluban is komoly, ünnepélyes csend uralkodék. A korcsmák üresen voltak, mert a családapák szépen hazamenve, ájtatosan várták gyermekeik társaságában az éjfélt, amikor is el fognak menni az éjféli misére.
Pali lassan haladt előre; több ház mellett ment el, melyeknek gazdáját ösmerte; itt-ott megállt, s a fagyos ablakon keresztül benézett a szobába, vagy a konyhába, hol a tűz oly szépen égett.
Istenem, be jó meleg s kényelmes lehet odabenn! Néhol vidám arcokat, majd imádkozó férfiakat és nőket látott rakott és megvilágított asztalok mellett.
Oh, milyen sóvárgó tekintetet vetett rájok.
Oh, mennyire másképp volt neki odakünn!
Reszketett a hidegtől, s szíve hangosan dobogott. Félt a hideg éjet a szabadban tölteni, de idegen emberek ajtaján sem mert kopogni.
Csak most kezdte belátni, hogy ő voltaképpen sokkal könnyebb dolognak képzelte Kajláékat elhagyni.
Hiszen elég ház volt a faluban, s az is lehet, hogy jó emberek lakják, de valahányszor föltette magában, hogy most kopogni fog valamelyik ajtón, csak ismét nem mert.
Olyan nehéz, nagyon nehéz mesterség a koldulás!
Így tévelygett egy ideig a faluban, remélve, hogy tán megszólítja valaki véletlenül; de erre hiába várt, mert egyetlen lélek sem járt az utcán. A gyermek mindinkább kezdett félni s bánta, hogy nem maradt Kajláéknál, ha mindjárt megverték volna is. Igaz, hogy nagyon rossz a verés, de mégsem olyan rossz, mint a hideg december éji köd és az éhség szörnye.
Éppen azt gondolta Pali, midőn az erdész lakában egyszerre fénylő világosságot vett észre. Sokkal világosabb volt ott, mint a többi házakban, s ezért lassan ment a ház felé, kíváncsi lévén, mi az.
A nyári padra lépett, hogy jobban láthasson a szobába.
Oh, mily nagyszerű látvány!
A szoba, melyben nézett, szép és tágas; középen nagy asztal, rajta zöld fenyőfa, azon pedig tündéri fényözönnel több mint száz viaszgyertyácska égett. Piros almák, aranyozott diók s mindenféle ékességek csüggöttek az ágakon, fönt a tetején pedig egy angyal lebegett aranyozott szárnyakkal. Az asztal, melyen a fa állt, mézeskaláccsal s mindennemű játékszerekkel volt telerakva.
Pali szinte nem tudta magát elhatározni, hova nézzen előbb; majd a pompás szánkát nézte az asztal alatt, majd a fénylő korcsolyákat. És mind e ragyogó gyönyörűségre oly kedvesen tekintett le az angyal, s úgy látszott, mintha örülne, hogy mindezt láthatja.
Pali ezalatt amennyire lehetett, visszafogta lélegzetét, hogy észre ne vegyék, s háborítlanul nézhessen be a szobába. A hidegről is megfeledkezett, oly örömsóvárogva dobogott szíve. Csupa szem és fül volt arra nézve, ami benn történik, annyira, hogy még a saját baja sem kínozta; nem is érzé, hogy kezei a jéghideg vasrács közt, melyhez kapaszkodott, majd megdermedtek.
Nagyon sokáig állt így, egyre folyton nézve ezt a ragyogó mesés világot odabenn.
A gyertyák már majdnem egészen elégtek, s az erdész éppen felkelt, hogy eloltsa, nehogy a fa meggyulladjon.
Csak egyetlenegy mécs égett még az asztalon s homályos árnyékot vetett a szobára, hol nehány perccel előbb minden olyan szép volt, mint a mennyországban.
Szegény Palinak úgy tetszett, mintha mindezt csak álmodta volna!
Szomorúan szállt le a padról és folytatta cél nélküli útját.
III.
Most tizet ütött a toronyóra, de még mindig üres volt az utca.
Ezalatt a köd szétoszlott, szép tiszta csillagos téli éj borította be a vidéket, de a hideg még csípősebb lett, mint azelőtt. Bár futott, mégsem tudott megmelegedni a szegény árva és egész testében reszketett a hidegtől, a fáradságtól. Így ért a falu másik végére, hol először bejött, s hol most a magas tornyú templom mellett haladt el. Komoran, ünnepélyesen állt itt a régi egyház, körös-körül ócska kerítése volt, s azon keresztül a temető hóval fedett sírkeresztjeire nyílt a kilátás.
A rácsos ajtó, mely a temetőbe vezetett, csak oda volt támasztva, s ellenállhatatlan érzéstől vezéreltetve lépett be a kisfiú a temetőbe. - Egy ideig lassan járkált a hóval borított hantok közt, végre egy sír előtt állt meg, mely a sírkert távollevő zugában feküdt. A szegény árvát mély fájdalom fogta el. Ott nyugosznak jó szülei.
Oly nagyon szerettek őt, s mindent, mi szegénységöktől kitelt, megtettek, hogy őt jó nevelésben részesítsék! - Ha most tudnák, mily elhagyott szegény gyermekük! Szeretnének-e akkor is az égben lenni? Oh, nem! bizonyosan inkább odaajándékoznák egész boldogságukat, s nehéz, keserves munka közt élnének a földön, ha ezáltal gyermekükön segíthetnének.
Ily gondolatokba merült most Pali, s forró homlokát a jéghideg keresztre támasztva keservesen zokogott. Sokáig sírt így, s ezáltal szíve megkönnyebbült.
Azonban a falu most élénkülni kezdett. Itt-ott ajtók csikorogtak, kutyák ugattak, s a zaj közé emberi hangok is vegyültek. A léptek alatt csikorgott a hó; a toronyban harangozni kezdte.
Pali most a templomhoz közeledett s be akart menni. Azt gondolta magában, majd ott vár, míg a szent ájtatosságnak vége lesz, s azután majd talán valaki könyörül rajta s elviszi magával haza. Az ajtót már kinyitották, de belül még sötét volt, mert az egyházszolga csak most kezdte a főoltárnál a gyertyákat gyújtogatni. A fiú egy sötét zugba ment, s ott szépen letérdelt. Oh, mily jó volt szegénynek! Itt legalább meg volt óva a nagy hidegtől s fáradt lábait a deszkára teheti.
Most lassanként megtelt a templom; a feldíszített főoltáron már égtek a gyertyák, s mindig több és több nép tódult a kivilágított egyházban. Végre minden hely el volt foglalva, sőt még az ajtó előtt is álltak az emberek.
Mély csend uralkodott, miközben az orgona komoly, ünnepélyes hangjai zendültek meg.
A mise kezdetét vette.
IV.
Mindenki imádkozott, Pali is összekulcsolá kezeit; elrejtett helyéig nemigen hatolt a gyertyák világa, szép csendes volt az, éppen alkalmas az imádkozásra. De a kisfiú jobban szeretett volna most enni és pihenni, éhes és oly fáradt volt a sok járkálástól és a kései ébrenléttől, hogy bármennyire is igyekezett is az álmot elfojtani, szempillái egyre nehezebbek lettek, s a gyertyák homályosabbaknak látszottak előtte. Végre egészen elszenderült.
Különös képek vonultak el ekkor lelki szemei előtt. Egyszerre úgy tetszett neki, mintha nem is a templomban lenne már; az orgonahang halkabb lett és andalítóbb, végre egészen elhalt, s Pali az erdészház előtti padon állt s a szobába nézett be, hol a karácsonyfán ismét tömérdek gyertya égett, s minden azon módon volt, mint az este, az angyal is ott lebegett fent... áldó mosollyal nézve alá...
Palinak úgy tetszett, mintha szépséges alakja folyton nagyobb és nagyobb lenne, s mintha hirtelen megmozdulna, megelevenedne s mutatóujját feléje terjeszté.
- Fiú, jössz-e velem? - kérdezte tőle nyájasan.
A fiú szíve hevesen kezdett dobogni e szavak hallatára, és az angyal leszállva a fáról, egyszerre a bámuló Pali előtt állott s szelíden fogta meg kezét. Most egyszerre az angyalt és Palit sűrű szürke felhők borították el; érezte a gyermek, mint emelkednek s viszik őket a felhők; már a falu fölött lebegtek s a csillagos ég felé mentek. Minél magasabbra szálltak, annál inkább szédült a kis Pali. Nemsokára már átlátszó világos ködfátyolnál egyebet nem látott, csak mélyen, nagyon mélyen alant látta a vidéknek hóborította hegycsúcsait, végre azok is eltűntek, keskeny, fényes ködszalag jelölte helyüket.
Az angyal egyetlenegy szót sem szólt az egész légutazás alatt. Pali is sok ideig nem mert beszélni. De végre nekibátorodott s így szólt félénken és egyszersmind kíváncsian:
- De hát hová vezetsz engemet, jó angyal?
Az angyal ránézett s mosolyogva szólt:
- Az égbe a jó istenhez; talán nem akarsz odamenni?
- De apámhoz is, meg anyámhoz is nemde?
- Őket is látni fogod, ha majd fönn leszünk, de most jer s ne kérdezz többet.
Csendesen haladtak ismét tovább, Csak felhőket lehetett látni, s oly csendes magányos volt minden, hogy Pali tagjait borzongás futotta át.
- Vigasztalódjál - szólt végre az angyal -, a célnál vagyunk.
A fiucska bámulva s félig hitetlenül nézett reá; de a felhők, melyek eddig vitték őket, lassanként szétfoszlottak, s helyettök fehér, átlátszó köd tűnt fel. Pali egyszerre nagy, sötét erdőben látta magát. Sűrű sorokban állt itt egyik fa a másik mellett; mindegyik zöld volt - s friss lombokkal telve, mintha tavasz lett volna; de oly magasak voltak, hogy tetejüket nem lehetett hallani, csak egyetlen patak gyors és egyhangú folyása zavarta meg a csendet, melynek partját sűrű, zöld gyep lepte el. A parton itt-ott virág tarkállott. Az angyal a part hosszában vezeté Palit. Sokáig csendesen, nesz nélkül haladtak a sötét, óriás nagyságú fák között.
Édes örömmel telt el a fiúcska szíve, alig mert lélegzetet venni, reszketett örömében, hogy a mennyországban van. Azon édes reménynek örült leginkább, hogy jó szülőit fogja viszontláthatni, s minden percben azt várta, hogy majd anyja és atyja a fák közül elő fognak lépni s az új hazában üdvözlik. - De midőn az sok órán át így ment s egyre nem látott se közelről, se távolról élő lényt, mély bánat szállta meg a kisfiú szívét. Reménysége csökkent, végre szomorúan csüggeszté le fejét, azt hivén, hogy az angyal nem mondott valót.
De az erdő véget ért, és az angyal Palit egy nagy, szabad helyre vezette. Sötétzöld tó terült itt el, melyet nagylevelű fehér vízirózsák környeztek. A patak, melynek mentében jöttek volt, a tóból folyt, a partokon ezer és ezer virággal elborított mezők zöldelltek.
Egy kis csónak állt a tó szélén. Ebbe most beleemelte az angyal a kisfiút, s nemsokára a hajócska, mintha láthatatlan kéz evezett volna, gyorsan haladt a tó sima tükrén.
- Látod ott a tóban a kastélyt? - kérdé az angyal menet közben.
A gyermek lenézett s örömteljes bámulat tükröződött vissza arcán, oly szép volt az, amit látott. Pompás nagy kastély tündökölt ott a mélységben, egészen kristályból volt. Szökőkutak, gyönyörű virágok, pompás gyümölcsös fákkal ellátott kertek környezék minden oldalról.
- Látod, gyermek, ott laknak a jó Nemtők - szólt az angyal midőn látta, hogy Pali csak egyre szótlanul bámul a mélységbe. - Ezek az emberek számára boldogságot, békeszeretetet hoznak, a szorgalmas munkásnak látatlanul segítenek. Csak ha rossz emberekre akadnak, akkor intenek és büntetnek.
Pali e szavaknál visszaemlékezett, hogy még mikor jó anyja élt, hányszor mesélt neki a Nemtőkről, hogy szerette ő e meséket hallgatni. Most oly közel van e Nemtőkhöz! Egyre nézte a pompás kastélyt, s észre sem vette, hogy a túlsó parthoz értek.
Az angyal kiemelte őt ladikjából s a virágokkal borított mezőkön vezette keresztül. Valóban oly pompásak voltak a mezők, mintha csak nagy, szép szőnyegeket látott volna az ember.
- Jaj, de szép virágok! - kiáltott fel örömteljesen Pali, s alig merte lábait fölemelni, nehogy egyet közülök összetiporjon.
- Lásd, gyermek, ezek mind meghalt emberek lelkei- mondá erre az angyal -, valaha szintén éltek, mint te, s aztán a jó isten magához hívta és virágokká változtatta őket. Ezen alakban addig kell maradniok, míg elérkezik az idő, amikor ők felszabadulnak s a lelkek országába vétetnek föl.
- De miért nem vétetnek fel rögtön a lelkek országába? - szakítá félbe az angyalt a kisfiú.
- Mert nem érdemesek mindjárt a boldogságra.
- De ez igen szomorú a kis virágokra nézve! - mondá a jószívű Pali -, mért bűnhődnek olyan szigorúan?
- Ez nem büntetés rájok nézve; ők sejtik isten közellétét, csak nem szabad őt látniok.
- De te, jó angyal, láthatod őt nemde? - kérdé a fiú.
- Igen - felelt az angyal -, lásd itt látom a mezőn, s amott fenn az erdőben is mindenütt, hová tekintek, látom.
- De hol lakik az isten, ha mindenütt látod?
Az angyal egy ideig hallgatott s aztán szólt:
- Érted a szelíd leheletű neszt, mely a levegőn át húzódik? Hallod az erdőben a suhogást s a patak távoli moraját? Lásd, ott van az isten. Bárhová is tekintesz, mindenütt látod lakását és bárhol légy is, közel van hozzád.
A kisfiú most visszafojtá lélegzetét, édes borzadás futotta végig tagjait, mert isten közellétét érzé s azért kissé félt is. Az angyal most ismét megfogta kezét s a sötétzöld tó partján haladt vele. Ezer meg ezer fehér rózsa volt ott a vízinövények közt, s kelyheik erősen be voltak zárva.
- Lásd - így szólott ekkor az angyal, a rózsákra mutatva -, ezek mind ifjú lények voltak, kik jámborul éltek, s azért isten a legszebb sorsban részesíté őket, mert ők a gyermekek őrangyalai. Minden földön élő gyermeknek van ilyen őrangyala, s azon szent éjek alatt, melyek a lelkekéi, ez ártatlan lények jelennek meg a gyermekek álmaiban s - kérik a rosszakat, hogy javuljanak meg; a jó gyermekeknek pedig szép karácsonyfákat adnak ajándékba.
- Hát hogy van az, hogy nekem sohasem hoztak? - kérdé Pali szomorúan - Én nem bántottam soha senkit, bizonyosan rólam megfeledkeztek.
- Oh, nem, azt nem szabad hinned! - mondá az angyal - isten minden gyermeket ismer, s egyformán szeret mindenkit. De valamint úgy rendezte el a világot, hogy nem minden ember egyenlő, hanem az egyik gazdag, a másik szegény, úgyszintén nem jutalmaz meg mindenkit egyformán, karácsonyfákat rendesen gazdagabb gyermekeknek szokott küldeni, mert a szükségesekkel már úgyis el vannak látva; de a szegény gyermekekről sem feledkezik meg. A lelkek a gazdagokat álmukban arra intik, hogy fölöslegükből adjanak a szegényeknek. Meglásd, Pali, isten rólad sem fog megfeledkezni addig, míg jó leszesz; árva vagy, s az árvákat isten különösen szeretni.
Palit meghatották e szavak, csaknem sírva kérdé:
- De hát nem vezetsz el édes szüleimhez? már oly rég örültem ennek, s szeretném tudni, hogy mint vannak; szeretnek-e a mennyországban lenni?
Az angyal mit se felelt e szavakra; megfogta kezét és sokáig járt vele a vidéken, amíg másik oldalon fekvő erdőbe értek. Itt még sötétebb volt, mint a másikban, s minél tovább mentek, a fák is egyre nagyobbak és sűrűbbek lettek. Végre óriás nagyságú fenyőfa előtt állt meg az angyal, melynek tövében két gyönyörű két kék virág pompázott.
- Látod ama két virágot? - kérdé az angyal komolyan.
Palinak egyszerre könny tolult szemeibe.
- Oh, szegény szülőim! - gondolá magában és sírva térdelt le s csókokkal borította - el a két virágot. Sokáig térdelt így, végre az angyal szelíden felemelé őt és szólt:
- Kelj fel, Pali, most csak holt virágok előtt térdelsz, szüleid lelkei e percben az emberek álmaiban jelennek meg. De vigasztalódják s higgy nekem: egykor ismét megtalálod jó szülőidet. De most isten veled, s maradj jó gyermek!
Az angyal e szavakat halkan mondá s Palinak úgy tetszett, mintha azalatt alakja szebb s fényesebb lenne. Ekkor ijedten tekintett a gyermek maga körül. Egek, hová lett az erdő, a tó s a gyönyörű virágok? Minden nyom nélkül eltűntek!
Sűrű, barna színű felhők borították el őt egyszerre, s azokon a távolban látta az angyalt lebegni. Egyszerre egészen eltűnt. Más felhők pedig Palit nyílsebességgel vitték lefelé. A ködtengerből, mely alatta feküdt, lassanként nagy hegyek csúcsait vette ki, s végre a messzeségben egészen alant látta szülőföldjét, a falut, havas házfedeleivel. Minél sebesebben haladtak, Pali feje annál jobban szédült. Egyszerre csak azt érezte, hogy a felhők, melyek őt addig vitték, eltértek lábai alól, és remegve fedte el kezeivel szemét, hogy az irtózatos örvényt ne lássa, mely felé egyenesen rohant.
V.
- Szent isten! - kiáltott fel Pali, mert épp e percben esett le a templom tetejére. A tető recsegve tört át, vakító gyertyafény ütötte meg szemeit, orgonahanggal vegyes éneket hallott, egyszerre a templom kövezetén feküdt - és felébredt.
- Ej, fiú, ki látta azt, - a templomban aludni, ahelyett, hogy imádkoznék az ember? - mormogott egy öregasszony, ki Palihoz közel egy padban ült, s a fiú felkiáltására jámbor imájából felrezzent.
Pali nagyon bámult az öreg nőre, maga sem tudta ébren van-e vagy álmodik.
Ezután általános morgás támadt a templomban. Mindenki elhagyá helyét s a kapu felé tódult. Pali a nagy tolakodás után szintén kijött s egy szögletbe állt, úgyhogy éppen előtte vonult el a nép. A jéghideg huzat, mely a nyitott kapun betódult, eszébe juttatá, hogy könnyű ruházata nem képes őt a hideg ellen megóvni. Tehát a szép dolgok, miket az előbb látott, nem voltak valók, az egész rövid álom vala, s annak most vége. Pali nem volt többé az égben, hanem a hideg kövezeten állt meg, s még mindég nem tudta, hová menjen a hideg téli éjszakán, hol hajtsa le fáradt fejét.
Száz és száz ember ment el mellette, s egyik sem vette észre a didergő gyermeket. Szegény Pali keservesen kezdett sírni.
Ugyanazon percben a gazdag Molnárné felkelt bérelt padjából és a kijárat mellett kiment. A derék asszony nehéz ruhakelméjéről is meglátszott, hogy a gazdagok sorába tartozik. Több év óta volt már özvegy, az ő lelke volt a legnemesebb és legszebb az egész helységben, s mindennel bővelkedett, ami a kényelmes élethez tartozik. De ennek dacára, mégis szegény asszony volt, és semmiben sem volt tavaly óta öröme, ekkor veszítette el egyetlen, nyolcéves fiát. Többi gyermekei mind kiskorukban haltak meg, s így nagy gazdagsága dacára, egyedül állt a világon, sőt még rokona sem volt, kire vagyonát hagyja. De különös, e pillanatban igen jól érezte magát és nem tudta, hogy mi vigasztalta őt meg úgy egyszerre. Szemei véletlenül a síró Palin akadtak meg.
- Hisz te Körmös Pali vagy, nemde? - szólt az özvegy nyájasan a fiúhoz -, honnét jössz te így egyedül éjnek idején?
Pali fölnézett s mosolyogni akart.
- Szerencsés jóestét kívánok! - köszönti félénken a molnárnét, ki közelebb lépett hozzá.
- Adjon isten! - fogadá a köszöntést az özvegy, s kérdőleg nézett a fiúra.
- Gyámapán rosszul bánt velem, s ezért megszöktem tőle.
- Tudom, hogy goromba ember gyámapád, de most mit akarsz kezdeni, fiam?
- Nem tudom - felelt szomorúan a gyermek, s ezzel ismét elkezdett keservesen sírni.
A Molnárnénak szintén könny tolult a szemébe, meghalt gyermeke jutott eszébe, s nagyot fohászkodott.
- Ma majd nálam fogsz aludni - mondá végre, s nyájasan vezette ki a gyermeket a templomból. - Majd meglátjuk holnap, hogy mit tegyek veled.
Égi zeneként hangzottak azon szavak Pali füleinek. Dobogó szívvel követé a Molnárnét, s hálás tekintete többször akadt meg a fénylő csillagokon, szíve mélyéből adott hálát az égnek azért, hogy legalább ezen az éjszakán jó ágy- s meleg szobáról gondoskodott számára.
Másnap reggel azután a legkisebb részletig el kellett a Molnárnénak mindent mondani, s azt oly híven tevé, hogy az elbeszélés alatt az öregasszony többször könnyekre fakadt, s annyira megtetszett neki a jószívű, jámbor gyermek, hogy elhatározá magában a fiút mint árvát egyelőre felfogadni. De midőn idővel látta, hogy Pali mily jól viseli magát, őt mennyire szereti, tiszteli s kedvében jár, ekkor feltette magában a jószívű özvegy, hogy sohasem hagyja el az árvát, hanem örökbe fogadja s anyja lesz neki.
Úgy is tett, és soha nem bánta meg, mert az elhagyatott szegény árvából idővel derék, becsületes ember lett.
EGY ELLENZÉKI SZAVAZAT
1878
Beszélyke
Az »átellenes ablakot« és annak »mutatványait« ezer poéta énekelte már meg.
Annyira elkopott tárgy már az, hogy egy szőke vagy esetleg barna angyalfő jelenik meg a virágcserepek között, midőn a vágyó ifjú az átellenes ablakban könyökölve mereng, miszerint csakis azon kijelentés mellett merem még tollamra venni, hogy én, ki az egyik vis-à-vis ablakot bírom, hatvannégy esztendős öregember vagyok.
És ez, azt hiszem, elég elhárítani, minden gyanút arra, mintha itt is a régi szokott szerelmi történetnek kellene ismétlődnie.
De akármilyen öreg vagyok is, a szemem még ép, pompásan látok át az ablakomon keresztül a szomszéd ház ablakaira, s miután ez ablakok többnyire lefüggönyözöttlenek szoktak lenni, úgy ösmerem a szomszéd ház lakóit, azoknak szokásait és természetét, mintha csak köztük élnék.
Az egész első emeletet Árkándy Miklós képviselő bérli. Legalább így mondta azt a házmester, kitől egy ízben kérdezősködtem az első emelet lakói felül; én egyébiránt nem vitatom, mert az is meglehet, hogy Ártándynak vagy éppen Árpándinak híják a derék urat, kinek nevére is csak a felesége kedvéért lettem kíváncsi; egészen ismeretlen név; ha a házmester elhibázta, és nem bírom helyreigazítani.
Különben is keveset foglalkozom öreg napjaimra a politikával; - ezt az új nemzedéket már nem ösmerem nevéből sem, legfeljebb a nagyobb auktoritásokat, kiknek neve olyan, mint az utcai por, szemébe verődik az embernek mindenütt.
Csalódásokban gazdag élet áll mögöttem, nem bízom már az emberekben, otthon odúmban dörmögő medve vagyok, aki mindenre azt mondom: »szemfényvesztés«.
Filozófnak tartom magam, de meglehet, hogy csak bolond vagyok.
Szerelem-, hazafiság-, becsületességben nem hiszek, nem marad hát többé semmi szeretnivaló a világon; nem lehet rossz néven venni tőlem, hogy nem törődöm a világgal.
És mégis mióta Árkándyék ide költöztek (s annak már több, mint egy éve) az átellenes lakásba, azóta hinni kezdek az igazi becsületes szerelemben, s öreg, kihűlt szívem át- meg átmelegszik ez egyetlen példától is.
Soha olyan házaspárt, mint ezek az Árkándyék! Ezeknek élete aztán igazán egy egész »mézzé vált tenger«. Egész nap ott csókolóznak a középső szobában, mely nyilván a szalon lehet. A menyecske a lehető legérdekesebb szőke, magas, délceg termettel, melynek csodaszép árnyait akkor látom legjobban, mikor - férje nyakára hajolva csókolgatja.
Oh, milyen jó, hogy nem vagyok már többé fiatal; mennyire irigyelném ezen Árkándy boldogságát, ki szinte fülig szerelmes a nejébe.
Amint elnézem őket, midőn egymást átölelve járkálnak talán néma, de végtelen boldog együttlétben a teremben fel s alá néha órákig, vagy mikor összezördülnek valami felett, s a kis tündér duzzogva fordít hátat férjének, míg az egy lopott csókkal elkomorodott, gyönyörű arcára vissza nem varázsolja a boldogság napfényét, azt hiszem magam is, hogy csak álmodom.
Mert hiszen lehetséges-e, hogy valóvá lehetne most, a XIX-ik században is még a pásztorregék édes tartalma, midőn kékebb volt még az ég, zöldebb a fő, tisztább a patak s örök a szerelem. Boldogságos isten! milyen mézeshetek azok, melyek évekig tartanak!
És mégis úgy van. Midőn reggel kelek s széthúzom szobám ablakán a függönyt, már akkor ott van egymás mellett átellenben a két megszokott ismerős fő; a szép szőke fiatalasszonyé és a férfi barna, érdekes arca, annyi gyöngédséggel, olyan epedéssel egymásra irányzott tekintetekkel, mintha e percben jegyezték volna el egymást, mintha e percet hosszú-hosszú válás előzte volna meg.
Második természetemmé vált már néznem őket, családtalan, rokontalan létemre szinte rajtakapom maga, ha úgy elgondolkozom azon a sötét kérdésen: »vajon minek élek én még?« - bizonyosan csak azért, mert tudni akarom, mit hoz az idő napról napra - nem többé az én számomra, hanem a többi embernek.
S a »többi ember« alatt senkit sem értek annyira, mint az Árkándy házaspárt.
Innen tudom, hogy különösen érdeklődöm irántok.
Miért? nem tudom megmagyarázni. Alkalmasint csak megszokásból. Az ember mindig keres valami tárgyat, ami érdekelje, és mindig talál.
Azon a nehány helyen, ahol megfordulni szoktam, többször kérdezősködtem Árkándyék felül. Semmi különös okom nem volt e kérdezésekre, csak úgy rossz szokásból, ahogyan az ember szokta valakitől: »Nos, milyennek mutatkozik önöknél az idei termés?«
Senki sem tudott mondani valami nagyon sokat.
Mindössze azt tudta nehány ember, hogy Árkándy a felvidék valamelyik kerületét képviseli, hogy kormánypárti ignota quantitas, aki bizonyosan nem tudná megoldani a keleti kérdést, hogy nős ember s elég szép vagyona van. Arról, hogy olyan nagyon szereti a nejét s az viszont őt, nemigen beszélt senki, s mikor én hoztam fel, nemigen hallgatott rám senki. Fővárosban kevésbé érdeklődnek az emberek az apró-cseprő magánviszonyok iránt, meg aztán olyan közönséges, semmitmondó szólamnak veszik csak az olyanforma megjegyzést a házasfelekről: »nagyon szeretik egymást.«
Ki az ördög törődnék az ilyesmivel? Érdem is az már!
De én annak, nagy érdemnek vettem s meg nem állhattam, hogy egy ízben, mintegy két hónap előtt meg ne kérdezzem az éppen a ház előtt ácsorgó házmesterünktől:
- Ugyan, barátom, mióta házasember már Árkándy úr? Igen lekötelezne...
- Azelőtt a Vas utcában lakott, ahol sógorom a házmester; onnan ösmerem az uraságot; bizony öt esztendeje már annak, azaz hogy jövő fertálykor lesz hat... akkor már megvolt ez a szép felesége.
Elámultam. Ez már mégsem tréfa. Ilyen szerelem nincs több az annálékban, mely öt esztendeig tartja meg üdeségét; láng, melyet nem kormányoznak a szelek; ég, egyformán tisztán, magasan örökké; füstje sincs, csupán fénye és melege.
Midőn nemrég egy véletlenül kezembe akadt újságból (mert nem szoktam olvasni lapokat sem; tele vannak hazugsággal) kibetűztem, hogy a legközelebbi napon Árkándy Miklós is föl van jegyezve a szólásra, elhatároztam, hogy magam is azt teszem, amit soha eddig, jegyet kerítek a képviselőház karzatára s meghallgatom ezt az Árkándyt. Vajon a szerelmes férjek is tudnak-e politizálni?
Hosszú, unalmas vita volt, már hetek óta tartott s kifárasztotta - nemcsak a képviselőket, de a karzatok látogatóit is; csak igen kevesen voltak a karzaton, midőn beléptem.
Mindamellett kellemesen voltam meglepetve. A szép Árkándyné ott ült az első padban s feszült figyelemmel látszott hallgatni az alant deklamláló szónokra, kinek érces, rokonszenves hangja betöltötte az egész termet.
Helyes - gondoltam magamban -, Árkándyné tehát itt van. Közelről is látni fogom. Nos, az valami nagyon természetes is, hogy itt van s annak jele, hogy a férje csakugyan beszélni fog ma. Majd ő ne jönne a férjét meghallgatni!
Közvetlen közelében igyekeztem helyet kapni, de nem lehetett; balról egy öreg asszonyság ült mellette, jobbról pedig egy kopasz, szürke szemű, apró emberke.
A szürke szemű, kopasz ember mellé telepedtem.
Éppen csak hogy helyhez vergődtem s még időm sem volt végigjártatni tekintetemet a »tisztelt házon«, midőn lelkes tapsvihar és »helyes!«, »úgy van!« szó-orkán tört fel alulról a beszélő szónok szavaira.
Kíváncsian tekintettem le az ünnepeltre s végtelenül meg voltam lepetve, midőn Árkándy Miklóst ösmertem fel benne. Úgy állott ott koromsötét hajával és érdekes, most pirosra kigyúlt arcával, mint egy igazi hős.
Tehát ez az Árkándy nem is valami szimplex ember, hanem valódi államférfiú, egy kiváló tagja a háznak, kit figyelemmel, tisztelettel hallgatnak ki a honatyák.
A szép nő szemei édes epedéssel voltak ráfüggesztve; le nem vette volna onnan a világért. Istenem, istenem, de boldog lehet most ő is, s az is, akire e két ragyogó szem bátorító tüze süt, ihletet, erőt kölcsönözve.
Kopasz, szürke szemű szomszédom e pillanatban a hölgyhöz hajolt s valamit mondott neki; az észre sem vette, nem felelt vissza, minden figyelmét lekötötte a férje. Hogyisne! Hiszen azok nagyon valóságos percek, midőn a férj a parlamentben beszédet tart, azokból a szavakból, azoknak a csengéséből nem szabad elveszíteni semmit; ilyenkor nem lehet idegenekkel csevegni.
- Ön talán ösmeri Árkándynét? - kérdém a kopasz emberkétől halkan, midőn az látva, hogy feleletet nem kap, csendes megadással előbbi figyelő állásában helyezte magát.
- Igen... ösmerem - felelt szórakozottan, anélkül, hogy egy tekintetre is méltatna.
- Eredeti asszony. Nagyon szereti a férjét...
- Ah! Bah! Honnan tudja ön azt?
- Átellenben lakom velök; örökké a férjével enyeleg. Végigcsókolózzák az egész napot! Árkándy úr is szereti... Ez meg már éppen ritkaság. Igaz, hogy emellett aztán ingyen húzza őkigyelme a képviselői napidíjakat, mert az üléseket körülbelül a neje ölében tölti.
A szürke ember sajátságosan zordon arccal fordult felém.
- Árkándyt is ismeri ön?
- Hogyne ösmerném! Akár a tulajdon tenyeremet. Azért jöttem, hogy meghallgassam a mai beszédjét. Azt mondták róla, hogy szimplex fráter, pedig úgy látszik, kapacitás. Hallja odalenn ismét a tapsot? Ma diadalnapja van. Nézze uram, hogy csillog neje szeme az öröm lázától. Ah! Ah!
Az én emberem be nem várta szavaim végét; hirtelen felugrott, mint az őrült, s keresztülgázolva egy gyermeket, ki a hátunk mögött ült, elrohant.
Vajon mi lelhette? Talán meglátott valakit odalenn, vagy észrevette, hogy a tárcáját felejtette valahol?
Mindegy; örültem neki; s egészen közel ülhettem Árkándynéhoz.
 - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A szónok bevégezte beszédét. Dörgő éljenzés kísérte s azután csend következett be.
A jegyző felolvasta a következő szónok nevét:
»Árkándy Miklós!«
Meghökkenve tekintettem le, s íme, felállott szikrázó szemekkel, dúlt, sápadt arccal - az én kopasz, szürke szemű emberem
Fölszisszentem. Minden világossá vált.
A szürke szemű ember síri hangon szólott s a gyűlölet erejével. Rosszhiszeműséggel vádolta a »tisztelt előtte szólott miniszter urat« s végül az ellenzékkel szavazott.
Én pedig megrendülve tántorogtam ki a szabadba s elgondolkoztam rajta: hogyan teremnek pro és contra szavazatok, s hogy milyen nagy baj az, ha az ember olyasvalamit hisz, ami hihetetlen.
AZ ÖRÖKÖS VŐLEGÉNY
1878
Rajz
Halandó ember arra nem emlékszik, hogy Marosi Zsiga »kománk« vagy fiatalabb, vagy öregebb lett volna valaha.
Mindig ugyanazon egyforma gavallér ember, akinek a ruhája tetőtül talpig ki van kefélve, a csizmája sohasem poros, az inggalléra örökké tiszta, a haja, mely nagy, kerek koponyáját kelletlenül fedi, gondosan elválasztva, szőke, vastag bajsza a hű ápolástól megizmosodva csügg alá ugyanúgy, mint tegnap, s ugyanúgy, mint holnap fog alá csüggni.
Ha van valami változatlan a föld kerekségén, az akkor Marosi Zsiga.
Reggel felkel, elmegy a zálogházba, ahol hivatalnok, egy órakor délután hazajő, fél kettőig kefélkedik, s pont öt perccel fél kettő után már ott ül a »Tatá«-nál az ebédnél, hogy négyig komotizál.
Pont négykor felkel, fizet, egyet nyújtózik és a kávéházba ballag, hol három teljes negyedóráig olvassa az »Egyetértés«-t és szürcsölgeti a feketéjét.
Pont háromnegyed ötre felkel, fizet, egyet nyújtózik és átmegy a menyasszonyához, kivel e napokban lesz az esküvője.
És ez így van, mióta csak halandó ember emlékezik rá.
Évek hosszú sorára lehet visszamenni az emlékezet fonalán és Marosi Zsigát mindig a kijelölt helyen lehet találni a kijelölt órákban; délben a »Tatá«-nál, négy után a kávéházban, öt táján a menyasszonyánál, kivel a napokban fog egybekelni.
Mindene változatlan. Örökké sötét színű ruha van rajta, pörge magyar kalap a fején, lakk topán a lábán, még a menyasszonya sem változik meg soha kinézésre; örökké »tulipán ezüstös«, csakhogy hol szőke, hol barna.
Nehogy a nyájas olvasó zavarba jöhessen a »tulipán ezüstös« szó miatt, szükség megmagyaráznom, hogy házasodó agglegényeknek éppen úgy, mint a tolvajoknak sajátságos külön nyelveztük van, mely sokkal alkalmasabb a női bájak kifejezésére, mint a mi közönséges nyelvünk, mely minden különösebb tájékoztatás nélkül mindössze ennyit mond: »csinos«, »szép« vagy »gyönyörű«.
Biz ebből aztán még mindig nehéz fogalmat alkotni az ismeretlen hölgyről.
Mennyivel tökéletesebb e tekintetben az agglegények nyelvezete, mely nehány szóval majdnem lefotografírozza a hölgyeket, úgyhogy azok mintegy láthatókká válnak.
A legalantasabb osztály a »leányzó«. Ebbe a fokozatba esik ami mindennapi és közönséges, termetben és idomokban. A női szépség kritikusainak papírkosara ez, amelybe minden különös szortírozás nélkül dobják, gyömöszölik be mindazt, aminek nincs előttük semmi becse, s ami a felsőbb fokozatokba be nem válik.
Azután következik a »topáz«, az alacsony, csinos arcú, kerekded termetű hölgyecskék gyűjtőneve, melynek fokozatai a »talmi topáz« és »igazi topáz«.
Ami ezenkívül jő, az már ritkaság. A »kis delfin« és »nagy delfin« sokat igényel; a kis delfin lehet ugyan még alacsony, de a termetnek arányosnak és tökéletesnek kell lennie; a nyak - szép legyen, habár rövid is, a haj sűrű, a száj pici és nagyon piros, a kar gömbölyű, a homlok sima, ha alacsony is. Ha aztán még a kéz is parányi, valamint a láb, ha a szemek is nagyok és kifejezők s az arc rendkívül kellemes, akkor a »kis topáz« a »nagy topázok« sorozatába esik.
A szépség non plus ultrája a »tulipán ezüstös«, s kivált (de ez már olyan ritka, hogy talán nincs is a világon) a »tulipán aranyos«. Itt már minden tökélynek egyesülni kell méltó összhangzatban. Hóbortos fejű poéták álma megtestesülve édes valósággá. Magas délceg termet, hattyú nyak, hosszú haj, magas homlok, vagy tisztán fekete, vagy tisztán kék szemek, melyek okvetlenül mandula alakúak legyenek, rendes orr, nemes arcvonások sat.
A budapesti »Korzó« e sajátos nyelvtanának szabályai szerint, ha csak egyetlenegy tökély hiányzik is a sokból, a legbámulatraméltóbb szépség is csak »tulipán ezüstös« marad.
A »tulipán ezüstösök« iránt viseltetett a mi Marosi Zsigánk nagy vonzalommal. A delfineket kevesellte, a tulipán aranyosakra meg nem vágyott. Tökéletesen meg volt állapodva az ízlése.
Még anno 1850-ben április elsején felvett fizetéséből két császári aranyat váltott be, mivelhogy ebben a hónapban okvetlenül meg fog nősülni, s a két arany éppen kifutja a papnak az áldásért.
Azóta már 28 esztendeje mindig ott csörög fekete nadrágja zsebében az a két arany, számtalan váltakozó hatosok és garasok társaságában, melyek egyedül jelzik Zsiga körül az idő folyását.
Hogy maga Marosi Zsiga hány éves, mikor született? azt éppen úgy nem tudja senki, mint azt, hogy mikor fog meghalni. A keresztelőlevél ugyan ott van a zsebében, de ő nem mutatja senkinek. Arcán éppen nem látszik az idők nyoma, egyforma változatlan, örök az, mint egész lénye.
Keveset beszél, de úgy látszik sokat gondolkozik. Mikor háromnegyed ötre felkel a kávéjától, hogy a jövő napokban főkötő alá kerülő menyasszonyához siessen, szórakozottan, lehorgasztott fővel ballag gyakran, a sétálókba ütődve, annak lakása felé, sokszor csodálatos vargabetűket csinálva.
E csodálatos vargabetűk alatt azt értem, hogy például nem egyszer a belvárosból a lipótvárosi utcákon keresztül csapva át a Terézvárosba, annak tömkelegén hatol a Józsefvárosba, hol a menyasszony lakik.
Figyelmes szemlélők beszélik, hogy minden kapu alatt felüti lehorgasztott fejét s egy bánatos pillantást vet némelyikre, minélfogva az »örökös vőlegény«-re sok rossz élcet csináltak már ismerősei.
»Kapu-tanulmányokat fog kiadni; még beválasztják értük az akadémiába. Öreg korára éri az a csúfság« - mondják a kötekedők.
- No, akadémikusnak be is válik - szólnak az élcelők -: jó jel, hogy megbámulja a kapukat.
Zsiga csak a fejét rázza és nem felel semmit az ilyen gyerekes ingerkedésekre; el van foglalva a házasságával; vőlegény-embernek máson legyen a gondja, ne léha tréfákon.
Az örökös vőlegényi titulus már terhére van, szeretne túladni rajta. Restelli, szégyenli már maga is.
De hát ki tehet róla?
Hiszen őt tiszta, önzetlen szándék vezette, szíve szerelemre van alkotva, s egész lénye fogékony a családi örömek iránt. Nem is valami földhözragadt ember, aki fél a családeltartás terheitől. Teljesen rendezett viszonyok között él, azt veheti el, akit a két szeme megszeret.
Vagy talán nem talál még magához méltó szívet?
Oh, dehogynem, kérem alássan! Talál biz ő eleget, mégpedig a tulipán ezüstösök között is. Ember legyen, aki azokat el bírja számolni sokszorozás nélkül.
Ott volt mindjárt ezelőtt körülbelül huszonkét évvel a szép Sümegi Minka, majd a kedves Wimmer Katica, ezt követték sorba Tordai Örzsi, Magócsy Irma... azazhogy az ördög bírná őket így elszámlálni, ha már nem betűrendben kezdtem.
Csupán egyetlenegyszer kapott kosarat a kényes Marczali Vilmától, ki kevesellte is, meg talán nem is találta elég érdekesnek Marosi Zsigát.
No, de ezért is revánsot adott a sors az örökös vőlegénynek. Marczali Vilma férjhez ment egy előkelő dohánygyári hivatalnokhoz, Smrcsek Józsefhez. Most egy nagyon szép hajadon lánya van, a majd csakhogy nem »tulipán aranyos« Ilonka, akivel Zsiga ez idő szerint jár jegyben. A jövő héten kell lenni az esküvőjöknek.
Hogy mik voltak azon indokok és körülmények, melyek megakadályozták, hogy e rengeteg számú menyasszonyból egyik sem lett Zsiga felesége, hanem ki elhalt, ki férjhez ment máshoz, ki megbolondult a hosszú várakozásban, éppen ez azon kérdés, amint hasztalanul töri fejét a világ.
Ezt csak maga Marosi Zsiga tudná elmondani.
És e tekintetben nem is zárkózik el a kérdezősködések elől bizonyos időpontokban.
Ezek a bizonyos időpontok pedig azok, midőn vacsoránál a »negyedik félmesszelyig« ér. Ez a Rubikon. Zsiga hallgatag természete ilyenkor fölenged, s bőbeszédűségbe megy át.
És ezek az időpontok mindennap bekövetkeznek éjféltájban, midőn menyasszonyától ismét a »Tatá«-nak nevezett vendéglőbe ér.
Olyan ember is mindennap akad, aki megkérdje:
- Ugyan, mondd meg hát, Zsiga, miért is maradtál örökös vőlegény?
Zsiga egy félmesszelyt hajt fel ilyenkor, vagy néha kettőt is, ha még annyi hiányzik a négyhez...
- Hja, pajtás, oka van annak. Az igaz, hogy csekélység, de mégis ok... mert, barátom (s itt Zsiga megint iszik), azt mondja egy francia író, hogy a csekélységek teszik a delnőt... Vagy igaz, hohó! Nekünk magyaroknak is van erre egy jó közmondásunk: kis vizekből lesz a tenger... Micsoda? Tenger? Ugyan, kérlek szépen, miről is akartam nektek beszélni? Aha! vagy úgy... arról, hogy miért nem házasodtam meg még?...
Egy új félmesszellyel gyarapítja ismét ékesszólását.
- Hogy miért nem házasodtam? Hüm, azért, hogy meg fogok házasodni. Olyan bizonyos, hogy a jövő héten lesz a napja, mint hogy itt ülök. Ti az okot kutatjátok, barátim, hogy miért halogattam annyi ideig? Elmondom nektek őszintén, de ne nevessetek ki! Tehát az ok kell. Az ok, igen az ok...
... Az ok az okozatnak a szülőanyja. Tessék felütni a magánjogot, benne van, szórul szóra így van, azazhogy mégis másképpen van; az ok az oknak, okozója az okozottnak. Ez a dolognak a jogi része. Szeretem a definíciókat, mert visszavarázsolnak jogász éveimbe. Hohó! milyen idők ezek, fiók! Ki emlékszik közületek zugligeti kalandunkra? Az osztán esemény! Meg kell hallgatnotok egyszeribe... Teringettét, gyerekek... milyen »hecc« volt az akkor  - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Egyszóval valahányszor Zsiga valamiről beszél, sohasem arról beszél, - hanem összehord prücsköt-bogarat, s addig erősítgeti magát a félmesszelyekkel, míg egészen elgyengül tőlük, feje és karja lankadtan esnek alá, s az örökös vőlegénység titka csendes hortyogásba fullad már évtizedek óta minden áldott este...
Barátjai közül kettő hazacipeli, hogy egy erős alvás után ismét folytassa leírt foglalatosságait s más lében föleresztve mondja el másnap megint a vacsoránál, hogy miért maradt agglegény, s ismét más két barátja kísérje haza a szállására.
Teljes lehetetlenség tehát, hogy a világ valaha megtudhassa, miért örökös vőlegény Marosi Zsiga.
Mindössze egyetlen érvet hallottam öreg gazdaasszonyától, ki széltében beszéli már évek óta.
- Házasodik a tens uram; az esküvő e napokban lesz; még csak azon múlik, hogy egy háromszobás alkalmas lakást találjon. De hát hogy a toportyán egyen meg minden nagyvárosi házat, mindenütt hiányzik valami: hol az emelet magas, hol vízvezeték nincs, hol a bejárás alacsony, másutt a padló rossz vagy a kályház füstölnek. No, de majd csak ráakad a tens úr az igazira holnap, vagy legfeljebb holnapután.
AZ ÖREG DANKÓ BÁCSI
1878
Üdvözöllek öreg, egyszerű falak, hol az első »plága« csattant el a kezemen!
Becsesekké tesz benneteket előttem a szellem, mely köztetek lengett, mely mindig szabad volt.
Visszagondolok rátok. Látom a komor, méltóságos, ódon fedelet, az ócska garádicsokat, melyek az emeletre vezetnek, látom a csengettyűlábat az udvar balszögletében. (Oh, kedves csengettyű, te mérted fel legszebb időnket órákká!) És azután kitárulnak előttem sorban a régi ismerős tantermek, fekete tábláikkal, hol annyiszor megfordult a nevem a »Clamantes« között, egyszerű padjaikkal, hol most is megtalálom hajdani ülőhelyemet, ha egyébről nem, akkor az ideálom padba faragott kezdő névbetűiről, a »B. M.«-ről bizonyosan.
Még tán a pajtásaim ülőhelyeit is meg tudnám mutatni sorba. Ott ült balról mellettem mindjárt a Kamuti Pali... igen, igen, most már emlékszem, a hátam mögött meg valami Vallach Miloszláv nevű pánszláv fiú; konok érzelmei voltak; ott szépen kinyesegették lelkéből a professzorok; ma valahol Erdélyben becsületes prókátorember... nemrég találkoztam vele itt Budapesten, mint egy deputáció vezetőjével, mely az Emke érdekében járt itt.
De ha kinyesegették a Vallach Miloszláv lelki tyúkszemeit, a mienket sem hagyták ám növekedni. Éppen jó, hogy Kamuti Palit említettem fentebb. Ővele esett meg, hogy a magyar világ bejövetelével magyaros őszinteséggel kinyilvánította Szeremley tanár úrnak, hogy most már eb ura fakó, ő bizony kihagyja a megemésztendő tudományok közül a német nyelvet.
- Hát iszen nagyon jó van, édes fiam - mondja neki a tanár mosolyogva -, a német nyelvet neked magadnak elengedem.
- Köszönöm alássan...
- Ne köszönd, édes fiam, mert ennek következtében szükségszerűen egy még nehezebb feladatot kell elvégezned a folyó tanévben.
- Szívesen, akármit...
- Ki kell valamennyi németet kergetned a nyári vizsgáig az országból; így aztán nélkülözhetővé lesz valahogy ez a tantárgy.
Kamuti Pali erre aztán ellenállás nélkül beadta a derekát, amit különben fölösleges meg is jegyezni nyájas olvasóimnak, kik mai napig is színről láthatnak még németeket Magyarországon.
Nemkülönben jártam magam is, ki a matematikától iszonyodtam különösen és igen fitymálva emlegettem azt mindenkor.
- Pedig, öcsém - mondja egyik tanárom, a derék Baksay István -, minden suviksz ehhez a tudományhoz képest és csak erre az árnyékvilágra való fölületes ismeret. Hanem a matematikának még a síron túl is hasznát veszed, mert a történelemről, Hunyadiról, Tamerlánról kérdés, ha tudnak-e az égiek, az sem egészen bizonyos, franciául beszélnek-e odafenn, vagy taljánul, hanem azt meg bizonyosra állítom, édes öcsém, hogy a kétszerkettő ott is négy.
Ezzel aztán én is beadtam a derekamat, s paraszthajszál híja, hogy most, ahogy itt áll előtted, nyájas olvasó, ez a nehány lap, az nem valami száraz értekezés a logaritmusokról, hanem csak egyszerű rajz az elmúlt kedves időkről.
Milyen idők, s hogy elröpültek!... Csodálatos szárnyrebbenésök mintha most is érezném. Hiszen csak tegnap, most volt... S amint előszedegetem a színes tollakat emlékezetemből, mik az idő szárnyaiból abba belehullottak, ámulva veszem észre, hogy aranyból vannak... tiszta színaranyból.
Bokrétába kötöm...
Kezdem pedig a legszebb szál virágon, gróf Pálffy Móron.
Hogy ki volt gróf Pálffy Mór, azt minden becsületes ember tudja, aki 1863 és 64 táján már a világon volt, mert ha egyebet nem, hát azt legalább mindenki tudja, hogy kit kell gyűlölni.
Nevezetes személyiség. A mi »földi gondviselésünk« akkoriban.
A földi gondviselés magas, száraz ember volt, arisztokratikus arccal, végtelenül hosszú lábakkal és kezekkel.
Ezek a hosszú lábak és kezek már akkor nem találtak egyéb letaposni valót, csak még a közoktatást Magyarországon. Az excellenciás úr sorba járta a városokat és gimnáziumokat, hogy előkészítse a dicsőséges rendszernek a jövő nemzedéket is. A nagy diplomata előrelátó legyen, s nyergelje meg előre a jövőt; hátha azt is lóvá lehet tenni.
A kis városkában valóságos lázas nyugtalanságba ejtette a nagy úr jötte az embereket. Az utca kövezetét mohó gyorsasággal javították, a vármegyeházát bemeszelték, a polgármester dikcióra készült, a városban tizenkét fehérruhás lánykát hajhásztak össze, az egyetlen vízipuskát megtisztították a százados sártól. Minden jóravaló beamter kiváltotta a fekete ünneplőjét a zug-zálogüzletből, vagy újat csináltatott a nagy napra, midőn a »hatalmas földi gondviselés« oda érkezik, tapogatózni az ottani szellem után, s szükség esetén szárnyát szegni annak.
Derék tanárunk észrevehetőleg fanyar arccal adta tudtunkra a szerencsét, »mely intézetünket éri«; öltözzünk ünnepi ruhába - úgymond -, és - tette hozzá jelentőségteljesen - igyekezzünk, ha kérdéseket tesz elénk, okosak lenni.
A kitűzött nap előtti estén tarackdörgés közt érkezett a tábornagy a városba és a megyeházába szállott.
Másnap tehát, minthogy tíz órára volt bejelentve az altábornagy látogatása, már 9 órakor felgyülekeztünk, ki-ki a maga osztályában, illően öltözve és kifésülködve, úgyhogy Dankó bácsi egyikünkön sem talált akár egy makulányi hibát is.
Pedig ha valaki, hát Dankó bácsi értett a régulához. Mivelhogy huszár volt őkelme valaha (mégpedig a nyalkább fajtából), mielőtt a fátum, no meg az öregség is ledegradálta - tudományos állásra.
Tudniillik olyan pedellus-féle hivatala volt az »intézetünk körül«, már amint ő szokta nevezni a gimnáziumot.
Becsületes, hű öregember volt, ki mindnyájunkat névleg ösmert, s kit mindnyájan szerettünk, mert itt lévén behozva, mint más tanodákban, a vádaskodási rendszer, működése nem tűnhetett fel gyűlöletes színben.
Nem ártott a szegény öreg a légynek sem; nem is állott egyébből a dolga, mint hogy ott benn lakjék a kapu alatti cellában, aztán felügyeljen, hogy az oskola fáját ne lopják, hogy a klasszisok tisztességesen ki legyenek takarítva; - aztán a diligencia alatt ott tartózkodjék a közelben, hogy ha valamelyik tanár úr otthon feledte a kalkuluskönyvét vagy a jegyzeteit, értök mehessen.
Nekünk csak annyiban árthatott vagy használhatott a jámbor, ha hamarább vagy később csengette el az órát. Ez aztán teljesen az ő hatásköre volt. S nem mondhatni, hogy valami nagyon csekély hatáskör, kivált annak a szemében, akit egy perccel a csengetés előtt híttak fel feleletre s olyan »szekundát« fogott, hogy le nem bírta köszörülni félévig.
Bezzeg, ha Dankó bácsi egy perccel előbb csengetett volna!
Dankó bácsi át is értette a maga valóságában e nagy befolyást, amit a diákok kiképeztetésére végzetszerűen gyakorolt, s bár szeretett is vele hencegni, mégis inkább áldozott a magasabb elmebeli élvezeteknek: Dankó bácsi politizálgatni szeretett jobban.
Nagy európai kérdések eldőlte képezte tünődése tárgyát, az elviselhetetlen adó görbítette összébb elaggott vállait (pedig ő maga egy fillért sem fizetett), királyok veszte, trónusok bukása volt szellemi csemegéje, mert hát hiába, aki egyszer (mint Dankó bácsi is huszár korában) megkóstolta a világdirigálást, annak holmi gimnázium-ügy csak a kisebbik gondja.
Hanem ma a gróf eljövetele mégis kihozta sodrából. Egy altábornagy mégsem egészen tréfadolog! A legdíszesebb ünneplő ruháját vette fel s úgy állott ki a kapuba, hogy fent, az auditóriumban összegyűlt professzor uraknak ő lehessen legelső híradással, ha a megyeháza felől megindulnak ide az uraságok.
Szép fekete gérokk volt az öregen; minden diák ösmerte már tavalyról, mikor még az igazgató viselte; hasonló színű nadrág egészíté ki, úgyhogy Dankó bácsi, gangos bajuszát leszámítva, úgy nézett ki, mint akár magok a nagytiszteletű professzor urak.
Hanem hát a »földi gondviselés« csak nem jött. Az »őrszem« már elunta a hosszú ácsorgást s kétszer is bedugta fejét az ajtón, bekiáltandó a klasszisnak: »Nem jön még; pedig tízre volt mondva: már csak hogy tréfából se mond igazat soha a német«; majd a professzor urak jöttek le türelmetlenül rámordulni Dankó bácsira, hogy hát mégsem jön-e őexcellenciája? - mintha bizony Dankó bácsi lenne az oka, kinek lábait (mert hiába, öregszünk, gyengülnek az inak) nagyon ellankasztotta a silbak-állapot.
A tizenegy óra is elmúlt, sőt tizenkettőt is elütötte, s a gróf még mindig nem jött. Most már a professzorné asszonyok is nyugtalankodni kezdtek otthon, s gyöngéd üzenetek érkeztek sűrűn, melyeknek tárgya többnyire abban összpontosult, hogy szörnyű veszedelem fenyegeti a levest, összesűrűsödik, elhűl stb.
De már aztán az ilyen dolognak bezzeg ellent nem állhat egy becsületes kálvinista gyomor sokáig, ez már sok és minden emberi türelmet felülmúl. Osztályvezető tanárunk nem gondolkozott sokáig; ő lakott legközelebb a tanodai épülethez, meghítta a többi kollégákat is »zsebtiben« egy kanál levesre; nem származhatik belőle baj: hiszen itt lesz az öreg Dankó a kapuban, majd vigyáz az, s ha a »magas vizit« jő, elszalad értök.
Nincs semmi könnyebb a világon, mint éhes embereket arra kapacitálni, hogy jó lesz ennie. Valamennyien elfogadták a meghívást.
Az igazgató arcán honolt mindössze némi kevés az aggodalom kifejezéséből.
- Ébren legyen, öreg - mondá Dankónak -, mert tudja meg, hogy most a kend kezében van a gimnázium becsülete.
- Nagyon jól van, kérem alássan - szólt az öreg a bajszát megsodorva, s vastag szemöldeivel kevélyen integetve -, igenis az én kezeim közt van... igenis... nagyon jól van.
S azzal, mint hajdanában a hadak élén, kidüllesztett mellel állott ott istrázsát, jobbra-balra eregetve a füstöt feketére szítt tajték-pipájából, amit állítólag mint »guter Reiter« magától a felséges császártól kapott prezentbe a nevenapján.
Mialatt szeme a megyeház tájékát kémlelte, honnan még mindig senki sem jött, lelke elandalgott a tengernyi dicsőségen, melynek osztályrészese lett a múltban.
S mialatt lelke a dicsőség emlékeiben fürdött, azalatt a hátulsó kis kapun szép csendesen bejöttek a magas vendégek, a gróf és kísérete: a főispán és polgármester, s minthogy senki sem fogadta őket, benyitottak az első ajtón, a mi osztályunkba.
Ott éppen irtóztató ütközet folyt a fórumon, valamely a második és harmadik pad közt felmerült keleti kérdés miatt; szörnyű zsivaj és lárma hangzott, melyekbe a harmónia kedvéért egy-egy csattanás-puffanás zaja vegyült néha-néha. Ki lehetett azt hallani a harmadik utcára.
E percben léptek be a legmagasabb vendégek. Már nem lehetett segíteni a dolgon: hogy pongyolában talált az excellenciás úr. Mit volt mit tenni, mint nem éppen a legesztetikusabb ugrások között helyreigazodni gyorsan.
Nagy csend következett be.
Az excellenciás úr, ki fényes altábornagyi ruhát viselt, az üres katedra mellé lépett, s rideg, szenvtelen arcát némán fordítá felénk.
Pillanatokig tartott a nyomasztó csend; a főispán és polgármester arcán szintén kimondhatatlan zavar tükröződött; nem bírták mire magyarázni a tanárok távollétét s nem mertek szólni semmit.
Ezalatt Dankó bácsinak is odakünn nagy szeget ütött valami a fejébe.
A nagy csend, amely beállott a földszinti klasszisban (mert egyedül a mi osztályunk volt földszint). Ez szokatlan volt és megdöbbentette. Nyolc esztendeje van itt, de még ilyesmit nem élt meg, hogy negyven diák, mikor a tanár nincs bent, így elcsendesüljön. Az lehetetlen! Csak nem ütötte meg a guta mind a negyvenet egyszerre!
Az öreg fájdalmasan kapott a füleihez. Bizonyosnak vette, hogy ő siketült meg. Nem is lehet az másképp. Annak a sok hitvány francia ágyúnak a döreje éppen e szent percben, harminc év múlva érkezett a Dankó Gábor fülei azon kamarájába, ahol a hallása lakik s - most fojtotta csak meg. Mert hát rendén is van az úgy, hogy míg a közönséges baka nyomban megsiketül a csatatéren az ágyú hangjától, addig a huszárral harminc álló esztendeig birkózzék az ellenséges hang!...
Fejvakarva csoszogott a klasszis ajtajáig s nagyobb bizonyosság kedvéért benyitott.
No, arra aztán, amit ott látott, nemcsak megsiketült rémültében, hanem kővé meredett.
- Ön a tanár? - kérdé az altábornagy a belépőtől...
A szegény Dankó bácsi egy világért sem bírt volna kiejteni egy értelmes szót, csak szusszant egyet és állott ott mereven, egyenesen, mint egy cövek.
- Ki akar közületek katona lenni? - szólt ekkor őexcellenciája felénk fordulva.
Egyetlen hang sem hallatszott.
Őexcellenciája ekkor a nadrágzsebébe mélyeszté egyik kezét, hol, mint mi gondoltuk, az aranyakat csörgeti, és újra kérdé:
- Akik katonák akarnak lenni közületek, azok lépjenek elé.
Összenéztünk ravaszul, jelentőségteljesen; - tudtommal senki sem akart katona lenni közülünk, e szavakra mégis megmozdultunk valamennyien s egy perc alatt az egész klasszis kiugrált a fórumra. Azt hittük, pénzt fog kiosztani őexcellenciája.
Csak Kamuti Pali maradt ülve a legutolsó padban.
A nagy úr mosolyogva nézett végig rajtunk s így szólott:
- Derék, jól nevelt emberek vagytok. Meg vagyok elégedve, Elmehettek.
Azután Kamuti Palira látszott vetni egy szigorú megrovó pillantást.
Majd Dankó bácsihoz lépett s megveregette vállait.
- Ön derék szellemben nevelte őket... Igen helyesen... igen, igen helyesen.
Szegény öreg! A fogvacogása volt az egyedüli felelet, amit erre a dicséretre válaszul adott. Arcán síri sápadtság terült el, haja az égnek állt, s bajsza ami még a világ eleje óta nem történt, lekonyulva fityegett alá.
Jó szerencse, az altábornagy mindezt nem vette észre, hozzá volt szokva az ijedt arcokhoz, s nem talál azokban semmi különös megfigyelni valót.
Megfordult sarkán katonásan, s egy szőke fiút, az első eminenst, szólítá fel, hogy beszéljen valamit a történelemből, mondja el például, ki volt II. Rákóczi Ferenc.
Karó Miska volt körülbelül a legértelmesebb köztünk, ki már akkor a politikából is sejtett annyit, hogy elértette tanárunk azon figyelmeztetését, legyünk okosak, ha valamint kérdezni talált az altábornagy.
- II. Rákóczi Ferenc lázadó volt... - felelte Karó Miska elpirulva.
- Helyesen fiam... - szólt csillogó szemekkel a gróf. - Beszéld el tetteit.
Miska rágyújtott s egész az ónodi gyűlésig fújta el hibátlanul. Itt aztán közbevágott őexcellenciája.
- Mi történt az ónodi országgyűlésen? No, ne habozz, bizonyára tudni fogod te azt, egy vérlázító, gyalázatos tett...
Miska nagy szemeket meresztett a magyar főúrra és egészen megzavarodott.
- Rákóczit elárulta Rakovszky és Okolicsányi.
- Nem ez... nem... valami egyéb.
- Ausztriát trónvesztettnek nyilváníták.
- Hogyisne? - vágott bele gúnyos szemekkel a gróf. - Hehehe! Egyébiránt kitűnően feleltél. Meg vagyok elégedve. Mi a neved?
- Karó Mihály.
- Igen. Nagyon jól van, helyesen van...
Azután újra Dankó bácsihoz lépett s még nagyobb nyájassággal veregette meg vállait.
- Ön érdemes ember. Jól neveli az ifjúságot... igen jól neveli. Nem fogom elmulasztani a legmagasabb helyen is kifejezni e tekintetbeni őszinte meggyőződésemet.
Dankó bácsi már ekkoráig bemelegedett annyira a professzori szerepbe, hogy a kezeit dörzsölte és hajlongott.
Benn a szíve pedig tombolt örömében.
Hűh! Milyen diadal lesz ez! Az ő kezében hagyták a gimnázium becsületét, s most ő azt milyen fényesen konzerválja! Ki tudja, hogy lesz, mint lesz! Még tán egy ordót is szerez az igazgató úrnak; mégiscsak, hogy nagy dolog az, ha már valaki huszár is volt! Minden hivatalba beleillik az árnyékvilágon!
A gróf most figyelmeztetőleg fordult az egész osztályhoz.
- Lássátok, hogy járnak azok, akik a császár és a monarchia ellen vétkeznek. Rákóczi száműzetésben meghalt, igen, meghalt és meghalt Thököly is, és meghaltak mindazok, kik turbálták az államot. No, hanem most térjünk más tárgyra, talán a természetrajzra. Fiam! te ott, aki nem akarsz katona lenni, lássuk lesz-e belőled tudós, felelj valamit az állatokról.
- Melyekről? - kérdé Kamuti Pali bátran.
- Arról felelj, amelyik állatot a legjobban szereted. Melyiket szereted a legjobban?
- Az oroszlánt - mondá Kamuti Pali.
- No, hát beszélj nekem az oroszlánról.
Kamuti Pali beszélt őexcelenciájának az oroszlánról, aminthogy talán egyebet nem is tudott az egész természetrajzból. Ezt azonban meglehetősen mondta el.
A gróf csak egy helyütt vágott bele.
- És mivel él ezen állat?
Kamuti Pali nyilván nem tudta már ezt, hát lutheránus módra felelt.
- Mindenfélével.
- De mégis mit szeret a legjobban?
A fiú megállt, végigsimítá ujját homlokán, azután felemelte dacos fekete fejét és így szólott tompán:
- A szabadságot.
Még most is mintha hallanám... e szó végigsüvített a termen és megreszkettetni látszott a levegő miriád atomját; úgy hangzott, mint egy óriás harang megkondulása.
Az excellenciás úr ijedten kapta el a fejét és a hadsegédjére nézett, a hadsegéd a főispánra bámult, a főispán azonban már nem nézett sehova, az behunyta a szemeit és úgy várta, hogy a mennybolt most nyomban, okvetlenül le fog szakadni.
- Ülj le! - förmedt Kamuti Palira a nagy úr, majd Dankó felé fordult: »Mi volt ez?«
És összeráncolta a homlokát:
- Hogyan? Ez is az ön tanítványa?
- Excellenciás uram - kezdé Dankó bácsi nekibátorodva -, jelentem alássan, hogy éppenséggel ez az egy az én tanítványom. Ne tessék ennek az elkárhozott lelkét a nagytiszteletű professzor úrnak betudni, aki most odahaza ebédel, mivelhogy, a nagytiszteletű asszony hazahívatta. Ez egy elrugaszkodott fiú, az apja egészen rám bízta, nálam lakik, nálam kosztol, ezen nem fog kérem a jó szó és jó tanítás. Már annak, hogy ez ilyen - becsületemre mondom - nem a nagytiszteletű úr az oka, hanem én...
- De hát kicsoda ön?
- Én, jelentem alássan, a szolga vagyok itt, akire a nagytiszteletű urak rábízták a gimnázium becsületét, mialatt isten nevében elfogyasztják a délebédet; - de mivelhogy a hátulsó kapun tetszett bejönni, hát nem vettem észre, s el nem szaladhattam a professzor urakért. Én, kérem alássan, Dankó Gábris vagyok, két kapitulációt kiszolgált magyar huszár, aki Kossuth apánk alatt is kitettem magamért a kardommal; hát énbennem, kérem alássan, annyi a rosszaság, hogy a fölöslegéből ennek a fiúnak is beadogatok. És fog rajta, a mihaszna valón! Ez az egy már az én tanítványom, úgy tessék venni, ezért ugyan nem felelős a nagytiszteletű úr.
A tábornagy igen kényelmetlenül kezdé magát érezni a visszás, komikus helyzetben, hirtelen fölvette köpenyét s intett kíséretének.
- Isten áldjon meg benneteket! - mondá búcsúzóul s eltávozott.
Az öreg Dankó bácsi egészen fölbátorodék s egyenesen délceg, léptekkel kísérte ki őexcellenciáját a kapuig.
Ott az még megkérdé tőle:
- Mi újság a városban?
Dankó bácsi vállat vont, s bebizonyítandó, hogy csakugyan ő rontotta el Kamuti Palit: foghegyről negédesen mondá:
- Édes-keveset mondhatok, excellenciás uram; az is rossz; szedik az adót mindenfelé.
*
Mikor a nagytiszteletű urak megkerültek, csodálkoztak a történteken, miket már nem lehetett jóvátenni. Még inkább bámulták azonban a Dankó bácsi erkölcsi bátorságát és egyszerű, egészséges észjárást, mellyel el bírta találni, hogy a fiatal intézetre sok rossz származhatik abból, ha »igazi arcát« mutatja ellenségeinek.
- De csak vacogott a foga eleinte - mondogattuk neki sokszor.
- Hja, az onnan van, mert akkor csak professzor voltam, s kezemben volt a gimnázium becsülete; hanem osztég, ahogy vissza kellett esnem huszárnak, bezzeg nem féltem ám egy körömfeketényit sem. Mert hát egészen más minőség az; magától diktálja az a bátor szavakat.
HOSSZÚ SZERELEM
1878
Mint új ember, nem ismertem az utcámat. Csendesen lakom az első emeleten, s szinte jólesik tudnom, ki a szomszédom, ki a vis-à-vis-m. Az átellenes házak komoran bámulnak rám, mint megannyi szfinx, megoldatlan belső életükkel.
Bezzeg a bennszülött még azt is tudná, hányfélét és mifélét főztek ott tegnap, mily érzelmek, mily titkok nehezednek a bennlakóra; mik az örömeik, mi a búbánatuk.
Én semmit sem tudok.
Mindössze az átellenes ablakokon pihennek meg néha szemeim. Két kis módos ablak ez, melyen a zsaluk többnyire le vannak eresztve, de nem úgy, hogy én be ne láthassak a hézagokon.
Az ablakokban mindjárt az első napon gondosan ápolt virágokat vettem észre. Biztos jele, hogy ott hölgy lakik. S mert biztos a jel, és mert az ember amíg eleven, szívesen indul az ilyen biztos jelek után, addig-addig cirkált ott tekintetem, míg észre nem vett egy gyönyörű barna fejecskét.
De ott, ahol ez a kedves barna fejecske végződött, nyomban egy szőke férfi fej vette kezdetét, többnyire veszélyes közelségben ehhez, nem ritkán pedig egy-egy hosszantartó csókban forrva össze ezzel.
Oh, kedves költői fészek! A mézeshetek tündértanyája. A két zöld zsalu, mely a napfényt nem ereszti be, mintha mondaná: »van ott fény elég«.
A két zsaluról visszaverődik a pajkos sugár, mely ha már nem mehet be a boldog párhoz, ott táncol a reménység színére festett zsalu bordácskáin reggeltől estig.
Egész délelőtt semmi dolgom nincs. S mikor kihajlom az ablakomon, s azon kezdek gondolkozni, hogy ugyan miről kellene gondolkoznom, egyszerre kijelöli az irányt a két mosolygó fő odaát. Az ugyan ott van mindig. Különös, hogy rá nem unnak egymásra.
Kétségkívül még csak egy-, legfeljebb kéthetes házasok. Még így is fehér hollók. A pásztorregék kora oly rég tűnt le; mikor az ifjú örökké szeretett, s a nő örökké hű maradt. Olyan régen történt az már! Mesének is hihetetlen az már!
Egy nap megkérdeztem a takarítónőmet, ki lakik ott átellenben, ahol a két zöld zsalu van?
- Hát ott bizony a teens Csipkés Máté uram lakik a feleségével.
- Ki az a Csipkés Máté?
- Hm! Hát az bizony egy hivatalnok.
(Hm! - gondoltam magamban - az is pompás hivatalnok lehet, aki egész délelőtt otthon csókolózik a feleségével. No, de bizonyosan magasabb hivatalnok, mert az ilyen ráér).
- Mióta házas a Csipkés úr? - kérdém a takarítónőtől.
- Megálljon csak. Mikor a Sunyi sógorék azt a nagy halat fogták a Tiszában. Annak éppen öt... azaz, hogy hat esztendeje.
- Hat esztendeje! Lehetetlen! - kiálték elámulva. - Hat évig tartó mézeshetek. Ez aztán a ritkaság, mely halomra dönt minden filozófiát és élettapasztalást. Mit szólna ehhez Dumas Sándor vagy Kock Pali.
Íme, tehát feltaláltam a lehetetlenséget megvalósulva. - Mik a harlemi fekete tulipánok a szegedi hat esztendős szerelemhez képest? Bizonyára csak - közönséges mindennapi dolgok.
Most még inkább érdeklődtem a Csipkés-pár iránt. A délelőttöket rendesen nekik szenteltem. Ők nem igen vettek észre, hiszen és is zsalu mögül vigyáztam rájuk.
A barna nőcske igazán nagyon szép, s nincs benne semmi csodálatos, ha leköt egy férfit például két hónapra - de hat évre! Gondolják meg önök, uraim és hölgyeim, mennyi az a hat esztendő, s adjanak nekem igazat, ha végtelenül csodálkoztam, midőn láttam, miként enyelegnek odaát, mint vágnak majd haragos, majd mosolygó képet egymásra, mint hajlik a kedves teremtés férje nyakára, hogy ül ölébe, mint durcáskodik egyszer-másszor, hogy édes kibékülés lehessen a múló harag folytatása. Igazi mézeshetek.
A képviselőválasztás napján kimentem a Széchenyi térre. - Ekkor láttam Csipkés Mátéékat először közelről. - Együtt mentek karonfogva; a szőke férfi csakugyan csinos, s a menyecske is ma igen kitűnően nézett ki; egyszóval összeillő pár! Most is szorosan egymáshoz tapadva, talán éppen a szerelemről csevegnek, mintsem törődve a tarkán hullámzó tömeggel.
Utánok mentem illő távolságban, midőn egy korosabb férfi a tömegből feléjök lépett s elmagyarázta nekik a szavazatok állását.
Megálltam, s midőn e férfi mindkettőjükkel kezet fogva, a választási bódék felé tartott, megállítottam.
- Bocsánat, uram, de úgy veszem észre, hogy ön jól van értesülve. Hogy áll Simonyi?
Apró, szürke szemű ember volt s rám mosolygott.
- Nyugodt lehet ön, uram - felelé. - Önök győznek felettünk! Simonyi meglesz.
Szemei csodálatos tűzben ragyogtak.
- Hogyan? Ön kormánypárti?
- Én apró hivatalnok vagyok, uram.
- Igen, igen, Ez megmagyaráz mindent.
- Nagyon, uram. Isten önnel... Megyek szavazni.
- Én is arra felé tartok.
A bódékhoz indultunk.
- Nemde a Csipkés Máténé volt a szép barna asszony, akivel az imént beszélt ön? - kérdém új ismerősömet,
- Igen. Ön ismeri tán? - szólt halkan tompán.
- Szomszédom, illetőleg vi-à-vis-m.
- Igen - tette hozzá még halkabban.
- Mindössze onnan ösmerem, hogy nagyon szereti a férjét.
- Ah! Ah! - mondá megrezzenve az apró ember és fülig pirult. Majd dühösen felém fordult. - Honnan tudja ön ezt?
- Bah! Hogy honnan? Egy hét óta mindennap látom az ablakból, amint folyton csókolózik a férjével nyolc órától kezdve tizenkettőig. Még a cuppanások is áthallatszanak.
- Ösmeri ön a férjet? - hörgé emberem, és arca elkékült.
- Hogyne! Az a szőke ember, aki vele ment. Az is bolondul szerelmes a nejébe. Mondhatom, csinos dolog, ha egy államtisztviselő a délelőttöket otthon tölti a neje karjai közt.
Az én apró szürke szemű emberem erre nem mondott sem igent, sem nemet, hanem elrohant, mint az őrült, amerre ment, ki nem tért senkinek, verte le az embereket maga előtt.
Mi baja történhetett ennek? Utána siettem...
Sem híre, sem hava sehol. Nem bírtam meglátni többé. Már éppen távozni készültem a bódé mellől, ahova nagy bajjal sikerült jutnom, midőn a választási lajstromból éppen e nevet kiáltják ki:
»Csipkés Máté!«
Megrezzenve tekinték oda.
S íme, a név birtokosául az - én apró szürke szemű emberem lép ki dúlt, kétségbeesett arccal... Minden, minden meg volt magyarázva.
Szemei vadul villogtak, ajka remegett.
»Éljen Simonyi Ernő!« kiáltá s ingatag léptekkel tántorgott el a tömeg közé.
A kormány embere a kormány ellen szavazott.
Vajon kin akart bosszút állni? Én tudtam.
Láttam a tragédiát, mely itt lejátszódott. Az apró szürke szemű ember lemondott az életről s felmondta a szolgálatot a hatalmasoknak, akiktől csak addig függött, míg az ő jövője viszont tőlük.
De most már mi tehetné őt többé boldoggá? Semmi, soha.
 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Az átellenes lakás zsalui most is le vannak eresztve; a zöld bordákon most is ott csillog a napfény, de a hasadékokon keresztül nem látszik semmi; sem a barna, sem a szőke fej.
Én pedig most is sokat nézek oda és elgondolom, hogy az élettapasztalás mégis igaz; a mézeshetek még Szegeden sem tartanak hat esztendeig.
EGY IGAZI KÍSÉRTET
1878
Egyszer, már nagy kamasz koromban azt kérdeztem Muki bácsitól - ki mindig kísértetekkel ijesztgetett -, hogy ugyan látott-e már valaha ő kísértetet?
- Egyszer, öcsém - mondá komolyan. - Majd elmondom neked, ha nagyobb leszesz.
Aminthogy el is mondta.
*
Volt nekem egy köpenyem, melyet a régi jó világban százrétűnek hívtak. Sok boldog emlékem tapad e köpönyeghez. Még rajtam sem volt, máris kedves volt előttem. Egy szép szőke szeretőm kérésére rendeltem meg, az ő ízlése szerint. Két egész holnapig jártam benne hozzá, mialatt ő piros pamutból egy rózsát hímzett rá.
Ilonka volt kedvesem neve; szebb volt a környék valamennyi leányánál, de hamis csak olyan volt, mint a többi.
Egy napon tudtomra adta, hogy dacára forró szerelmének, miután én, boldogtalan, szegény ördög vagyok csak, mással jegyezték el szülei.
A rémhír való volt: - a régi szerelemből nem maradt semmi más, csak az emlékezet és a szárétű köpönyeggalléron a hímzett piros rózsa.
Ilonkát valahova a felvidékre vitte férje. Isten tudja hová. Kérdezősködni, tudni sem mertem róla. Mély bánat emésztett; szívem sajgó fájdalma még holnapok múltán sem szűnt. Folytonosan elvesztett mennyországomat sirattam. Vajon igazán szeretett-e? és csak a hajthatatlan szülői akarat kergette-e idegen karokba? Vagy hogy gonosz volt szíve-mája, mint a leányoké általában?
Falura mentem lakni, a csöndes magány hadd hegessze be kínjaimat. Nem. A nyitott seb folyton vérzett, és ezerszer megátkoztam szegénységemet, mely megakadályozta Ilonka bírhatását.
A sors fogta magát ekkor, s elkezde velem ingerkedni.
Véletlenül családi irományokra akadtam, melyekből kitűnt, hogy őseim valahol Sáros megyében egy uradalmat zálogosítottak el potom összegért, melyet most könnyűszerrel kiválthatok.
Mit ér mármost minden?! Ilonka leánykorában ért volna ilyen szerencse!...
Mindamellett haladéktalanul siettem Pestre az ügyvédhez, hogy igényeimet foganatosíthassa.
Legelső dolgom volt amint kocsimon beértem, hogy ama külvárosi sárga házat fölkeressem, hol Ilonkáék laktak, s hol annyi édes órát töltöttem el a csöndes, kedélyes szobákban és a kicsiny virágos kertben.
Minden ott volt, minden úgy volt: virágágyak, gyeppadok, a nagy platánfa, a közepén a galagonyabokrok, minden, minden... - csak ő hiányzott, a legszebb virág innen.
Leugrottam a kocsiról s dobogó szívvel jártam végig az ismerős utakat. Szemem őt kereste. Hiába kereste.
Mentem, siettem ki, mintha űztek volna.
Kívül kellemetlen meglepetés várt rám.
Kocsisom elbámészkodott a városi mindennapi apró komédiákon, s azalatt kedves százgalléros köpönyegemet ellopták.
Le voltam sújtva, keserűen, csúfosan semmivé téve.
Mert hát összes ősi irományaim is benne voltak a köpönyegben.
Rohantam az ügyvédhez, s elpanaszlám szörnyű bajomat.
- Itt nem lehet mást tenni - mondá -, mint hírlapi hirdetmény útján nagy jutalmat biztosítani annak, ki a vásott köpönyeget visszahozza.
- Tegyen, ügyvéd úr, amit akar - szóltam mosolyogva, s nem hittem, hogy az orzott jószág valaha is visszakerüljön.
Csalódtam.
Nehány nap múlva a hirdetmény folytán a következő levél érkezett:
»Uram! - Megbízás után szerencsés vagyok értesíteni önt, hogy köpönyege megvan, s jó kezek őrködése alatt... Ha ön egy hosszú út fáradalmait nem sajnálja, jöjjön Sztropkóra, Zemplén megyébe, hol a kastélyban az ön jószágát bármikor átveheti. - Lekötelezett szolgája...
Jakusacz János nótárius.«
- Igen, de az irományok? - kiálték fel.
- Fiatal barátom, ki a köpönyegről számolni tud, bizonyosan fog tudni az irományokról is valamint - mondá az ügyvéd.
- De oly hosszú út s talán hiába.
- Határozza el magát, uram.
- Jól van, tehát megyek!
S két heti készülődés után csakugyan el is határoztam magam, hogy fölkeresem e görbe országot, hol még a hetvenhetedik nagyapám sem járt. Megcsináltam otthon a testamentumot s istennek ajánlva lelkemet, kopott zöld bricskámon elindultam.
Egy heti kocsirázás után végre egy sötét decemberi éjszakán Sztropkóra értem, hol éktelen kutyaugatás fogadott.
Egy háznál, ahol még ébren voltak, legelőbb is a jegyző lakása után tudakozódtam.
- Nos, éppen jó helyen jár ön. Én vagyon a nótárius. Mi tetszik?
- A köpönyegem.
- Ahá! Ön az? Az ön köpönyege megvan, uram, fenn van a kastélyban.
- Látta ön? Oh, kérem önt, beszéljen!... látta ön köpönyegemet?!
Szavaim oly érzékenyen voltak mondva, hogy a jegyző elmosolyodott az öröm e reszketeg hangjai felett.
- Igen, uram! én láttam az ön köpenyét; az egy százgalléros köpönyeg, igen is erős kék posztóból és legfelső galléra kis fülekkel és apró gombokkal van ellátva.
- Igen!... Igen!...
- A legfelső gallérának belső oldalára...
- Igen!... Igen!... belső oldalára... ah... uram!...
- Piros pamutból egy rózsa van kivarrva, melynek közepéből nyúlik ki az akasztó szalag.
- Ah, uram!... ez az... ez az én köpönyegem!
- Örülök rajta, uram. Lássa, ugye hogy nem tette hiába e hosszú utat?
- Tehát a kastélyban?
- Igen!... a kastély mostani tulajdonosánál.
- Rögtön megyek oda!
- Igen, azt tehetné ön, de...
- Az illedelmet gondolja ön?
- Éppen nem; sőt inkább meg van hagyva, hogy önt, amint megérkezik, azonnal a kastélyba vezessem, bármily későn lenne is, hanem...
- Nos tehát milyen hanem?!
- Ott kísértetek járnak, uram.
- Bah! minek tart ön engem? Ijedős gyermeknek?
- Esküszöm, hogy igazat mondok. Maradjon ön éjjelre nálunk.
- Hány óra van? - kérdém türelmetlenül.
- Éppen a kísértetek órája - szólott a jegyző. - Éjfélre jár az idő.
- Mindegy! megyek! Azt mondja, hogy minden percben várnak a kastélyban; ne várjanak hiába. Fel fogom zörgetni a kapust.
- És csakugyan nem fél ön? - kiáltá rémülten a jegyző.
- Mitől? A - kísértettől? Eh, ne tréfáljon, eluntam már.
S ezzel bosszúsan elindultam a sötétben. A kastély nem volt messze. A fehér falak valóban mint egy óriás lepedős kísértet meredtek rám; nem lehettem minden elfogultságtól ment. Dobogó szívvel bár, határozottsággal rántottam meg a kapu csöngettyűjét.
Mogorva őszhajú ember cammogott elő, ajtót nyitni.
Jól megnézett s gyanúsan kérdé:
- Kicsoda ön, uram? és mit akar?
- Egy köpönyegecském van önöknél.
- Ahá! - kiáltá ez is s hirtelen lekapja sapkáját fejéről. - Nagyság a köpönyeges ember? Tessék - besétálni! Azonnal szobát nyitok és rendelkezésére állok mindenben. Parancsoljon velem nagyság!
A téres udvaron át az ódon épület balszárnyába vezetett, hol gyönyörűen bútorozott szobát nyitott ki számomra.
- Semmi egyebet nem kíván, nagyság? - kérdé szolgai meghajlással.
- Oh, oh, ezt az én köpönyeg-históriámat, úgy látszik, mindenki tudja - dörmögtem magamban -, de sebaj! úgy látszik, nagy becsületet szerez nekem. Még nagyságolnak is.
- Éppen semmit sem kívánok, barátom, Csupán kevés nyugalomra van szükségem.
- Az pedig ugyancsak bajjal lesz nagyságodnak, mert hát...
- Hogyan? miért nem lesz nyugalmam?
- Mert hát, kérem alássan, megkísértik egy kicsit.
- Kicsoda?
- Ej, hát a kísértet, aki minden éjjel végigcsinálja a maga sorját. Kutyába sem kell venni, nagyságos uram; én már aludni sem tudnék, ha a kísértet egy éjjel elmaradna. Az ordítása altat el rendesen, mint valami édes bölcsődal. Ja, a szokás, nagyságos uram, a megszokás!
Az öreg még vagy hatszor morogta egymásután: »Ja, a megszokás: a megszokás!« s azzal kifordult s magamra hagyott.
Egyedül maradtam a nagy, csöndes, rémletes teremben.
Nem mertem felpillantani; oda siettem a kandallóhoz; ehhez egy kis bizalmat éreztem; ennek égő üszkei legalább úgy tűntek fel, mintha élő lények lettek volna: suttogtak, pattogtak vidáman, és a lángok játszva csókolták egymást.
Leültem egy régi karosszékbe s ott elmélyedtem irány nélküli gondolatokba.
Körülöttem mély csönd volt, távolból még néha visszhangzottak vezetőm léptei, egyhangúlag csattogva, s azután megszűnt az is. Nehány perc múlva egy éles kürthang - mely szétrivallt az egész épületben, befurakodva még a falak közé is - végigrezgett ott, azután még egy... s azután még egy - és azután síri némaság állt be, melyet még csak egy kis szúpercegés sem háborított.
Elmélyedésemből felpillanték. Észrevettem, hogy kandallóm lángjai megszűntek és csak izzó parázstömeg hever helyettök itt-ott, hamuvá rogyva össze.
Sietve dobtam hasábot hasáb után a tűzre és midőn a lángok lobogtak, megkönnyebbülve pillanték föl.
Félelmetes hatással volt reám ez a vizsgálódó pillanat, s mindenütt, merre néztem, olyast láttam, mely reám megdöbbentő volt. A falak körös-körül sötétbarna deszkázattal voltak bevonva s rajtok ajtók, mintha mind megannyi szekrények voltak volna; a szoba közepén hosszú asztal nyúlt el, körötte magas karú székek; elképzeltem magamnak a szegény leánykát, kit itt halálra ítéltek, és a szigorú, élettelen arcú félszázados apácákat, kérlelhetetlen hidegségökkel és mosoly nélküli márványajkaikkal; vezetőm szavai megcsendültek emlékemben. - Mindenütt sírt, koporsót láttam; a fali szekrényekben mindenütt titkos lépcsők, kripták ajtaját képzeltem. A viasz-szál hosszú kanóca szomorú látvány volt, mint egy halotti gyertya. Kandallóm nem egy barátságos tűzhely volt többé, hanem egy kis pokol, melyben égő lelkek jajgattak és sivalkodtak; közbe-közbe kísértetiesen búgott, hogy szívem reszketett tőle; - tudtam jól, hogy ez nagyon természetes, de nem hittem, nem bírtam hinni, megfélemlettem tőle, ágyamhoz siettem, ruháimat szaporán lehánytam és a párnák közé temetém magamat.
Az álom, mely izgatottságomban elkerült, most delejes nehézséggel lezárta pilláimat.
Egyszerre hangos csattanás ébresztett föl. Szétpillantok s semmit sem látok; magamra húzom a párnát, hogy újra alszom, azonban alig két perc múlva ellenállhatatlanul felpillanték.
Megrémültem! A kísértet állott előttem; ágyamtól nehány lépésnyire egy fehér ruhás alak állt; halálsápadt arc volt az, szemei mélyen beesve, hogy csak két sötét üreg látszott.
Egy arc szemek nélkül!...
Kezében hosszú viasz-szál volt.
Így közelgett lassan ágyam felé, mozdulatlan márványarccal, vér nélkül, szomorúan.
Reszkettem s nem bírtam fölemelkedni.
Így közelről még borzalmasabb volt; lassú lépteivel mintha csak árnyként húzódott volna felém; sötét üregeivel rám nézett, és én láttam, hogy ez üregekben mégis csillog valami. Így csúszott felém lassan, legkisebb nesz nélkül, a lélek suhanásával, mely szellőként lebben el...
Izgatottan nyúltam ki ágyamból öltönyöm felé pisztolyaimért.
A kísértet csontos kezét fölemelte - és megfenyegetett. Majd hosszú, száraz ujjaival egy szekrényre mutatott és eltűnt.
Jéghideg borzongás futotta végig tagjaimat.
Szememet lehunytam, de csakhamar felkiálték magamban.
Bátorság, fiú! Bátorság, mitől félsz? hiszen tanultad az iskolában, hogy kísértetek nincsenek.
Fölbátorodva pillantottam fel újra.
A kísértet már eltűnt volt, s észrevevém, hogy a szekrény, melyre mutatott, fel van tárva.
Benn az én százgallérú köpönyegem függött felakasztva.
Örömmel ugrottam föld, feledtem kísértetet, mindent, és az én kedves köpönyegemet karjaimba zártam, s visszasiettem vele ágyamba.
Nézem gallérját: a piros rózsa ott van, Valóban ez, valóban az én kedves köpönyegem.
Nézem; zsebei telvék írásokkal; hosszú, régi írásokkal. - Ah! ah! valóban az én irományaim.
És én megijedtem e kísértettől, mely magát nekem mint jó nemtőt mutatta be.
Éreztem hogy nem fognék többé félni tőle.
Örömem magamon kívül ragadott; jó kedvem lett; még a kísértetet is összevissza csókoltam volna.
Míg így lelkesülnék, látom, hogy egy másik szekrény ajtaja halkan, nesztelenül feltárul, és rajta a kísértet lép ki élettelen arcával és szellő lebbenésű alakjával; de most nem rettentem meg tőle, csak csodálattal bámultam. - Nem a szellem volt többé előttem, ki nem nyughatik sírjában és kóborlásra van kárhoztatva, hanem egy szegény leányka volt, ki fájdalmait, kínjait jött panaszlani, és midőn közel-közel jött felém, és ruhája leple alól gyertyatartó karját kinyújtá, az vakító fehér volt és a bámulatosságig gömbölyű.
Így néztünk farkasszemet; ő is mozdulatlan arccal s én is merően, félelem nélkül.
Midőn eléggé közel jött ágyamhoz, vissza kezdett térni és elhúzódott szekrényébe, mely bizonnyal egy fali lépcső titkos nyílása volt.
Sokszor hallottam már kísértetekről, de csak még most láttam először; kíváncsi lettem meggyőződni, hogy valóban mi az a kísértet? Test-e, mint mi, gyarló, földi emberek? vagy lélek, szellem, mely olyan, mint a lég - tapinthatatlan, és olyan, mint az egyiptomi múmiák, egy érintésre összeomlik, és úgy eltűnik, mint egy szellősuhanás?
Fölkeltem, ellopózkodtam ama szekrény mellé, melyből a kísértet elősétált.
Elhúzódtam és vártam, hogy az ajtót feltárja és ekkor az ajtóval elrejtsen maga előtt. Úgy is lőn; amint felnyitá, és rögtön az ajtó mögött termettem, hogy a visszatérésre útját elzárjam.
Ő ismét lassan-lassan ágyam felé lépdelt, én csöndesen utána lopóztam lábujjhegyen, vigyázva a háta mögött, hogy észre ne vegyen.
Amint ágyamhoz ért, megrettent, megrázkódott, hogy nem látott ottan.
Ahá! a kísértet megrettent, majd elnevettem magamat.
Ezzel sebesen, éppen nem kísértetiesen megfordult.
Megkaptam karjaimmal.
Felsikoltott.
Éreztem, hogy nem csontvázat és nem levegőt ölelek.
- Az istenért! - szólt ő, a kísértet, - ne bánts, meg ne lőjj! Én vagyok.
Ezzel kiszabadított kezével lerántá és eldobá viasz-álarcát és mosolyogva nézett reám.
Édesen voltam meglepetve.
Ilona volt! az én imádott Ilonám, mosolygó piros ajkaival, vidor arcával, mely bezzeg nem volt élettelen. A szemei sem hiányoztak, sőt inkább nagyon szépek és kábítóak voltak.
- Megijedt a kísértet - lihegtem nevetve.
- Egy kicsit! - szólt Ilka, míg én a kéjtől reszkettem s karjaimban tartán őt.
- Nem fázik a kísértet? - kérdém szelíden, gyöngéden vonva őt közelebb a kandallóhoz, hol vidáman lobogott újra a tűz.
A vidám tűznél mi is vidámabbak lettünk. Fejem az ölébe hajtva, kezeimbe szorítám kis kezeit, és sebesebben lüktetett ereimben a vér.
Ki bírna számot adni róla, miről csevegtünk. Mindenről és semmiről. Ezer apró kérdés merült fel. Elmondta, hogy ezt az álöltönyt, melyben kísértetet játszta, tavaly farsangkor a kassai bálban használta.
Egypár mentegető szóval igazolá férjhezmenetelét stb.
- Csak még egyetlen dologról világosíts fel, kis Mimim! Hogy jutott kezedbe köpönyegem?
- Az nagyon rövid történet, és a sorsnak különös játéka. A tolvaj, ki ellopta, bátyámnak adta el, ki Pesten volt éppen. Sírva könyörgött bátyámnak, hogy vegye meg egypár forintért, hogy ezzel egy éhező családot fog megmenteni. Az írásokat akkor észre nem vette a zsebben. Képzelheted örömemet, midőn a köpönyeget megláttam és megismertem. Bátyám rögtön megrettent, hogy a köpönyeg lopott, s örömest átadta nekem, midőn mondtam, hogy a köpönyeg tulajdonosát ismerem. Az íráshoz nyúlni sem mert; lelkiismeretesen úgy akarta visszaszolgáltatni.
- Csak nem neheztelsz rám - szólt Ilona -, hogy ilyen messzire fárasztottalak.
Tekintetem megmagyarázta, hogy nem.
- Lásd - szólt ő ismét -, ellent nem állhattam a vágynak: téged láthatni! Férjem nagyon-nagyon elhanyagol s ritkán van itthon.
(Hm! Hm!)
- Minden érdekelt felőled! mindent tudok; a köpönyegben lévő írásaidat felkutattam s meg foglak kérni valamire,
- Parancsolj!
- Hiszen neked, te fiú, nagy birtokod van itt a szomszédságunkban, amint az irományokból tudom.
- Nos, aztán?
Arra akarlak kérni, hogy váltsd ki s lakjál itt közelemben. Látod, nagyon-nagyon unalmas az életem.
Egy csók volt ígéretem pecsétje, hogy ki fogom váltani s itt fogok lakni közelében mindig... mindig.
Aminthogy ott is laktam e naptól kezdve folytonosan, de - becsülettel. Ez már úgy illett, bár nem kis feladat volt!
- Látott-e még ezután, bátyám, kísértetet? - kérdém mosolyogva Muki bácsit, amidőn elbeszélésével idáig jutott.
- Nem én, öcsém, nem láttam, mert azután én magam lettem az ódon kastélyban - a kísértet. De nehogy aztán egyebet is gondolj, öcsém, mert az nem illik. Úgy ám.
HOGY LEHET MEGGAZDAGODNI?
1878
Szegény Tóth Edétől hallottam ezt a történetet, talán egy megírandó színmű egyik hatalmas felvonását, ha meg nem dermed örökre a kéz, mely erőteljes tollát vezette. Ezt különben csak annak tanúságául mondom, hogy a sors mégis nagy úr, még az irodalmi válfajokat is képes devalválni, ha kedve telik benne: a jó színműből rossz novella lesz.
És ezt, hiszem, nagyon sajnálhatja a t. c. közönség, de még százszor jobban e beszély hőse, ifjú Pallér Miksa barátunk, kit a meghalt költő minden félszegsége dacára sokkal szeretetreméltóbbnak festett volna, mint én, amire pedig de nagy szüksége volna Pallér Miksa barátunknak, ha a szép Pukovics Kati által kívánja magát szerettetni!
Márpedig hogyne kívánná, ami egész életének egyedüli vágyát képezi, ami mindig eszében van, éjjel és nappal, ébren és alva; erről gondolkozik fekve, ülve és tegyük hozzá, állva is, mert Pallér barátunk állásánál fogva idejének legnagyobb részét állással tölti. Ugyanis ő az első segéd Krammer Pál uramnál a »Veres gólyá«-hoz címzett vegyeskereskedésben. A »Veres gólya« átellenben - fekszik a »Kék pává«-hoz címzett kereskedéssel, melynek főnöke Pukovics Árkádi, a Kati apja.
Ezzel azután meg van magyarázva minden. Két átellenben fekvő kisvárosi vegyeskereskedésnek lehet-e egzisztálnia harag, apprehenzió, kenyéririgység, ócsárlás, vevő-átcsalogatás, veszekedés, gyűlölés nélkül? Bizonyára képtelenség már gondolatnak is. A »Veres gólyá«-ra oly begyesen néz le a Pukovicsék »Kék pává«-ja, mintha a piktor tudta volna a gazdák érzelmeit, s melyeknek viharához nem kevéssé járult Pukovicsné és Krammerné asszonyságoknak egymás iránti gyűlölete is, lévén mind a kettő hiú és nagynyelvű s lévén mind a kettőnek eladó hajadon leánya; sőt a két család közötti viszályt még a természet is nevelte, mert míg a Krammerék Luciája szőkében ritkította párját, addig a Pukovicsék Katija barnában volt kikiáltott szépség.
Képzelhető tehát, mekkora vakmerőség kellett ahhoz, hogy a jámbor Pallér Miksa ilyen körülmények közt a Pukovicsék Katijára emelje szemeit. De ki parancsolhat a szerelemnek? Ki tilthatja meg, hogy a szerelem csodás virágának magva olyan talajban is ne fogamzhassék meg, melyet meg nem termékenyít biztató napsugár jótékony mosolya, tápláló reménynek üdítő harmatja?
De ha nem volt semmi remény, semmi kilátás, bezzeg bőven kijutott az ellenkezőből. A szép Pukovics Katinak hiába köszönt az utcán (mert másutt sohasem látta), az rendesen nem is fogadta. Aztán mit ért, ha látta is, mikor mindig oldala mellett az is, akit legjobban gyűlölt a világon: a fiatal - Kéredy Péter.
Ifj. Kéredy Péter hírhedett gavallér volt, akivel apja végigjáratván a hat gimnáziális osztályt, tanulmányainak folytatása végett felküldötte az egyik választókerületből országos képviselőnek Budapestre. Hadd szerezzen magának egy kis praxist! Szerzett is eleget. Neve sokat olvasható lejárt váltókon, országgyűlési absensek közt s emlékül eltett női táncrendeken. Ez, azt hiszem, tökéletesen jellemzé.
Az egész világnak udvarolt kivétel nélkül. Egy nap a főispán lányával: Elvira kontesszel lovagolt ki, másnap már Pukovics Katit kísérte a reggeli misére, míg következő napon meglehet Krammer Lucia szalonjában tette a szépet, nem nagy lelkiismeretet csinálván magának abból sem, hogy az előszobában még a Náncsi szobaleány pirospozsgás arcát is megcsipkedje.
Mindezen tulajdonságai dacára bálványa volt a leányok- és mamáiknak, egyrészt mint nagyra menendő ifjú, másrészt mint az alispán, idősb Kéredy Péter fia. Mikor otthon a kis székvárosban tartózkodott, valóságos izgatottság uralkodék a körökben.
Hogy a hölgyek közül melyiket szereti jobban, senki sem tudta bizonyosan. Majd ezt, majd amazt vette szárnyára a kisvárosi pletyka. Annyi kétségtelen, hogy Pallér Miksa nem bánta volna az egész világ valamennyi hölgyét, csak ezt az egyet, ezt az egyetlenegyet ne bántsa a hír. Iszonyú féltékeny volt.
Hát még mikor a helyi élclap oly tárgyú torzképet hozott egyik számában, ahol Kéredy Péter Pukovics Kati előtt térdepel, ezen szájába adott szavakkal: »Nagysád! az egész kerület lábainál fekszik bennem.«
Mikor Miksának kezébe jutott a torzkép, s a hölgyalakban Katit vélte felismerni, féltékenységében összerázkódék, arcát láng borítá el s önkéntelen fölemelte öklét s úgy nyakon ütötte kétszer a mellette legközelebb álló boltosinast, a Palkót, hogy a kettő közül az egyik ütés is bízvást fölért két egész havi kereskedői szakoktatással.
- Meghalsz! - hörgé Miksa barátunk félőrülten.
- Jaj, oh jaj! Hiszen a tegnapi ropszdropszért már kikaptam a főnök úrtól!
- Nem te halsz meg - ordítá Miksa. - Ez fog meghalni, elpusztulni, elveszni, az én kezem alatt elveszni!
Öklével a lap azon részére ütött, hol a Kéredy rosszul talált arcképe volt látható.
- Halál az arisztokráciára! Vért ontunk, párolgó vért! Ha úr vagy, ha nagy úr vagy, én is az vagyok, mert engem Dózsa Györgynek hínak ezentúl. Az lesz az én nevem!
- Megbolondult, Miksa? - szólalt meg az e pillanatban belépő Krammer úr. - Vagy pedig valami verset tanul a névnapomra? Nem szükség olyan hangosan deklamálnia, mert összeszalad az utca.
Miksa a »legfelsőbb hatalom« ebbeli beavatkozása által hirtelen meglepetve, egy heringes hordóhoz támaszkodék s megjuhászodva mondá:
- Csak gondolkoztam főnök úr.
- A pokolba is, ilyen hangosan gondolkoznia! És milyen gondolatok! Ön valóságos rebellis, Miksa. Több, ön demagóg. Kire haragszik? Nos, nem felel?
- A fiatal Kéredyre - suttogá Palkó.
- Nos, nos - jegyzé meg Krammer úr, fontosokat pislantva pápaszemén keresztül - A fiatal Kéredyre? Hogy jut eszébe ilyesmi? Oh, ég! Ön, és egy parlamenti tag!
- Főnök úr, én néha haragszom - kiáltá a szelíd ember, nagy, bozontos szőke fejét dacosan fölemelve.
Krammer úr eliszonyodék; még sohasem látta hű segédjét ily felindulásban.
- Bah! Ön igazán naiv. Az isten, édes barátom, nagy lehet a maga nemében, de azért mégsem vicispán az édesapja itt a mi vármegyénkben, magának pedig nincs szavazata az alsóházban. Ezt jegyezze meg magának, fiatal barátom. Az öreg Krammer vallásos ember, de praktikus ember is ... hm...
Miksa csak a fejét rázta és nem szólt többé egy mukkot sem. Az öreg Krammer pedig kézdörzsölve járkált fel s alá, s ha egy-egy pillanatra megtisztult vevőktől a bolt, újra mag újra visszatért ehhez a témához.
- Aztán hm... egy sem jó ember, hm... aki annak a fának az ágait nyesegeti, amelynek árnyékában pihen, hm...
Miksa felütötte nagy, idomtalan, fakó fejét, s zavaros szemeivel csodálkozva nézett a beszélőre.
- Nos, nos, ön bámul? Az pedig éppen nem bámulni való dolog okos ember előtt. Ez már olyan gyümölcs, amelyiknek csupán érni kell, hm... Maholnap arra találunk ébredni, hm, hogy a nagyságos Kéredy família címere fog pompázni a Krammer Lucia fehérneműjén, hm... hm...
Miksa most is a fejét rázta.
- Micsoda!? Ön kételkedni mer? Miksa barátom, ön ma nincs tökéletes eszénél. Talán beteg ön? Menjen a szobájába, pihenjen kissé!
Miksa szót fogadott, szobájába tántorgott s ott aztán levetette magát a veres csíkos díványra és sírt sokáig keservesen. Ha valaki kérdezte volna, miért, bizonyára nem tudta volna megmondani.
Mert hát mi köze neki Katihoz? Hiszen nem is ismeri. De ha ismerné is, hol van az megírva, hogy szeresse? És ha még szeretné is, akkor is teljes lehetetlen még gondolatnak is, kötözni való őrültség, hogy a »Veres gólya« embere a »Kék pává«-val viszonyt merjen kezdeni.
A hosszas sírás sokat könnyített lelkén. Nyugodtabb lett. Lehajolt a nagy borjúbőrrel bevont bőröndhez, kihúzott onnan ezer-lim-lom közül egy kis fényképet (a Kati 50 oszt. értékű krajcáron vett fotográfiáját) és soká nézte, némán, mereven. Ki tudná mindazt leírni, amiről ő akkor gondolkozott?
Azonban a sok zagyva gondolatból mégis nyakon fogott egy hatalmas eszmét. Örömében elsikoltá magát.
- Igen, igen, hős leszek. Egy Zrínyi Miklós. Ki fogom híni azt a nagy urat. Oda fogok állni eléje, bátran, nemesem, és azt fogom neki mondani: »Magyarázza meg, uram, hogyan kerület ön Pukovics Katalin kisasszonnyal egy képre? Mi köze önnek ezen hölgyhez? Én, Pallér Miksa, mint lovagias férfi, számon kérem ezt öntől.« Igen, igen ezt fogom tenni. Katinak úgy sincs fitestvére, aki ezt tehetné, az apja pedig nem ért az effélékhez.
Oh, hogy csillogott a szeme erre a gondolatra! Bezzeg, milyen csemege volt ez izgatott lelkének! Milyen szépen tudta magának kiszínezni ezen megmarkolt alapon a közeli jövőt! Ha megsebesíti Kéredyt, mekkora hősnek fogják nézni az egész városban! Ha pedig ő (Pallér) kap egy érdekes vágást, teszem azt, a halántékára, milyen sokat fog az neki megérni! Katica bizonyosan megtudja, hogy az ő védelmében sebesült meg. Hogyne tudná meg ebben a pletyka városban? Aztán mikor betegen, seblázban fog feküdni, odaküldi a szolgálóját megkérdezni, nem kíván-e Pallér úr egy kis erősítő marhahúslevest? (Ez volt az ő fogalma szerint a legmagasabb kegy és részvétnyilvánítás.) Ő pedig szép gömbölyű betűkkel a névjegyére írja: »Köszönöm, nagysád, angyali szívének rám pazarolt fénylő sugarait.«
Fel-felmerült agyában, hogy hiszen ennek a torzképnek talán nem is annyira Kéredy az oka, mint inkább Karvaly Elemér, az élclap szerkesztője. Talán azzal kellene megverekedni. De hát elvégre is mit tehetett ő arról, hogy Karvaly Elemérre sehogy sem tudott haragudni? Az csúnya, ripacsos, szimpatikus fizonómiájú ember. Neki okvetlenül Kéredy vére kellett. Mit bánta ő, mi a logika, mi a lovagias szabály. Az ész tíz mérföldnyire jár a szív háta mögött. Aztán neki még azonkívül is kevés jutott abból, ami hátul járjon; úgyszólva csupán szíve vezette mindenben.
A szív pedig könnyelmű szörnyeteg, ha nekibolondul. Viszi áldozatják ellenállhatatlanul, mint a vihar a pehelyt, mint a bőszült Duna a saját hullámait.
Miska barátunk egy revolvert tett zsebébe s izgatott léptekkel indult meg a »Kis-Palatinus utcán« keresztül, egyenesen a Kéredy lakására. Csak ott hökkent meg, már a nagy szárnyas ajtónál, mikor a csengettyűt meghúzta, s az éles, velőt hasító hangot adott belülről.
- Mit akarsz, bolond eszelős? - kérdé magától elsápadva. - Hát vétett neked valamint az az ember? Hát jogod van neked belépni káromló szavakkal ilyen nagy úrhoz? Jobb bizony, ha elfutsz innen a heringes hordó mellé!
Kéredy úgy okoskodék, hogy miért ne csinálhasson ő egy kapitális juxot, mikor az úgysem kerül semmibe. Megkéri a leányt annak a gyámoltalan fickónak, úgysem adják oda, az természetes; hanem vagy úgy veszik, mint tréfát és jót röhögnek rajta, vagy pedig egy kis apprehenzió lesz belőle, mert a nagyralátó Pukovicsék, mint azt mindenből látni lehetett számítottak a fiatal képviselőre, legalább a mama nem nagy titkot csinált belőle, a Kati meg segített neki. De Kéredy előtt óvakodtak valamit elárulni, úgyhogy az némi bizonytalanságban érezte magát. No, de ha van »alapos kilátása«, akkor az úgyis megmarad, s legalább »kitudódik«; ha pedig nincs, akkor semmit sem veszthet s legalább megtudja idején, hogy »másfelé fordulhat« s nem kénytelen komoly föllépést kockáztatni. Ami a netaláni apprehenziót illeti az »úri stikli« elkövetése miatt, azt ugyan könnyű feladat leend eloszlatni, azon nem búsult Péter, sőt inkább óhajtotta. A kisasszonyok neheztelése egy beburkolt vallomás, mely a bekövetkező viszontvallomásra tart vadászatot. A viszontvallomás pedig bizony ott lebegett hónapok óta a Péter nyelve hegyén, csak alkalma nem volt hozzá s kellő erkölcsi elszánása, mert ő is rátartó volt, bensejében dölyfös arisztokrata, s lassan, lábujjhegyen bírt csak ahhoz a ponthoz érni, melyen a Pukovics Katival való házassági eszmével némileg megbarátkozott.
De mondom, már hónapok előtt ért ide, mert a viszonyok erősen tolták. Bekövetkezett amaz utósó »húzás«-nak szüksége, mint gavallér ember rendesen akkorra tartogat, ha már mindenét elköltötte s minden hitelből kifogyott; ha már egészen »sakk-matt« - megnősül gazdagon.
Péter úr átkozottul el volt adósodva, egyik végrehajtó a másiknak adta a kilincset házában; kezdte magát nagyon kényelmetlenül érezni s bekívánni abba a meleg fürdőbe, melyet Vas Gereben házasságnak nevez.
De hát elvégre is az a rendeltetése a halandónak, hogy házasodjék. Poéták édesnek festik, novellaírók köteteket írnak róla lelkesedve, akik megkóstolták, bele nem haltak, nem lehet hát valami borzasztó a házasság sem; nem dicsérnék annyira.
Lehet ugyan, hogy abból az indokból teszik a kárörvendő lelkek (különösen az íróktól kitelik), amiből az adoma cigányai, kik a megivott suviksz-kortyokat egyetlen szóval sem panaszolták meg, hanem átadták megízlelés végett a következőknek.
Nem kutatom a dolgot, csupán annyit jegyezek meg, hogy Pukovics Kati kisasszonyért különben nem volt valami hősi elszántság feláldozni a függetlenséget, mert ha nem tekintjük is a Pallér szemeivel, be kell ismernünk, hogy szép, délceg, barna leány volt, a görög jelleg minden bűbájával, s azonkívül egészen olyan gazdag, mint Krammer Lucia.
A fiatal képviselő mind átgondolta ezeket, mialatt Pallérral Pukovicsékhoz ért. A lépcsőkön a hölgyekkel találkoztak, kik csodálkozó szemeket meresztettek Pallérra, mintha mondanák: »Hogy jutott ez az ember ide?...«
- Ah, ön itt Kéredy? - kiáltá az idősb nő, kellemesen meglepve. - De mit látok? - tette hozzá Pallérra vetve vasvillás szemeit. - Ön ezúttal alkalmasint férjemhez jött valamely üzleti ügyben. Bent van a szobájában.
- Oh, éppen nem, sőt inkább a legbensőbb családi ügy vezetett ide, de nem bánom, hát kezdjük az öregúron - mondá - Kéredy hamiskás mosollyal, Pukovics szobája felé tartva.
- Hogyan? Mi is érdekelve volnánk? Lehetetlen!
- Meg fog győződni, nagysád.
- De hát semmi áron sem szabad többet tudnunk, édes képviselő úr?
- Mindent meg fognak tudni; egyelőre nem árulok el többet, mint hogy az ügy legfőképp Kati kisasszonyt érdekli.
- Oh, oh! Kati! Jöjj csak közelébb!
- Jerünk, menjünk, pajtás - súgá Misa a Péter fülébe, meghúzva több ízben kabátja szélét -, menjünk innen, az isten áldjon meg. Oh, hogy néz rám azokkal a nagy fekete szemekkel! Mindjárt elégek, tűzhalált halok. Menjünk, nagyságos cimborám...
- Csitt! Ne húzgálj! Egyenesen tartsd magad! Megismerik rajtad, hogy kapatos vagy, aztán vihetjük haza a mennydörgős nagy kosarat.
- Koo-saa-raat! Jól van, csendes leszek, hallgatok, mint az agyonütött.
- Hogyan? Engem illet az ügy, s ön mégis elég szívtelen azt elhallgatni előttem? - kérdé Katica, közelébb lépve, s édes szemrehányó hangon megfenyegetve a szólót. - Ez igazán nem szép magától!
- Mily fölösleges szószaporítás! - selypített a kedves mama. - Nem veszed észre, bohó, hogy a képviselő úr tréfál, különben nem lehetne itt ezen... izé... ismeretlen úr...
Pallér Miksa, most már feléje fordulván a közfigyelem, csakugyan azt hitte, hogy el fog süllyedni, amennyiben még lehetett neki, elvörösödött, nyugtalanul és utánozhatatlan szögletességgel izegve-mozogva a Péter háta mögött.
- Sőt ezen barátom, kiben ezennel van szerencsém bemutatni Pallér Miksa urat, a Krammer cég segédjét (mind a két hölgy a zsebkendőjét tartotta orra alá e szavaknál), annyira nélkülözhetetlen ez ügyben, mint - hogy messzirül ne vegyek hasonlatot - az esküvőhöz a vőlegény.
...Pallér Miksa úgy érezte, hogy az egész mindenség egy nagy égi nappá változott s milliárd sugarait költögeti, mint valami hosszú, éles lángnyelveket, s egyenesen őt szurkálja velök.
- Képviselő úr! - kiáltott fel Pukovicsné asszonyság - ön ma valóságos találós meséket mond.
- Ellenkezőleg! Én mondhatnám, hogy önök ma kissé szórakozottak; ahol eladó lány van a háznál s két fiatalember akar a papával a kisasszonyt érdeklő ügyben szólani, mi lehetne ott egyéb a fiatalemberek egyike, mint - kérő?...
- Oh, édes Péter... tehát csakugyan? Tudtam én ezt, megálmodtam az éjjel. No, ugye, Katalin! Ejnye hová fut az a leány? Oh, oh, édes Péter... No, csak szóljon hát az öreggel.
Katalin elsápadt, azután fülig pirult, s mint megriadt őz futott a hosszú tornácon keresztül a kert csendes magányába, de magával vitte szíve nagy örömét, az édes titkot, megizmosodva, kifejlődve ragyogó, fényes valónak, azt az új világot ezer meg ezer boldog sejtelmével, melyről csak annak lehet fogalma, kinek kezét addig, míg ő egy jácint szirmait tépdesi izgatottan, bent esengve kéri apjától a megálmodott ifjú...
Kéredynek nem kellett több. Finom diplomáciával kivette a vesékből, amit még eddig nem tudott, a leány csakugyan szereti, s a mama el van ragadtatva általa, minélfogva csak egy ismeretlen tényezővel kell még számolnia, a rideg számok emberével, kinek neve »a furfangos ember«, Pukovics Árkádi urammal. Így állván a dolgok, valószínűleg az sem lesz herkulesi feladat. Péter szívét kéjes érzések dagasztották; a négyes fogatot ismét visszavásárolja Rohonczi Lencitől, aztán öt első emeleti szobát fog lakni a Hungáriában: van a görögnek elég pénze. Most már bizonyos, hogy nem kap kosarat, bátran fölléphet, nem kell tartania, amitől jobban fél gőgös, büszke szíve, mint a haláltól, hogy fiaskót csinál. Mégis csak szép dolog magyar úrnak születni, parlamenti taggá lenni s diplomatává fejlődni. Hadd pihenjen most már Bismarck a maga babérjain, - nem irigyli tőle, egy körömnyivel sem különbek, mint az ő »streich«-ja. Rafinírozott griffekkel egy más szegény ember rovására kipuhatolja a helyzetet, s azt találja, hogy az kitűnő.
Ily hangulatban nyitott be Pukovicshoz, maga után hagyva jönni Miksát.
Pukovics Árkádi magas, vörös arcú, fekete bajszos, jól táplált, magyaros képű úr, sem nagyon fiatal, sem nagyon öreg. - Éveit halandó ember nem tudja bizonyosan, pedig ott született apja és nagyapja is a kis székvárosban, hol beszélyünk alakjai laknak. A tiszteletes úr egyszer évek előtt megnézte az anyakönyvben s azt találta, hogy hatvanéves; fejét csóválta és ámult-bámult, de hát a szent könyv elvégre is nem hazudhat, habár Pukovics uram alig nézett ki harmincnyolcévesnek. Történt, hogy a jámbor pópa valami társaságban csodálkozását fejezvén ki az isteni gondviselés különösségei fölött, amiért a derék aggastyánt, Pukovicsot még mindig deli férfinek tünteti fel, maga Pukovics mennyre-földre esküdözék, hogy ő negyvenkét éves. A tiszteletes úrnak ez annyira szöget ütött tudós fejében, hogy másnap nem restellte ismét felütni az anyakönyvet, hol is megtalálta, hogy Pukovics Árkádi (ugyanazon apától, anyától) huszonkilenc éves. No, ez aztán még nagyobb lehetetlenség volt, maga a tiszteletes úr is emlékezett rá, hogy mikor ő harminc év előtt először jött ezen egyházba, Pukovics már siheder fiú volt.
Nosza, most már lapról lapra, sorról sorra nekiesni az egész emberöltő valamennyi görög katolikus szertartású szülöttjének: nagy munka volt, de nem eredménytelen; a harmadik Pukovics Árkádit is megtalálta negyvenkét évesnek.
Szent Prokóp tudná megmondani, melyik most már az igazi, az élő, mert a két testvér elhalt. A dolog egyéb rejtélyes oldalait könnyű kitalálni.
Úgy eshetett biz az, hogy néhai Pukovics Anasztáz és hitestársa, Xevics Anna, - mind a három magzatát az Árkádi névvel ruházta fel, alkalmasint azon kedélyes furfangból, mellyel az egyetlen élő Árkádi oly szerencsésen élt az újoncozásnál, hogy mikor a legidősb Árkádira került a katonasor, bebizonyította, hogy ő a fiatalabb, ki még csak következni fog, a középsőnél ugyanezt tette, míg ellenben a legfiatalabb Árkádi sem ő volt, amint azt nyilván is látni lehetett, kopaszodó s szürkülni indult haját tekintve.
Ez különben csupán egyetlen vonás a furfangos kereskedő jelleméből, ki sohasem cselekedett úgy, mint a többi emberek, s ki szép vagyonra tett szert nagyban űzött borkereskedéséből. Nem ritkán tíz-húszezer akó bor állt a pincéiben. Az egész kontinenst úgyszólván monopolizálta volna a borkereskedésben, ha hatalmas ellenlábasa, halálos ellensége Krammer nincs, ki szintén nagymérvű borkereskedést űzött a külfölddel.
Pukovics tiszteletteljesen állt föl Kéredy üdvözlésére.
- Minek köszönhetem ezt a nagy szerencsét?
- E fiatalúrnak itt... A Krammer úr első segédje, Pallér Miksa úr.
- Örülök - mondá Pukovics fanyarul -, de egyszersmind csodálkozom! Krammer úr segédje, nálam?...
- A dolog nem üzleti, s rögtön megmagyarázom. E fiatalúr megkért engem, hogy legyek szószólója önnél - a lánya kezéért.
A szigorú kereskedői szellem embere nem fortyant fel erre a szóra, mint Péter várta, és talán szerette volna is, - hanem egykedvűen mutatott helyet Miksának egy széken.
- Uram - mondá minden bosszúság nélkül -, a dolog mindenesetre megtisztelő, önnek szándéka tiszteletre méltó, de én nem tartom ajánlatát elfogadhatónak...
E percben szolga lépett be telegrammal.
Miksa halálsápadtra vált arccal megüvegesedett merev szemekkel nézett maga elé, és nem bírt volna megmozdulni egy országért sem; olyan volt, mint egy tetszhalott.
- Miért, miért? - hebegé, talán öntudatlanul.
Kéredy akaratlanul is kénytelen volt mosolyogni.
- Én két szóval szoktam akaratomat kifejezni, uram - válaszolá Pukovics a szerencsétlen »miért«-re, miközben a sürgönyt bontotta fel. - Ez a két szó az »igen« vagy »nem«. Azt mondtam, hogy »nem«, s ezzel vége. A kereskedő nem magyaráz.
Azzal átfutotta a sürgönyt s homlokára egyszerre kiült a ráncok légiója. Ha így látja a pópa, megesküszik, hogy ez a legöregebb Árkádi.
Izgatottan kezdett járkálni fel s alá a szobában, azután megállt Pallér előtt, és azt mondta neki, csendesen, szenvtelen hangon:
- Ön az első és az utolsó ember, aki hallani fogja, hogy a Pukovics Árkádi szájából olyan szó került ki, melyet nyomban követ az ellenkezője. Uram, meggondoltam a dolgot: én önnek adom a leányomat.
- Megbolondult ön? - pattant föl a képviselő ijedten.
- Azt hiszem, nem.
- De uram, az ön leánya és...
- A kereskedő nem magyaráz, tekintetes uram.
A szegény Miksa még most is éppen olyan mereven ült ott, mint egy érzéketlen tömeg; hallotta is talán, ami történik, de azon hitben, hogy csak álmodik, fájdalmas sóhajokat röpítgetett ki keble mélyéből az ádáz végzet ellenében.
Kéredy hideg izzadságot törült homlokáról.
- De uram, egy vagyontalan fiatalember, a Krammer segédje -
- Az nem tesz semmit.
- Az ön leánya pedig egy gyöngy, kit az isten is úrhölgynek teremtett, s kit talán, ha nem lenne ellenem kifogása...
- Már késő - vágott közbe a kereskedő.
- Hallgasson meg. Én, Kéredy Péter országos képviselő kérem meg az ön leánya kezét - szólt Péter izgatottan.
A kereskedő ravaszul dörzsölte kezeit.
- Sajnálom, de mindenféleképp késő. Szavamat vissza nem vonhatom többé.
Péter bosszúsan fogta kalapját s a szobát készült elhagyni, midőn az ajtó szemközt nyílt rá, s Pukovicsné lépett be leányával. A női kíváncsiság és türelmetlenség kergette be őket s azon finom előrelátás, hogy a netáni akadályokat eloszlassák.
- Nos, ön már készül, Kéredy? Ily gyorsan! - kérdé őnagysága.
- Eh, hagyjon engem, asszonyom. A levegő itt nem kedvező nekem. Szédülök bele.
- Hogyan? Mi történt? Talán Árkádi tett, mondott valamin kellemetlent? Nos, Árkádi, mi történt itt?
Fürkészőleg nézett férjére.
- Lányunk menyasszony, odaígértem kezét - felelt az ridegen.
- Jól tetted, édes fiam, nagyon jól tetted. De hát akkor mi lelte magát, édes Péter?
- Oh, papa, kedves jó papa! - kiáltá Katica örömteljesen, apja nyakát átfonva gyönyörű gödrös, fehér karjaival.
- Hogy mi lelt, azt majd megtudja, asszonyom, később. Ezúttal ajánlom maga. Isten önökkel!
Péter bosszúsan távozék. A felsülés szégyene égett arcán, s a bosszúság tombolt lelkében. Legalább már ne blamírozta volna magát: nem volt kénytelen vele. De ki hihette, hogy az öreg olyan hóbortos s még elébe teszi azt az együgyű fickót. No, tudom istenem, hogy nekiesnek most az asszonyok isten igazában, s úgy kiszellőztetik belőle hóbortos ideáját néhány nap alatt, hogy emléke sem marad. Kétségkívül a sürgöny tartalma változtatta meg határozatát oly hirtelen. Mi lehetett abban a sürgönyben? Ezen törte fejét Péter egész nap, egész éjjel, pedig bizony ha tudta volna is, nem nagyon bővül vele a bölcsessége.
Abban a sürgönyben arról, tudósította Pukovicsot berlini ügynöke, hogy a »Knapp és társa« borkereskedő cég, mely rendesen tőle szállítja roppant mennyiségű magyarországi borszükségletét, most Krammerrel folytat alkudozásokat húszezer akó bor iránt.
Ez nagy csapás lett volna Pukovicsra. Tömérdek bora mind nyakán marad, s vetélytársa diadalmaskodik fölötte. Sőt lehetnek még messzehatóbb következményei is, melyek megrendíthetik vagyoni állását, alááshatják nagy hitelét. Ezt el kell hárítani minden áron. És ezen nem segít semmi, csupán a furfang.
Vajon mit gondolt ki a furfangos ember?...
Midőn Kéredy távozott, a két nő megrendülve, némán, mind két nagy kérdőjel, állott ott.
De hát micsoda esemény ez, hogy a vőlegény elfut s még azt sem mondja: »befellegzett«?
- Micsoda vőlegény? Hisz a vőlegény itt van! Uram, miért nem üdvözli ön menyasszonyát?
E szavak Miksához voltak intézve, ki csak most jutott eszmélethez a nagy örömtől s remegve közeledék jegyese, a szép Kati felé. Tündérmesének hitte még most is, ami vele történt.
- Micsoda! Ez az úr? Az én lányom vőlegénye? Hahaha! meghalok nevettemben. Soha ilyet!
- Kicsoda ön? - kiáltá a szép Katica indulatosan s négy lépést hátrált a boldogtalan előtt.
- Én kimondhatatlanul szeretem nagysádat - hebegé a szomorú diadalhoz jutott segéd.
- De én önt nem ismerem s nem szeretem s soha nem is fogom szeretni!
- Az éppen nem tesz semmit - dünnyögé a kereskedő. - Azért mégis a neje leszesz. Azt én mondom. Pukovics Árkádi.
- Menjünk innen, leányom - sipított a mama. - Ez nem maradhat annyiban.
- Mi pedig, édes öcsém - mondá Pukovics, amint az asszonyok az ajtót mérgesen becsapták -, szinte menjünk dolgozószobámba, mert még egy föltételt kell önnel tudatnom, melynek elfogadását nem kétlem, de mely nélkül ezen házasság nem történhetik meg.
- Mindent elfogadok vakon.
- Ez a bizalom jele, édes fiam, mely engem nagyon megörvendeztet. Fogadja kézszorításomat. Most pedig üljünk le, egy kérdést intézek önhöz s csak azt kívánom, hogy őszintén feleljen rá. Ön ugye ért a borkezeléshez?
- Nagyon természetes. Én kezelem a cég borait.
- Ösmerős ön a »Knapp és társa« céggel?
- Én viszem velök a levelezést.
- No, ez derék! Ön eszerint azt is tudja, mivel preparálják önök a boraikat.
- Hogyne tudnám, magam hozatom és készítem el a szereket.
- Miután ön viszi a »Knapp és társa« céggel a levelezést, ön eszerint németül is folyékonyan ír és beszél.
- Éppen úgy, mint magyarul.
- Most tehát hallja föltételemet: lássa, én azt szeretném, hogy vőm szakképzett borász legyen; én erről meg akarok győződni. Öt nap alatt egy füzetkét fog ön írni a borhamisításról s abban leírja, milyen szerekkel készítette ön a Krammer cég különféle borait.
- De kérem, ez üzleti titok: ezt nem szabad elárulni.
- Eh, lári-fári! Úgy beszél ön, mintha valami fontos diplomáciai jegyzékről volna szó. Vagy, vagy! Ha itt lesz a füzet öt nap múlva akkor nyomban megtartjuk az eljegyzést, ha nem lesz itt, akkor...
- Ne mondja, kérem, tovább, a füzet itt lesz...
- Annál jobb, annál jobb - mondá kézdörzsölve a kereskedő -, német nyelven szerkessze, és maradjon kettőnk titka, egy ideig.
- Hogyan? Hát nem marad örökké titok? - szólt Miksa meghökkenve - hisz akkor engem Krammer úr elcsap.
Hangja siránkozó volt.
- Tesz is az valamit - felelt Pukovics nevetve -, az én vőm csak nem szorul a Krammer kenyerére.
- De a becsület, uram, a becsület.
- Eh, egy üzletembernél ez mindig mellékes. Egyébiránt amint akarja ön.
Miksa zavart tekintete önkéntelenül odatévedt a Kati falon függő arcképére, arra a csodás, bűbájos arcra, melyről a menny minden üdvössége mosolygott felé.
Oh, boldogság ezért elkárhozni.
- Meglesz az értekezés, uram - kiáltá és elrohant.
A kereskedő mosolygott, kivette zsebéből az imént kapott sürgönyt, még egyszer átolvasta figyelmesen, s többé nem ráncosodott el a homloka tőle.
*
Ötödnapra elhozta Miksa szépen letisztázva a hamis borkészítésről szóló, mintegy négy ívre terjedő füzetet; Pukovics átolvasta, némi igazításokat javasolt abban, s aztán személyesen vitte a nyomdába, hogy még az éjjel kinyomtathassák. Miksát most már előzékenyebben fogadta az egész család. Pukovics Árkádi addig az öt napig megmagyarázta nekik a dolgot, s átlátták, hogy Pallér Miksa egészen férjnek való ember, sokkal inkább, mint Kéredy. Miksának semmije nincs, de lehet, Kéredynek pedig van negyvenezer forint fedezet nélküli adóssága, de lehet több is. Aztán Miksa házassága sokat fog behozni a konyhára, míg a Kéredy sokat vinne el. Egyszóval beletörődött mindenki az új állapotokba, miknek híre lassankint kezdett kiszivárogni a közönség közé.
Másnap megjelent a füzet s ezer példányban küldetett szét ama külföldi cégeknek, kik Krammertől szoktak vásárolni. A címlapon ott állott nagy betűkkel: »Írta Pallér Miksa, a Krammer cég első segédje.« Ezt így kívánta Pukovics uram; ő tudja, miért kívánta.
Annyi azonban bizonyos, hogy ezentúl úgy kerülték a Krammer céget a borvásárlók, mint a gyehenna tüzét, minden bora nyakán romlott, míg Pukovics uram kettős áron adta el a magáét, sőt az év vége felé potom áron Krammer borát is ő vette meg s eladta négyszeres nyereséggel.
Egy év alatt százötvenezer forinttal gazdagodott.
Erre volt jó a Pallér Miksa röpirata.
Miksa- és Katicából a szabályszerű egyházi hirdetések megtörténte után házaspár lett. Most ott laknak a Pukovics-ház első emeletén. Miksa társa lett ipjának, s csendes, együgyű, boldog ember, ki bálványozza szép fiatal nejét, s örömest tűri annak minden szeszélyeit.
Hogy a menyecske mint érzi magát, mit csinál, nemigen lehet tudni.
Azt csak a jó isten tudná és azonkívül talán a Náncsi szobalyány, ki gyakran visz valami levélfélét a postára: aztán mikor már odaér a levélgyűjtő szekrényhez, félve, óvatosan körültekint elébb, nem-e látja meg valaki s csak azután csúsztatja be nagy hirtelen.
A rossz világ azt súgja, hogy e levelek Pestre szólnak Kéredy Péternek.
JÁNOS ÚR A POLITIKUS, VAGY A SZEGEDI KÍSÉRTET
1878
Abban a kávéházban, ahol reggelizni szoktam, a naponkénti csésze kávé és kifli mellé rendesen megkapom a János úr társaságát is. S az nem utolsó csemege a reggelihez.
János úr ott ül szétvetett lábakkal a márványasztal mellett, kalapja búsan szemére húzva, amint illik egy búbánatos hazafihoz ebben a pecsovics világban. Az egyik tenyere a »Pesti Napló«-n pihen, nehogy azalatt elvihesse onnan valaki, míg ő az »Egyetértés«-ből tanulmányozza az »igazibb« politikát. A hóna alatt a »Közvélemény«-t szorongatja, míglen lábaihoz a »Pester Lloyd« van függőlegesen leeresztve, úgyhogy a csizmaszártól nem láthatják más dühös újságfalók fürkésző szemei. Csak a »Hon«-t hagyja őrizetlenül. Azt úgysem veszi el senki.
János úr szájában virgínia szivar van, s az a hőmérséke szíve érzelmeinek, lelke hullámzásának és Európa sorsa váltakozó esélyeinek.
Ha az elesettek lajstromát olvassa, dühös »füstmacskák« szállnak föl a levegőbe; mikor semmi füst nem jő tömött bajusszal beárnyékolt szájából, akkor biztos, hogy Verhovay cikkét élvezi; szinte kigömbölyödik az ábrázata, még a lélegzete is eláll..., még a virgíniát is elfelejti, s az minden megfékezés nélkül inog a szájában ide-oda. Ha az orrán keresztül jő a füst, ez akkor rendkívüli nagy dolgot jelent... utálatos fekete pontokat szimatol meg akkor János úr a politika egén.
Mikor aztán összevissza olvasott mindent, leteszi, vagy mint az öreg Ghyczy Kálmán szokta, egész a homlokára taszítja fel a pápaszemét s elkezdi resummálni ami figyelemreméltót talált.
- Hja! Hja! Így van az! Már ebből aztán rettenetes nagy baj lesz. Én nem tudom, mi az istennyilát csinálunk?
Szegény János úr! - A gond száz ráncot vet homlokára, hogy hát mi is lesz most már a szegény Európából, ha neki nem jut eszébe semmi?
Ha azt olvassa ki a lapokból, hogy háború készül, sóhajtva mondja:
- Vér! Megint vér! Megint új vér!...
Ha azt olvassa, hogy béke lesz..., keserűen rázza fejét:
- Mily hazugság! Megint hazugság! Megint új hazugság!
Egyszóval János úr mindig háborút olvas ki. A háború az ő elementuma. - Ezt hajhássza már évek óta, lesi mint a vadász a nyulat. S ha már közel van, örül neki, de mégis lövöldözget rá.
Otthona a kávéház, rokona, családja nincs, ismerőse is igen kevés. Mit is törődnék ő holmi parányi férgekkel, akik születnek, mozognak s itt járnak egy darabig a földtekén, aztán egy nap csak nyomtalanul eltűnnek valahova - s nincsenek többé itt?
Az ő ismerősei a királyok, diplomaták és írók. Ezek a családja, ezek a rokonai, kiket, mint a »gibic« a játékosokat, figyelemmel kísér, hozzájok tapadó rokon- vagy ellenszenvvel - ahogyan megérdemlik.
János rokonszenveire rossz idő jár.
Tíz év óta a legantipatikusabb alakja, a vén Bismarck húz be minden jóravaló »zsinór«-t. Az öreg Gorcsakoff »paklizik«, az ügyetlen Andrássy pedig nem veszi észre.
Egyszóval sohasem az nyer, akinek János úr kívánja a szerencsét - - itt, a szegedi kávéház márványasztalánál.
Néha azonban az a megkülönböztetett szerencse ér, hogy velem is beszédbe elegyedik János úr:
- Hát tisztelt uramöcsém, hogy gondolja ezeket az állapotokat?
Én aztán beszélek neki mindenről a világon, csak a politikáról nem, azon hitben, hogy kizökkentem örökös államférfiúi töprengéseiből.
Hallgat is rám, vagy legalább hallgatni látszik, de azért esze másutt kalandoz, mert amint én nyugodtan értekezek az idei termésről, a búzáról, zabról, egyszerre közbevág;
- Zab ugye elég termett?
- Hála istennek...
- És miért termett? - kérdé nagy, szürke szemeit rám szegezve.
- Mivelhogy jó termő esztendő volt, se sok eső, se nagy szárazság...
- Ej, dehogy. Azért termett annyi zab, tekintetes öcsémuram, mert a gondviselés is úgy gondolkozik, ahogy én, a gondviselés is úgy tudja, ahogy én, hogy nagy háború lesz az idén, - azért árasztotta el zabbal az országot; huszárok lovának hízeleg az isten...
János úr mindenből politikai következtetést von, bármilyen tárgyra tévedjen is a beszéd. Ha a kövezetet nézi, azok a kövek jutnak eszébe, melyeket a francia polgárok fölszaggattak a júliusi forradalom alkalmával, hogy torlaszokat emeljenek belőlük, és azok a más kövek, amelyekkel a Tisza ablakit verték be a tavasszal. Ha az átellenes trafik boltra esik a pillantása, a monopólium eszméje kezdi csiklandani agyvelejét, ha furmányos szekeret lát végigdöcögni a kávéház előtt, a »pestmegyei előfogatok« friss emléke csillogtatja meg szemeit.
János úr minden dolga, minden gondolata politikai kombinációban lyukad ki. Ő azt úgy ki tudja keresni mindenben, hogy eláll az embernek szeme-szája a leleményesség fölött.
Csupán egy téma van, amiről megengedik, hogy hosszasabban beszéljek.
A nőkről...
- Haj... tekintetes uramöcsém... Ezek csak az igazi politikusok... a nők csak az igazi diplomaták!
- Miért?
- Ezer oka van annak! Hm... Látott-e már tekintetes uramöcsém valaha kísértetet?
- Nem én, tekintetes urambátyám, soha.
- No, és már láttam egyet...
- Hol?
- Itt Szegeden.
- Ugyan beszélje el, kérem.
- Régen volt az már, tekintetes uramöcsém, de azért mégis igaz. Fiatal legény voltam, körülbelül olyan korú lehettem, mint most a walesi herceg, de ledér, mint Chambord gróf, és bátor, kalandos menyecskeszerető, akárcsak Viktor Emánuel! Van itt a város végén egy sárga ház, annak az udvarán egy kerti ház, abban fogadtam szállást: ott mindig volt egy kiadandó szoba. Egy jómódú polgárnak a háza volt ez, ki maga is ott lakott bogárszemű feleségével, Körmös Borcsával.
Az általam kibérelt szobában egy vénkisasszony lakott hajdan. Azonban kihurcolkodott, mert kísértet járta a házat, s ott csörgött az ablaka alatt, sőt a szobájába is behatolt. A kisasszony után egy nyugalmazott, hetven éves hivatalnok került oda lakónak; azt is csakhamar kizavarta a kísértet.
A sárga háznak rossz híre ment Szegeden. Nem mert ott meglakni Körmöséken kívül senki. Én elszántam magam, mert egy anonim levelet kaptam, melyben egy ismeretlen jóakaróm figyelmeztet, hogy ha szerencsés akarok lenni, vegyem ki a rossz hírű kerti szobát...
Ideadták potya áron. Az öreg Körmös, a szép menyecske férje, akitől a szobát kivettem, csak annyit jegyzett meg:
- Nem tudom, megbír-e lakni benne az úr? Ám ha igen, én csak örülni fogok neki.
Beköltözködtem s bátran vártam az éjfélt. Egyszerre csak, amint a nagy fali óra elütötte a tizenkettőt, megnyílik a sifonérom ajtaja, s egy fehérlepedős kísértet lépeget felém komoly, lassú léptekkel és kitárt karokkal.
Megreszkettem. Ijedten húztam magamra a paplant, úgy, hogy ne lássam a megfoghatatlan jelenést.
De ha nem láttam, hallanom mégis kellett.
Irtózatos csörömpölést hangzott, amilyet az imént három perccel előbb halottam az udvarról, midőn a kísértet jött azon keresztül.
Egyszerre csend lett. Úgy éreztem, mintha valaki a paplan alul kimaradt hajammal játszadoznék.
Meg nem állhattam, hogy föl ne tekintsek.
Képzelheti meglepetésemet. A kísértet ott ült az ágyam szélén, gyöngéden fölém hajolva, a lepedő már le volt csúszva róla, szép piros arca, kökényszeme éppen nem volt valami ijesztő kinézésű, hanem a leggyönyörűbb álom ragyogó megvalósulása.
A szép Körmös Borcsa ült az ágyam szélén.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
Idáig ért János úr a beszédében, meg nem állhattam, hogy bele ne szóljak:
- Cifra történet!
- És jó politika, tekintetes uramöcsém. A menyecske, mint megvallotta, fülig szerelmes volt belém. Ő marta ki a férje által odafogadott lakókat, hogy én jöhessek közelébe, ő írta az anonim levelet, s ő játszta folyton - bár nagy fölfedezési veszedelmek közt - a kísértetet, hogy előkészíthesse magának a jövőt, s hogy a háziak és féltékeny, de babonás férje ne merjen leselkedni.
- E naptól fogva - mondja János bácsi - bizalmas viszony szövődött köztünk, s többé nem láttam kísértetet.
- Hogyan? Nem jött volna el többször a kísértet tekintetes urambátyámhoz?
- Nem bizony, tekintetes uramöcsém, mert e naptól kezdve én magam lettem a kísértet. - Én jártam hozzá!
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
János úr mélyen elgondolkozik, mintha a múltakon merengne, aztán egy bánatos búcsúpillantást vetve a lapokra, fölemelkedik és a pincérnek csenget.
- Fizetni! - kiáltja.
Majd magában dörmögi szaggatottan:
- Fizetni... Amíg lehet fizetni. Amíg Tisza el nem boszniázza az utolsó garasunkat is...
És mikor már távozik, még folyton makog valamit arról, hogy a mai világban már nem érdemes élni se, legjobb befeküdni - már a koporsóba, aztán nem hallani, nem olvasni többé semmit. Eb, aki még törődik a politikával; hadd menjen kótyavetyére az egész alkotmány, eb, aki bánja... ő most vissza fog vonulni mindentől s feléje sem néz az újságoknak...
De azért már egy óra múlva megint ott ül a kávéházban, hóna alatt a »Közvélemény«-nyel s tenyere alatt a »Pesti Napló«-val....
ÉLJENEK A SZŐKÉK!
1878
(Megint egy mese. A legügyesebb udvarlók mint kútfők. A Zsedényi inge és az örök változás. Nyári és téli szerelem. Éljenek a szőkék! Pulszky Ferenc és az angol ízlés.)
Az egyszeri ócska kabát szomorúan nézte, mint szakadoznak le róla rendre a gombok... - s »értekezletet« tartott a »zsebekkel«, miképpen lehetne veszedelmét megakadályozni.
A zsebek azt mondták az ócska kabátnak:
- Hát indítványozz valamit!
- Nos, tán jó lenne belőlem bundát varrni?!
A zsebek kinevették a szegény kabátot és megmagyarázták neki, hogy örüljön, ha kabát maradhat, hogy ne kívánkozzék a lehetetlen után, mert egy kabát sohasem lehet bundává, abból legfeljebb »lajbli« lehet még, vagy sapka. De még sapka is csak akkor, ha akad olyan bolond fej, amelyik belekerüljön.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
Én is így jártam az én ideáljaimmal, a Borcsákkal. Kezdtek egyenkint elszakadozni.
Az egyik hűtlen lett, mielőtt hű lehetett volna szegény. Az ablakon keresztül láttam csak eddig: most, miután hűvösebb lett a levegő, nem tartja nyitva az ablakát, s az átkozott szobalány olyan rosszul tisztítja az üvegeket, hogy ennélfogva a kisasszonya rám nézve tökéletesen elveszett.
A másik Borcsám a fővárosban szokta tölteni a telet; hetvenkilenc darab iskatulya hirdeti a folyosójukon, hogy ő immár könnyű poggyásszal odább áll.
A harmadik Borcsám pedig, bevallom, csak olyan képzeletbeli. Ami a kettőben a legszebb volt, azt elképzeltem egybe. S a két Borcsa mellett nagy gyönyörűségem telt a harmadikban is.
De most a kettő nélkül nem ér ez a harmadik Borcsa semmit sem.
Magányos szobámban ülve üres szívemmel úgy érzem magam én is, mint Diogenes az üres hordóban.
E nagy bölcsességű férfiú jutott eszembe, kit Nagy Sándor is szeretett - utánozni. Ha Nagy Sándor nem lett volna Nagy Sándor, szeretett volna Diogenes lenni, hogy úgy tegyen, miként az tett.
S az tiszta logika.
Ha a hordó üres, az ember elindul lámpással embert keresni.
Hogy aztán talál-e, az más kérdés. S a lámpástól is függ valami.
Ha Diogenesnek tele lett volna a hordója, nem keresett volna embert; - Nagy Sándor sem keresett volna, ha tele lenne a hordója: de talált volna.
Ez az alapigazság derűt hozott homlokomnak, s elkezdtem bölcselkedni.
Nagy színművészünk, Tisza Kálmán mondja szokott ékes irályában valahol, hogy: Csak egy tavasz van, csak egyszer nyitnak a virágok s csak ideiglenesen édes egy ideálnak udvarolni.
E hajdan elhírhedt kurmacher nagy auktoritás előttem; ez azon ember, aki még mindig minden szeretőjét megcsalta, s ez azon szeladon, akit mégis a szeretői tartanak ki.
Vas Gereben azt tartja, hogy aszongya: a szerelem olyan, mint a meleg fürdő, aki nincs benne, bele kívánkozik, aki pedig benne van, kikívánkozik belőle.
De mégis legokosabb valamennyi között az én tisztelt barátom, Balázs Sándor, akinek egyedüli szenvedélye a lutri; soha női arc nem gyakorolt rá olyan édes benyomást, mint a kétfejű sas ábrázata a lutri-boltokon. Ezért ugyan nem volna valami túlságosan okos ember, hanem azért dicsérem főleg, hogy váltakozó szezonok szerint vannak téli, tavaszi, nyári és őszi számai.
Ez az igazi nemes ízlés! Ez azon sarkpont, amelyben szomorú lelkem megfenekszik.
Az általam idézett derék úriemberek, mint az olvasó is láthatja, mind az állandóság eszméje ellen küzdenek, de a legszebben Balázs Sándor.
Még a lelketlen numerusok, ezek az érzéketlen fenevadak sem állandóak; még ezeket is változtatni kell.
Furcsa is a közvélemény!
Az öreg Zsedényit nevetségesnek tartja, amiért ritkán változtatja az ingét, dicsőségesen hódító monarchiánkat ostobának deklarálja, amiért sohasem változtatja copfos politikáját, engem elítél, amiért mindég egy témáról írok, a leányokról - és mégis dicséri azokat, akik örökké hívek egy ideálhoz és nem változtatják azt hetenkint.
Mily ellenmondás! Hiszen Zsedényinek mindig az az ing az ideálja, amelyik rajta van, Ausztria mindig abba a politikába szerelmes, amelyet követ stb. Ha itt elítéli az állandóságot a közvélemény, ítélje el a szerelemben is.
És akkor igaza lesz. Mert az örök természet nyomdokán fog járni. Az örök természet mindig változik. Elnézem, hogyan cseréli el zöld ruháját a barnával, s barna ruháját a fehérrel, amint az ősz jő, vagy a tél.
Nos, én is elfordulok tehát az eddig dicsőített barna szépségektől, kik csak a nyári napokra - valók tüzes, égető szemeikkel, sötét kormos hajukkal, s átcsaptok az őszi szépségekhez, a gesztenyeszínűekhez, kik szende arcukkal, halvány mosolygásukkal, szelíd szürkés szemeikkel jobban illenek a bekövetkező melankolikus időjáráshoz.
Itt az őszi szezon. Éljenek a szőkék! Az ő védelmükre, az ő dicsőítésük szolgálatában állok ezentúl.
S hogy lássák, mennyire megszelídített már az a gondolat is, mely gyöngédebb lényük felé vezet, az öreg Pulszky Ferencről fogok szólani anélkül, hogy az orrát említeném.
Különben is mióta a pártunkhoz tartozik, azóta kezdem hinni, hogy az az orr mégsem olyan nagyon becsmérelni való. Ha nagy is, ha rút is, jó helyen szagolja a kormányt.
Köztudomású dolog, hogy a »legnagyobb orr« tulajdonosának jutott azon nemes feladat, hogy - amit én jobban tudtam volna elvégezni - hogy ő válogasson ki a hazai szépeknek beküldött arcképeiből negyven legszebbet a párizsi világkiállításra.
Be is jött vagy százezer fotográfia, melyeket részben magok a lelkes honleányok küldtek be, s Pulszky úr éppúgy kiválogathatta volna azokból Magyarország legszebb, mint a legrútabb negyven hölgyét.
Nem is kis zavar volt az, mellyel feladatához fogott; ha a saját ízlését követi vala, csupa nagy orrú szépség került volna Párizsba Magyarországból, ha a Gusztira hallgat, akkor az Árpádok hona csupa piszékkel produkálta volna magát. Ha Rómer Flóristól kértek volna tanácsot, az hetven esztendős régiségeket meneszt a »Világ szállodája« felé: mert annak az tetszik. A két Pulszky azonban vitte annyira, hogy a nőkben nem hódol az antik iránti előszeretetének, minélfogva Rómer Flóristól nem is kértek tanácsot.
Hanem hát volt az öreg Pulszkynál épp akkor egy előkelő angol vendég, aki arról a két idevágó körülményről nevezetes, hogy világhírű esztétikus, és fiatal, szép, gazdag ember. No, ez aztán egészen illetékes megbírálni, melyik a legszebb negyven nő, ennek az ízlése elfogulatlan s nincs félrevezetve semmi által.
Pulszky megkérte, jelölje ki az elküldendő negyven képet.
- Szívesen, uram - mondá s némi tanulmányozás után kijelölte az illető hölgyeket.
- Nagyon helyesen van, Sir - szólt a »fiatalabbik kedélyű« Pulszky. Megígértem, hogy megnyugszom választásában. Úgy is van! E negyven hölgy fogja Magyarország szépeit képviselni a kiállításon, akiket ön jelölt meg, sir. Mindamellett engedjen meg egy megjegyzést.
- Hallgatom önt, Sir - mondá az angol egészen közel lépve Pulszkyhoz. Már tudniillik amennyire közel lehet Pulszkyhoz lépni az orra miatt.
- Nagyon feltűnő előttem, hogy ön csupa szőkéket válogatott ki, de csupa, csupa szőkéket.
- Nos, én többre becsülöm ezeket... Határozott előnyben állanak.
- Kíváncsi vagyok, miért? - kérdé a nagyobbik orrú Pulszky.
Angolunk egy fáradt fumigatív mosollyal felelt:
- By jingo! Hát hiszen ez valami természetes, Sir. A szőke haj többet ér a feketénél. Mert a szőkét be lehet festeni feketére, Sir. Igaz-e, Sir? Míg ellenben a feketét nagyon bajos szőkére befesteni. S ez figyelemre méltó különbség, Sir.
Az öreg Pulszky erre az argumentumre megvakarta az orrát - és még tán mai napig is vakarja.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
Hanem azért mégis éljenek a szőkék!
A PÁCIENS
1878
Ha valaki, úgy mint én, a boros üvegek közt növekedett föl, az még akkor is bizonyosan kegyelettel néz a körülötte levő üvegekre, ha orvosságosak.
Valami csodálatos bűbáj és varázs van az ő karcsú, átlátszó testükben és icipici szájukban, mellyel érintkezni kéj és élvezet, ami hízelgő nyájas szót a »csikóbőrös kulacs«-ra halmozott Csokonay Vitéz Mihály, az most mind örökségül száll a kulacsok modernebb unokáira, az üvegekre.
Büszkeséggel emlékezem meg e helyütt palóc véreimről, kik mind olyan rebellisek, - királyokat nem tisztelő, kormányokat ócsárló emberek, mint magam. A hatalom csak arra való előttük, hogy legyen mit - fumigálni. Mert már a palóc ilyen ember! Annak még a feje is csak arra való, hogy legyen hova tenni a kalapját s hogy legyen mit a falnak verni.
Hatalom, hivatalos presszió, adóegzekútor, finánc ezeket meg nem félemlíti. Makacsok, szívósak és rettenthetetlenek, mint megannyi Oroszlánszívű Richárd.
Csupán egyszer futott végig a rémlátás a regényes - hegyvölgyes palóc falvakon keresztül...
Ugyanis Kuhinka Ferenc, a híres üveggyár-tulajdonos lépett föl képviselőjelöltnek. Hallani sem akartak eleinte róla. Itt még a paraszt is arisztokrata, s a képviselőséget a palóc oligarcha családok öröklik nemzedékről nemzedékre...
Hogy mer itt egy Kuhinka Ferenc föllépni. Nincs az a kincs a földön, amiért a palóc utána kiáltsa az »éljen«-t egy olyan névnek, mely nem hangzik legalább három század óta ismerősen e kéklő bércek között, melyekről kevélyen tekintenek alá a középkor lovagvárai romokban.
Nem is lett volna Kuhinka Ferencnek soha egyetlen szavazata sem, ha egyszerre nem száll szájról szájra a sötét gyanú, hogy Kuhinka úr bosszút fog állni, ha meg nem választják: kisebbekre fogja fúvatni az iccés üvegeket.
Palóc véreim megdöbbentek e riasztó fenyegetéstől. Beadták a derekukat. Az üveg hatalma győzött. Kuhinka egyhangúlag lett megválasztva.
Ez epizód csak azért lett ide szőve, hogy indokolva legyen, honnan hoztam e megszentelt kegyeletet ide Szegedre az üveg iránt, hogy még az orvosságos üvegeket is tisztelem.
Van módom benne.
Egész battériák állnak előttem belőlük. Soha még úgy engem senki sem szeretett, mint az orvosom, mióta páciense vagyok. És ennek már éppen két hónapja.
Italomról gondoskodik, ételemet ő szabja meg, milyen legyen. Még a széltől is irigyel, még a virgíniátok is félt (pedig csak két ideálom van, mint egy szép asszony szellemdúsan jegyzé meg nemrég, két nőnév, mely lázas lüktetésbe hozza véremet: a »Borcsa« és a »Virgínia«).
Szegény orvosom! Milyen félve vigyázza hangomat, amint az egyre halkabb, egyre sziszegőbb. (Éppen úgy teszi magát, mintha legalább a Soldosné hangja veszne el bennem.) Sajnálkozást, mély részvétet mutat arca s el nem bírja képzelni, milyen gyöngyállapot páciensnek lenni.
Csak én örökké beteg lehetnék! A palóc még ilyen áron is örül, ha jogokat szerezhet.
Márpedig több joga kinek van, mint egy betegnek?
A leggorombább ember is megkérdezi, nem-e árt torkomnak a dohányfüst, az öreg takarítóné, aki azelőtt dörömbölve járt a szobákban, most nesztelenül megy el ágyam mellett, nehogy fölébressze bennem a beteget, azok, akik eddig becsméreltek, látván a közeledő halált, mely a legtöbbet érő jószágomat, a gégémet sorvasztja, sopánkodva mondják, mi lesz a hazai literatúrából, ha én is meghalok, - most már, midőn bizonyosnak látszik, hogy egy négyszögnyi mameluk kerület a temetőben éppen elég lesz, - egész biztosra mondhatják, hogy megérdemelnék egy habarékpárti képviselői kerületet - ha be bírnám várni.
És még itt sincs vége a páciens boldogságának!
A másik Borcsám garde des dames-ja megengedte, hogy kis ideálom egészen közel hajolhat hozzám, ha megszólítom, mert másképp nem hat el hozzá gyenge hangom. Ez is egy a betegség révén szerzett jog.
S még itt sincs vége. Mióta sokat hallom az orvosomat sopánkodni és magyarázgatni, azóta magam is észrevétlenül kedvet kaptam a doktori mesterséghez - s azt hiszem -, hogy már tudom is.
E napokban ki is gyógyítottam egy hideglelős embert, eltekintve Balassát, Hahnemannt, Argenti Dömét, egészen a magam szisztéme szerint.
A dolog úgy esett, hogy van itt Szegeden egy jóravaló fiatalember, akit Bélának kereszteltek, s akinek a neve elé ezt a szót toldotta a közvélemény, hogy »Kvart«. Ellenzéki ember révén, ha a közvélemény nevét szájamra veszem, folyton demonstrálni kell azt is, hogy annak örökké igaza van, most is igaza volt, mert Kvart Béla urat megilleti a Kvart név. Dorozsmától Szentesig szép darab föld, de nincs olyan szenvedélyes kártyás rajta, mint ő.
Ezzel a híres emberrel az történt nemrég, hogy valami pokolvarféle pattanás támadt a kezén, s nem bírt sem osztani, sem gusztálni. Le kellett mondania egy időre a legfönségesebb örömeiről.
Nagyon jó fiú; megsajnáltam s így szóltam hozzá egy napon:
- Jöjjön ön velem kártyázni.
- Nem lehet - szólt, mélabúsan bekötött kezére mutatva.
- Csak jöjjön, majd megmutatom, hogy nem lehetetlenség.
Hagyta magát a Dugonics-sétányra vezettetni.
- Most mindjárt kezdődik a játék - mondám. - Kártyáink a szemközt jövő asszonyok szeme. A kék szem önnek számít egy félforintot, a barna nekem.
- Gilt! - kiáltá élénken, arca kitüzesedett. A játék heve melegítette, magával ragadta.
Igen kellemes volt ez így. A játék változó szerencsével folyt s részéről igen hevesen.
Egy ízben egy felénk közeledő nő, kit messziről szőkének lehetett tartani, mielőtt hozzánk ért volna, valami okból hirtelen visszafordult, és a »két szarvú« ajtón eltávozott a sétányról.
- Az átkozott! - kiáltott föl Kvart úr dühösen -, megkárosított ötven krajcárral!
De - nem kívánok hosszabban időzni e bár kellemes, de a dologra nem tartozó tréfa leírásánál, mellyel Kvart úrnak annyi örömet szereztem, csupán azt kell elmondanom, hogy Kvart úr a játék szenvedélyének az eredeti nemét sem élvezhette sokáig, mert másnap beteg lett, kitörte a hideg: nem járhatott ki többé az utcára, hanem ott gubbaszkodott örökké szállásomon, elcsüggedve, kétségbeesve, mint egy haldokló veréb.
Ekkor ötlött eszembe, hogy orvoskodni kezdek s kigyógyítom lázából, mégpedig egészen sajátos módon.
S éppen ez az, amit a mai tárcában el akarok beszélni, s aminek azért kanyarítottam olyan nagy feneket, hogy a magamnak csapott reklám ne legyen olyan szembetűnő, mint valamikor régen, valahol egyebütt egy idevaló doktor reklámja.
Egy derék ismerősöm akadt segédtársul, akinek az az általános neve: »spektábilis«.
- Spektábilis - mondom neki -, essék egy kis hideglelésbe a kedvemért. Ma, mikor Kvart úr elő fog jönni, panaszkodjék ön is, hogy láz töri, mégpedig este 5 óra felé; tegyen úgy, mintha borzongást érezne a tagjaiban. Egy kis juxot akarok arranzsírozni.
Úgy is lett. A spektábilis elkezdett panaszkodni Kvart úr előtt a hideglelésről, minélfogva Kvart úr is előadta szomorúan a maga baját.
- Mondok az uraknak valamit. Mikor jön önre a láz, spektábilis?
- Öt óra táján.
- Ez az én órám is - nyögé Kvart úr.
- Annál jobb, uraim! Önök egy érdekes partit játszhatnak végig. Most éppen négy óra.
- Milyen partit? - vágott közbe Kvart úr élénken.
- Tegyenek ki öt-öt frt-ot, s akire később jön rá a láz, vagyis aki tovább bírja azt eltitkolni - egyszerűen be fogja húzni a kasszát.
- Gilt! - kiáltott fel Kvart úr, a pénz kilökve az asztalra. - Ön lesz a zsüri. Állom a dolgot.
A spektábilis meg annál inkább állta, mert ő biztos volt, hogy nem lesz hideglelése, ha két napig ül is ott a díványon...
Elkezdődött a harc. Az én két emberem farkasszemet nézve ült egymás mellett, mindenik a másik arcát nézve.
Miután az olvasó már úgyis tudja, hogy a spektábilist nem fogja kilelni a hideg, csupán Kvart úr helyzetét kell leírnom, ki öt óra felé mindinkább sápadozni kezdett. Hideg verejtékcsöppek gyöngyöztek homlokán, s szemeire sajátságos fátyol terült, teste meg-megborzongott, tagjait önkéntelen rángatódzások fogták el...de ajkait összeszorítva, emberfölötti erővel tartá vissza magát az elárulástól.
- Nem fogom elveszteni a tételt. Nem, nem - dünnyögé szilaj daccal s vacogásnak induló fogait mintegy rendreutasításul borzalmasan megcsikorgatta.
Majd kék lett, mint a posztó, s mély szaggatott hörgések bizonyíták, hogy a lélek erős birkózást visz végbe benne a beteg testtel.
Dicséretére legyen mondva, Kvart úrban a lélek győzött. Egyszerre forró izzadságcsöppek kezdték elborítani homlokát, arcát; túl volt a hideglázon.
- Nyertem! - kiáltá diadalmasan a spektábilis felé.
- Hogyan?
- Ön nem vette észre, de én már túl vagyok a lázon. Most csak az önét várom.
- Csalódik - vágott közbe a spektábilis -, mert éppen én vártam az önét. Én is túl vagyok rajta.
- Teringette, uram - szólt Kvart úr -, ön kemény fickó, becsületemre mondom, kemény fickó. De hát az ördögbe is, ki nyert közülünk?
- Ön legtöbbet nyert, Kvart úr - mondám előlépve -, mert, azt hiszem, megszabadult ezúttal a hidegleléstől.
- Bagatell! De hát a tétösszeg?
- A tétösszeget mondja ön? Az nagyon kétes dolog. Azt hiszem, legokosabb lesz, ha a bosnyák sebesülteknek adjuk.
Úgy is történt. Kvart urat nem leli többé a hideg, - a prekárius pénzösszeg pedig a bosnyákoké; gyógyuljanak meg vele - ha tudnak.
KINEK KELL ASSZONY?
1878
A vizitkártya elég sokat mond az arisztokrácia világában, hogy a laikus, a közönséges vérű emberek meg ne érthessék, mint diskurálnak egymás közt az »urak«. Ha be van hajtva, akkor személyesen volt ott a tulajdonosa, ha az alsó balcsücske van begörbítve, az akkor annyit tesz: »fogadja szerencsekívánatomat«, a felső balcsücske »őszinte részvétkifejezést« jelent, a jobb szöglet felül megtörve sürgős találkozást kér; és ez így megy egész a tanulmány magaslatáig, ki lehet azzal fejezni a gyűlöletet, megvetést, szerelmet, leánykérést stb. És egy igazi nemesembert mindaz, amit a vizitkártyával mondott, jobban kötelezi, mint száz aláírt kötelezvény és ugyanannyi eskü.
A nemességet eltörülte a törvényhozás, de a vizitkártya uralmát nem. Az hatalmasabb a törvényhozásnál. A polgári elem megtanult franciául s odatolakodott vele a kulcslyukhoz, megtanult vívni, lőni, megtanult bosszút állani a becsülete megsértőin, megtanult úgy öltözni, mint a nemesség, még a vizitkártya használatát is elsajátította, de nem tud vele beszélni mai napig. A societas féltve őrzi ezt az úri titkot, melynek éppen az aprólékosságában rejlik a felismerhetetlensége s éppen a felismerhetetlenségben az eleganciája.
Egy kis vizitkártyáról talán különös is ilyen sokat beszélni, de mikor néha olyan érdekes, mint egy nagy regénynek a legszebb fejezete.
A páholynyitogatónő a múltkor egy vizitkártyát nyom a markomba, melyen ez a név feketedett cifra betűkkel:
PAUL KOHN...
Priv. Heiratsvermittler.
Tűnődve forgattam ujjaim közt a fényezett papírkockát:
- Kohn!... Kohn!... Mintha már hallottam volna valaha ezt a nevet. Teringette, olyan ismerős név valahonnan! Különben is a hivatala elég érdekes. Lássuk, mit akar.
A páholynyitogatónőt kérdeztem:
- Személyesen keresett itt ez az úr?
- Azt hiszem igen; mondta, hogy a második felvonás alatt el fog jönni.
El is jött. Magas szál ember, középütt kiborotvált szakállal. Kissé pufók arc, vastag ajkakkal és ellaposodó orral: hasonlít Széll Kálmánhoz.
- Ön az a híres Kákay Aranyos, aki...
- Én.
- A Tisza oraságot olan döhösen megtámadta taval.
- Az nem én vagyok.
- S aki a Helvey Loura kisasszonyt olan nagyon megkölömböztette.
(Itt hamisan csippentett a szemeivel.)
- Az már megint én vagyok.
- S aki a »vizitkártya történetét«, ezt a politikai skandalomot kibeszélte.
- De már az megint nem én vagyok.
A derék férfiú erre a kijelentésemre nem hökkent vissza, hanem, mint akinek a dolga rendben van, minden engedelemkérés nélkül leereszkedett a hátam mögötti székre s kockás nadrágban lötyögő lábszárait egész otthonosan egymásra rakta.
- Nekem ajánlólevelem van önhöz. Még ezelőtt 4 évről szól, amikor Párizsban tartózkodtam. Egy főrangú kundsaftom adta az ajánlatot önhöz.
- Hogyan, Párizsból?
Átnyújtotta a levelet. Egészen meg volt már sárgulva. Felbontottam: egy ismeretes magyar mágnás neve volt írva az ajánlólevél alá, mely így hangzott:
Kedves Kákay Aranyosom!
Ez az úr egy zseniális fickó. Egészen a mi emberünk. Magyar, de mégis amerikai. Tudja a gyengéinket és szellemesen aknázza ki. All right! Az árucikk, amellyel kereskedik, a lehető legérdekesebb s a lehető pikáns alakba pakolja be. Te értesz engem! Ami magadat illeti - talán elkéstem. Azonban, ha jól tudom, te nagy barátságban vagy Lonkayval, s neki széles ismeretsége van olyanokkal, akikből a kész vevők kerülnek ki. Te értesz engem... Ajánld emberemet Lonkaynak.
(Még három sor utóirat következett angolul: amiből nem értettem egyetlen szót sem.)
Az ördögbe is - gondoltam magamban -, ez a szellemes levél az öreg Kákay Aranyosnak szólt. Mindegy. Az öregúr már meghalt, ezt az örökséget átvehetem tőle minden lelkiismeretfurdalás nélkül.
- Hogyan, uram, ön most adja át e levelet? - kérdém tőle.
- Tovább tartózkodtam a külföldön, mint hittem volna. Mire Magyarországba jöttem, egészen kiment az eszemből ez a dolog. Ma azonban itt Szegeden átutazóban véletlenül hallom, hogy itt van. Ez az oka, amiért bátorságot vettem...
- Szívesen hallgatom meg önt bővebben. Térjünk a tárgyra. Önnek az a mestersége tehát, uram, hogy a hideg kegyetlen női szíveket bizonyos pénzbeli föltételek mellett hajlékonyakká teszi...
- Igen, uram - felelte büszkén -, ez az én mesterségem.
- Tiszteletreméltó foglalkozás.
- Az, uram. De egy idő óta nem igen jövedelmező. Az üzlet lanyha, nagyon lanyha. Pedig én értek hozzá. Oh, uram, mekkora tudomány az!
- Elhiszem.
- Az időt választottam meg rosszul.
- Hogyan? Az időt?
- Az időt, uram, arra nézve, hogy mikor kelljen születnem. Az egy kijavíthatatlan üzleti hiba volt tőlem, hogy most születtem, mikor a regényesség kiveszett már az emberekből. A középkorban kellett volna világra jönnöm, mikor még napirenden volt a nőszöktetés s több efféle.
- Megesik még az néha most is.
- Dehogy esik, dehogy. Nézze meg ön például azt a gyönyörű barna hölgyet itt a túloldali páholyban,... nem ott... amabban a másikban.
- Látom. Gukkereztem eleget az első fölvonás alatt. Nagyon szép. Már tegnapelőtt föltűnt az egész »arany fiatalságnak«. Arról nevezetes, hogy senki sem tudja, kicsoda.
- Én tudom.
- Nos, mit akar azzal a szép hölggyel?
- Azt, uram, hogy nincs többé érzék az emberekben a női báj iránt.
- Dehogy nincs. Kicsoda az a hölgy? Leány vagy asszony?
- Becsületes férje van, uram, meg aztán szereti is, de ...
- Milyen de?
- Én ki tudnám például vinni, hogy megszöknék a férjétől...
- Ah!
- Igenis... nagy föladat, de én ki bírom vinni. Iam alios vidi ventos. Azonban...
- Önnek mindig van valami »azonban«-ja.
- Éppen ez az egy azonban az én megölő betűm - mondá Paul Kohn szomorú sóhajjal. - Aludttejszerű nemzedék jött a régi jelesek nyomába. Higgye meg ön, hogy nem akad férfi már, aki fogékony legyen a »gavallér passziók« iránt. Hiszi ön, hogy akadna valaki, aki e hölgyet kész volna megszöktetni? Hüm-Hüm... Csak úgy példának okáért mondom.
- Én tudok egy olyan valakit.
- Ah, uram! ön lekötelez... Ide azzal az emberrel! - kiáltott föl élénken.
- Ön, úgy látszik, jól kezdi magát érezni.
- Mint mindig, valahányszor az üzletben nyílik kilátás valami cselekvésre.
- Éppen ellenkezőleg. Hisz ön most éppen a hivatása ellen cselekszik; ön így inkább házasságbontó, mint házasságszerző.
- Les extrêmes se touchent! Az ellentétek itt egy cél felé vezetnek. Ha egy viszony fölbomlik, két újonnan kötendő viszony nyer általa alapot. Én tudományosan értem e mesterséget, uram!
S egy fölényt sugárzó mosoly játszott ajkai körül, mialatt nyájas, vidor hangon sürget:
- Nos, ki azon tiszteletreméltó gentleman?
- Ki kész a hölgyet megszöktetni?
- Igen, azt kérdem. De egészen biztos ön abban?
- Egészen.
- A nevét, uram! - kiáltá újra, örömtől csillámló szemekkel.
Egy tekintet a káprázó szépségű nőre, ki átellenben ült, szendén, odaadó figyelemmel hallgatva a darabra, s egy másik pillantás a közvetítőre, kinek őszinte öröme meggyőzött az ajánlat komoly voltáról, hirtelen megérlelé bennem az elhatározást.
- A gentleman, uram...
- Igen, azon gentleman? - vágott közbe türelmetlenül.
- Azon gentleman, én vagyok.
- Ah! - szisszent fel Paul Kohn bosszankodva. - S van önnek annyi pénze?
- Pénzem? Erre nem is gondoltam. Azonban őszintén mondhatom, hogy ...
- Hogy?
- Nincs.
Az én emberem erre felemelkedett székéről és a kesztyűjét kezdte fölfelé húzogatni.
Ön akarja a hölgyet megszöktetni? Milyen gondolat az. Ön ez esetben nem tud angolul, mert különben megértette volna az ajánlólevél utóiratából... Pedig nekem a gróf azt mondta, hogy kitűnően beszéli az angol nyelvet.
- Kétségkívül - mondám nagy zavarral -, tudtam valamikor, hanem egy hosszantartó forróláz folytán elfeledtem... illetőleg betegségem alatt az angol nyelv tóttá változott bennem. A doktorok tudják csak e rendkívüli jelenség magyarázatát.
- Persze, persze...
- Nincs tehát egyéb hátra, mint hogy ön magyarázza meg.
- Szívesen. Hiszen önöket, újságírókat úgysem lehet megcsalni. A dolog úgy áll, hogy az az asszony...
- Oh! Az a rendkívüli szép asszony...
- Az én tulajdon feleségem.
- Mit mond ön?
- Csak az igazat. Utazgatunk az országban, s ha akad valahol lobbanékony firma, segítem őt annak ismeretlenül megszöktetni. Egyszerű, világos alapokra fektetett mód ez. Nincs benne semmi komplikáltság. Igaz-e, uram?
- Tökéletesen.
- De az üzlet lanyha, nagyon lanyha. Pedig a feleségem mindent elkövet: s azt tartja, pénz az idő: három-négy nap múlva rendesen visszaszökik, hogy - megint elszöktethessem. Szegény, hű asszony! Sok apró vesződséggel járó üzlet ez, uram, s mégis lanyha, nagyon lanyha.
Paul Kohn büszkén fölemelte fejét.
- De legalább az az egy önérzetet gyújtó oldala van, hogy nem svindli s hogy nem komplikált. Igaz-e, uram? Hanem azért mégse beszélje ki az újságban.
- Hova gondol ön? - mondám komolyan - az ilyesmi előttünk is titok.
HOGY LETTEM ÉN ÍRÓ?
1878
Kirándulást tettünk az aggteleki barlangba egy-két fiatalabb tanárral. Még most is emlékszem azokra a csodadolgokra, amiket ott láttam, a hatalmas oldalszalonnákra, mik a csepegő kőből képződnek, a mennyországra, a tizenkét apostolra, a Mátyás király ásójára s több efféle dologra. No, de ez nem tartozik ide, leírták már azokat mások sokkal jobban, és csak arra akarok szorítkozni, hogy Szeremley Károly tanárunk mindössze két tárgynál tett megjegyzést.
A tanár úr különös kedvencem volt, a mai napság is tisztelettel gondolok finom szellemére, szikrázó ötleteire, kedves, szeretetreméltó modorára és kivált azon eredetiséggel párosult gyakorlati magyarázatokra, melyekhez foghatókat egyetlen tanférfiúnál sem tapasztaltam.
Bámulatos tapintattal tudott hozzásimulni tanítványai értelmi tehetségéhez.
Midőn a történelemben ki akarta tüntetni a francia befolyást, nem értekezett arról szárazon, hosszadalmasan, figyelmet fárasztólag, hanem mindössze ennyit mondott, keményen megropogtatva a szavakat:
- Öcsém! Ha ebben az időben a francia királyné pelyhes szoknyát rántott volna magára, az egész világ pelyhes szoknyában járt volna.
Ebből a jellemző képből aztán mindnyájan megértettük a Lajosok korát, s nem mosódott el egyhamar emlékezetünkből; aminek bizonysága, hogy utolsó padbeli létemre, még most is le tudom írni szóról szóra. Hát még az első eminens?
Egyszer azt kérdi tőlem a mértanból, a táblára fölrajzolt figura egyik csücskébe bökve ujját:
- Micsoda szög ez, fiam?
- Egyenközű háromszög - mondám.
- Hát ez a másik?
- Az is.
- De már ez...? - mutat hirtelen a harmadikra.
Pillanatnyi habozás - után halkan mertem csak makogni:
- Az is.
- Helyesen van, öcsém. Az is egyenközű háromszög; nekem se higgyen abban, amit már tud.
Hát mondom, az egész aggteleki kirándulásból itt csak a Szeremley két megjegyzésére akarok szorítkozni, mint némileg tárgyamhoz tartozóra.
A paradicsom-barlangban a mutogató kalauz sok érdektelen kőfigura után, miket csak a fantázia idomított át ismert tárggyá, így kiált fel végre:
- Íme, uraim, az »Ádám bocskora!«
- Hogyan?! - kiált fel Szeremley ijedten - kend a legszebb ábrándomat rontja meg!
- Miért, kérem alássan?
- Eddig mindig azt hittem, hogy Ádám magyar ember volt: most aztán látom, hogy szomorúan csalódtam. Ám, ha bocskorban járt, okvetlenül tót volt a boldogtalan!
Másik megjegyzése a Mátyás király ásójára vonatkozott.
- Lássák, soha még király kezében nem volt tisztességesebb fegyver. Pedig ez nem is egészen mese. Midőn Mátyás király Gömörben járt, egy ilyen szerszámot csakugyan kivett a szőlőmunkás kezéből s versenyt kapált az izzadó földnépével.
És azután elmondta szögrül-végről az egész krónikát és hozzátette:
- Mához egy hétre erről a témáról készítsenek irodalmi dolgozatot. Mindnyájan erről. Majd akkor legjobban kitűnik: ki a legény az előadós és leírás művészetében.
Sokan megszeppentünk erre a szóra; még csak a harmadik osztályba jártunk, s még akkor nem volt szokásban innen pályázni a Teleky-díjra. Az »irodalmi« szó olyan magaslat volt előttünk, amire még gondolni is elsápadva mertünk. Hogyan hozzunk mi mához egy hétre irodalmi dolgozatot?
Én részemről még egy becsületes levelet sem tudtam ekkor megírni haza, a helyesírásról pedig körülbelül annyi fogalmam sem volt, mint most akármelyik elsőévesnek. Nagy trémák közt s dolgozat nélkül talált tehát a hetedik nap reggele.
Mély sóhajjal keltem fel ágyamból. A nap besütött az ablakon mint egyébkor. Dobos bácsi (a házigazdám) éppen »fölöstökömölt«, mint egyébkor, engem is ott várt már a tányéron a paprikás szalonna és a fehér cipó, mint egyébkor. Semmi, de semmi sem változott.
Oh, de én éreztem, hogy egészen másképp forog a világ. Istenem, istenem, hogy fog ez a nap végződni?
Gépiesen öltöztem fel s nyúltam a könyveim után, melyek egy vakablakban hevertek a Dobos bácsi pálinkás butykosa mellett. Mind a ketten egy helyen tartottuk a szellemi táplálékunkat. Csakhogy ő jobban szerette s gyakrabban előkereste a magáét.
Az elkeseredés sötétre festé arcomat, vad tekintetet vetettem a falatozó Dobos bácsira, a szalonnámra, majd a könyvekre, melyeket rendetlenül összevissza fordítgatva, mint a Csáky szalmáját, csaptam a hónom alá.
És íme, elborult tekintetem egyszerre fennakad egy tündérsoron, mely lázas ámulatba ejtett, mely megzsibbasztott, mely mint az Ezeregyéjszaka bűvös regéiben szokás, titkos vágyam teljesülése volt.
Az egyik felnyílt füzetben (az ördög a megmondhatója, honnan kerülhetett ide a tankönyveim közé!) egy cikk a következő címet viselte: »Mátyás király Gömörben.«
Mohón futottam át. Éppen a nekünk feladott tárgy volt, de milyen pompásan kidolgozva!
Csak kevés ideig haboztam.
Hiszen egyenesen az isten ujjmutatása volt. Ő hajította le az égből a kész dolgozatot, megszánva szorult helyzetemet. Bolond volnék, ha oly kapóra jött s mégsem annektálnám magamhoz.
Úgy is tettem, sebesen kanyarítottam le - bocsásson meg bűnös lelkemnek a derék Boros Mihály, ki nem is gondolta tán, mikor e kis krónikát olyan szépen összekomponálta, hogy milyen nagyon vigasztal meg vele egy elszomorodott szívet!
A kapuban már ott lesett bennünket az öreg Dankó bácsi (kivel a következő beszélykében ösmerkedünk meg).
- Háború lesz, fiúk - mondá egyenkint minden érkező diáknak -, magyar háború lesz...
És arca sugárzott az örömtől.
- Üstökös volt az égen a múlt éjszaka. Tegnap meg nemzetiszínű szivárvány. A dolog bizonyos, fiúk. Teringette, én tudom, hogy bizonyos. A kisujjamban van minden haditudomány. Én tudom, mint jelent az, ha én a kardommal álmodom.
Bántuk is mi még akkor a háborút. A csatatűz ott volt számunkra a tanteremben.
Néma csendben olvasattak fel a dolgozatok, a tanár komoly redőkbe vont arccal hallgatta végig. Volt biz azok között rossz is, figyelemre méltó is. Hol-hol egyet bólintott fejével, kedves, barátságos arca érdeklődéstől sugárzott, pedig bizony nem tudom, mi érdekelhette azon a sok kezdetleges »probatio calami«-n, amelynek a fele így kezdődött: »Ki ne hallotta volna valaha az igazságos Mátyás hírét!«
Most rám került a sor.
Halk, félénk hangon kezdtem olvasni.
A pattogó szavak, a velős, rövid és szabatos körmondatok, a népiesség szépségétől duzzadó eszmék mint valami bombák röpködtek szét a tág teremben. Tanulótársaim arcán a meglepetés és megdöbbenés volt lerajzolva. Elfojtott lélegzettel hallgattak rám.
Szeremley komoran csüggeszté le fejét s türelmetlenül tépdelte kis kecskeszakállát.
Kimerült, lángbaborult arccal ereszkedtem le helyemre (az utolsó padban) a felolvasás után.
A professzor úr letette hosszú ceruzáját s fürkészőleg nézett a szemem közé.
- Te írtad ezt, öcsém? - kérdé a gyanakodás félreismerhetlen jeleivel.
- Én... - motyogtam halkan.
- De csak segített Dobos bácsi is, ugye?
- Nem - feleltem halálsápadtra válva.
- No, egy kicsit? - vallatott szelíd, jóságos hangján.
- Egy kicsit - hebegém, alig hallhatólag.
Újra felvette a ceruzát kezébe s megfenyegetett vele.
- Helyesen van, öcsém. Tehát egy kicsit segített. Dobos bácsi jó hentes, tehát ehhez is ért. Nagyon jól, van édes öcsém, egészen rendben vagyunk. Csakhogy azt mondom én neked, hogy ezután is Dobos bácsi segítsen. Rosszabb munkát ne merj felhozni, mert akkor meggyűlik velem a bajod. Ha egyszer Dobos bácsi nélkül volna kedved valamibe belekezdeni, ne kerülj a szemem elé; a Dobos bácsi keze örökké meglássék minden dolgodon. Tiszteltetem, édes fiam, Dobos bácsit.
Szegény Dobos bácsi pedig mindezekről nem tudott semmit. Nem volt a léhaságok embere, ha tudott volna is valamint ezekről, mindössze vállat vont volna.
Sokkal okosabb dolgokon mélázgatott az ő elméje, mint aminő a betűk összerakásának hiú mestersége. Nem is értett hozzá soha világéletében. Az iskolából az »abé-ab«-nál állott ki s ahova kiállott, úgy ott maradt állva mai napig, hogy egy hajszálnyit sem mozdul odább.
Ennek a segítségére ugyan nem lehetett támaszkodnom. Kétségbeesésem határtalan volt, rémes színben láttam magam előtt a jövőt, amidőn ki fog sülni minden.
Megedzettem akaratomat és föltettem magamban, hogy olvasgatni fogok irodalmi műveket.
- Dobos bácsi! - szóltam egy napon - mondjon nekem valami remekművet, amit érdemes legyen átolvasni és tanulmányozni.
- Hüm, fiam. Hát itt van a Meluzina históriája. A feleségem olvasmány-könyve, olyat nem evett még a professzorod sem. Ha ezt elolvasod, okosabb leszel a sárospataki püspöknél. A feleségem tizenkilencedszer olvasta a múlt héten, és már is nincs maradásom a megnövekedett elméjétől, mire a huszonötödikszer kérődzik végig rajta, meglásd, a kassai káptalan is odább költözködik a tőle való tartózkodásában.
Megszereztem s elolvastam a Meluzinát. Ez a szép hölgy vitt be az irodalomba.
Az igaz, hogy nem volt előkelő delnő, kinek elegáns, csillogó kosztümje, fényes származása még arra is vet némi sugárt, aki vele érintkezik; egyszerű volt, névtelen, igénytelen...
Meg is látszik rajtam, hogy ő volt az első »ismeretségem«. Ez a »viszony« mindig gátja volt haladásomnak.
A szép »Meluzina históriája« végtelenül tetszett s fölébreszté bennem az olvasás vágyát, mely valóságos dühhé növekedett. Olvastam mindent összevissza, úgyhogy midőn egy negyedév múlva új irodalmi dolgozatra került a sor, annyi tündöklő szóvirág ülepedett le agyamra, hogy dolgozatomat, »Szent László király dicsőítését« úgy felsallangozhattam ékes szavakkal, miszerint Szeremley meg nem állhatta, hogy közbe ne szóljon.
- Nagy fantaszta az a te Dobos bátyád... No, mindegy, megbocsátom neki, hogy alkalmasint délután segített.
Egy év alatt - tisztult az ízlésem, sokat tanultam; a megszégyenítéstől való félelmem, hogy Szeremley észreveszi: honnan vettem a pávatollakat, megedzé lankadó türelmemet és szorgalmamat, megkettőzve - igyekezetemet.
Hiúságom, örömem, vágyam egyetlen célba gyűlt: írni tudni.
Egy év múlva, midőn a saját versemet olvastam el a közvizsgán, Szeremley édesen mosolygott, megveregette vállamat s így szólott:
- Most már nem féltlek, gyerek. Most már mindig ott lesz melletted Dobos bácsi, valahányszor megfogod a tollat.
És ez nekem nagyon jól esett akkor, pedig nem is értettem egészen.
Mert hát hogy is lehetne Dobos bácsi mellettem ezután? Féléve már, ahogy kikísértük a temetőbe. Hiszen a tiszteletes tanár úr is tudhatná. Levett kalappal ballagott a koporsója után.
LÁTTAM A FELESÉGEMET
1878
Tegnapelőtt, mikor Törs Kálmánt azzal akartam megvigasztalni, hogy sose búsuljon (aminthogy nem is búsult) a kerület miatt, tegye büszkévé azon tudat, hogy nemesen esett el, így felelt mosolyogva:
- Már iszen sokat ér a szép szó is; hanem hát azt mondta valamikor egy nagy tudós, hogy jobb eleven szamárnak lenni, mind döglött oroszlánnak.
Ez a mondat maga megér egy választókerületet.
Nincs valami kellemesebb dolog, mint élni.
Azt mondjuk, hogy már nem bírjuk a nagy adó terhét, az átkos kormány, mint a saskeselyű vájja májunkat, mint a pióca szopja vérünket, mint az ökör durván tapossa jogainkat, mint a kakukk idegeneket költ ki fészkeinkben, de azért e vérengző kínzások dacára is jobban szeretünk adófizető polgárok lenni, mint csendes, nyugalmas halottak, akik a föld alatt pihennek, megszabadulva örökkön-örökre a Tisza-politika átkaitól; meg nem háborítva se finánctól, sem végrehajtótól, sem semminemű elemi csapástól.
Képzelhetik hát, tisztelt olvasóim, mennyire megijedtem a múl napokban Budapesten, mikor mint valóságos eleven ember kezembe veszem a klubban a Pester Lloyd-ot és azt olvasom ki belőle a Fremden-liste-ban, hogy az én feleségem, Frau von M. K. az Európa c. vendéglőbe van szállva.
- Nekem feleségem! Hát kicsoda az én feleségem?
Megtörültem a szemeimet; talán nem jól olvastam a nevet. Ott volt biz az, tisztán olvasható betűkkel. Föltettem a monoklimat; mégis úgy volt!
Összeráncolt homlokkal gondolkoztam el mélyen.
Csak három élő ember viseli e nevet. Az egyik közülök tizennégy éves, a másik hetvenhat, a keresztnevet meg pláne csak magam viselem. Tehát mégis csakugyan, hogy ugyancsak az én feleségemnek kelletik lenni szállva az Európában!
De hát én istenem, mikor házasodtam én meg?
Annyi sok mindenféle történik az emberrel, hogy nem emlékezhetik mindenre, de már a házassági aktusra mégis csak vissza kellene emlékeznem - talán. Elhatároztam, hogy Gellérinek telegrafírozok; az jobban szokta tudni az elkövetett dolgaimat. Gelléri vissza fog emlékezni, mert hihetőleg Hymen hírt is írt róla a Napló-ban.
Szerencsére épp e pillanatban nyit rám a szomszéd teremtől Somogyi Ede, a Magyar Lexikon szerkesztője.
- Ugyan kérem, hányadik betűnél van már?
- Még csak az A-nál.
- Brr. Akkor még messze van az M. Mindamellett hiszem, hogy már rendezve vannak önnél az életrajzom főbb adatai.
- Kétségkívül, uram...
- Ez esetben önnek tudnia kell, házas ember vagyok-e vagy sem?
- Ah! Bah! Ki az ördög menne magához feleségül?
Ez a válasz tökéletesen megnyugtatott. Persze, hogy nem házasodhattam én meg, már ezen okból sem. - Félelmem szűnni kezdett, s egész nyugodtan indultam el a Váci utcai aszfaltra, fiatal emberes kedélyhangulattal nézegetni a világ legszebb hölgyeit, akikre mindnyájokra csak az tarthat számot, akire nem tarthat számot egyikök sem.
De azért még mindig fúrta oldalamat az a név. - Akik ösmernek, tudják mennyire szórakozott vagyok. - Vissza kezdtem emlékezni a világ valamennyi szórakozott emberére, Lord Byronra, akit esernyővel a feje fölött a legnagyobb záporesőben azzal tréfált meg egy ismerőse, hogy így szólt hozzá.
- Mylord, ön le is csatolhatná az esernyőt, hiszen a nap süt.
- Köszönöm, Sir - mondá a poéta, lecsattantva a parapli bordáit -, ön igazán figyelmes, s én oly végtelenül szórakozott.
A szellemes Trenville marquis a XVI. században egyszer sürgős ügyben hazajött a lakására. Palotája lépcsőin egy ismeretlen urat lát lefelé jönni, ki fennhangon dörmögi magában:
- Ez az átkozott Trenville soha sincs itthon.
- Ez esetben hát - gondolja magában a szórakozott marquis - én is hiába fáradnék hozzá.
És visszafordult.
Még ennél is szórakozottabb a Vas Gereben íródiákja, aki másfél óráig a saját lába helyett a szomszédja lábát vakarta, és rettenetesen csudálkozott mellette, hogy a viszketés mégsem múlik.
A legkülönb eset azonban mégis a madame Staël-é, ki I. Napóleonnak lágytojást akart főzni, de nem értvén a főzéshez, kikereste a szakácskönyvben: hány másodpercig legyen az a forró vízben. Megtalálta, hogy hetven másodpercig. Óráját tehát illő pontossággal egyik kezébe vette, a másikba pedig a tojást, s mikor a víz habhegyeket hányva zajongva forrni kezdett, hirtelen bedobta az - órát s azt, hogy mikor telik le a hetven perc, feszült figyelemmel nézte a - tojáson.
Ha mindezeken a nevezetes személyiségeken ilyen kázus esett már, miért ne eshetett volna meg rajtam valamivel nagyobb is, hogy ti. szórakozottságomban megházasodtam.
A sors csodálatos véletleneket produkál néha-néha. Egyszer a Nógrád megyei vicispánnal Debrecenbe utaztunk. Amint kiszálltunk az indóháznál, hogy a Bika szálloda felé igyekezzünk, egyszerre csak rákiált egy debreceni cívis az én öreg urambátyámra:
- Ifjú úr, hé! Elveszti kee az óráját, hé!
A vármegye hatalmas vicispánja, aki azt hiszi, hogy a végítélet napján még az isten is úgy fogja szólítani: »tekintetes öcsémuram«, rá sem hederített erre a tiszteletlen beszédre, hanem én mégis körülnéztem Ákos bácsit, s meglepetve látom, hogy a fekete gérokkja hátulsó gombjára egy ezüstóra van akasztva aranyláncon.
- Ákos bácsi - kiáltám -, egy óra van hátul a kabátgombján.
Az öreg hirtelen odakapott s ijedten elsápadva mondá:
- Kutya teremtette! Hol loptam?
Nyugtalanul tekintett jobbra-balra.
- Ez nagy baj, szörnyű nagy baj. Most már én nem tudok egyéb módust, öcsém, mint hogy ezennel átruházom rád a vicispánságot, hogy legyen akkora nagy úr a világon, aki engem elfogathasson.
Végre is rájöttünk a csodálatos esemény nyitjára, az öregúr a pesti indóházban, midőn a nagy tumultusban a böröndje után lehajolt meg fölemelkedett, valami szegény ördög zsebéből rántotta ki kiálló gombjával az órát. Így történhetett a dolog. A legkomikusabb benne a debreceni cívis megütközése, aki ugyancsak ménkű nagy úrnak nézhette az öreget, hogy még a kabátja hátulján is órát hord, mintha csak azt akarná szándékosan, hogy valamely megszorult becsületes embernek legyen mit ellopni.
E régi emlékek villantak föl agyamban, valószínűséget kölcsönözve a hihetetlennek, s mély borzadással töltve el egész valómat.
Bátortalan léptekkel s összezúzott kedéllyel bolyongtam föl s alá; még a Sárkány kirakata sem érdekelt, pedig ott van kiállítva Magyarország négy szépe és a legszebb ötödik, a rangon aluli.
Többször elindultam az Európa felé, hogy számon kérjem azon ismeretlen hölgytől, miféle jogon viseli nevemet, azonban egy gondolat mindannyiszor visszahökkentett; hátha mégis a feleségem - s ez esetben futnom kell tőle, nem pedig közeledni hozzá.
Homlokom forró volt idegeimet sajátságos láz és izgatottság tartotta fogva; ami borzasztót valaha olvastam Poe Edgartól, az mind összekavarodott fantáziámban. - Azt hittem, meg kell őrülnöm.
Végre azonban görcsösen fölkacagtam.
Bolond voltam eddig! Hiszen ez az egész dolog nagyon egyszerű. Ejnye, hogy eddig is nem találtam ki! Valami kalandornőnek jóhangzású név kellett, s ezer név közül az enyimet választá. - Szegény asszony!
Elfogta lelkemet a keresztény felebaráti részvét.
Most már kötelességem volt az Európa felé sietni, hogy figyelmeztessem, miszerint válasszon jobb nevet, ne tegye magát szerencsétlenné az enyimmel: arra már nem lehet adósságot csinálni - többet.
A kapust nem találtam az üveg-köpönyegjében, hanem a főpincér szemben jött velem a lépcsőről.
- Sie! - ordítok rá - in welche Zimmer ist die Frau von...
- A Nr. 14-ben.
- Hogy tudja ön, hisz még meg sem mondtam a nevét?
A pincér a kutya-filozófiánál fogva tudta. Mint mondá, csupán egy nő van most az Európába szállva, ennélfogva ennek kell lenni, akit keresek.
Engedve ezen logikának, bekopogtattam a 14. számú ajtón. Egy magas, fekete ruhás hölgy jött elémbe erős, markírozott vonásokkal, csinos kék szemekkel.
- Asszonyom! - mondám magamat meghajtva.
- Mit kíván tőlem, uram?
- Föl akarom önt világosítani.
- Miről?
- Ön mindjárt meg fogja érteni. Az én nevem...
- Nos uram, az ön neve?
Megmondtam neki a nevemet és kémleltem a lesújtó hatást, melyet az első fog idézni.
Arcának egyetlen porcikája sem változott; hidegen hagyta, mintha csak azt mondtam volna, hogy Szabó Jánosnak hínak, ami pedig a legközönségesebb név az OsztrákMagyar Monarchiában.
- Nos uram, a nevét hallottam, hanem a fölvilágosításból még semmit...
- Ellenkezőleg! Éppen a nevemben van a fölvilágosítás.
- Nem értem...
- Ön úgy viseli magát, mintha a feleségem lenne.
- Meg van ön bolondulva?
- Azt hiszem, asszonyom, hogy nem, vagy pedig önt nevezik másképpen. Hogyan nevezik, kérem?
- Én X. Ferencné vagyok.
- Így van beírva a kapusnál?
- Nagyon természetesen.
- Ez esetben bocsánatot kérek - dadogám s szó nélkül elpirulva rohantam felvilágosításért a kapushoz.
Az én feleségemnek sehol semmi nyoma. Fölhánytuk a vastag vendégkönyvet. Sohasem volt ott ilyen nevű asszony.
De hát akkor milyen módon jutott be mégis a Pester Lloydba?
*
Töprengésem nem szűnt meg. Visszafelé jövet a kupéban is erre gondoltam. Itthon is eszembe jutott. Hogyan történhetett mindez?
Végre Gellérinek is elpanaszoltam.
Az elnevette magát.
- Hol állt az a Frau von szó. Ugye a sor végén?
- Ott.
Azután megkérdezett, hol voltam szállva.
- A London-ban.
- Egyszerű az egész. A Pester Lloyd nyomdájában a London szálloda listájából egy sor lecsúszott az Európa szálloda listájába, éppen a Frau von alá.
ANGOL VILÁG SZEGEDEN
1878
Mióta dr. Lenhossék megmérte az összes nevezetesebb emberek koponyáját és azt találta, hogy báró Sennyei Pálnak kell lennie a legtehetségtelenebb embernek, azóta kezdek kevély lenni a talentumomra.
De sohasem lyukadt ki belőlem a büszkeség olyan nagy mértékben, mint tegnap este, mikor azon vettem észre magamat, hogy én angolul tudok.
Nem emlékezem rá, hogy valaha tanultam volna angolul, sőt még jóformán nem is hallottam angol szót, de mégis tudok.
Hja, mert hát kifejlettebb koponyám van, mint a Sennyei Pálé!
Szegény professzorom, aki nem bírtad belém diktálni Schiller szomorú nyelvét sem, hitted-e valaha, hogy még Albion leányaival is lészen diskurzusom az ő saját nyelvükön.
Kossuth apánk megtette azt a juxot, hogy folyékony dikciókat tartott a brit parton, a hosszú tengeri úton a szótárból és a nyelvmesterektől elsajátítván nyelvüket. De ez mind csak kismiska! Én egy óra alatt tanultam meg John Bull nyelvét. S tanítómesterem a kisasszonyok lábikrái voltak.
Még azt mondják, hogy az ember a fejétől kezdődik. Nem igaz! A lábától kezdődik. S Lenhossék is okosabban tenné talán, ha a szép asszonyok lábait méregetné, mint unalmas lángelmék és celebritások koponyáit.
Mert ha nem a lábak következnének előbb a fejeknél, hogyan lett volna lehetséges, hogy a három miss a lábaival annyi főt megzavarjon?
Miután a nyájas olvasó a misseket még talán nem ismeri, joggal megkövetelheti tőlem, hogy világosság okáért értelmesebben beszéljek s az elején kezdjem.
Hát tisztelt olvasó, van itt ebben a te nyugalmas városodban, hol a szelíd erkölcsök honolnak háborítlanul századok óta, egy istentől elrugaszkodott kompánia. Szelíd jámbor fiúk egyenkint, hanem együtt valóságos Kun László udvara. A Pickwick klub emberei, a zöldek társulata és a párizsi cliquot-egylet mind jámbor kupaktanács ezekhez képest.
Elmondom az egylet történetét, s ezzel meg lesz magyarázva minden.
Az egylet iránya eleinte politikai volt: az volt a jelszó: buktassuk meg Tisza Kálmánt.
Nem bírtuk.
Engedtünk kissé ambíciónkból s ledevalváltuk a jelszót arra, hogy: buktassuk meg Bakayt.
Azt sem lehetett.
No, hát mármost mi az ördögöt csinálunk.
- Buktassuk meg Angolországot! - szólott Pista, a másodelnök.
- Jó van, buktassuk hát meg Angolországot...
- De hogyan?
- Kezdjük Beaconsfielddel!
- Kivihetetlen.
- Éppen nem. A Szegedi Napló elkezdi dicsérni, s természetszerűen folyik a többi...
- Milyen többi?
- Az, hogy akkor a másik helyi lap okvetlenül szidni kezdi Márpedig azt tudjátok, hogy Viktória királyné mennyire befolyásoltatja magát e precíz közvélemény által.
- Jó, jó, de ez mégsem egészen biztos szer Nagy-Britannia megbuktatásához - mondja János, az egylet vicetitkára -, egyéb kell. Én azt mondom, uraim, be kell plántálni Angliába is a magyar erkölcsöket, s egy fél század alatt tönkremegy a brit félsziget.
- Mégpedig - szólott közbe Laci, az egylet pénztárnoka - úgy kell kezdenünk a dolgot, ahogy valaha II. József császár kombinálta ki a magyarok romlását, a nőkön...
- Helyesen! - kiáltott bele az alelnök - az angol nők erkölcseit kell megrontani. Ez az én szakmám.
A klub tagjai lelkesült éljenzéssel fogadták a tetszetős eszmét.
- Nos, uraim - tevé föl a kérdést az elnök -, ki vállalkozik arra, hogy Angliába menve, ott elkezdi kolosszális missziónkat, a női erkölcsök aláásását.
- Én magamra vállalom Irlandot.
- Én Skóthont.
Pista bosszúsan vágta kalapját a tanácskozási asztalhoz.
- Hát akkor nekem mi marad?
- Az anyaország és India!
- Hát még? Azért kár is kimozdulni...
Egy jeles tagtársunk emelt most szót.
- Egyáltalában, fiúk, legokosabb lenne itthon maradni, mert kimenetelünk által a boripart érné érzékeny veszteség. Adjuk egészen urasan. Én azt indítványozom, és a kényelem is azt követeli, hogy...
- Halljuk?
- Hozassuk ide egész Angliát.
- De be nem férne ám az egész Szegedre!
- Hozassuk ide apródonkint.
- Úgy van négyenkint, ötönkint.
A klub helyeselte e tervet. A határozat ki lett mondva.
S így most már könnyen megérted, nyájas olvasó, hogy mit keresnek Szegeden az ánglusok. Az első szállítmányunk tegnap érkezett meg. Öten vannak, két férfi és három...
Azaz, hogy most veszem észre, miszerint úgysem hiszi el senki e mesét. Utoljára is abba kell hagynom a tréfálódzó hímezést-hámozást s ott vagyok kénytelen kilyukadni, hogy a kompániának nem voltak bíz ott egyéb céljai, mint hogy balettet akart látni, minélfogva rávette a színházdirektort, hogy hozasson neki balettet.
Így érkezett meg tegnap két férfi és három nő.
Nem voltak ezek albioni szőke fejek, hanem Meduza-fejek. Az egyik úgy néz ki, mint az aszalt szilva, a másik a savanyított uborkát juttatja eszünkbe, a harmadik a Libanon tornyát termetével s a damaszkuszi halastavakat szemeivel.
Hanem hiszen az nem is virtus, hogy az ember a Borcsa-féle tündérekért lelkesüljön, azt akármicsoda borbélylegény megérti, miért van, - az igazi úr éppen azért úr, hogy a vulgus profanum nem érti meg sem a cselekedeteit, sem az ízlését. Az angol missek félig-meddig a mi vendégeink. Illő tehát, hogy jól fogadjuk; bankettel, édes szavakkal és felolvadott szívekkel. Nagy-Britannia szülöttei megérdemlik azt a figyelmet a magyaroktól, igaz ugyan, hogy nagyon rútak, hanem lehet, hogy Angliában a legszebbek közül valók. Elvégre is mi magyarok barbár faj vagyunk, mit értenénk mi a női szépség megítéléséhez? Egyszóval vegyük úgy, hogy ünnepelt szépségek körében vagyunk.
Úgy is vettük; kivált mikor borozás közben egy kis londoni köd nehezedett az agyvelőnkre, egészen megbarátkoztunk Angliával és azzal, amit adott.
- I love you! - mondám, szememet lehunyva és szemérmesen odahajolva miss Jane-hoz.
Ezt az egyetlen szeretem önt mondatot tudom a szótárból.
Miss Jane rám bámult kicsinyre szabott savószín szemeivel és a fejét rázta, hogy nem érti.
Talán rosszul ejtettem ki. Felírtam hát egy szelet papirosra.
Innen sem értette meg. Bizonyosan nem tud olvasni.
Megnyugodtam a megváltozhatlanban, hogy nem vagyunk képesek egymást megérteni, s szinte irigyeltem János barátunk ötletét, aki a maga missének meg-megveregette a karját, azután meg-megveregette jelentőségteljes pislantással a fehér márványasztalt, amivel azt akarta vele megértetni, hogy a karja oly fehér, mint a márvány és olyan kemény.
De még odább ment leleményességben és önfeláldozásban Pista; ő egy nemzetközi csókot cuppantott miss Elise arcára, amitől nyomban elálmosodott, már tudniillik nem a miss, hanem - a Pista.
- Hollá! - Ezt nem szabad így hagyni. Hadd énekeljék el neki a missek a rule Britannia-t.
Elkezdtem mindenféle mimikával, kézzel-lábbal magyarázni, hogy az angol nemzeti himnuszt akarjuk hallani, a világverő brit flották harci indulóját, melyben benne van a skót kardok csörgése, villámok csattogása, riadó trombiták harsonája, haragos tengerek zúgása. Halljuk a rule Britannia-t!
Csak félig-meddig értette a három hölgy, összesúgtak hát, anyanyelvükön tudakozva egymástól.
- Cso kce? (Mit akar?)
- Pesen (Éneket) - mondja az egyik.
- Kerú? (Melyiket?) - kérdi miss Elise.
- Tú Anglickú. (Azt az angolt) - súgja miss Jane.
Teremtő uram istenem - kiáltám föl önmagamban elálmosodó szemeimet megdörzsölve és homlokomat megtapogatva, hiszen én értem minden szavukat.
Izgatottságomban rávágtam öklömmel a nagy márványasztalra úgy, hogy táncoltak rajta az üres üvegek.
- Uraim, én folyékonyan tudok angolul. Mindent, de minden értek.
- Hát mondta valaki, hogy nem tudsz? - szólott közbe Pista.
- Igen, de még ez este nem tudtam.
- Lehetetlen!
- Becsületemre mondom, nem tudtam.
- Akkor hát most sem tudsz.
- Akár egy Shakespeare, hallgassátok!
S ezzel a legfesztelenebb és a legfolyékonyabb konverzálást kezdtem a kisasszonyokkal, kik elsápadtak az ámulattól, éppúgy, mint barátaim.
- Ez aztán isteni csoda! Mégis csak szép dolog kapacitásnak lenni. Az embernek megnyílik az esze, s egy momentum alatt benyeli az egész angol nyelvet.
- Hja, így van az - mondám önérzettel -, ha az embernek kifejlettebb a koponyája, mint a Sennyei Pálé.
Nemes mulatság fejlett ki. Hangzott a rule Britannia, és vígan csörömpöltek az összekoccanó poharak.
Laci, Pista és János rágyújtottak egy-egy itthon termett nótára, vegyítve szomorút víggal, frisset mélázóval, költőit frivollal...
Az ánglius híres lányok,
Kilenc rétű a szoknyájuk,
Három módis, három sáros,
Három pedig...
- Yes - mondák a missek vigyorogva, mint megannyi tengeri fóka.
Az angol köd mindinkább reánk ereszkedett A Hungária gázlámpái egyre fogytak, az óra egyre többet mutatott éjfél után, a felszolgáló pincérek szeme folyton kisebbedett míg ellenben a számla folyton nagyobbodott. (Így pótolja ki magát az anyatermészet.)
Végre valahogy hazavergődtünk.
Most reggel, amint fölébredve eszembe jutott azon isteni csuda, hogy én angolul is tudok, keresztül gondoltam múltamat, s íme rájöttem, hogy én ezt a nyelvet önkéntes koromban a pajtásaimtól tanultam meg apródonkint és öntudatlanul a báró Mamulya-ezrednél.
Persze, hogy a fiúktól tanultam.
Hanem hát azért baka a baka, hogy mindig csínyen jár az esze. Az akasztófáravalók elhitették akkor velem, hogy az a cseh nyelv.
S hittem egész tegnapig.
A FÉREG
1878
Miért járok még egyenes gerinccel én? Ha már rabszolga mindenki. Ha már ura van mindenkinek, miért maradjak én egyedül.
Meghódolok neked, te legnagyobb úr...
Egyszerű tollamat, mely sohasem ismert hatalmat, parancsolást, mely az én szilaj szívem érzelmeit tette papírra, a hízelgés tintájába lököm.
Leborulok előtted, mindenség ura, - földnek férge, ideálom!
Imádom a szabadságot határtalanul, féktelenül Még az is fáj, hogy az isten őrködik fölöttünk, jobb volna tán, ha nem vigyázna ránk.
De azt mégis szeretem, hogy te fölöttünk állasz hatalmas úr, csúszó-mászó földi féreg!
A te ítélőszéked elé fogunk jutni valamennyien.
Te fogod megrágni a királyok koponyáját, te fogod megtudni, volt-e bennök agyvelő.
Te fogod megenni a hatalmasok szívét, - ha ugyan ki nem köpöd, mert keserű.
És tehozzád jut mindaz, amit mi világnak nevezünk, ami kedves nekünk, ami érdekel. És aztán a legvégén, hogy valahogy pört ne akaszthassunk a nyakadba, szép csöndesen megeszel minket is.
Mert hát te igazságos vagy és hatalmas.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
Éppen idáig írtam e cikket sötét, elnyomott kedéllyel, midőn kopogtatás hallatszik az ajtón.
Hát ki az ördög lép be rajta? A világon a legmulatságosabb fickó, az én kedves kenyerespajtásom, Gelencsy Muki.
- Hollá! Hol a pokolban jársz itt Szegeden?
Muki rendesen nagyszabású ideákban szokott beszélni.
- Hát én bizony most, pajtás, olyan comissionär-féle vagyok. A hollandus kormány két milliárd mázsa paprikát rendelt általam - azért jöttem Szállítom le neki az egész várost, még a házfödeleket is - paprikának. Az bizony nincs különben. Hanem hát te meg mit csinálsz itt?
- Hát én tárcát írok a féregről...
- A toportyán-féregről? Micsoda, te a férgekről írsz már és nem az asszonyokról?
- Eh, mit az asszonyok!
- Rosszabb vagy, pajtás, a harkálytojásnál. Mást érzel, mást írsz. Tedd az öregapádat bolonddá, ne engem; majd téged hagyna hidegen az olyan szép asszony, aminőt most láttam.
- Hol?
- Átellenben egy ablaknál, amint idejöttem. Rám nézett. Éppen a szívem tájára esett pillantása. Egy pakli gyufa volt a kislajblizsebemben, mentem meggyulladt.
- Szegény Muki!
- Szerencsére éppen akkor vitték arra a város vízipuskáját az eloltotta.
- Hogy mégis nem vagy vizes?
- Mert okos ember vagyok. Egyszer-kétszer még ezután elsétáltam az ablaka alatt, s amint még egyszer rámnézett, égető tekintetétől mindenütt megszáradt rajtam a ruha.
- No, ez igazán praktikus. Nem foglalsz helyet?
- Köszönöm. Nem lehet. Egy angollal fogadtam tegnapelőtt, hogy kilenc esztendeig le nem ülök és le nem fekszem...
- Régen láttalak. Hogy vagy? Nem nősültél még meg azóta?
- Nem még. Hanem a kedvedért azonnal megtehetem, ha kívánod. Hivass be valami némbert kívülről. Éppen az elébb láttam ott valami tenyeres-talpas jószágot...
- Micsoda? Hát már a szolgálókig jutották?
- Hja, pajtás, az az akasztófáravaló Napóleon Lulu minden partit elhalász előlem. Thyra hercegnő, Ilona kontesz...
- Jól van, jól Hanem hát azt mondd meg már, mi hozott orvos létedre ide az Alföldre?
- Mi egyéb, barátom, mint a muri. Egy fösvény nagybátyám lakik itt Kikindán, az rendezett valami díszebédet a nevenapjára. Meghítt. Elmentem.
- Nos, volt-e jó ebéd?
- Hét szem lencsét adott ki a szakácsnéjának húszunk számára.
- A rossz élelmezéstől vagy hát olyan sápadt...
- Ej, dehogy! Az a bajom, hogy megfáztam útközben. Olyan hideg volt a vagonban, hogy odafagytam a kupé oldalához. Ahogy kiszálltunk, két cseh konduktor feszegetett le késsel.
- Örülök, hogy itt vagy, legalább elbeszélgetünk egy kicsit - régiekről. Hogy van Mariette?
- Miféle Mariette?
- A kis szeretőm a Háromdob utcai kávéházból.
- Aha, emlékszem. Mindjárt gondoltam, hogy olyanvalakiről kérdezősködöl, aki nincs benne a Gothai almanach-ban. Hej, pajtás, hol vannak azok a régi jó idők, mikor még urak voltunk.
- Messze, nagyon messze...
- Múltkor láttam őket. Egy Rókus-kórházi orvoskollégámnak olyan pompás operngukkere van, hogy meglátszanak rajta ezerszeresen nagyít.
- Ne komédiázz, beszélj inkább a Mariette-ről.
- Apropó! Hát igazán szeretted azt a szép kis fekete leányt?
- Azt hiszem, még most is szeretem. És te is szeretted?
- Én? Várj csak Igen, igen, most már emlékszem. Csakugyan magam is szerettem.
- Hát hogy van az most?
Gelencsy Muki szórakozottan játszott az óraláncával.
- Úgy, hogy sehogy sem lett volna, még sohasem volt.
- Bolond vagy? Azt szeretném tudni, emleget-e még?
- Nem az! - mondja Gelencsy Muki a maga szeles modora mellett is a meggyőződés hangján.
Rosszul esett e szó; darabig elhallgattam, mialatt Muki kifejtette szivarozva abbeli nézetét, hogy milyen rosszak most a virgínia szivarok: olajfestéket köpköd tőlük. Zichy Miska már szerződtette is maga mellé, azon esetre, ha a száraz, hosszú Tóth Vilmost megkapja pemzli-nek.
- Mikor láttad utoljára? - törém meg végre a csendet.
- Kit? Tóth Vilmost?
- Dehogy. A Mariette-ot.
- Ah, a Mariette-ot. Megállja csak, hogy pontos legyek - holnap lesz egy hete, láttam legutoljára.
- Hol?
- A nyújtódeszkán, - amikor boncoltam!
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
Megint elfogott a sötét hangulat, mely kedélyemet uralta, mikor e cikk írásához kezdtem.
Sziszegve tompán kérdém:
- Mi baja volt szegénynek?
Muki ásított.
- Már mint kinek? Ahá, a Marinak. Az ördög tudná az ilyet; öngyilkos lett. Mondták is miért, de elfeledtem. Kit érdekelne az ilyen mindennapi történet Ti, írók, azt úgyis ezzel a három szóval fejezitek ki: féreg dúlta a szívét - punktum.
- Féreg, igen féreg - suttogám elsápadva -, az én uram, akinek meghódolok. Nála a szegény kis Mariette egészen odahaza van.
SZEGEDI TITKOK
1878
Annyi sok jogos panasz érkezett már be a szerkesztőséghez kollegám, Kákay Aranyos Nr. 3. ellen, hogy a közönség bizonnyal örömmel fogja venni, ha legalább egy időre megszabadul tőle, s én veszem át rovatát. Biztosítom, hogy az olvasók nem fognak rövidséget szenvedni, mert eltekintve attól, hogy huszonöt évvel vagyok idősebb nála s így kétségkívül higgadtabb s tapasztalatokban gazdagabb; tudományom is - minden szerénytelenség nélkül mondhatom - van annyi, mint őneki.
Ha még egyszer valahol fölbukkanna ez az úr, ne higgyenek kérem neki, s ne engedjék magukat félrevezettetni Borcsái és bámulatos kalandjai által. Nem igaz azokból egyetlen szó sem.
Az lesz az igaz, amit én fogok beszélni.
Mindössze az a hátrányom lehet, hogy még ő fiatalabb vérű levén, franciás könnyedségű stíllel sikamlik el a tárgyak között, addig én nehézkes angol modorral, csupán tárgyilagosság- és a tények részletes előadására fogok szorítkozhatni. De önök, remélem, elengedik a kornak az élénkséget az igazságért.
Mindenekelőtt ki kell jelentenem, hogy mióta Szegeden vagyok, már jóformán mindent láttam, ami ebben a nagy városban csak látható - csak még rendőrt nem láttam. No, de ez talán nem is látható.
Mióta Krikay az Ellenőr-ben a rendőrségről írt egy magvas cikket, azóta különösen érdeklődni kezdtem ezen intézmény iránt.
- Hát eszerint mégis van itt rendőrség? - kérdém tőle.
- Beszélik, hogy van.
- Úgy? Csak beszélik?
- Sőt bizonyosan mondhatom, hogy van rendőr. Én láttam is már egyet belőlük - elevenen.
- Ugyan, hogy néz ki?
- Már azzal nem szolgálhatok, mert először nagyon régen láttam, másodszor az is meglehet, hogy nem is rendőr volt, hanem finánc, s harmadszor megint az sem lehetetlen, ha valóban rendőr lett volna is, hogy akkor nem én voltam az, aki láttam, hanem a sógorom; de sőt ha tényleg én voltam is, aki láttam, kétség fér hozzá, ha nem-e csak álmodtam, hogy láttam.
Így lőn, hogy egészen a legutóbbi napokig nem volt határozott ideám a rendőrség felől.
Minthogy a Szegedi Hiradó-nak buzgó előfizetője és olvasója vagyok, ott koronkint akadtam nyomaira annak, hogy mégis kell rendőrségnek létezni, miután számtalanszor szokott fölemlítve lenni betörések és tolvajlások leírásánál e néhány szó: rendőrség nem volt jelen.
Mint logikus fő, elgondoltam magamban, ha rendőrség nem volt jelen, jele, hogy jelen is lehetett volna, s ha jelen lehetett volna - akkor léteznie is kell.
Történt azonban, hogy a múlt napok egyikét egy kicsit megtoldtuk az éjszakával mert hát hiába, szegény ember úgy takarózik, ahogy lehet.
Barátaim közül néhányan, kik iránt őszinte részvétet érzek, házasemberek lévén, a világért sem fogom őket kompromittálni nejeik előtt, hogy elárulom, miszerint velem voltak, de ha netalán ez kitudódnék, nagyobb kalamitásoktól ez esetre is megóvom azzal, ha el nem beszélem, hol jártunk és mit cselekedtünk.
Azt azonban nem titkolhatom el, hogy a színhely az alsóváros volt, s az idő éjfél után egy óra, midőn Szegednek egy utcáján ballagtunk, mely némely tekintetekben hasonlít a londoni Regent street-hez, és némelyekben a bécsi Grabenhez.
Ezen az utcán nagy sár volt és nagy sötétség. Egyetlen gázlámpa sem égett, mert a városi szerződés szerint e napon a hold lett volna hivatva világítani.
Egymást sem láttuk a pokoli sötétségben. No, de hangjaink ismerősek (kivált az enyim), s a társalgást a legkevésbé sem zavarta a sötétség.
- Hol van Gyuri? - kérdém, midőn észrevettem a lépésekről, hogy kevesebben vagyunk.
Gyurinak nehéz volt a feje. Egy falkerítésnek támasztotta.
- Hol vagy, Gyurka?
- Itt vagyok, komám.
- Miért álltál meg? Mi baja a fejednek? Csak nem vagy rosszul?
- Nem én, persze hogy nem. Hogy mi baja a fejemnek? Má mint az én fejemnek, la? Hát gondolkozom vele?
- Min?
- Azon, hogy mit iszunk még. Hogy hova megyünk még.
Éppen indítványozni akartam még valamit, midőn a szomszéd utcából éktelen lárma hangzott föl, amibe két szaladó ember lábainak pocsogása vegyült.
»Tolvaj! Agyonütlek! Rád lövök!« kiáltások voltak hallhatók.
E pillanatban mellettünk rohant el az üldöző és az üldözött.
A sötétségben nem lehetett őket csak homályosan kivenni, robusztus alak volt mind a kettő.
- Te rabló! - ordítá egy hang gúnyosan.
- Te rendőr! Te policáj! - dörögte vissza a másik még gúnyosabban.
Aztán újra fölhangzott a sebes trapp a lucskos sárban.
- Utolérlek, kutya! - hallatszott mindig messzebbről.
- Hiszem, mert osztrák baka voltál - kiáltá vissza a másik.
Ohó! hisz ez nagyon érdekes. Egy rendőr tolvajt kerget. Itt az alkalom rendőrt látni. Vajon megcsípi-e a jómadarat.
Egy gondolat hirtelen elvágtam magam a kompániától, s utána a két futó alaknak. Gyermekkorom óta szeretem azt, ami kalandos, nem bírtam ellentállni a csábító alkalomnak.
Egy puszta téren értem utól őket...
A holdvilág kibukkant s megvilágítá kissé a színhelyet; a futó és üldözője közt alig lehetett már harminc lépés, midőn az üldözött e díszes téren (mely, ha nem csalódom, a plébániatemplom közelében fekszik) egy sáncba lebukott, azon hitben, hogy ellenfele észre nem veszi e fortélyát.
Éles szemű fickó volt: éppúgy észrevette, mint én, s vakmerően csörtetett arra felé.
Megálltam egy ház kapuja mellett, onnan néztem, mi fog történni.
Az történt, hogy a tolvaj kidugta fejét a sáncból, midőn már a rendőr közel járt s rákiáltott:
- Halálfia vagy, ha közelebb lépsz! - S egy pisztoly csöve csillámlott elő.
A rendőr (derék szál legény) meghökkent, visszatántorodott. Hihetőleg azt gondolta, minek kockáztassa drága életét egy ilyen mihaszna emberért?
De azért nem hagyta el pozícióját, megállt ott, mint a cövek s mozdulatlanul, örökösen odatapadó tekintettel nézte prédáját.
Már ti. amennyit láthatott belőle, mert dacára, hogy egyre világosodott, csupán egy szürke köpönyeg lebegett a sánc fölött. A szürke köpönyeg alatt, képzelem, milyen kedélyesen töltötte idejét a tolvaj. Tán még szundikált is az akasztófáravaló!
Több mint egy óráig nézett ott tehetetlenül farkasszemet a szürke köpönyeggel a rendőr, csak néha kiáltva oda:
- Megállj, gazember! Kivárlak! Majd kijösz onnan! Tudom, megsiratod, ha a kezembe kerülsz Morzsává törlek...
S volt is egy egészséges gondolata, amellyel a garádból kiugrassa. A sáncnak innenső fele tele volt vízzel, s egy kis gát állt annak csupán akadályul. Emberemnek eszébe jutott ez, odarohant s mialatt félszemmel áldozatját nézte, hirtelen fölszakítá kezeivel a gátat, s a víz zuhogva hömpölygött a sánc azon részébe, hol a tolvaj guggolt.
Érdekes, idegcsiklandozó látvány volt. Milyen tréfa lesz az most mindjárt, mikor egyszerre csak átnedvesül a fickó teste, s fölveszi az özönvíz.
- Ugye kiugrattalak? - kiáltá rendőrünk, egy kezében levő pakktáskát magasan a feje fölött lobogtatva. (Hihetőleg a tolvajtól vette el.)
S íme, a víz felületén egyszerre csak úszni kezdett a szürke köpönyeg; csendesen, szépen, mint egy rózsaszirom, - hanem az ember, az nem volt sehol.
Az ember már régebben kibújt a köpenyeg alól, s ki tudja, hol lehet azóta!
Hangosan elkacagtam magam - emberem pedig hangosan káromkodott.
Kacagásom túlharsogta káromkodását; figyelmes lett rá.
- Ki az? Ki röhög itt? - dörmögé durva hangon.
Szétnézett, megpillantott.
- Mit nevet az úr?
- Önöket.
- Hát látta az úr?
- Mindent - mondám mosolyogva. - Csupán a dolog lényegét nem tudom - honnan, miből indult ki.
- Ez a hitvány kuffer az oka.
- Ez lett ellopva?
- Ez - szólt dühösen -, nem érdemelte meg a fáradságot.
Egészen közelléptem emberemhez s nem állhattam meg, hogy gúnyos arccal a vállára ne üssek.
- Hanem hát, barátom, már csak valljuk meg, hogy maga aztán igazán ügyetlen rendőr a maga nemében.
A fickó átható szemekkel nézett végig.
- Minek néz engem az úr? - kérdé érdes, tompa hangon.
- Már mint én? - hebegém megzavarodva...
- Látta ön azt a másik embert? - kérdé valamivel szelídebben.
- Aki megszökött a köpönyeg alul?
- S akit azért kergettem, hogy jól elverjem? - mondá nevetve. - Látta ön...
- Láttam.
- No, ha látta az úr, hát akkor tudja meg - hogy az a másik volt a - rendőr.
A KIS LALA LEVELE
1878
Erről a mai napról mondta a tót suhanc az apjának: Hej, apó, mikor lesz az a nap, hogy én úgy jóllakom, miszerint sem feküdni, sem ülni, sem aludni nem fogok tudni, hanem csak hánykolódom és lihegek, mint a sün?
Erre a napra ígérte meg az öreg tót fiának ezt a boldogságot.
És ez a nap szent mindenkinek, még annak is, aki mindennap jóllakik, akinek minden napja a pihenés napja.
Mához százhuszonkét évre lesz kétezer éve, hogy - Krisztus született, jászolban, miként illik egy demokratához, ki hivatva van megteremteni az egyenlőséget s elszórni a szeretet tanait.
És e bámulatos szellem ki valódi fia volt az Istennek, kétezer éve már s minden évben leereszkedik hozzánk a születésnapján addig-addig, míg egyszer majd csak - és már nincsen messze - nem ismerünk rá.
Mi öregek, már most sem várjuk nagyon nekünk nem igen hoz semmit, azt pedig, amit ránk hagyott, nem igen tudjuk megbecsülni, hanem a gyerekekhez, az ártatlan szívekhez még most is oly közel esik ő, mintha az a kétezer esztendő csak egy lépés volna.
Mosolyogjatok szelíden, gyerekek, szép szőke fürtös fejecskéiteket dugjátok ki kíváncsian a paplan alul, az ablakba kitett csizmákba és cipőcskékbe bizonyosan tett a jó Jézus valamit addig, míg ti jóízűen aludtatok.
A jó Jézuska gondol rátok, ő egészen a tietek, mert mi nem érdemeljük őt meg.
- Igen, igen, kis Lala, magát nagyon szeretni fogja a Jézuska, ha jó lesz egész karácsonyig.
- Aztán mikor lesz már az a karácsony?
- No, úgy egy hét múlva.
Hát egy hétig bizony érdemes jónak lenni a Krisztuska kedvéért.
Lala is az volt és sokat gondolkozott arról, hogy milyen ajándékot fog neki vajon hozni a Jézuska karácsony estéjén.
- De hát ösmer engem a Jézuska? - kérdé tőlem a kedves gyermek komolyan egy estefelé, midőn hozzájuk mentem.
- Majd beszélek én vele. Elmondom neki, hogy maga a Karmos János barátom kis Mimi-kéje, hogy maga egy icipici szófogadó árvácska, aki megérdemli, hogy olyan ajándékot küldjön magácskának, aminőt csak szíve-lelke kíván.
- Úgy, úgy, Aranyos bácsi, mondja el a jó Jézuskának mindezeket. Hol találkozik vele? A Jézuska is a Prófétá-ba jár vacsorálni?
- Nem, kis angyalkám; a Jézuska nem szokott enni.
- Aztán mindent megád ő nekem, amit kívánok?
- Mindent.
- De hát hogy tudja, én mit kívánok?
- Tud az mindent, mert belát az olyan átlátszó tiszta szívekbe, mint a kis Laláé.
A kis Lala hitetlenül csóválta a kis fejecskéjét. Okos gyermek; csak félig hitt ebben a dologban már ti. abban, hogy az ő kívánságát a Jézuska ismeri - mert hátha nem ismeri!
A Lala papája ügyvéd és özvegyember. Még fiatal, mégis már hét éve özvegy. Neje éppen akkor halt meg, midőn a kis Lalát hagyta itt maga helyett. Azóta nem bírja felejteni, s lemondott a házasodásról. A rábeszélések lepattognak róla, szentségtelenségnek tartja más nőre rá is nézni. Szerelmes egy halottba, aki már régen por odalenn a fekete földben...
A kis Lalát, ki nejének arcvonásait örökölte, óvó szeretettel nevelte föl. Soha atya jobban gyermekét nem szerette, még az árnyékát is szeretettel nézi, még azt a helyet is megirigyli, ahol a kis Lala ül.
Nem is szeret egyébről beszélni, mint a Laláról, meg a perrendtartásról.
Tegnap, amint együtt ültünk szobájában a vígan pattogó kályha mellett, mint legtöbbször szokta, ezzel a kérdéssel fordult felém:
- Mit gondol ön, kollega, a perrendtartás 221. §-áról?
- A 221. §-ról? Nem gondolok én, kedves kollega úr, erről a §-ról semmit. Ön tán gondol valamit?
- Ez a § énszerintem hibás, először azért...
- Higgye meg, nem vagyok kíváncsi.
- Vagy úgy? Beszéljünk tehát másról. Látta már a Lala karácsonyfáját?
- Láttam.
- No, ugye szép?
- Ön igazán jó apa...
- Az ember megtesz mindent gyermekeért, higgye meg, édes a kötelesség itt aztán nincs is már nekem egyéb célom a világon - mondá mélabúsan -, mint azt a gyermeket fölnevelni.
- Elég hiba. Önnek még meg kéne házasodnia.
- Soha, uram, soha. Engem tökéletesen kielégít az, ha tudom, hogy gyermekem semmit sem nélkülöz, hogy mindene megvan.
E pillanatban a levélhordó kopogtatott az ajtón.
- Egy kézbesíthetlen levelet hoztam vissza a postáról - mondja mosolyogva, amint belép -, szerencse, hogy rajta van az ügyvéd úr firmája a borítékon, különben nem tudtuk volna hova elvinni mert nagyon messze szól és nagyon nagy úrnak.
- Adja csak ide. Valamely csodás levél lesz.
- A Jézuskának van adresszálva az Égbe.
- Nini, nini - mondja az ügyvéd mosolyogva -, hiszen ez az én kis Lalám írása.
Valóban a Lalácska körmölései voltak, akkora nagy betűk, mint egy nagy póké.
Kíváncsian nyitottuk föl s olvastuk tartalmát.
»Kedves jó Jézuskám!
Miután a Kákay Aranyos bácsi azt mondja, hogy maga nagyon jó és azt küldi nekem karácsonyra, amit én akarok, hát én arra kérem, kedves jó Jézuskám, hogy - mert nekem nincsen mamám és a többi gyermekeknek van - küldjön nekem karácsonyra egy - mamát.
De igazán küldjön és el ne felejtse.
Csókolom számtalanszor...
Lala.«
A kollega szemeibe könnyek gyűltek, mialatt a levelet elolvasta. Sokáig nézett mereven, némán, ezután a neje arcképére a falon.
Majd felém fordult s fölsóhajtott:
- Szegény Lala! Én azt hittem, mindene megvan; szegénynek mindene hiányzik.
Egy-kétszer végigsétált a szobán, végre megállott előttem s elszánt, rezgő hangon mondá:
- Megházasodom, kollega. Keressen ön nekem valami jó feleséget. Ha lehet, özvegyasszonyt.
*
Olyan szemmel nézzenek hát rám a szegedi özvegyasszonyok, hogy tőlem függ, kiből csináljak menyasszonyt.
A JÉGEN
1878
Az embereknek mindig fönnmarad az a vágyuk, hogy szeretnének röpülni tudni. Icarus óta próbálgatják sokféleképpen; a poéták a fantázia segélyével, a prózai lények pedig korcsolyán.
Dacára, hogy Kajabucz próféta megmondta Jókai szerint: ne mássz a fára, nem fulsz belája, ne menj a jégre, le nem esöl, az emberek mégis szeretnek a jégre menni.
Hogy honnan van ez az ideges ösztön, és bizony nem tudom, és mivel valószínűleg önök sem tudják, ne beszéljünk felőle.
Elég az hozzá, hogy megvan.
Amennyi téli wikler és muff csak megakad Szegeden, mindenikbe jut egy sporthölgy, egy olyan ünnepélyes napon, mint aminő karácsony másodnapja, amikor a jégmező hivatalosan megnyittatik.
Széles a láthatár körös-körül. A sima jég ezüstös lapja meg-megcsillan a téli napsugár bágyadt mosolyától. Kacéran ugrál végig rajta az aranyos fény s imitt-amott föl is csókolja a hímporát, mert a jég is csak olyan, mint a női szív: megereszkedik a csóktól.
Ez a jégmező pedig tulajdonképpen semmi egyéb nem volt nyáron, mint egy alávaló pocsolya, vagy hogy valami óriási kenderáztató, s most mire vitte isten a sorsát! Parányi lábacskák tapossák s írják tele görbébbnél görbébb vonalakkal, amik olyanok, mint a török császár névaláírása; nem tudja olvasni senki, csak az, aki érti. Költészet van abban...
Ami tulajdonképpen - külső szépségét illeti a szegedi jégpályának, úgy néz bíz az ki szegényesen, mint egy beszegetlen keszkenő, hanem ami aztán a többit illeti csütörtökön például oly szépen volt bebútorozva, akár egy ezeregyéji kirakat.
Tisztes korom nem engedte meg, hogy e szemkápráztató játékot végignézzem, mikor a banda megszólalt, s elkezdődött a jég-quadrille, s mint megannyi röpülő angyal siklott el a sima tükrön, ez is, az is picike telt lábak, miket a korcsolyaszíj szorít kisebbekké, csinos, formás bokák, képzeletszőtte folytatással szilfid termetek, melyek hajlékonyan inognak jobbra-balra, mint esteli szélben a liliomok.
Igaz, hogy nem valami jól megy a quadrille s az egész csoportozaton azonnal meglátszik, hogy nem az előkelő dzsentri mulat itt, olyan ügyetlenek szegénykék és olyan jól mulatnak Oh, a dzsentri hölgyei még amikor ügyetlenek is, azt is valami okból teszik, s azok sohasem mulatnak jól!
De annál bájolóbbak a polgárleánykák, mert valami szokatlan előttük az úri mulatság, úgy vannak vele, mint amikor Lirisse, a szegény leány Lady Dudley aranyos ruháját veszi föl, s elbájoló mosollyal nézi magát a falusi patak tükrében...
S ilyenkor szinte kedve volna fölkiáltani az embernek:
- A baroneszen kezdődik az asszony - lefelé.
No, de ne okoskodjunk annyit! Íme ni, nagyobb baj az, hogy eltévesztette a harmadik figurát Mariska, kit én a színházban (miután a cím Montesquieu halála után megürült), a nagy gondolkozó-nak neveztem el azért, mert örök gondolatokba mélyedve, könyököl páholyában, csupán koronkint simítja el szép borús homlokáról, a hajából azt a két engedetlen szál-csoportozatot, mely minduntalan lekívánkozik a szemeihez. (Nem is lehet ezeknek a hajaknak rossz néven venni.)
A nagy gondolkozó tehát eltévesztette a quadrille-t, s most már talán vége is lenne minden mulatságnak, ha a táncrendező sztentori hangja, mely uralkodik a jegek fölött, a bomladozó káoszt egy varázs-vezényszóra össze nem olvasztaná (vagy ahogy Hoffmann Pál országos képviselő és egyetemi professzor mondaná) össze nem kögítené rendszeres esztetikus egésszé.
Szúró pillantása Mariskát keresi, vádolón, szemrehányón:
Maga ügyetlen!
Mariska kétségbeesetten simítja végig ujjaival (melyek közül az egyik mindig be szokott pólyázva lenni) homlokát, s talán két hónapra is boldogtalanná tenné ez a fátum, ha hirtelen el nem felejtődnék azáltal, hogy valamelyik a leventék közül úgy teremtődik a jégre, hogy három napig is ott marad a manu propriája elrettentő példának.
A zene utolsót harsan - vagyis inkább röffen. Kukac (vagy minek híják?) leteszi a hegedűt. A solemnitás végetér. A rendező diadalmas pillantást vet az égre, mintha azt akarná mondani az ég urának: No, Isten! beismerem, hogy te teremtetted a világot, - hanem azt meg te ösmerd be, hogy ezt a quadrille-t én rendeztem.
A quadrille népe szétszéled most szabadon, ki-ki amerre akar, s száz meg száz kellemes rendez-vous ejtetik meg a regényes jégpályán.
A szerelmes leányka messze elcsuszkál a partokra, hol távol a kíváncsi tömegtől, egyszer csak azt is odaviszi véletlenül a korcsolyája, akit éppen látni kívánt ma délután. S miután már éppen találkoztak, egy-két szót váltanak Milyen közönséges szavak s mégis milyen jelentőségteljesek! Van mit gondolkozniok rajtuk, hetekig.
A menyecskék sokkal nyíltabban szövik odább viszonyaikat.
- Ön itt a jéten, Bibicz úr? - üdvözli nyájasan egyik kérges udvarlóját az asszony.
- Nagysád csodálkozik azon? Ön után jöttem.
- Egy cseppet sem csodálkozom, Bibicz úr. Nos, hála istennek, még eddig nem estem el.
- Fájdalom, asszonyom, nem.
Egy másik csoportozat, mely férfiakból áll, tudományos elméleteket feszeget:
- Találjátok el, urak, miért viselnek a nőt fehér harisnyát?
- Nos, mert fehér pamutból van kötve.
- Bolond vagy. Hát fekete cipőt miért viselnek?
- Ki tudhatná azt?
- Én is. A fehér szín nagyít, a fekete szín kisebbít, uraim! Oh, milyen átkozott logika van ezekben az asszonyokban. Rosszabbak a rézkígyónál.
Eközben a jégpályán folyton melegednek a szívek, és folyton vörösödnek az orrok. Estefelé már a legszebb nő is csúnyává válik a hidegtől elszederjesedő arcával, azaz, hogy csak válnék mert amilyen átkozott logikájuk van, mindig a kellő időben tűnnek el a hiúz férfiúi szemek elől.
A pálya néptelenedni kezd; hosszú csoportokban vonul hazafelé a közönség, megbeszélve a jeges élményeket. Míg az ott maradtak jóízűn találgatják:
- Ah! nini, a Kati vajon miért nincs itt?
- Azt ugyan nem nehéz kitalálni. Neki génant ez a sport.
- Génant? Miért?
- Nagy a lába.
- Milyen szellemes megjegyzés! Hát a Hortenzia hol maradt?
- Könnyű annak! Olyan sikamlós társalgása van, hogy bízvást korcsolyázhatik otthon is - a saját gondolatain.
A félénk udvarló is megereszt egy-egy gyönge, de mégis ékes hasonlatot imádottjához.
- Kegyednek olyan hideg a szíve, kisasszony, mint e jégpálya.
A kisasszony elpirul: ő tudja legjobban, hogy nem egészen olyan hideg.
- Mi lenne hát önből, ha önt abba befogadnám?
A jeles talentum gondolkozik, hogy mi is lenne hát ő abban a hideg szívben, ki is találja, hogy bizonyosan fagylalt, de azért nem meri elmondani, mert hátha illetlen.
Különben bármennyire halasztgassam is hosszadalmasságom által, - egy félóra múlva egészen üres lesz a pálya, s nem marad ott a sima jég hátán semmi egyéb, csak a keresztül-kasul belevágódott vonalak, mint egy beírt könyv titkos betűi...
Azoknak a kanyarulatoknak mindnek története van. Csakhogy hát az ördög tudná azt elbeszélni.
A FEKETE ASSZONY
1879
[Az elbeszélés első kidolgozása]
Egy asszony, akitől megborzadunk. Egy asszony, akinek nem udvarol senki; akitől reszketve fut el minden élő ember, akit gyűlöl, megátkoz és akinek mégis meghódol minden ember, mert a fekete asszony a halál, a pestis.
A fekete asszony utálatos és mégis buja kegyetlen és mégis szelídebb az igazi a fehér asszonyoknál, akik lassankint ölik meg az embert: a fekete asszony egy csókkal öli meg egy pillanat alatt.
De ez a csók nem édes - mint a fehér asszonyoké.
A fekete asszony nem alattomos, nem hazudik, fekete szándékát nevében hordja, fekete vizitkártyája, mely egy félországot takar el sötéten, egy egész földrészre veti előre borongós árnyékát: hirtelen jő, de mindig a maga alakjában, toalettjét nem változtatja egyszer sem; óriási felhők barna foszlányaiba burkolózva közelg s amint csontos, hosszú karjait leereszti, hogy a halál magvát elszórja messzire, nem ül az ajkain démoni gyilkos mosoly, helyette ott ül a bánat szelíd mélasága.
Jó asszony a fekete asszony!
Könnyelmű, bűnös királyok, akik megsokalltátok népeitek számát, akik a csaták öldöklését arranzsíroztátok, akik provokáltátok a halált, - íme itt van, megjelent hívó szavatokra a fekete asszony. Számoljatok most vele. Csókolózzatok össze vele!
A fekete asszony Oroszországban van. Jó helyen. Ott lakik a fivére, a cár. - A fehér cár, aki feketébb még őnála is.
Hozzánk is ellátogatott 1873-ban a fekete asszony testvére, a kolera. Sok követelni valóm van rajta. Szegény jó anyámat vitte el.
Mikor hazaérkeztem Budapestről, egy szalmakazal tövében éppen az utolsó cselédünk haldoklott, a híres Suska Mihály, kiről annyit írtam imitt-amott, hogy egy generális is megelégedhetne vele. Pedig Suska Mihály csupán közember volt Guyon Rikhárd alatt.
Anyám holttestét ő vitte le a kriptába, az ő hű kezei (áldja meg az isten, ott ahol porladnak) csúsztatták le a koporsóját s ekkor kapta meg a kolerát.
Mint igazi huszárhoz illik, nyugodtan tűrte, amint a lábait hasogatta, s amint azok dagadtak percről percre szürke ónszínt váltva.
A makrapipa, melyet maga Kossuth Lajos szítt ki számára, még akkor is ott volt az agyarai közt, s a kapadohány maró zöld füstje ökölnyi macskákban kóválygott belőle kifelé.
Az arca nyugodt volt s csak kissé sápadt; a szemei azonban be voltak esve s fényük megtörve.
- Kend az, Miska? - mondom, amint a kocsiról leszálltam.
Félkönyökét fölemelte, rám nézett, s szemei fölcsillámlottak. Megismert.
- Mi baj, Miska?
- Belémkötött, ifjú uram, a halál.
- Hát mármost mi lesz?
Szomorúan becsukta a szemeit.
- Kapitulálok, ifjú uram! Egy parádés kocsissal több vagy kevesebb! A nagyasszonyt úgyis már jó helyre tettem, kinek legyek már én a kocsisa?
- Hát az enyim, vagy a Gyuláé!
Szaggatott hörgés fakadt melléből.
Egy ugrással mellette termettem: a nálam levő koleracsöppeket bele akartam önteni a szájába.
Összeszorította fogait:
- Nem ezt, nem ezt! - nyögé halkan.
A fiákerest, aki hazahozott, leküldtem a pincébe borért; az be volt pecsételve.
- Hozzon hát kend jó erős szilvóriumot a zsidótól.
A szilvóriumot nagy kortyokban nyelte le Suska Mihály; még a nyelvével is csettentett utána. Arca lassankint vissza kezdte nyerni élénk piros színét. - Legalább boldogan menjen a másvilágra.
De nem az történt.
Miska kedvet kapott az élethez, és eltökélten mondá - mintha csak tőle függne:
- Hát csakugyan, hogy ugyancsak akarja az úrfi, hogy ne haljak meg?
- Hogyne akarnám!
- No, hát akkor megbirkózom a kolerával! Majd megmutatom én neki, mi a huszár! - Adjon ide, kérem, egy borjúistrángot. Mert hej, lelkem úrfi, mikor én a maga bátyjával, a nagyságos Péter úrral a muszka ellen hadakoztam, olyan hadicselt fundáltam ki, hogy még Görgey is megveregette a vállamat s azt mondta Péter úrnak, akinek keze alatt voltam:
- Hogy adod nekem ezt a közembert?
- Negyven emberért.
- Adok érte harmincat.
- Péter úr azonban nem cserélt ki negyven emberen alul, amiért egy kis harag is volt köztük. No, de már itt a borjúkötél; nézze hát meg most ezt a hadi taktikát...
Miska lehajolt, maga alá szedte majdnem térdig dagadt lábait, melyek hidegek, merevek lettek odáig: megfogta a kötelet és megkötötte térden felül a lábszárát erősen a csontig, hogy - vérkeringés megszűnjék a beteg testrészekben.
- A halál útja el van fogva, ifjú uram. Lerontottam előtte a hidat.
És igaza volt. A vén huszár kifogott a kolerán; mindenki belehalt, akit lábhasogatással látogatott meg, de Suska Mihály előtt meg kellett neki retirálnia.
Miska kigyógyult, de nem soká örülhetett negyvenegyedik győzelmének, mert a fekete asszony ifjabb testvére is ravasz ám, s vagy négy hét múlva, mikor már semmit sem gyanított, orvul támadta meg - a gyomrában, hányással!
A vén huszár ki nem állhatta ezt a nem várt attakot: vitéz lelke elröpült oda, ahova vágyott, a pokolba; mert ott a német valamennyi, s ő úgy fogta föl az üdvözülést, ha csupa ellenség környezi, hogy mindig legyen kivel verekednie.
Testét azonban oda tétettem kegyeletből a családi sírboltba, s koporsója éppen a Péter bátyámé mellé van letéve.
Ott álmodnak együtt viharos csatákat, győzelemmel végződőket...
Költői, csendes helyen, ahova nem hat be a világi zajból semmi.
A rozsdás ajtó aligha fog megnyílni egyhamar, hogy csikorogva megzavarja őket.
Ha eljön is a fekete asszony az idén engem nagyon messze talál az enyimektől.
A MI FALUNK
1879
ŐKIGYELME A PERNYE-BÍRÓ...
De bezzeg sem el nem veszett, sem el nem bujdosott - faluból, sem pedig selyemben nem jár Tuba Istók pernye-bíró uram, ki a fölső végen lakik, hanem igenis jár tisztességes kékbeli öltözetben, jár pediglen csak akkor, amidőn nem ott ül a kovácsműhely küszöbén pipázgatva és lábait szétvetve, amint az már úgy illet meg egy törvénybeli embert, mert hogy valaki szétvetve tartsa a lábait és éppen a kovácsműhely küszöbén, ahhoz már rang kell és auktoritás.
A mi falunkban a kovácsműhely pótolja a klubot és a kaszinót, főbenjáró dolgokkal foglalkozó perszónák itt beszélik meg előzetesen a közügyeket, ez levén a legalkalmasabb hely konferenciákra, mert leginkább áll összeköttetésben a kontinenssel. Kereket igazíttató, lovat patkoltató utasok állnak meg hébe-hóba, s magából a helységből is egyik jön, másik jön, ez is, az is tud valamint, s legott asztagnak gyűl meg a hallani való.
A pernye-bíróság nem valami fényes hivatal, mert a pernye-bíró tulajdonképpen semmi egyéb, mint a két lótó-futó esküdt közül a hitványabbik, aki hivatalos dolga mellett, ha szükség van rá, még azt is elvégzi, hogy a bíró uram kályhájába begyújt, sőt gombolyítás idején bíróné asszonyomnak is ő tartja a fonalat.
Csakhogy embere válogatja. Tuba Istók uram öregbírónak is beválnék holmi apróbb faluba, ahova nem oly csövestől hullott az isten áldása okos emberek dolgában, hogy még egy Tuba Istók is csak pernye-bíró lehet.
Istók agyafúrt ember ám, ki nagy dolgokra lett teremtve, s ha mégis kicsinyek jutottak neki, csinált már ő ezekből is nagyokat.
Mert tudnivaló, hogy ő sem volt öröktől fogva pernyebíró; éppen csak olyan közönséges parasztsorban állott, mint a többiek: az esze vitte föl hivatalra.
Az pedig úgy történt, hogy kilenc éve annak, nagy volt az izgés-mozgás környékünkön. Századok óta először esett meg, hogy egy üveghuta tulajdonosa lépett föl képviselőjelöltnek, az arisztokratikus hajlamú palócok között. Márpedig nincsen az a kincs, amiért a palóc éljent kiáltson oly névnek, mely nem hangzik legalább három század óta ismerősen e kéklő bércek között, melyekről kevélyen tekintenek alá a középkor lovagvárai romokban.
Nem is lett volna a hutásnak tíz szavazata sem, ha nem Tuba Istók őkigyelme lett volna a kortese.
Míg a többi kortes nagy orációkat tartott a népszabadságról és demokráciáról, Istók egy szót sem szólt.
A szónoklatokat meghallgatta a nép, a bort, mit a beszédek nyomatékául kiosztottak, megitta hamarosan s jókedvében mindjárt ott meg is verte, akik osztogatták.
Istókot hagyták legutoljára.
- No, mármost üssenek hát engem is, amiért olyan vagyok, mint a naptár: előrelátó kendtek helyett is.
- Nem kell a hutás! - kiálták a palócok ingerülten. - Vannak nekünk uraink, kik megvédik a jussunkat.
Istók bajusztalan ajkát keserű mosoly futotta be.
- Megvédik? Meg-e? No, jó, megvédik, hanem azért mégis csak átkozni fognak bennünket az unokáink unokái is.
- Miért?
Az Istók hangja egyszerre siránkozó lett; hosszú kezeit áhítatosan fektette keresztbe mellén.
- Miért? Azért, mert az fog történni igenis, az fog történni...
Mély zokogásban tört ki:
- Az, hogy a hutás, amiért meg nem választottuk, merő bosszúállásból igenis, bosszúállásból...
Két nagy rézvörös tenyeréből hangtölcsért csinálva, sivító hangon kiáltá - a tömeg feje fölött:
- Kisebbekre fogja fúvatni az iccés üvegeket.
Csend következett. Szívig hatott a szó s mélységes csend után vészkiáltás tört ki s ajkról ajkra pattant, bércről bércre szállott komoran, sötéten, mint a sebes felhő, a fekete felhő.
S reggel virradóra, amennyi palóc-ház széles a környéken, a hutás zászlója lengett valamennyin.

HOGY VETTE BE FALUNK HŐSE, 
SUSKA MIHÁLY, BRANYICKÓT
1879
(Elbeszéli ő maga)
Megüzente Kossuth pecsétes levélben, az lesz a fővezér, aki Branyickót beveszi, Schlickket agyonüti. Hanem ‘iszen több sem kellett az én uram-, Guyonnak, fúvatja a marsot nyergeljenek a huszárok.
Trappolva indultunk, galoppba folytattuk, heted napon délre - delet harangoztak, Branyickóhoz értünk. Óriás fellegvár, az egekbe nyúló, s körös-körül olyan magas fal szegélyzi, hogy tán vége sincsen, mert ahol végződnék, felhők ülnek rajta. Hát még a várkapu? Az aztán a kapu. Merő vasból készült. Dolgozott ezen tán kilencszáz kovács is, míg kikalapálta!
Az én uram, Guyon így szólt hozzám, amint a vár elé értünk:
- Van-e keszkenőd, Miska?
- Van, tekintetes uram: ideadta az Örzsi a magáét, ahogy otthonról eljöttem.
- Fehér-e?
- Akár a fehér galamb, tekintetes uram.
- No, hát akkor tűzd föl egy póznára s eredj át parlamenternek Schlickhez, tisztelem alásan, adja át a várat, - mert különben bevesszük.
Azon módon cselekedtem. Schlick haragosan nézett rám azzal az egyetlen szemével, mely olyan maró zöld volt, mint a hólyaghúzó bogár ködmöne.
- Ki vagy? Mit akarsz?
- Én bizony Suska Mihály káplár volnék - mondám megsodorintva a bajuszomat -, a tekintetes Guyon Rikárd úr küld a teens úrhoz, azzal az üzenettel, hogy ne restellje az úr föladni a várat, mert sokan vagyunk odalent.
Schlick erre a szóra úgy a földhöz vágta dühében a legszebbik tajtékpipáját, hogy hetvenhétezer darabra mállott szét.
- Mondja meg kend az urának, hogy kendteknél különb emberek sem tudták Branyickót bevenni. Nem adom föl. Ha beveszik, kalapot emelek kendtek előtt.
Megvittem a választ betűről betűre; dühbe is jött Guyon s rohamot vezényelt. Ropogott a puska, mennydörgött az ágyú, s piros rózsát vetett el a fehér havon.
Folyt a jó magyar vér, pedig hiába folyt, madár sem jut oda, ahová mi vágyunk, teljes lehetetlen Branyickót bevenni, olyan hadseregnek, melyet anyák szültek. Mondtam is Guyonnak. S nyomban is belátta.
- Forduljunk hát vissza! - mondá szomorúan, s két diónyi könnycsepp gurult le szeméből végig a dolmányon.
Furcsa két csöpp volt az; az ő dolmányán futott s mégis az én szívemet égette. Nekikeseredtem s mielőtt otthagytuk volna az áldástalan munkát, még egyszer körüljártam a várat. Valami homályos sejtelem hánykódott az agyvelőmben, hogy mégsem lehet a németnek hinni, mint minden dolgában, gaukleriának kell lenni ebben is. Amint mondom, körüljártam az egész környéket, itt is, ott is megvizsgáltam a falat, a bástyát; erős, izmos minden, golyó át nem fúrja, ember le nem dönti.
Amint a várkapuhoz értem s látom az uramat, hogy ott a had élén visszavonulásra osztogat parancsot, halavány orcáin a bánat sötétlik s keserűségemben kihúzom a kardom, hogy kétfelé törjem, egyszerre megkap a szilaj düh, s olyat vágok lapjával a vaskapura, a föld is megingott a súlyos csapástól.
S íme szemkáprázat amint odanézek, ökölnyi rés támadt a vas alkotványon. Nem igazi vas volt, csak vastag papiros vasszínűre festve.
Ez az orr nem utolsó orr! Megszagoltam én azt, hogy csalással van a német alvópárnája bélelve.
El is kiáltottam torkom szakadtából:
- Bevettem a várat!
Lett öröm, hangzott a diadalkiáltás. Egy pillanat alatt ott hevert a kapu darabokra tépve; a másik pillanatban pedig már a vár udvarán voltunk. Én és uram, Guyon, jártunk a [!] legelől. S mire a lépcsőkön kivont kardjainkkal fölfelé robogtunk, nemzetiszín zászló lobogott a váron, nem is egy, ha tíz is.
Mint vérszomjas tigris, úgy szaladgáltam be a termeket.
- Hol van Schlick? Merre van Schlick? Hadd emelje hát meg most az a kalapot.
De Schlick már nem volt ott. Schlicknek nem volt ideje kalapot emelni. Elmenekült valami alagúton.
Öreg hiba volt az; Guyon Rikárdnak mintha csak az orra vére folyt volna, semmibe sem vette a tengernyi dicsőséget, mert hát Branyickó bevétele csak fele volt a nekünk osztott munkának; Branyickót bevenni s Schlicket agyonütni, ez volt a parancsolat.
Szomorúan járt-kelt egész estig; akkor is hamar feküdt le, mint akit bánt valami, mint aki az álmokhoz apellál az ébrenléttől, különb hangulatért.
Magam is így voltam, de nem feküdtem le. Ott hagytam társaimat s lementem a várkertbe. - Maig sem bírom megmondani, mi vitt le Nem egyéb ez, ha mondom, mint valami sajátságos hadiösztön katonai tálentum.
A hold bevilágította a hóval borított kertet ezüst színűre huszasokat lehetett volna belőle veretni. - A kert kellő közepén egy kerekes kút állott.
A katonai tálentum éppen a kúthoz vonzott ellenállhatlanul. A vödör félig le volt eresztve, s amint a hold odavilágított, megrezzenve látom, hogy a vödörben egy német guggol.
- Ki vagy?
- Jaj, húzz ki, jó vitéz - kiáltja nyöszörgő hangon a boldogtalan -, én Schlick vagyok, a várkommendáns; neked adom feleségül a legkisebb lányomat s ráadásul egy negyedrész vármegyét.
Szép volt az ígéret, meg is csiklandozta a lelkemet. Kezdtem fölfelé csavarni a csikorgó kereket. De amikor húzom, egyszerre csak szívembe nyilallik az önvád Mihály, Mihály, mi az ördögöt mível kend? Ezt a koloncot húzza ki kend - nemzete veszedelmére? Hát ilyen ember kend, Suska Mihály?
Megmozdult bennem ez a jó magyar szív, s visszafelé fordítá a kezemet. Lefelé igazítottam a kereket.
Robogva foszlott le a lánc, nagyot loccsant a vödör, mikor a vízbe ért. Egy haldokló jajkiáltását kellett eltompítania. Nem is hallatszott abból semmi. Hirtelen összecsapott a víz fölötte, s legfeljebb egy percig gyűrűzött utána.
Nagyot fohászkodtam.
Most már egészen teljes lett a diadal.
Branyickót bevettem, Schlicket agyonütöttem. Most már az eső se moshatja le rólam a generálisságot.
S meg is lettem volna, olyan igaz, mint ahogy itt kendtekkel most ezt a tengerit morzsolom, - hanem hát mi nem történt?
Másnap a németek valami hitvány közlegénynek kiszúrták az egyik szemét, ráadták a Schlick ruháit, s szentül állították, hogy az senki más, mint maga Schlick.
S ezt a gyalázatos csalást csak én magam tudtam, csak én magam sínylem.

A FALU LEGHÓBORTOSABB EMBERE
1879
Aki pedig nem más, mint az öreg Madzag Máté, a hátulsó szomszédunk, kinek szalmafödeles viskója a temetőre néz, - meg a kenderáztatókra.
Maga a vén Madzag is bizony nemsokára odakerül vagy az egyikbe, vagy a másikba, mert hát az ilyen közönséges faluban jó az öngyilkosoknak a kenderáztató mélységes feneke is; nem minden szegény embernek jut a Tisza vagy a Berettyó messze van az innen!
Szomorú élet a szegény Mátéé, bizony csoda, hogy el nem hajítja magától.
Valaha gazdag ember volt, gulyaszámra kupeckedett ökrökkel, tinóval, elhajtotta egész Moldvania országig, ott aztán aranyat adtak neki érte. Mikor hébe-hóba egy-egy szállítmány után, melyen jó áron adott túl, megpihent idehaza zöld zsalus, tornácos kőházában (mely most a Silber árendásé), ha végigment fekete prémes búzavirágkék mentéjében a fölső soron, alig győzött ámen-t mondogatni a töméntelen dicsértessék-re, melyek a kapuk aljából olyan tiszteletteljesen hangzottak feléje, mintha csak maga a tekintetes vicispán sétálna arra a hajdújával.
De hát Máté uramnak nem volt elég a sok arany, a rengeteg bankó, melyet egyenkint megolvasni reggeltől estefeléig eltartott, nem volt elég a tengernyi jószág, egy feleséget szeretett volna még hozzá.
Szerzett is könnyen. Hanem ez aztán olyan hamis jószág volt, hogy vagy tíz év alatt mind elnyelte a többi nem hamis jószágot. Rámás piros csizma, rövid selyemszoknya, hosszú dínomdánom elvitte lassankint a kőházat, a tinókat, az ökröket, az aranyat, a bankót és - a gazda becsületét.
Alig maradt valamije, amit még semmivé tehessen a szenvedélyévé vált kupeckodás, mely rossz fordulatot vett a háborús világ után.
Végre is odaszorult az egyszerű nádviskóba, melyet valaha a csősz számára tákoltatott össze hevenyében. Itt éli napjait nyomorban, jó emberek kegyelméből.
Reggelenkint kiül a küszöbre, ahonnan valaha Erzsók asszony a nyalka legények jöttét vigyázta, kiknek a csőszházban találkozót mondott, egy nagy szakajtó van előtte, teliden-tele vasszögekkel.
Ezek a szögek a legutolsó vagyona. Ezek elégítik ki szenvedélyét.
Már korán reggel elkezdi olvasni, mint hajdan a bankókat ezer ráncú homlokán vastagon kidagadnak az erek, szemeiben az izgatottság csillog, éppen mint hajdan, mikor a bankóit számlálgatta.
Néha eltéveszti s elkezdi elölrül. - Ha végigolvasta, újra megolvassa. Hátha mégis több lesz, hátha kevesebb lesz Nagysokára aztán megnyugszik, gondosan beviszi a szakajtót s a kemencébe dugja, hol rajt ne akadjon sóvár emberi szem. Bereteszeli az ajtót, elmegy otthonról s sorba járja a jó embereket, a hajdani rokonokat, meg az urasági kastélyokat.
Ott aztán megszólítják az öreg Mátét, hogy megy a dolga, milyen idő jár a kupeckodásra?
Ilyenkor becsülettudóan először panaszkodik kissé, hanem aztán mégis csak kilyukad belőle a kupec-gőg:
- Ha nem csurran, csöppen: csak megvagyunk biz ott valahogy bajjal. - Éppen most tettem magammal otthon egy kis komputust. - No, elmondhatom, hogy még sohasem álltam úgy, hogy sehogy se álljak. Hát csak van, amim van...
Még a gyerekek is tudják a Máté hóbortját, s a kenyér meg az avas szalonna mellé, amit a jószívű anyámasszony kiküld, rendesen egypár rossz szöget is adnak az öregnek, mit ím az apjuk küld interes fejében Nemzetes Madzag Máté uramnak.
Mohón kap kivált az utóbbin, hogy élire rakja a többi mellé: hogy estére hozzáolvassa a többihez, elölrül kezdve olvasni a többit is.
Útközben tele van a feje kalkulussal. Hol-hol megáll egy-egy sövény mellett gondolkozni. Zsíros, suta kalapját leemeli fejéről, forgatja a bal kezében, száraz, barna ujjaival megsimogatva gyér ősz haját, mely hátulról egy fogahagyott fésűvel van fölfelé igazítva, - és elmélyedve motyogja:
- Nyolcvan meg hetven százötven.
Ha ilyenkor kiugrik a komondor valamelyik udvarból (s rendesen ilyenkor ugrik ki), hogy ugatásával megzavarja számadásait, dühösen dobja utána a zsíros kalapot, aztán lassan, méltósággal lépdel azt fölvenni s folytatja zavartan:
- Százhetven meg negyven...
Nézése tétova, két hosszú keze sebesen kalimpál a levegőben s lebegteti foszlányos szűre két szárnyát.
Óvatosan suhan be az udvaron, s félénken pillant az ajtóra, hogy nincs-e feltörve. Majd lázas sietséggel tolja el a závárt s rohan a kincses szakajtót megkeresni.
Megvan; nem lopta el senki. Hiszen még annyi sok becsületes ember van itt! Nincs is több ilyen példás falu a világon. No, ebben az egyetlen faluban akkor is megélhet a jóravaló ember, ha van valamicskéje. Másutt lehetetlen.
Ölébe veszi a szakajtót és újra olvas, lélegzetét elfojtva, orrlyukai kitágulnak, keze reszket...
Az este lassankint leereszkedik. A Máté szemei különben is gyengék már, a szögeket nem látja, csak tapogatva eresztgeti egyik markából a másikba. Mikor az estharang megszólal a karcsú toronyban, elfelejti leemelni a kalapját, mint egy igazi keresztényhez illenék, hanem mint egy valódi kupec még akkor is azt hajtja:
- Sok sok. Hátha még több lesz reggelre.
Így él az öreg Madzag Máté napról napra, elméjében megsokszorozva vagyonát: mert a sok szög ezelőtt négy évvel még csak krajcárokat képviselt, ma már csupa ötforintost.
És mindennap több-több lesz számra nézve, kivévén azt az utolsó napot, amely már nem messze lehet, s amikor egyszerre megfogynak vagy harminccal.
Mert harminc darab is elég lesz belőlük, leszegezni a koporsója tetejét az aljához.

FT. KUBCSIK PLÉBÁNOS ÚR
1879
Utique nagy dolog az, mikor az ember árva tót diákból egyenesen az úristen szolgálatába jut, pláne olyan jó parókiába, mint a miénk.
Nem is parókia az, ha kastély. Oszlopos tornáca beillenék a vármegyeházba is ambitusnak. Kettősbe szakadó vörös cserépfödele a temploméval vetekszik, hát még a széles, bekerített udvar, melyet telehordott a község ölfával, hát még a tűzmentes granárium gabonával megrakva.
Mindent jó karban hagyott neki a megboldogult plébános, isten nyugosztalja a haló porában jó gazda volt, jó pásztor, ha nem halt volna meg, holtig megélhetett volna köztünk.
Árnyéka se lehet ez a mostani, ki sem nem énekli olyan áhítattal, olyan echós hangon a circum dederum-ot, mint a néhai, sem nem olyan bőkezű ember, de még azonfölül a karakterét sem tartja, hanem patkós saruban jár, mint a zólyomi furmányos, s egy szál esernyővel gyalog sétál be városba, ha szüksége van valamire.
Bezzeg nem ilyen volt a régi, hanem rátartó, úri természetű, aki nem verte a fogához a garast, aki a festett asztalosmunkát még a konyhában sem tűrte; a paplak két szobájában politúros volt minden, még a csizmahúzó is. Arany rámája volt nála a képnek, s a diófa-almáriumok, asztalok csak úgy ragyogtak a tisztaságtól. Aki oda belépett, bizony mindjárt kigombolkozott belőle a tisztelet és a becsülettudás.
Hát még mikor aztán befogatta a két prüszkölő pejt, melyeknek minden pillantásából egy köböl zab kiabált ki, s elébe fogatta a módos bricskának, még tán a burkus király is ráülhetett volna arra az ide-oda ringó abaposztós kocsiülésre.
Ft. Kubcsik János plébános úr ellenben kacsát, tyúkot, malacot tartott az egyik szobában, a másikba pedig zsidólicitáción összevett limlomot állított be, úgyhogy már-már világ csúfjává lett a nemes község a papja miatt, amikoron a bérmáló püspök, ki egy ízben arra utazott, keményen megdorgálta a plébános urat.
- Miért él ön, domine reverende, ilyen különös módra? A papnak tekintélyre van szüksége. S a tekintélynek a külsőség a növesztő harmatja. Panaszkodnak, hogy ön rongyos saruban jár, miért nem varrat ön tisztességes csizmát? - Mondják, hogy ön gyalog jár a városba, mint valami mendikáns, miért nem vesz kocsit és lovakat? Az eklézsia jövedelme nagyon kibírja. Azt beszélik, hogy a reverende vereshagymát vacsorál és szárított tökmagot ebédel.
Plébánosunk nagyon megszégyenelte magát s megígérte a szigorú főpapnak, hogy mire ismét körutat tesz e vidéken, mindent másképp fog találni a parókián.
Tisztelendő Kubcsik János úr elhatározta, hogy ha már meg kell lenni, isten neki, ő is úr lesz.
És elkezdődött a nagy változás a parókián.
Az ócska bútorokat fölrakták a padlásra, s fényes selymesek jöttek helyettük társzekereken Kassáról, a fél falat beborító olajos képek, óriási velencei tükrök, amikbe midőn belenézett volna Körmös István kurátor uram, nagy zavarba jött, s az az ijesztő gondolata támadt, hogy ha Körmös kurátor uram testestől-lelkestől amott áll ni - úgy ő semmi esetre sem lehet Körmös kurátor uram, pedig ő szentül abban a bolond képzelődésben volt, hogy ő Körmös kurátor ura.
A selyembútorokhoz morgó hintót hozatott Vácról, a hintóhoz parádés lovakat a győri vásárról. De már aztán erre a kocsira nem ülhetett a régi vedlett reverendában, újat kellett csináltatnia, s a saru helyébe egy pár ráncos kordován csizmát varratott a Filcsik uramnál.
Az egész falu elbámult.
Íme, a tisztelendő úr milyen úrrá válik.
Hanem biz az csak nem vált úrrá azután sem.
Mert amióta fényesen be lettek bútorozva a szobái, hogy ott benn a bútor ne kopjék, maga sem mert belépni azokba, hanem ott künn a konyhában fogyasztá el szerény ebédjét és vacsoráját, s ott fogadja a híveket.
Ha pedig néha ki-ki rándul a fényes hintón egy-egy sétakocsizásra a szakácsnéjával (őt ülteti jobbfelül), minden zökkenős helyen elsápad félelmében, hogy a hintó ruganya eltörik, s gomolygó bárányfelhők megremegtetik minden ízében, mert a drappszín kocsibélés megázhat.
A furfangos mindenes (itt csizmatisztítói minőségben idézem) pedig azt is észrevette, hogy az a ráncos kordován csizma, mely a hintórul a szakácsné jobb lábán látszik, jobbról, édes párja annak, mely a Kubcsik tisztelendő úr ballábán kevélykedik balról. Ő tudja, ő tisztítja; az ő lelke rajta, ha nem igazat mond.
Annyi azonban őnélküle is bizonyos, hogy aki nem született úrnak, bizony nem úr az, ha könyökig aranyban vájkál is.

A TÖBBIEK
1879
is mind mind olyan kedves eredeti alakok. Kilincs Taddus kántor, aki sokat iszik és aki monoton humorával minden pohárral így köszönt fel: Az isten éltesse feleségem urát.
Az öreg Filcsik, akit mivelhogy semminemű kuncsftja nincsen, az isten csizmadiájának nevezték el, s akiben valóságos anglius vér van, mert mindenre fogad és minden fogadáskor így kiált föl: Felteszem a bundámat egy véka kukorica ellen.
Nem utolsó gyerek Muki bácsi, a nyugalmazott ispán sem, ki a fehérnép nagy tisztelője lévén, váltig azt hajtja, hogy gyenge teremtés az asszony s akit minden gyengesége dacára is mindennap megver otthon a felesége.
De ki győzné elszámlálni valamennyit, s valamennyiben azt a sok szeretetre méltó apró vonást, mely vidám kedélyükből bugyog föl gazdagon...
Képzeletem hirtelen fut át rajtok egytől egyig ellépegetnek előttem, mindenik kedves emlékek szálaival szívem sebesebben dobog, ellágyul. Nem bírom őket leírni, hanem csak nézem, nézem hosszan, némán, elábrándozva és nem tudom, mit látok rajtok.
A GILAGÓ BANDA
1879
Rajz
Nemzedékek jöttek, mentek, államok dőltek porba, újak alakultak, de a Gilagó banda vátozatlan maradt. Mindössze egyszer betegedett meg Gurbincs, a klárinétos három hónapra, körülbelül kilenc esztendeje, mikor az a nóta járta: Kiszáradt a tóbúl, azonfelül még egyszer tört össze a banda brúgója (a sánta Cserpák elesett vele az utcán). Egyéb korszakalkotó dolog nem is történt a Gilagó banda életfolyásában.
Volt azóta restoráció vagy ötször, ami kivette rendes medréből, meghalt vagy harminc darab ember, akinek muzsikálós nevenapja volt, s támadt helyette ugyanannyi. A kalkulus nagyon könnyű. A föld forog a maga kerekein odább-odább, de hát ahhoz a Gilagó bandának semmi köze; az egykedvűen nézi az olyan dibdábságot, hogy a világ bizonyos időközökben megreperálja magát: az a Gilagó bandán nem hagy semmi nyomokat.
A tünékeny idők mindössze abban különböznek, hogy vagy szabad a Rákóczi-indulót húzni, vagy nem szabad. Ha szabad, akkor kimegy a divatból, ha nem szabad, akkor váltig az megy. A többi közönséges nóta aztán olyan, mint az olvasó, mire az utolsó szem lemorzsolódik, megint ott a - legelső. Nem fogy el soha, s divatja kerül sorba valamennyinek.
Harminc esztendeje innen-onnan, ahogy a Gilagó banda a maga rendeltetését teljesíti örökös egyformaságban. A nagy alföldi városban az utolsó gyerek is ösmeri Gilagóékat, s a legöregebb ember is emlékszik egy-egy talpviszkettető nótájukra a múltból, édes emléket ébresztgetőre a jelenben. Rang, dicsőség utáni sóvárgás sohasem fúrta be magát a barna fiúk gondolatai közé, megelégedtek azzal, hogy ők legyenek a harmadik, a malacbanda. Meghagyták békén a Pácziékat, kik újmódisan zenetársulat-nak írják magukat nyomtatásban, s sohasem tettek semmit a Murka Tóniék kisebbítésére sem: hadd illesse Murka Tóniékat a második hely.
Mert hát azt mondja Kolokán, a cimbalmos, hogy minden hely csak olyan hely, amilyennek veszi az ember, márpedig amit Kolokán, a cimbalmos mond, az meg van mondva emberül.
S aztán ami nincs, lehet még; senki sem születik vörös nadrágban a világra. Jólét, rang, dicsőség apródonkint szereztetik meg e földi pályán. - Azért hát nem tudni, mi lesz még valaha a Gilagó bandából. Vegye csak szárnyaira az aranyos tollú szerencse, vagy hogy kerüljön csak egyszer erre az anglius királyfi, hogy a vén Gilagó muzsikálhasson neki, amikor ebédel.
A malacbanda nem is arra termett, hogy fényes ruhájú uraságok búbánatát sírja, jó kedvét emelgesse; a malacbanda csak az egyszerű szívek tolmácsolója, de hát azok a szívek is csak olyan jól át tudnak melegedni, mintha selyem fedné, azoknak is nehéz - búbánatuk, nehéz is, hosszú is, elfárad a nóta, ha végigkíséri.
Nincs is úgy összeválogatva banda hetedhét országon, mint a Gilagóé: szemnek tetszetős, fülnek édes.
Ott van, hogy rang szerint említsem, Mendus, a másodprímás. Régi fickó már, de még tele tűzzel, nagy fekete szeme úgy fénylik, akár a kőrisbogár héja, a nyirettyű úgy áll a kezében, hogy ha elnézi az ember a kettőt, már mint a karját meg a vonót, aztán elgondolja, vajon melyik illik jobban hozzá, váltig azt találja, hogy bizony-bizony talán mégis a keze az oda nem tartozó.
De még ennél is különb legény ám Cserpák, a brácsos, aki annyira elérzékenyül néha egy-egy nótán, hogy zokogásban tör ki; van is aztán becsülete a muzsikális temetéseknél, mely alkalmaknál, dacára rongyos könyökének és nadrágjának, ő szokott elöl állani.
Konya Pista volna a pikulás s arról nevezetes, hogy fiatal korában a nagyságos Rukaczy János úr édesanyja (hja, milyen kisasszony volt az!) megcirógatta az ábrázatját. Bizony nem hinné el mai nap már senki, hahogy éppen a bandában nem lenne egy eleven tanúja a dolognak, aki pedig senki más, mint Zsiger, a nagybőgős. Zsiger tudja az egész esetet, s harmincöt esztendeje folyik köztük a vita, ha kesztyűben volt-e akkor a nagyságos kisasszony, vagy pedig anélkül, mely utóbbi körülmény nagyon természetesen sokat leszállítana a visszaemlékezés értékéből.
Nagyon hátulra hagytam Gurbincsot, amint az már megilleti a jámborságot és keresztényi erényeket. Gurbincs a banda bűnbakja. Ami rossz éri a bandát, annak Gurbincs az oka, ami rosszat pedig a banda cselekszik, azt is mind a Gurbincs cselekedte.
Egyetlen eset is eléggé jellemzi kényelmetlen állását. Egyszer Gilagó ezüstkanalakat annektált, aminél nagyobb baj volt az, hogy nyomban megtalálták valamennyit a téli bekecse zsebében. A főkérdés most az volt, kié a bekecs. Gilagó a Gurbincsénak mondta, s az nem merte megtagadni. Szó nélkül ülte ki a három hónapot a vármegyeházán. (Ez az a három hónapig tartó betegség, mely elöl volt említve.)
S ez mentette meg Gilagót a szégyentől s a banda auktoritását a rossz nyelvektől. Szép érdeme az Gurbincsnak, egyik úgy, mint a másik, mert a Gilagó ereiben rangos vér foly, az ő becsületének nem szabad megcsorbulni. Gilagó nem közönséges cigány, neki ősei vannak. Nagyapja a palatinus lakadalmán muzsikált, apja pedig a hírhedt Fillinger-ben csinálta valamikor. Ha van is hibája - azt mind kipótolja az előkelő születés. Bőven kipótolja.
Aztán a hatalom, amelyet kezei között tart, valami varázsszerű nimbuszt kölcsönöz neki a bandában; tudják hibáit, érzik, de nem áskálódnak ellene, mert hát nagyon jól mondja Kolokán, hogy a hatalom mégis csak mindig hatalom.
S ennek a hatalomnak annyi mindenféle kiágazása van.
Először is a banda az ő nevét viseli!
Nóták dolgában őt illeti az iniciatíva. Ha mindjárt a Gott erhalté-t kezdené is, bizony utána kellene azt folytatni mindnyájoknak.
A legfontosabb teendő, a tányérozás, szintén a Gilagó privilégiuma. Egyenlően osztoznak ugyan a begyűlt összegen, de csak ő maga szedi azt be a - saját kezeivel.
És ezzel eljutottam a banda megölő betűjéhez, mely minden bajának kútforrása, mely lidércnyomásként nehezedik anyagi jólétére évtizedek óta s mint a szú őrli az éltető erejét.
Hímezzem, hámozzam, mégis oda érek, hogy ki kell mondanom a baj mineműségét, mely abban rejlik, hogy a vén Gilagó tányérozás közben az odahajigált hatosokat mindig megdézsmálja.
Nem is rosszból teszi.
Csak a szokás viszi rá, mint ahogy a csókát a fényes tárgyak után. Sokszor elhatározva, nem teszi, de azért amint a tányér ismét kezébe kerül s a kedves kis újveretű piculák sóvárogva tekintenek rá, valami ellenállhatlan vágy önkéntelenül magával ragadja, körülnéz, s keze görcsösen nyúl utána a pénznek.
Gurbincs, Kolokán, Konya és Cserpák régen törik fejüket, miként orvosolhatnák e bajt, mely a banda vagyoni fölvirágzásának útját állja. Verekedés, lárma, fölszólalás, interpelláció, fenyegetés, vád alá helyezés egytől egyig megpróbált eszközök, de az öreg Gilagóra éppen nincsenek hatással: az öreg Gilagó makacs karakter, s egy jelszava van, mely minden bajából diadalmasan kirántja, és az a nega, fiam, nega.
- Görbüljek meg, mint a kisujjam, ha igaz, aszaltszilvává váljék a lelkem, ha nem olyan tiszta ártatlan vagyok, mint a ma született csecsemő, veres kordován csizmabőrt hasítsanak a hátam közepiből, ha csak egyetlen orzott hatosban is részes vagyok stb.
De mind e fogyatkozások csak üres floskulusok az érdemes banda előtt; a muzsikáló instrumentumok érdemes kezelői igen jól tudják, hogy Gilagó igenis minden nap négy-öt forinttal rövidíti meg a közös keresetet, saját szemével győződött meg erről mindenikök - s mégsem segíthetnek rajta.
Pedig hát olyan egyszerű dolog lenne ráruházni a tányérozást egy egészen más tiszteletreméltó egyéniségre a bandából, például a banda »bölcsé«-re, Kolokánra, vagy a becsületes Gurbincsra.
Az ám, csakhogy éppen itt fekszik a bökkenő. Tisztességes testi ruházatja csak az öreg Gilagónak van, a többi ember olyan, mint az ágrólszakadt. Aki azokat közelebből megnézi, hatos helyett csupán keserves garast dob a tányérra. - Bezzeg egészen más Gilagó! Barna, térdig érő paletotjában úgy néz ki, mint egy alispán; szürke nadrágjának szára úriasan szalad le a fényes lakkcipőkre, mintha öntve volna. Gilagónak egy hatosnál kisebb pénzt nem mer adni a jó nevelésű vendég. Hát még mikor az ezüsttel hímzett vörös bársony mellényt is alá veszi [a] - paletotnak?
Egyszóval, Gilagót teljes lehetetlenség volt tányérozási állásától elmozdítani, mert amennyit a banda nyerhetett e réven, négyszer annyit vesztett volna emiatt a vámon.
Valami más expediens kellett.
Törték is rajta a fejüket évek óta, tartván titkos és nem titkos értekezleteket evégből; egyszer már az is megfordult a fejökben, hogy deputációt menesztenek Deák Ferenchez, ha igazán okos ember, gondoljon hát ki valamit a Gilagó-féle manipulációk ellen.
De bizony jobb gondolatuk támadt ennél; a ravasz Kolokán így szólt egy napon ragyogó homlokkal:
- Ez éjjel nagyon különös álmom volt. Fehér galamb szállott le a fülemhez és ezt súgta: Fiam, Kolokán! ha te hét napig hét éjjel egy széles kanapén hevernél, ropogós malacpecsenyét ennél, piros ménesi bort innál, sárga muskotály dohányt színál s a bandabeli családokban található legszebb leányt ölelgetnéd, akkor a mennyei gondviselés fölvilágosítaná az agyadat aziránt, hogy mit tegyetek Gilagóval, s a banda rövid időn fölvirágoznék.
Nagy lett az öröm e szóra. Nosza, rögtön összerakták Kolokánnak a pénzt a veres borra, a malacpecsenyére, a muskotály dohányra s az öreg Gurbincs sem restellte elküldeni a banda jóvoltáért a fekete Tecát (ahogy a leányát nevezték), ha már így kívánja azt a galamb alakjában leszállt mennyei sugallat.
Hét nap hét éjjel mulatott Kolokán közköltségen, mikor a hetedik nap előjött, az egész banda ünnepélyesen összegyűlve várta a »Kajszin barack« című csárdában, csak Gilagó nem; az nem tudott semmit a dologról.
A »Kajszin barack«-ban a főhely volt Kolokánnak fönntartva. Úgy ült bele, mint ahogy illik az olyan férfiúnak, ki érzi saját fontosságát.
- Halljuk Kolokánt! - kiálta Mendus, vitézkötéses sapkáját lekapva fejéről.
- Úgy van, Kolokán beszéljen - ismétlé Konya Pista, diadalmasan rázva pikuláját a levegőben.
Kolokán köhécselt előbb, azután így szólott:
- Csitt, more! nem szoktam magam kéretni. A banda jóléte megszületett az agyvelőmben s nem viszem a titkot a másvilágra. A nehézség törjön ki, ha rá nem jöttem, hogy mi legyen ezentúl a dolgok sorja.
- Eljun! - sikította bele Cserpák.
- Az eszem legyűrte Gilagót. Hallgassatok meg!
Mély csendesség lett, mindenki mélyen figyelt a banda bölcsére.
- Ezentúl is Gilagó fog tányérozni.
- Oh jaj! - kiáltott bele Mendus.
- Igenis ő fog: csakhogy átkozottul meg lesz szorítva s többé nem lophat egy fillért sem.
Konya Pista szomorúan és a hitetlenség számtalan jeleivel rázta meg fejét.
De Kolokán rendületlenül folytatá az ő szavait.
- Igenis, nem fog lophatni, mert ha a balkezébe veszi a tányért, valahányszor tányérozni indul, a jobb keze nagy- és mutatóujja közé egy eleven legyet kell beszorítania, s mikor visszajő, a legyet elevenen kiereszteni egy bizottság előtt. Ez fogja mutatni, lopott-e, nem-e.
Ha a légy elevenen lesz, akkor ártatlan, mert ha a pénz után nyúlt volna, a légy elröpül vala, míg ellenben, ha a légy néhai állapotban kerül vissza, semmi sem moshatja el a lopás gyalázatát Gilagórul.
Eget reszkető éljen hangzott fel. Kolokánt vállaikra emelték a cigányok s diadallal körülhordozták a »Kajszin barack«-ban. Évtizedek sajgó sebére ki lett találva végre a gyógyír. A bölcsesség fényéből a Gilagó banda is kikapta a maga részét, amennyi tökéletesen elég neki.
S újra jönni fognak idők, évek, évtizedek és századok, de a Gilagó bandát érintetlenül találják, mert azon nagyszabású institució, mely a Kajszin barack-ban üdvriadó helyeslésekkel lett megpecsételve, örök időkre szolid alapra fektette a Gilagó banda jövőjét.
SZEGED MAKÓN
1879
Mióta a szakértők kisütötték, hogy mégsem Makón van a világ közepe, azóta én sem merem egész határozottan állítani, ami fölösleges is, mert Makónak azonkívül is annyi érdeme és dicsősége vagyon, hogy bízvást kölcsön adhatná a felét Schleswig-Holsteinnak.
Már magában véve az is csak valami, hogy Jeruzsálemmel említtetik mindig egy napon, s az is hivatalosan konstatálva van e derék mezővároskáról, hogy semmivel sincs messzebb Jeruzsálemtől, mint Jeruzsálem őhozzá.
Azonfölül is mindig nagy szerepet játszik Makó, s néha nekiágaskodik az egész országnak.
Mindnyájan emlékezünk még rá, hogy egy időben (Széll Kálmán leköszönésekor) milyen hatalmasan népszerű kezdett lenni a Széll név.
Fogta magát Makó s népszerűtlenné tette örökre.
Majd följajdult az egész ország a nagy adó súlya alatt.
Megharagudott erre Makó, s ő azért jajdult föl, hogy az adóhivatal s következésképp az átkos kormány mindig lejjebb szállítja az adójukat, hogy a választói cenzuson kiessenek.
Egyszóval Makó mindig az a város volt, amely önállóan gondolkozott, és amelynek mindig voltak eredeti gondolatai.
Hanem akármilyen eredeti gondolatai voltak is, az, tudom, esze ágában sem fordult meg soha, hogy a népvándorlás ismétlődjék rajta.
Nemrég éppen ahogy Makóra mentem, találkoztam nehány onnan való bennszülött ismerőssel, akik éppen nekünk szemközt hajtottak.
- Hova-hova, jó emberek?
- Ünnepelni megyünk Vásárhelyre.
- Ugyan forduljanak vissza...
- Vissza Makóra? - mondja foghegyről az egyik - nem tom mit csinálnánk otthon idegen helyen...
- Hát mióta lett önöknek idegen hely a szülővárosuk?
- Tyű, kérem! Annyi ott a szegedi nép, hogy ha végignéz rajtuk az ember, szentül azt hiszi, hogy valahol Dunapentelén van. Márpedig nekem eddig semmiféle nemzetségem sem töltötte Dunapentelén a piros pünkösdöt.
Magam is beláttam ezt a dolgot, annál is inkább, mert magam is körülbelül azért mentem Makóra, hogy ott Szegeden lehessek.
Szegedi itt minden, amit csak a szem lát.
Nini, ott az a szürke felső gérokk azon a vaskos emberen régi jó ismerős ott szokott lógni az Oroszlány belső szobájában a fogason.
A szép szőke nyugtalan leányfő szintén ismerős ékessége egy szegedi nagy ház első emeleti ablakának. (Kár, hogy az a nagy ház is utána nem sétál mindenüvé!)
A vendéglőkben szegedi emberek ülnek és kétszeresen szidják a vizet, azt, amelyik itthon van, és azt, amelyik a makói borban van; a püspöki kert-ben szegedi menyecskék és leányok sétálgatnak, szegedi sógor- és komámasszonyokat szapulva.
A megyeházi kuglizón a szegedi tek. törvényszék üti a parasztokat, néha - vandlival is. (A Szegedi Hiradó legalább ilyet látszott kiokoskodni nemrég.)
A Gyarmatosító Szeged megírója bezzeg fennen hordhatja a fejét, ha most végigtekint Makó utcáin; hát még hogy fog hencegni mához 20 évre az assentatio-nál, mikor egy-egy megtermett, délceg makói fiú beválik a sorba, hogy: no, ez is a mienk!
A nagyvárosi életből nincs itt egy vonás sem.
Alacsony házak tapadnak egymáshoz vörösceruzás föliratokkal: Éljen Verhovay követünk! - Egy helyütt pláne ez áll: Éljen Verhovay királyunk!, mert hát a makói embertől ilyen is kitelik. Ha Ugocsa non coronat, Makó extra coronat.
Magasabb épületei szinte szégyenlik magukat, hogy át nem szaladhatnak Szegedre. Pedig nem lenne jó; mert a városháza ugyancsak sok szegedi menekültnek ad száraz vendégszerető hajlékot. Még mintegy másfélezernyi árvízkárosult tartózkodik ott. Egy egész hivatal van fölállítva, mely tisztán segélyezésükkel foglalkozik. - A földszinti helyiségek tele vannak szerszámokkal, melyek azon mesteremberek között osztatnak ki, kiknek segélyezése megszűnik, mert azt tartja Makó városa is, hogy a Szent Iván énekének, bármily hosszú is, mégis csak van vége. Hanem a menekültek közt akadt egypár filozófus, aki látván, hogy most már az önsegélyre képesek nem élelmeztetnek, egyszerre elfelejtették a csizmadiaságot.
Majd kifelejtettem Makó legnagyobb ékességét, a kevély vármegyeházát, mely téres folyosóival s impozáns homlokzatával olyan fumigative nézi le a város apró házait, mintha azok valami egymás mellé rakott kopott tót kalapok volnának. Begyesen lépked a kapuban a zsinóros hajdú, s nagyot szalutál az urak-nak. Jól dresszírozott fickó, s mint Wenckheim Béla báró mondaná: paprikás szalonnában vette be a - Gothai Almanachot. Még a hatodik vármegyéből idekerült utas ábrázatján is megismeri, ha nemesember-e. Ruha, hivatal nem hozza tévedésbe; ő itt a középkort képviseli.
A Csanád megyei nemességben egyébként nincs már annyi svihák-ság, mint az én nógrádi véreimben. Munkásabb, konzervatívebb és nem olyan fényűző. Két lovon járnak, asztali bort isznak, az egymás feleségét szeretik el s tizenöt percentes pénzzel ferbliznek.
Az én véreim öt lovon járnak, pezsgőt isznak, drága szeretőt tartanak (néha kettőt is, s nem a férj költségén) és száz percentes pénzzel makaóznak. Ez utóbbi sokkal gavallérosabb s előttem sokkal tetszetősebb életmód, azonfölül ritkán uralmas s főleg sohasem hosszadalmas.
Ami azonban a gőgöt, hencegést illeti, e tekintetben a makói megyeista - sem adja olcsón.
Tegnap szóba jött egy társaságban, hogy ugyan hanyadik évben is köszönt le Szlávy?
- Bizony nem emlékszem tisztán az évszámra - mondja egy urambátyám nagyot sodorítva tekintélyes bajszán -, annyit azonban bizonyosnak mondhatok, hogy Szlávy az én szolgabíróságom alatt lépett miniszterelnöki szolgálatba.
Hanem mindezek dacára boldogok a makóiak, mert hát Maros vize folyik csendesen. A szép költői folyam szelíden járja medrét és nem éhezett meg a házakra, melyek pedig majdnem kivétel nélkül beadnák derekukat előtte, ha egyszer kegyetlen hódító útra indulna Makó ellen. De a csendes Maros azt nem teszi; csiklandozza a partokat. Apró gyerekek fürödnek benne: arany mosolyukat híven visszaadja a hullámok tükre...
Milyen egészen más itt a levegő, mint Szegeden; az ember feje fölött nem röpköd milliárd muska és szúnyog, a növényvilág üde illatot lehel a Püspök-kert-ben. A szegediek itt egészen jól érzik magukat. Vendégszeretet, barátság veszi körül őket, s ami legfőbb, jó levegő.
Szinte megirigylem én, aki vízi lakó vagyok, aki a levegőben bogarakat nyelek, aki a halpaprikásban talán emberhullák részecskéivel táplálkozom (meglehet, hogy éppen a leendő anyósomból vacsoráltam tegnap).
És mégsem panaszkodom...
A zöld gyepen vígan ugrálnak a szegedi gyerekek. Tömzsi kis lányok, akikből délceg hajadonok lesznek, kerek képű fiúcskák, tépett nadrágban és agyonnyomorgatott csizmácskákban. Bohó gyerekek! Jól érzik magukat. Csengő kacagásuk betölti az egész kertet...
Ezeké a világ! Ezek még nem éreznek semmit.
A tömzsi kis lányka egy színes halálfejű lepkét akar elfogni rózsaszín pántlikás szalmakalapjával. Utána fut. Eléri. Ráveti a kalapot, de elveszti az egyensúlyt. A tömzsi kislány sírva terül el a gyepen, s a pillangó kisiklik elrepül borzalmas szárnyaival.
A mama odaszalad, az ő kis síró Mimijét hirtelen fölemelni és megvigasztalni a nagy szerencsétlenségben.
- Ne sírj, bubus. Hol fáj? Hadd fújjam meg! Hol fújjam meg! így ni, kis bolondkám, most már begyógyult Ugye?
A kis bubus mosolyogni kezd, s az az első kérdése:
- Hova repült a lepke?
- Erre ni, édes fiam - mutatja a mama túl a kerítésen. - Szeged felé, ahol a keresztmama lakik.
A kisleány hirtelen elkomolyodik, picike melléből halk sóhaj fakad ki...
- Mama! te De szeretnék én is elmenni azzal a lepkével Szegedre.
Oh, dehogynem éreznek a gyerekek is! Az ő parányi szívüket is megfekszi a honvágy.
S a bubus arca még egyre komolyabb lesz, halántékán ráncocskák képződnek.
- Oh, mamám, láttad-e, hogy az a halálfejű lepke volt?
- Láttam, kis szívem.
- De hát, mamám, minek megy az Szegedre?
- Oh, te bohó; hát tudom is én.
- Nem bánt az ott senkit?
- Nem, gyermekem. Gyenge az ahhoz.
A gyermek önkéntelenül dadogja:
- De hát akkor miért van halálfeje? úgy félek, édes mamácskám, hogy elviszi mind-mind az embereket a temetőbe.
És ez az a borzalmas titkos sejtés, ami csak úgy támad, mint a penész a kenyéren, mint a moh a kövön, mint a milliárd piros féreg a vízben.
UTAZÁS SZÉKESFEHÉRVÁRRA
1879
Írta: János
Ecsém! nem tréfadolog az, anélkül viszi az embert a gőzló Budapestig, hogy Ceglédet kivéve, egyszer is kitegyen. Hej, pedig de sok szép alföldi csárda gubbaszkodik az útban, s be sokszor megnyikorog a nagy szárazságtól a halandó ember torka!
Mert ha mindétig igaz az a tanulmányom, hogy a pipás ember sohasem halhat meg éhen, mivelhogy a szájában örökké füstölt nyelv vagyon, - az sem szenved kétséget, hogy a vasúton meg valósággal megölheti az embert a szomjúság.
Ehhez járult még az a malőr is, hogy a kupénkban egy kóró-száraz hölgy ült két asszonypalántával. Ráadásul tehát nagy lelki szomjúság is fogott el s úgy lebegtem e vászoncselédség közt, mint a Mohamed koporsója. - A mama már öreg, a palántácskák meg még fiatalok valának. Kokett bajuszom ellenállhatlan erejét hova irányozzam tehátlan?
Végre is kevélyem, megvetőleg nekidűltem a bőrvánkosnak és az úti programot kezdtem megállapítani.
Már gyermekkorom óta ábrándjaim közé tartozik édes hazám jelesebb és híresebb helyeit fölkeresni, nevezetesen Kókát, hol kétszer ették meg a lencsét, és Kabát, e dicső helyet, hol a híres kabai asszony született és élt.
Minthogy azonban hazánk e két pontja nem esett a linea mellett, merre a gőzmasina vitt, azzal a biztos határozással indultam innen Székesfehérvárra, hogy semmi esetre sem megyek Székesfehérvárra - hanem kiszállok Pesten, s onnan Kabát s Kókát nézem meg.
Amint azonban Budapestre értem, hol puff elegantes bekvártélyoztam magamat a Böske Királyné hotelba, találkozom ott Toldy Pistával, kinek éppen útitáska lötyög a derekán.
- Honnan jössz, Pista - kérdi tőle egy barátja, szinte valami újságkotyvasztó.
- Székesfehérvárról - mondja Pista.
- Én is oda szándékozom - jegyzi meg a másik.
Erre a párbeszédre elkezdtem fülelni. Restó, János, gondoltam magamban, tanulj tinó, ökör lesz belőled, - itt okos emberek szalasztgatják magukból kifelé a tudományt, mielőtt bötűvé válhatnék.
- Ugyan, hogy te is Székesfehérvárra mégy - mondja továbbad Toldy Pista. - Adok hát egy jó tanácsot, pajtás. Ha azt követed, akkor legalább nem bánod meg sem a testi fáradságodat, sem a költséget, hogy odamentél.
- Örömmel veszem becses tapasztalataid - mondja a másik, aki nem volt Toldy Pista.
- Hát pajtás - mondja az, aki Toldy Pista volt -, én azt tanácslom, hogy amint Fehérvárra érsz és leszállsz a kocsiról, nyomban válts jegyet a kiállításra, s amint aztán bementél, mindjárt a kiállítási tér szélén van egy szivaros bolt, abban egy szép szöszke szivarárus leány.
- És aztán? - türelmetlenkedik az, aki nem volt Toldy Pista.
- Hát aztán nézd meg jól azt a kislányt elülről, hátulról, mert megérdemli s mikor aztán megnézted, bátran visszafordulhatsz, mert nincs egyéb látnivaló Fehérvárott.
Az én újságkotyvasztóm szörnyen lehangolódott e szavakra, s olyaténfélét morgott, hogy ha csakugyan úgy áll a dolog, akkor ő nem is megy Fehérvárra: inkább néz meg azon a pénzen egy felsőmagyarországi fürdőt a kánikulában.
Hanem hát nem is volt ennek az újságírónak egy garas ára ítélőtehetsége sem. Bezzeg énbennem mindjárt megszülte a Toldy beszéde a nemes elhatározást, de most már azért is Székesfehérvárra utazom, mert mit nekem az ipar és elegancia, nem vagyok én Bakai Ferdi, sem Ráth Károly, hogy én az ipart szívemen hordjam, nekem azt meg nem fizeti de senki. Aztán csak nem ettem én tormás gyíkot, hogy én élelmi cikkeket, kocsikat, gépeket, bőröket és porcelán edényeket menjek nézni; nekem olyan bőr kell, akibe valami eleven vászonycseléd van, és olyan edény, amelyik össze nem törik mindjárt.
Így indultam én el Pestről, s így értem Székesfehérvárra.
Huh! mennyi tömérdek nép ebben a kis vidéki városban, mely fia sem lehet Szegednek még most sem, ebben a tépett állapotában. Mennyi nép az utcákon, milyen tolongás!
Ez utóbbi, ti. a tolongás van leginkább terhemre. Egy eszmém van! Ha nekem egyszer a király azt mondaná, hogy kérjek tőle valamit, ő teljesíti, én semmi egyebet nem kérnék, mint azt, hogy engedtessék meg nekem egy olyan bőröv viselése, melyből félöles hosszú, vékony, éles borotvák állnának ki körüs-körül.
Az volna osztán az úri tempó, ha ezzel az övvel sétálnék végig a pesti korzón, vagy most itt a kiállításon! szinte képzelem, hogy sikoltoznék a sok nyápic úri kisasszony ijedtiben...
De hát fájdalom, szegény ember ritkán viheti valamire! A szegény embernek ritkán sikerül valami.
Ez a Zichy, mert gróf, mennyi dicsőséget aratott az ő iparos komédiájával. Nekem sokkal dicsőbb ideám volt a télen. Tudniillik a szolgáló kongresszus összehívása Szegedre. Ez lett volna oszt világra szóló állapot! De hát elrontotta a víz! - ez a fatális elementum, amely iránt már gyermekkorom óta sejtelemszerű gyűlölet fog el!
*
Szép mesterség a csizmavarrás is, a lakatosság sat., hanem azért még sincsen párja az kocsmáros-hivatalnak. Ezt tettem különös tanulmánnyá a kiállításon, s tapasztaltam is hála istennek eleget.
Nyolc egész napra határoztam ott maradásomat; de a kiállítás megnézését az utolsó négy napra hagytam, mondván, ha későbben nézem meg, annál elevenebb emlékezetemben marad.
Midőn azonban a négy nap letelt, ilyeténképpen gondolkoztam, ha már eddig nem néztem meg, most már minek nézném, úgyse lenne rá az időm elegendő.
Így maradtam csupán a kocsmaipar terén. Eleinte csupa vörös borokat ittam, hogy mint igaz ellenzéki firma ezzel is ellenkezzek Fehér-várral. Meghökkenve tapasztaltam azonban, hogy az orrom napról napra vörösebb. Nem is csoda, attól a tengernyi veres bortól!
A vörös szín igen szép az ásznak a kártyában, vagy a virágnak a cserépben, de az orrnak nem valami elbájoló. Nem ugyan magam miatt, mert én éppen annyira becsülöm a saját orromat, ha vörös, mintha fehér lenne, de a Katák és Julcsák nem így gondolkoznak, s ez nem tréfadolog, mert okos ember negyvenéves koráig a vászoncselédekhez alkalmazkodik; s csak negyvenéves korán túl veti meg a gyengébbik nemet.
Elővettem hát a filozófiát, s így okoskodtam: ha vörös bortól vörös lett az orrom, hát bezzeg majd megfehéredik a fehér bortól.
Ittam hát nemes eltökéléssel; - mert amit én egyszer elhatározok, ki is viszem, ha törik-szakad. Vegyészi törekvéseim azonban csütörtököt mondtak. A farba-változtatás nem sikerült. Az a megfoghatatlan csoda történt, hogy a fehér bortól is csak még vörösebb lett az orrom.
S ezért volt nekem mindétig igazam, mikor semmire sem becsültem a tudományt és az elmével való kombinálást. Íme, mire vezetett engem az egészséges kombináció? Ha már a fehér bortól is vörös lesz az ember orra - akkor fundamentum nélküli minden tudás e földön.
Időközben kedvem szottyant Balatonfüredet is megtekinteni, hanem éppen szerencsétlen időben érkeztem oda, szakadt a záporeső, mintha zsákból öntötték volna, míg az indóháztól a vendéglőbe értem, pocsékká voltam ázva.
- Át akar öltözni nagysád? - kérdé a pincér, ki szobát nyitott.
- Miért öltözném át? - mondám kérdőleg.
- Nos, mert nagysád csuromvíz...
- Igaz, egy kicsit harmatozik odakünn - mondám rangosan.
A kellner bámulatteljes áhítattal nézett meg, miféle istenteremtése lehetek, ki a záporesőt is csupán harmatnak nézem. Fölvilágosítottam a szerencsétlent, hogy én Szegedről jövök s előttem, aki vízi ember vagyok, csak harmat az ilyen fölülről származó csepegés.
A közös étteremben találkoztam hazánk nagy fia-, Bizayval; mellé simultam s lestem a tudományt ajkairól; aszongya hogy aszongya: az ember, amelyik valamirevaló, bizony vágyik az a születése helyire. Majd a vacsora után a fehérnépről lévén szóbeszéd, akképpen nyilatkozott, hogy a férfiak gyávasága a baktere az asszonyi virtusnak.
No, már ennél a Bizaynál nagyobb elmebeli talentumot talán még képzelni sem lehet. Mondtam is neki, hogy mért nem jön hozzánk városi főkapitánynak!
Balatonfüreden annyi sok szép lánnyal esett találkozásom, hogy el sem mondhatom. Aztán mind olyan édesdeden kacsintgatott felém, hogy szinte faggyúvá olvadtam a tüzes tekintetektől: gyertyát lehetett volna belőlem mártani!
Azonban óvakodtam az ismerködéstől, mert Pesten már megjártam egyszer valami - hogy is hítták csak? - Húsvéty vagy Pünkösdy lányokkal, akik mágnás lányoknak mutatkozának a nevükkel, s akkor sült ki csak, mikor már szívem megszerette őket, hogy a Katákon aluliak.
Solidusan viseltem tehát magamat, s minthogy nemigen volt jóravaló úri kompánia, csakhamar visszakerekedtem Fehérvárra a többi cimbora után.
S ekkor történt velem a legrejtélyesebb esemény, ami csak lehetséges a világon.
Az újdonatúj fekete báli gérokk volt rajtam, két gombbal hátul. Ez a két gomb bonyolított amaz érdekes kalandba, melyhez fogható a világ eleje óta sem történt meg - szegedi emberen.
No, de csilaj eszem! sorjába menjünk az eseményeken!
Hát ahogy felülök a kupéba és visszaérkezem Fehérvárra s ott kiszállok a kupéból, azt mondja egy borzas kölyök, ki a táskámat akarta bevinni:
- Tekintetes uram, kilóg az órája: mindjárt leesik.
- Hallgass, varangyos gyík - mondom dühösen hátrafordulva, amint megpillantottam, hogy az órám a mellényzsebemben vagyon; az egész nyugodtan emberi szemtől nem láttatva mutogatja mellényzsebem bélésének az idő futását.
Amint azonban kilépek az indóháznál, hogy kocsit keressek, egyszerre száz meg száz torok kezd kiáltani felém:
»Éljen Coburg főherceg!«
Egy ménkő gombolyaggá torlódott össze körültem a tömeg, a hölgyek kendőt lobogtattak és csókot hánytak felém, a férfiak pedig ökleikkel nyitottak utat. Megrezzentem. Ezek itt Coburg főhercegnek néznek engem. No, János, még ilyen eseted sem volt - odahaza!
- Ezek a bolondok engem néznek Coburgnak - mondám egy mellettem álló mesterember kinézésű egyéniségnek.
- Ne is tagadja, fenség! Tudjuk mi, hogy a főherceg hogyan néz ki, barna, magyaros fő, szénfekete körszakáll és tömött bajusz. Aztán arról is megösmerjük fenségedet, hogy a kabátja hátulsó gombjára akasztotta az óráját. Ezt csak egy herceg teheti ebben a tolvajnéppel megrakott Európában.
Hátranyúlok - hát majd elszédültem. A kabátom hátulsó gombján egy ezüst anker óra volt fölakasztva ezüstláncra.
Eszméletemet kezdtem veszteni.
Hogyan történhetett az? Hüm! Hátha mégis csakugyan én vagyok Coburg főherceg? S ezt az órát rangomhoz illőn csak azért akasztottam ki oda, hogy valami becsületes szegény ember könnyebben ellophassa! Persze hogy én vagyok Coburg főherceg!
De nem, nem. Mégse! Nem én vagyok Coburg herceg! Mert ha én Coburg herceg volnék, akkor magammal hoztam volna a feleségemet is, a belga királyleányt. Meg aztán ha én volnék Coburg herceg, mit keresne akkor az én mellényemben a János gyerek aranyórája és aranylánca?
Ez az okoskodás győzött rajtam. Mint a gyík kisiklottam a tömeg közül s futásnak eredtem, meg sem állva a szállodáig.
Ott aztán levetettem magam a dívánra s rájöttem, hogy az ezüstóra úgy származhatott a kabátom gombjára, amint a balatonfüredi indóházban a nagy tolongás közt lehajoltam a táskámért, emelkedőben kirántottam a gombommal valami utasnak az óráját, s rajta is maradt egész Székesfehérvárig, hol a Coburg hercegre várakozó nép vaktában megéljenzett, mert az akkorra várt, de csak a következő napon érkezett Coburg helyett - nézett el - ami nem is csoda -, mert hát, ecsém, a szegedi ember ábrázatja se disznóláb.
A MARCSÁM CÍMŰ ELBESZÉLÉS
1879
Egy ábrándos arcú szőke fiatalember, ki szerény állású hivatalnok volt a megyénél, s kivel sokszor sétáltam s beszélgettem egy időben, s ki mindig érdeklődve kérdezősködött s beszélt az irodalomról, Rétsághról a következő levelet intézte hozzám:
Uram!
Elégettem - volt hozzá bátorságom. De mi adta hozzá az erőt, hogy még csak meg sem sirattam? Igen, uram, én elégettem.
De mit égettem el, fogja ön kérdeni: s én felelek önnek.
Szép kézirat volt, vastag, merített, rovátkás papíron, a szélén kerettel, fölül pedig korona áldás hazánkra fölirattal. Pompásul volt írva, mert ügyes, könnyű kezem van.
És az, amit a fekete betűk ábrázoltak, irodalmi művem vala.
Irodalmi művem! Oh, milyen édes kimondani, leírni e szavakat. Az én irodalmi művem. Mily végtelen kéj, szívdagasztó büszkeség ez a tudat!
Egy elbeszélés volt, melyet az ön irodalmi működésétől buzdíttatva írtam szívem vérével, édes ábrándokkal.
Első szerelmem tárgya, a szép szőke Marcsa volt elbeszélésem tárgya. Ővele akartam indulni a dicsőség útjára.
Midőn elbeszélésem már teljesen készen volt, van a megyében egy tudós akadémiai tag, ki fiatalember korában a szépirodalommal is foglalkozott, azon kérdést intéztem hozzá: művemet a Budapesti Szemlé-ben közöljem-e, vagy pedig könyvárusi úton tegyem közzé? A kérdés, amily találékony volt, éppoly ügyesen állítá élére a dolgot. Az illető celebritás bizonyosan nem volt tisztában azzal, amit felelni akart volna - s nem felelt.
A megyében minden ember csodált, s én boldog lettem volna, ha nem sújt a nagyság átka, a vágy, hogy az egész világ fölismerje lángelmémet, hogy a tűz, mely szárnyra kapott keblemben, ki is törhessen és ragyogóvá tegye nevemet.
Éppen ez idő tájban egy fiatal ember került a megye székvárosába, ottani rokonait látogatni. Szép elegáns fiatal ember volt: mint mondá, a meginduló Bokor című folyóirat munkatársa.
Utat, módot kerestem az előkelő fiatal úrral megismerkedni; szegény hivatalnok létemre nem sajnáltam egy ízben meghíni reggelire hozzám. Oh, milyen boldog voltam, hogy elfogadta.
A reggeli egy heti fizetésemet nyelte el s engem őrült pazarló hírébe hozott, de az dicsőségem volt, mert elolvastam az ifjú előtt a Marcsámat.
A fiatal elegáns úrnak, mikor fölolvasásomat bevégeztem, elfogyott a beszéde, s nem maradt érzelmei kifejezéseire [csak] egyetlen szava, de e szó igazságos, mély, találó s mindent kifejező volt. Azt mondta elbeszélésemre:
- Szép!
S azután azt tanácsolta, hogy álljak be a Bokor előfizetői közé, s ott közöljem az elbeszélést, mert olyan nagytekintélyű folyóirat sem nem volt, sem nem lesz oly könnyen, mint aminő a Bokor. Oh, a Bokor szívesen fogja közölni a szép elbeszélést és fölségesen díjazandja. - Ő maga is ajánlani fog a szerkesztőnek.
Örömtől ittasan fogadtam el ajánlatát, s néhány nap múlva a beszély kéziratával egyetemben a fővárosba küldtem a Bokor előfizetési díját.
Két hét múlva megkaptam a Bokor első számát. Mohón lapoztam át, nem volt benne az elbeszélésem.
Nyugtalan izgatottsággal töprenkedtem rajta, mit tegyek most, midőn szerencsére ismét megérkezett a fiatalember, ki azt mondta, hogy ez csak mutatványszám. Addig is azonban sürgessem a szerkesztőt.
Úgy tettem, de mit sem tudtam meg a Marcsám sorsáról, vagy két hónapig. Mintegy két hónapra azt üzente a szerkesztő, hogy előbb beszélni akar velem művemről, mielőtt annak sorsát eldöntené.
Két nappal később kilenc órakor reggel a fővárosban voltam, s bérkocsin állottam meg a Bokor szerkesztősége előtt.
A nagykapunál beküldtem a névjegyemet, ráírva a szálloda címét, ahol szállva leszek.
Egész nap vártam szállodámban a szerkesztőre, de hiában. Másnap elmentem az irodába, s egy sötét előszobában egy félszemű inas fogadott, akinek a foga fájt. A félszemű nem viszonozta köszöntésemet, s azt mondta, urával csak három és öt óra között szólhatok.
Három órakor már ott voltam az őrségen. A szerkesztő elmélyedve a következő szám összeállításába, a következő szombatra kérte látogatásomat. A félszemű azzal kerekítette ki ura szavait:
- Szombaton bizonyosan itthon találja az urat, ha esni fog.
A szombat elérkezett, de az eső nem esett. A levegő azonban ködös volt, az ég felhős, s ez reményt adott. Elmentem ismét.
A nagymogul olyan hangon fogadott, mintha tudtomra akarta volna adni, hogy éppen három percet szánt nekem, mert gyilkos módon sok a dolga; pipázott, mint egy basa és a Hon-t olvasta.
- Uram - mondám neki -, én a Marcsám ügyében jövök.
- Marcsa? Ki az? Mi az? Ah, de igaz, már emlékszem Nagyon sok mondanivalóm volna e tekintetben, de ma el vagyok halmozva a legbolondabb munkákkal. Legközelebb azonban írni fogok önnek. Aláz’szolgája!
Most tehát nem marad egyéb hátra, mint otthonról sürgetni levelét. Számos sürgetésemre végre is annyit felelt egy carte correspondance-on, hogy ő nem foglalkozhatik mindig ezzel a dologgal, s hogy midőn legközelebb a fővárosba jövök, meg fogjuk egymást érteni.
Midőn lejárt az előfizetés, újra előfizettem, s vártam, de türelmem csak négy hónapig tartott. Leutaztam a fővárosba, s legelső dolgom volt a szerkesztői irodába menni, hol csak a félszeműt találtam, aki most valamivel barátságosabban mosolygott elém. - Jutalmul meghíttam ebédre.
Másnap kétszer is kerestem a Bokor szerkesztőjét: a félszemű azt súgta fülembe:
- Önnek nem sok reménye lehet.
Végre is légyottot kértem egy vasárnapra, melyen már haza kellett utaznom. Az utolsó pillanatban meg is kaptam a szerkesztő üzenetét a Szerkesztői postá-ban.
A “Marcsám” nem éppen olyan, hogy tetszésünket meg ne nyerte volna. Szükséges lenne azonban megváltoztatni a címet, a személyek jellemét, s némi részben a mesét.
Mentem haza. S vártam újra még négy hónapig: minő átalakuláson fog keresztülmenni a Marcsám.
Októberben megküldték a Marcsám kéziratát, hogy az érzékeny dolgokat vegyem ki belőle stb. és vigyem vissza márciusra. Elképzelheti, uram, hogy az a kegyetlenség, melyet kénytelen voltam véghezvinni, minden szépségéből kivetkőzteté Marcsám-at.
Végezem, uram. Hétszer voltam a fővárosban s mindig azért, hogy Marcsám sorsán segítsek, midőn a szerkesztő azzal fogadott:
- Hé! hé! úgy látszik, ön kezd soványodni!
Hóhér!
Midőn tizenkettedikszer voltam ott, alig mondtam ki nevemet, már rám kiáltották, hogy a Bokor megszűnt. - Elpocsékoltam a lelkem művére négy esztendőt és kétezer tallért...
Csinos kézirat volt, elégettem.
Fogadja, uram, nagyrabecsülésem stb.
EGY BÚS REGE
1879
Alkonyi pírban úszik az ég alja, könnyű bárányfelhők, mint az elszélyedt nyáj tévelyegnek rajta, míg a barna ég alá nem ereszkedik a csillagos boltozatról.
A tiszai halászok könnyű ladikja tovasiklik a vizen, a végtelen rónán itt-ott föllobog a pásztortűz, s megszólal néha a nyáj kolompja; a ménesből messzehallik a csengettyűszó, vagy a ficánkodó csikó nyerítése, - míg a körben heverésző csikósok fölött lomha szárnnyal suhan el a bagoly, és nyöszörögve csapong a denevér.
S amint lassan, lábujjhegyen közeledik a hűvös éjfél, halk zene mellett a füzesben megkezdődik ragyogó holdfény mellett a villi-tánc: apró vízitündérek, kik nappal ott rejtőznek sás között és nádasokban, most örömmel veszik körül királynőjüket, ki mosolyogva tekint alá népére a gyeppadról, melyen liliomtagjait pihenteti.
Egyszerre hófehér paripán, gyorsan mint a szellő, ott terem a tündér kedvese: a Délibáb, a rónák királya, ki pajzánul annyiszor megcsalja a vándort. - Lováról leugorva, odatérdel a tündér nyughelyéhez s megcsókolja árvaleányhajszálnál is puhább fürteit.
- Hol jártál? - szólt a vízitündér, édesen, szerelmesen, mint ahogy epedő leányok szokták kérdezni kedveseiktől.
- Itt is, ott is - felelt a Délibáb -; szomjas vándornak voltam düledező csárda, eltikkadt utasnak hűvös erdő, siető kereskedőnek lesve várt falu. Végigröpültem a Hortobágyot. Szerelmes betyár lovának nyakáról leloptam a selyemkendőt, amit a szeretője odaakasztott; üveges tótnak nekiugrasztottam a kutyákat...
- Elég elég! Mondd el inkább, mit láttál mindenfelé.
- Aranykalásszal mosolygó rónát, kövér legelőket, víg ének közt dolgozó népet, nádas közt gondtalan vadászt, gazdag gulyákat, tüzes méneseket, boldogságot, megelégedést mindenfelé - és vályogvető cigányokat.
A Tisza tündére gyönyörrel hallgatta az Alföld boldogságát, hanem aztán felhő ült homlokára, s azt kérdé kedvesétől:
- Tudod-e mióta van ez így?
- Minek ez a kérdés? Volt-e valaha panasza a Tisza-vidéknek? Ezer év óta lakik két partján a büszke magyar nép, munkálva hangyaszorgalommal s áldással tetézve általad, kit őrangyalnak küldött ide a magyarok istene.
- S tudod-e, hogy mit tesz most ez a boldog nép? - kiáltott föl a Tisza tündére elkeseredett hangon. - Gátakat vet szabadon ömlő folyam ellen, pusztítja áradásaimat, kiöli szárnyaimat, irtja halaimat, csöndes tükrömre zakatoló, füstölgő szörnyetegeket bocsát, melyek megzavarják a magam és enyéim nyugtát; vaskezekkel nyúl medrem fenekére, s fölkavarja, beiszapolja halaimat, tündéreimnek maholnap nem lesz nyughelyök. Partokat emel kiöntéseim ellen, melyek senkinek sem ártottak, de hol mulatságot talál a halász, vadász, s buja legelőt az állat. Medremet szűkebbre szabják, hogy több földet nyerjenek...
S a Tisza tündére nem sírt, mint más asszony, hanem összeszorított ököllel fenyegette meg a vidéket, mely ezredéves nyugalmát megzavarta.
Hiába engesztelte őt Délibáb, nem hallgatta enyelgéseit, szeme baljóslatúlag pihent a folyam csöndes tükörén, s az apró villik félénken bújkáltak a füzesben.
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
Év év után telt s az Alföld népe mindinkább keseríté a Tisza tündérét, míg végre az haragra lobbant, s maga elé rendelte apró népét.
- Te - szólt a legelsőhöz -, elmégy a hegyek közé s felkeresed mohos barlangjában a rosszkedvű Tél apót. Mondd meg neki, hogy adjon havat sok havat; lepje el a Kárpátok bérceit úgy, ahogy emberemlékezet óta nem volt! Te másik, elmégy a szelek deli tündéréhez; mondd, hogy amint az első tavaszi napsugár kivillan, bocsássa szabadon füstös zefíreit, hogy olvadjon föl a hógörgeteg, mintha tüzelnének alatta. Dagadjanak meg csordultig a patakok.
Hiába volt Délibáb könyörgése, a tündér tél kezdetén útnak bocsátá követeit, s lőn amint ő akarta. Óriási hófuvatok lepték el a hegyeket, tették járhatlanná az utakat, s amint az első tavaszi napsugár kivillant, jöttek a langyos déli szelek, s a hegyekről árként rohan alá a víz; a föld erei, a patakok földuzzadtak s őrült vágtatással rohantak alá a Tiszába.
A Tisza tündére fölültette népét a hullámokra, s ezek korbácsolták paripájukat. Ő maga szörnyű fúria lett s ott ült a vizek fölött és hajtotta azokat a gátak ellen, hol kétségbeesett nép dolgozott és imádkozott és reszkető hangon rebegte: Jön az árvíz.
S a bőszült asszony zúgva, bömbölve vágtatott el a téres rónák között, hol kiönthetett volna, neki nem kellettek a rongyos falvak, neki a virágzó fényes város, Szeged kellett.
Oh, milyen öröm neki látni azt a kétségbeesett várost, gyönyörködni halálvergődésében, látni a fáklyavilágnál lázasan dolgozó népet, kioltani kezökben a fáklyát, lesöpörni őket a partról és hulláikat tombolva sodorni odább. Mily pokoli gyönyörűség ez neki!
És nem siet a rombolás munkájával, napokon át ott táncol a szerencsétlen város falai alatt, rongálja a védgátakat, gyönyörködik a kínlódásban, míg végre egy sötét éjszakán segélyül hívja a vihart, ordítva nekiront a partnak, betör a városba.
Romokban hevert az reggelre, gazdag lakói koldusokká téve, s a bosszúálló tündér ott állt a hajnal fényével a parton; látta a pusztítást, hallotta a jajkiáltást, mely végigszaladt az egész országban kelettől nyugatig, északtól délig; látta az iszapból rámeredő halottak megüvegesedett szemeit, s térdei elkezdtek inogni: meg volt törve.
Akkor valaki megérinté hátulról: Délibáb.
Máskor mosolygó szemeiben könnyek ültek, s szemrehányón tekintett velök a tündérre:
- Látod, mit tettél? Ez - a te műved! Ugye már magad is megbántad?
A tündér kezei közé temette arcát, s nem felelt semmit: könnyei ujjai közt peregtek alá a piszkos habokba.
- Még magad sem láttad egészen borzasztó művedet - folytatá Délibáb -; itt tudsz-e mármost kenyeret adni az éhezőknek, hajlékot a hajléktalanoknak, anyát az árváknak? Föl tudod-e építeni, amit századok emeltek?
A szerencsétlen tündér ott zokogott a sáros földön, aztán fölemelte könnyben úszott arcát, megragadta Délibáb kezét s úgy rebegte neki:
- Jóvá fogom tenni. Meglásd, hogy jóváteszem.
És azóta egy szelíd angyalarcú teremtés jár a hazában küszöbről küszöbre, gyászba öltözötten. Neve: a Részvét.
S mégis ki ő? Senki más, mint a Tisza tündére átöltözve.
Nyomában mindig ott jár kedvese, a Délibáb, s midőn a könyörgő angyal világjáró útjában kimerülten rogy össze az úton, ott leng körüle, álmot csal a fáradt szemekre, édeset, vigasztalót.
A BORÁSZATI GYŰLÉS
1879
Írta: János
Ecsém! Fölvirradt a mi napunk is. Derűre ború, borúra bor.
Amióta bejött Szegedre a víz, azóta minden okos ember azzal bajlódott az átkos kormánytól kezdve lefelé, hogy a vízzel experimentáljanak; inzsellérekkel telt meg a város, úgyhogy kövezni lehetne velök az utcákat: mérnökök támadtak minden bokorból.
Együtt van valamennyi, az ország vadmérnökétől, Jankovics Miklóstól kezdve a város vad mérnökén, a druszán keresztül le egész a földkóstolókig.
Én, aki teljes életemben se vizet, se földet nem kóstoltam, hanem csak bort, elkeseredett kebellel néztem, hogy két folyadék: a bor és víz közül mint lesz lassanként becsesebbé a hitványabbik, a víz. Könnyeim sokszor csordultak ki e szívszaggató állapoton.
De amint tapasztalám, hogy az mérnökök, akik arra vagynak kiküldve az kormánytól, hogy a vizeket elpusztítsák, ahelyett a bort pusztítják a Prófétá-ban, megvigasztalódva repesett lelkem örömében, hogy: de iszen bor a bor mégis mindétig, s nem is múlik annak divatja sohasem.
Hanem mit prézsmitálok én itt? Menjünk sorjában.
Alig virnyad meg a vasárnap, korán kászmálódtam föl, mert ilyenkor duflán rózsás az élet. Délceg Katák, Pannák duhajkodnak az utcán, templomba menet, jövet. Az ember kebelében csak úgy dagad a szív, mert hiába mondja az én jó cimborám, az a palóc újságkotyvasztó, hogy aki jóravaló női pofát akar Szegeden látni, menjen el Nógrád megyébe, már én csak annak a mondója vagyok, hogy utolsó ember az, aki a vászoncselédben válogat; annak a jele az, hogy már nincsen meg az étvágya.
Hát amint öltözködöm, s felkötöm ünnepi keszkenőmet kackiás máslira, csoszogó lépteket hallok künn, minden lépésnél egy-egy nyögés hallik. Miféle istenteremtése jöhet itt? Egy véka csöves kukoricába mertem volna fogadni egy babszem ellen, hogy városi hajdú.
Csakugyan az volt. Egy félóra alatt beért a kaputól a szobámig.
- Mi járatban van kend, százesztendős öregatyám?
- Paksamétát hoztam a polgármester úrtól. Én vagyok a polgármester úr extra futárja.
A futár átadta az írást, általbötűztem eleganciával, s íme mit látok:
ezennel meghívom önt mint a hazai borászatban szakértő férfiút Miklós Gyula országos képviselő és kormánybiztos úr által tartandó borászati értekezletre...
Csak úgy feszült rajtam a lajbi kevélységemben. Ugrálj, szívem, nagy örömemben vigyázz, lábam, hova lépsz úri voltodban!
Tehát mégis csak győz a szakértelem a dibdáb erkölcsök fölött. Ehun ni az érdem jutalma, amiért a tudomány magaslatára emelkedve egyedül a bornak szentelem magamat.
Ordíts, szatymazi szőlőm, mer a te napod virrad táncoljatok, hordók, palackok és kvaterkás poharak, a ti farsangtok van!
Miklós Gyula kormánybiztos! ő hívat engem, ővele értekezünk a borászati érdekekről.
E lehet aztán az igazi nagy kapacitás, már csak az is nagy előnye neki, hogy kétszer lehet megtartani a nevenapját egy évben.
Gangosan sétáltam hát föl délután a városházára, hol Miklós Gyula a polgármester úr szobájában már várt reánk. Csupa jeles férfiak voltunk ott összegyűlve, de a legjelesebb maga őnagysága Gyula Miklós.
Értekezést tartott a borászatról. Mennyi tudomány, mennyi bölcsesség egy rakáson, Mintha hájjal kenyegették volna a hátamat. Tombolt bennem a hazafiúi érzelem, s kifelé kapaszkodott belőlem a sok nemes tapasztalat, amit hosszú évek során itt-ott-összeszedtem.
Fölkeltem ülőhelyemről én is s a következő elveket állítottam föl:
- Az bornak a disznóhús az elöljárója, nem pedig a kormánybiztos.
Ezen rebellis szavaimra néma csönd lőn. Míg végre Miklós Gyula maga is a fejével bólintott: Úgy van! igaz!
- Az bor akkor jó, ha öreg.
Gyula Miklós ismét azt mondta: Helyes.
- Az bornak csak egy csodálatos tulajdonsága vagyon, amit nem értek, s ez az, hogy ha fehér is, veresre festi az ember orrát.
Mindenkinek arcán a kétely tükröződött ez érdekes rébuszra, s áhítattal hallgatták további szavaimat.
- A bor - mondám hatalmasabb elementum a királyoknál, mert földhöz üti őket.
A lelkesedés zaja tört ki.
- Az bornak - végzém - csak egy hiányossága vagyon, hogy ti. van egy alávaló kísérője, egy utálatos szörnyeteg...
- Ki az? - kérdék harsányan.
- Ez a katzenjammer - felelém s viharos éljenek és tapsok közt hagytam el a termet.
Ez volt életemnek legdicsőségesebb napja.
A TÍZFORINTOS KUTYA
1879
Nemrég Budapesten voltam. Sokszor összejöttem Szana Tamással, s sokat beszélgettünk természetesen az irodalomról. Mert ami fiatalembernek az imádottja, az a fiatalabb íróknak az irodalom.
Be sok édes éjszakát virrasztottam már át annak a csodálatos istenasszonynak a bájain merengve, akinek igénytelen udvarlója vagyok koporsóm zártáig.
Ezer érdekes apróság jön elé ilyen beszélgetés alkalmával. Unalmas, émelyítő volna ez másoknak, nekünk ellenben mennyei csemege.
Önök, kedves kisasszonyok és mamák (a mamákat azért teszem hátrább, mert azokból már sohasem lehetnek kisasszonyok, míg a kisasszonyokból még lehetnek mamák), akik e sorokat olvasni fogják, hiszen, megértenek engem!
Gondoljanak önök egy fényes bálra, s az ezután következő napra. Milyen élvezet még egyszer megbeszélni mindent, ami tegnap történt; egyik ezt látta meg, másik amazt. Egy kis leszakított csipke, egy tönkretett ruhaderék, egy meglesett titkos kézszorítás és ezer meg ezer apró dolog, mind eseménnyé válik megaranyozva a keret által, amelyben történt.
Nekünk is végtelenül érdekes minden apróság, ami az irodalmi világban esik. Milyen a Bartók új darabja? Mennyi ideig írta? Törült-e rajta valamit a drámabíráló bizottság? Hát az Asbóth János új excentrikus lajbiját ki látta már? Kaas Ivor elveszi a Lónyay-lányt. Denique a Kávéforrás kompánia egyszerre ugrik bele a házasság szent kötelékébe: Dóczynak is most lesz az esküvője Mayer Ilonával.
Ehhez hasonló tárgyak bilincselik le az ember figyelmét. Szana többi közt bosszankodva említette, hogy volt egy pompás beszélytárgya, elmondta egy fiatal írónak, hogy dolgozza föl, de az egészen elrontotta.
- No, nekem annyi tárgyam van, amennyit akarok. Akár szakajtószámra gondoljam ki. Egy pláne fölséges, de nem akarom megírni, mert majdnem igazán megtörtént: hanem elmondom önnek, adja oda valamelyik emberünknek: vagy Lauka Gusztávnak, vagy Balázs Sándornak.
- Nagyon lekötelez vele.
- Hallgassa hát meg. Én persze csak vázlatszerűen mondom el. Az az író dolga, mit bír belőle csinálni.
- Figyelek, uram...
HOGY ÍRANDÓ MEG A TÍZFORINTOS KUTYA
1879
- Le kell írni egy vidéki újság kiadóhivatalát.
A szűk szobácskában egy írnok ül, aki a hirdetések fölvételével foglalkozik.
Az írnokot sovány, kiaszott embernek kell festeni, körülbelül olyannak, mint Greguss.
A hirdetések vékonyan csurognak. Szidja a szatócsokat, amiért nem bírnak amerikai magaslatra jutni és nem igyekeznek a Csipetke című lap egetverő hasábjain kelendőséget szerezni avult portékáiknak.
Az írnok úr már négy napja piszkálja a fogát anélkül, hogy valaki rányitná a berozsdásodott ajtót.
S íme egy ködös hétfői napon kopogás hallik.
Egy magas hosszú úriember lép be.
- Mivel szolgálhatok, uram? - kérdé az írnok udvariasan.
- Engedje meg, hogy leülhessek - mondja a jött. - Nagyon nagy az én búbánatom.
- Oh, kérem.
Az idegen úriember kivette keszkenőjét, s így szólt:
- Engedje meg, hogy könnyezzek...
- Méltóztassék!
- Hirdetni jöttem - mondja zokogásba törve ki. - Szegény kutyám! Szegény jó Cukri kutyám! Istenem uram, ő elveszett! Itthagyott engem! Az én Cukrim! Az én jó Cukrim. No, megállja Cukri!
- Tehát a kutyát kívánja ön hirdettetni! Hányszor?
- Oh, uram, milyen kutya volt az! Háromszor tessék a lapba betenni. A becsületes megtalálónak, aki a kutyát ide visszahozza, tíz forint jutalmat tűzök ki.
- Nagyon helyesen, uram! Tehát tíz forint. Hogy nézett ki a tiszteletreméltó eb?
- Oh, az valami gyönyörű volt! Ha látta volna, uram!
- Csak az általános ismertető jeleire vagyok kíváncsi. Milyen volt a szőre?
- Liliomfehér.
- Hát a származása?
- Nemes, uram; bulldog volt.
- Eszerint végeztünk. Csak még a háromszori hirdetés ára van hátra. Az összesen 10 forint. Egyszeri hirdetést 3 frt 33 1/2 krajcárjával számítva.
Az idegen kivette tárcáját, kifizette a tíz forintot, s még egyszer lelkére kötvén az írnoknak a Cukri-t, eltávozott.
Másnap reggel megjelent az első hirdetés, s íme már délben egy parasztember lépett be a kiadóhivatalba egy fehérszőrű kutyát vezetve kötélen.
- Ehun ni - mondja a belépő paraszt. - Itt hozom az elveszett jószágot, amit az újság hirdet. Megtaláltam. Hol vehetem föl érte a tíz forintot?
Az írnok gondolkozni látszott kissé. Keresztülsétált egy-kétszer a szobán, aztán így szólott.
- Hallja kend! Ma kedd van, jól jegyezze meg kend. Ezt a kutyát nem lehet előbb megtalálni csütörtöknél. Értette kend?
Az atyafi nem értette, hanem azért visszacammogott s a kutyát csütörtökön hozta, mikor már a harmadszori hirdetés is letelt.
Az írnok szó nélkül kifizette neki a tíz forintot.
- Most pedig még egy szavam van kendhez. Ezt a kutyát vigye most vissza gazdájának, lakik itt és itt, azután lopja el megint. A megtalálási jutalmon kívül 20 percentet kap a hirdetési díjak után is.
*
Eddig a történet, mondám Szanának, abból fúrhat-faraghat az író tetszés szerint. Annyi bizonyos, hogy pompás tárgy. Egy Bret Harte tollára való. - Hogyisne! Egy kutya, mely egyedüli jövedelmét képezi egy hirdetési üzletnek. Kolosszális humor, uram!
Szanának is igen megtetszett a tárgy, s találkozván úgy egy hét múlva Balázs Sándorral, különös kedvezményképpen elmondta neki, hogy írja meg humoros novellának.
Balázs Sándor majd kiugrott bőréből örömében.
De Szana nemsokára Lauka Gusztival is találkozott. Annak is elmondta. Guszti bátyánk is kapott rajta.
*
Megint elmúlt néhány hét. Az irodalom két legrestebb embere közül persze, hogy az egyik sem dolgozta még föl a tárgyat, midőn a múlt napokban ismét a fővárosba készültem.
Szana éppen ez idő tájban találkozik valahol Lauka Gusztival.
- Szervusz, Guszti! Beszéltél már M-th Kálmánnal? Itt van Pesten.
- Az aztán nagy hiba, pajtás! Skrupulusaim vannak Félek, Tamás, hogy te kifecseged előtte, azt a mi jó novellatárgyunkat.
A MÉZESHETEK
1879
Anyám temetése után, mely egy hétre az esküvőm után történt, kaptam én a hagyatékban többi közt két öreg kocsist, Suska Mihályt és Kaczót. Szegény anyám végrendeletileg kötötte ki, hogy egyiket se eresszem el a szolgálatból, hanem fölemelt fizetéssel éldegéljenek a portán, ameddig nekik tetszik.
Suska Mihálynak azonban, mivelhogy éppen akkor volt a nagy kolera, nem tetszett soká a szolgálat, hanem négy-öt nap múlva elment szépen az úrnője után; a fiatalasszonynak különb parádéskocsis kell már.
Én pedig nem fogadtam az Ilonkának külön parádéskocsist, hanem fölöltöztettem új libériába az öreg Kaczót, aki pedig teljes életében igáskocsis volt, s trágyát hordott, nem szép selyemruhás asszonyokat.
Kapott pedig az én volt feleségem a kelengyéjébe többi közt egy szobaleányt, egy szakácsnét és egy újdonatúj fekete hintót.
A szakácsné még csak ígérve volt, de a hintót azonnal elhoztuk.
Ez a fekete hintó volt a mézeshetek megkeserítője.
Ilonka semmiféle vagyonommal nem törődött, csak a hintóval. Ha elégett volna ház, asztag, jég elveri a termést, mind nem bánta volna egy csöppet sem, hanem ha eső kerekedett, az én Ilonkám mindjárt elsápadt, hogy hátha valami baja lesz a hintónak? Hátha nem jól van behúzva a kocsiszínbe, vagy ha becsurog a födélen az eső és leszedi róla a festéket.
Reggel, ha fölkelt, ha végigment a gazdasági udvaron, első tekintete mindig a hintóra esett, és este is az volt az utolsó gondolata, be van-e a hintó rendesen takarva ponyvákkal?
Engem annyira bosszantott ez a dolog, hogy elkezdtem elménckedni a hintó fölött. Elneveztem kakadu fészek-nek, Filcsik bundájá-nak, családi cabine noir-nak.
Nojszen csak az kellett még! A Mimi (így híttam nyájaskodva) semmiért sem haragudott meg a világon, szidhattam ruháit, apját, anyját, tréfálhattam a legérzékenyebben, mindig nyájas volt és mosolygott, de ha a hintó ellen mertem valamit mondani, nyomban sírva fakadt és mindjárt el akart válni.
Én pedig egyre dühösebb lettem a hintóra, úgyhogy utoljára gyűlölni kezdtem azt a lelketlen tárgyat.
Négy hatosért megfogadtam a béresgyereket, hogy egy éjszaka feszegesse le a hintóajtókról a Mimike családi címereit.
Másnap két dísztelen folt jelezte a nagy rombolást, s én magam vágtam a legdühösebb arcot azon szerencsétlenséggel szemben, mely szegény Mimit érte...
Máskor megint ráparancsoltam Kaczóra, hogy éjjel titokban meszelje be a kedvenc jószágot fehérre.
Lett nagy sírás-rívás reggelre. A cifra hintó úgy nézett ki, mint egy ütött-kopott csőszkunyhó. Nyomban föl kellett küldeni lakiroztatni Vácra.
Addig, míg a hintó nem volt otthon, Ilonka örökké nyugtalankodott, hátha valami baja esik az útban, tengelye törik el, vagy az üléseiben esik baj?
Ez izgatott napok alatt érkezett meg a levél, hogy az új szakácsné meg fog jönni szombatra, akitől majd az Ilonka megtanul főzni.
Mimike törte föl a levelet, egy jókedvű mosoly futott végig az arcán, de csakhamar felhő ült ki szép magas homlokára:
- Tudja-e maga, hogy ez nagy baj?
- Nem tudnám miért? Legalább nem esnek olyan bolondságok, mint eddig, hogy a múltkor magok ketten a szakácsnéval timsót tettek a levesbe.
- Az ám: de mit tegyünk a mostani szakácsnéval?
- Egyszerűen elküldjük.
- Az ám; de ki küldi el, ki meri neki megmondani. Én ugyan nem. Inkább meghalok, de ahhoz nincs bátorságom.
- Majd megmondom én neki holnap.
De bizony nem volt hozzá elegendő bátorságom nekem sem. Mind a ketten gyerekek voltunk. Tudtam gorombáskodni a férfiakkal, duhajkodni a legszilajabb fenegyerekekkel, keresztül-kasul gázoltam minden emberen, a Mimike kedveért tűzbe-vízbe el mertem volna menni, de a szakácsnénak fölmondani, ahhoz nem volt elég erőm.
Másnap pedig már péntek volt, s szombaton az új szakácsné jön. Irgalom anyja! milyen keleti kérdés lesz abból, ha a két szakácsné összejön, egyik a hajdani, másik a leendő terrenumán. Ennek a konfliktusnak nem szabad megesni.
Jó szerencsének vettem, hogy délután megérkezett a hintó. Ilonka repesett örömében, olyan szép volt; fölhasználva jó hangulatát, körülvettem hízelgéssel, nyájaskodással, kérve, hogy ő vállalja magára a szakácsnét elküldeni.
Hallani sem akart felőle, hanem még kinevetett.
- Ne okoskodjon Mimike, mert rettenetes dolgot fogok elkövetni.
- No bizony! Félek is én magától.
- Majd meglássuk!
Behíttam az öreg Kaczót:
- Fogja kend a hintóba a két öreg szürkét elülről, a hátulsó tengelyre kössön kend egy erős istrángot és fogjon be hátulra két igás lovat!
- Igenis értem, kérem, alássan - mondja az öreg Kaczó nagy szemeket meresztve. - De hát mi lesz aztán ebből?
- Az lesz, hogy a hintót széthúzzák a lovak. Úgy jár, mint a lúd sarkantyúja: megszakad derékban; a szürkék elszaladnak a maguk felével jobbra, az igások pedig elszaladnak a magukéval balra.
Ilonka most ijedt meg csak igazán. Most is előttem áll az a kétségbeesett tekintet, melyet rám vetett, midőn a hintó fölött elhangzott a halálos szentencia.
Hangja egyszerre gyöngéd, olvadékony lett.
- Nézze csak! Van nekem egy jó tervem. Maga is megmenekül, én is...
- De csak nagy lángész maga, Mimike! Látom már azokból az okos szemekből, hogy...
- Magának nem is jutna eszébe semmi. Mit gondol, nem jó lenne, ha én befogatnék és elmennék Mohorára, az anyámért, hogy jöjjön a szakácsnénkat elcsapni. Most úgyis pompás szánút van...
- Nagyszerű gondolat! Több esze van magának Deák Ferencnél.
Mimike befogatott. Most azonban nagy veszekedés keletkezett, hogy lesz-e a lovakon csengő, vagy nem.
- No, én a magam csengőjét nem engedem koptatni. Nem én, Mimike. Ha akar menni, menjen; de én a csengőmet nem adom.
Mimike megkötötte magát. Jól van, ő nem bánja - de inkább még ma elvál tőlem, hanem azt már nem teszi, hogy ő csengő nélkül menjen.
Végre is fölraktam a fiatal lovakra a csörgőket és csengettyűket. Mimike elment, s egy napi fáradságos téli utazás után diadallal tért vissza a mamájával, aki nyomban hozzálátott a statáriális eljáráshoz.
- Ostoba gyerekek! - kiáltá, amint a szánról egészen megcsipkedve a hidegtől kiszállott, s a bundák tengere alul kibontakozott. - Mi lesz belőletek, ha még köhögni sem mertek. Hol az a szakácsné, hé! Hadd egyem meg, de mindjárt. - Hej, Panna, Borcsa, híjjátok elő azt a szörnyeteget, azt a szakácsnét Hadd kössem talpára az útilaput, ha maga a hétfejű sárkány is...
Mi pedig félve bújtunk Mimikével a legutolsó szobába és onnan hallgattuk szívdobogva, amint egy-egy hang megcsonkítva, elmosódva fülünkhöz jött és találgattuk: vajon mi lesz most?
KIRÁLYNÉ KEDVENCE
1879
Igaz történet a nagy gyerekek számára, két kis gyerekről...
Kegyetlen volt az isten, olyan nagyot, olyan fájót ütött a balkezével, mintha csak ember lenne.
Az az egy éj, rémlátomások éjszakája!
A halál kaszája jól dolgozott az éjjel: a szőregi sírok beszélik.
Az elementumok királya - a víz diadalt ült; tépett gátak, omlott házak mutatják.
Minek is virradt meg?
Hát nem jobb lett volna már, ha megmarad az az éjszaka öröknek, ha az Öreg, aki teremtette a világot, összetöri a tenyerével most az egészet? Úgyis az lesz egyszer a vége. Minek halasztotta továbbra, mikor már úgyis benne volt? Legalább mi is átestünk volna rajta.
Nem. Fölül olyan maradt a világ, aminő tegnap volt. Az ember szintén csodálkozva nézte, amint a nap, az örök lámpa, fölgyúlt, hogy szokás szerint végighúzódjék kelettől nyugatig.
Semmi különöset nem talált rajtunk, olyan egyformán ment ott a nagy űrben s még mosolygott is. Apró kékes felhők pajkoskodtak vele: betakarták, kitakarták...
Hanem idelenn, idelenn...
Biz itt sok mindenféle dolog történt. Poéta soha rímbe nem szedi azt a keservet, krónikák soha ki nem merítik azt a veszedelmet.
Ha tenger lett város, erdő helyén, erdő lett a tenger fölött - a búbánatból.
Erdő lombjainak zúgását, búgását elhordta a szellő: a világ négy szögletéből verődött vissza zokogásban.
De míg a lombok zúgtak ki hallotta volna meg levelek hullását, neszét?
Pedig a leveleknek is van történetük...
Öreg Botos Ferenc is annyit szenvedett, mint valamennyi együtt.
Fájdalom volt ez, amit nem lehetett megosztani. Ördög, pokol adta hozzá a kiosztási kulcsot: hetvenezer részre oszlott, s mégis mindenki átérezte átszenvedte az egészet.
Az öreg Botos Ferenc is, pedig igazi vízi ember volt teljes életében; halász, hajóács, úgy ösmerte a Tiszát, mint tulajdon tenyerét, még a tengerről is csak fumigatíve beszélt, mert csak a Tiszát szerette...
S mégis az szomorította meg olyan nagyon...
Házát, mely csinosan volt berendezve, ledöntötte, fiát, ki ott künn dolgozott a gáton, elsodorta, (rá egy hétre lelték meg hulláját a makkos erdőnél), maga maradt két kis unokájával. Anyjuk, nagyanyjuk már évek óta ott porlad a felsővárosi temetőben. Isten nyugosztalja, ha ugyan nyughatnak!
Úgy menekült meg, mint a kisujjam. Még a saját ünneplőjét is ott hagyta a fogason, csak a gyerekek cókmókját kötötte össze egy nagy kendőbe.
Mikor végigment a csónakon a palánk városrészen, könnybe lábadtak a szemei, amint a városházára tekintett, melynek csak a felső emelete látszott ki a vízből.
- Kongassátok meg azt az öreg harangot odafönn abban a toronyban. Édes szülőhelyem, utoljára látlak. Sose lesz itt város még fű se nő itten örök pocsolya lesz Húzzátok a búcsúztatómat.
A csónak a várnál kötött ki...
Tarka sátrak között ezernyi didergő nép (mindnyája koldus) tolongott a bástyán.
Némán mentek el egymás mellett, tegnap talán még ismerősök, rokonok, ma már csak állatok, akik sietnek a halál elől meglopni az életöket.
Az öreg Ferenc lehajolt a csónakba, s legelőször a nagyobbik unokáját, a tízéves Klárikát tette ki a partra, utána a hétéves Katit. Pici, zöld kabátkák voltak rajtuk, fekete selyem kendőcskék a fejükön: - úgy néztek ki aluluk, mint zöld leveleik között a kezdődő piros bimbók.
Mogorván nézett végig rajtuk az öreg, amint a parton voltak.
- No, de mármost hová? Hol fogtok aludni, mivel fogtok takarózni? Hol vettetek ágyat számotokra, hol főzetek meleget vacsorátokra?
A keserűség reszketővé tette a vén Ferenc hangját. A nagyobbik gyermek okos szemeit búsan vetette rá.
Észre sem vette! Azon gondolkozott: nem-e lenne jobb bevárni az estét, aztán mikor lehunyják felhők alatt szempilláikat a csillagok, a vár túlsó bástyájáról hóna alá szedve a két unokát, beugrani az anyatiszába.
A szőke Tiszában mindig akad puha fekhely, vetett ágy elfáradt ember s két ártatlan poronty számára...
A Klárika mintha kitalálta volna e sötét gondolatot, sírni kezdett, a kis Katinak is nyomban széthúzódott a képecskéje...
- No, no, gyerekek - mondá sajnálkozva az öreg Ferenc. - Ne sírj, kis bogárkám, se sírj kis lidérckém. Hiszen itt vagyok mellettetek és nem hagylak el. A nagyapa mindig veletek lesz. Meg az isten is.
S azzal összevissza csókolta a bogárkát meg a lidérckét, s egyszerre olyan erős lett ezektől a csókoktól, mint a mesebeli Erős Jancsi«, akiről a Pista apa beszélt a gyerekeknek a télen.
Úgyszólván életkedve tért vissza, s a két gyerekkel átkelve Új-Szegedre a hídon, Szőreg felé menekült.
- Elvégre is az én kötelességem. Isten rám mérte, hogy oltalmazótok legyek, hát leszek is.
Így beszélt útközben, mintegy magát is biztatgatva.
- De hiszen te azt mondtad, édes öregapám - szólt a lidércke, a kisebbik unoka -, hogy az istenke is velünk lesz.
- Velünk ám, édes fiam!
- Mutasd meg, kérlek, mert én nem látom.
Az öreg Ferenc valami vallásbeli fölvilágosításon törte a fejét, amiben ugyancsak gyönge volt.
- Mert az istenke, tudod eh, mit hímezzem-hámozzam biz azt én sem látom sehol.
Pedig igazán velük volt az istenke is.
Céltalanul mentek, kóboroltak faluról falura napokon át, de mindenütt akadtak jó lelkek, akik házukba fogadták, megetették, megitatták, gyöngéd női kéz kifonta, megfésülte Klárika bogár haját, s a Katica szőke haját, puha párna melengette fáradt testüket az öregapa pedig eltartotta őket mesékkel.
Hiszen ő már úgysem való egyébre, mint mesélni.
Vagy még arra sem: mert a legvígabb mese legközepén egyszer csak sírva fakad, s akkor ő a legnagyobb gyerek hármuk közül.
Jól érezé ő ezt; s egész reménye abban összpontosult, midőn fia halálát is meghallotta, hogy a két leánykát majd csak fölfogadja valaki, fölnevelteti isten nevében, ő pedig a Tisza valamelyik más vidékére megy s beáll a halászok közé. Öreg napjainak terhe úgyse nyúlhatik már valami nagyon messzire.
Azonban hiába kopogtatott a segélyezési bizottságnál, hogy nem jött-e valami ilyen elfogadható ajánlat, bizony vagy nem jött, vagy ha jött, volt már rá jelentkező.
Végre valamelyik Csanád megyei faluban utolérte az öregek kísérő árnyéka, a betegség. Lázba esett, eszméletét is veszté, most már a szegény kicsikék igazán egyedül voltak a legárvábbak a világon.
De talán éppen azért lépett hozzájuk még közelebb az isten. A szolgabíró szemet vetett rájok s éppen azon törte a fejét, miképp segítsen rajtuk, midőn a délutáni postával két levele érkezik. Mindkettőnek egyforma a tartalma, jó emberek készek egy-egy szegedi kislánykát örökbe fogadni, az egyiket egy kertész Gödöllőn, a másikat egy szűrszabómester Miskolcon.
Ez nagyon kapóra jött, még útiköltséget is küldtek, ez éppen jó lesz a két kis árvának.
A szolgabíró előkerestette az öreg Tóbiásné asszonyomat, a község exbábáját, s megfogadta, hogy a két gyereket rendeltetése helyére szállítsa, formaszerű nyugtatványt hozzon az átvételről. A jó Botos Ferenc, szegény, alkalmasint nemsokára deszkát megy árulni Dunaföldvárra.
Tóbiás néni, hórihorgas, ragyás öregasszony, fölkereste a két kicsikét, kik egy szalmazsákon feküdtek a beteg nagyapa mellett, s egymást átölelve annak lélegzetét hallgatták.
- Ne aludj annyi sokat, édes nagyapám! Mesélj már inkább valamit.
De a nagyapa nem hallja a csevegő unokát, s hörgő melléből fájdalmas sóhajok fakadnak.
Tóbiás néni csakhamar behízelegte magát a gyerekeknél, úgyhogy azok készek voltak vele utazni, eldorádói országokat festett a képzeletüknek, ahova elviszi, s ahova majd a nagyapa is utánuk jő nemsokára.
Másnap útra keltek, s úgy egy hét múlva került Tóbiásné asszonyom ismét vissza, elmondva, hogy azt a két gyönyörű gyereket ugyancsak emberré tette, kisasszony lesz abból mindkettőből; még gróf is elveheti, lehet olyan idő, s mint ahogy a historikus könyvekben olvashatni: egyszer csak évek múlva üveges hintó fog megállni a Tóbiásné ütött, kopott viskója előtt, s fényes úriasszony száll ki abból, hogy a keblére boruljon, hogy magával vigye s otthon selyem kanapéra ültesse, mézes pálinkában fürössze s tenyeréből édes mézzel etesse...
Biz ez mind bekövetkezhetik még!
Nap nap után múlt, hetekké fűződött a lepergett idő, de az árvizes városból még rossz hírek jöttek. Békák kuruttyolnak a városháza előtt.
Botos Ferenc uram azonban lassan magához jött. Az öreg halász mielőtt megadná magát a halálnak, még előbb megbirkózik vele. Botos Ferenc uram mennykő fickó. Még most ő győzött.
A kormány ezalatt úgy ahogy fölkarolta a menekültek ügyét, segélyezési bizottságok alakultak, s az öreg Ferenc is részesült a segélyezésben. Pénzzel élelmezték, ő mindennap megtakarította a felét, úgyhogy nehány hét alatt, midőn egészsége is helyreállott, némi kicsiny összeggel rendelkezett.
Most megvalósíthatni hitte tervét: újra fölcsap valahová halásznak. Könnyűnek érezte magát, mint a madár: Se kicsi, se nagy - mondogatta -, olyan vagyok, mint legény koromban.
Nyakába akasztotta ismét a vándortarisznyát, megköszönte a szolgabírónak a szívességét, amiért elhelyezte a gyerekeket, ő, törődött vén ember, bizony nem bírta volna eltartani, azután elbúcsúzott az öreg Tóbiásnétól.
A jószívű asszony volt az ápolója, s ő vitte el a gyerekeket új otthonukba.
Mikor elvált tőle, úgy érezte, hogy a világtól vált el. Eddig ez az egy teremtés volt, aki tudott neki a bogárká-ról meg a lidércké-ről beszélni. Most már sohasem hallani felőlük soha semmit.
Szíve elfacsarodott, s két könny gördült ki szeméből, s amint a D. felé vezető útnak irányozná léptét, egyszerre megállott, önkéntelenül a földbe gyökeredzett lába. Nem tudott tovább menni.
Megfordult, s mint aki hirtelen valami nagyra határozta magát, siető léptekkel ügetett az indóház felé és Miskolcra kért jegyet.
- Nem, nem! Nem akarok addig meghalni, míg még egyszer nem látom a kicsinyeimet.
Egy este ért Miskolcra. Késő lehetett. A lámpák már nagyon fáradtan pislogtak az utcákon. Egy, az utcán ácsorgó embertől kérdezte meg, hogy hol lakik Gergelyi, a szűrszabó.
- Nem tudom, lelköm - mond a kérdett -, idegön vagyok itt!
- Az ám nagyon szögediesen beszél kend.
- Szögedi vagyok. Árvizes ember vagyok.
- No, hát akkor földiek volnánk, mert én sem lennék egyéb la.
- Mi járatban van itt kend?
- Egy unokagyereköm van: ide vette örökbe valami Gergelyi, hát azt a kislányt jöttem megnézni.
Megállapodtak, hogy ennélfogva oda mennek éji szállást kérni, miután erre úgyis szüksége van mind a kettőnek, mert Göréb sógor meg abban a járatban van, hogy munkát keres ezen a tájon, de bizony istenverte görbe ország ez, itt ugyan meg nem keresi szegény ember a kenyerét.
Alacsony, L formájú ház volt a Gergelyié, bezörgettek, hogy úgy lépjenek be, mint a mesékben szokás, szeretett gyermekét meglesi az anya az ablakon keresztül, mit csinál, hogy az ne is tudja, miszerint közelében van, hogy az ne is sejtse.
Valami szolgálóféle nyitotta ki az ajtót.
- Kicsodák maguk, jó emberek, és mit akarnak?
- Szögediek vagyunk, édes húgom - szólt Ferenc bácsi -, éji szállást kérnénk ennél a böcsületes úri háznál.
- No, azt nem tudom, ha kapnának-e, ha nemzetes asszony föl lenne. Szerencsére azonban alszik a nemzetes asszony, hát feküdjenek le kentek itt az eperfa alatt. Tüstént hozok ki valami vackot. De reggel, mire fölébred a gazda meg az asszony, itt ne legyenek ám kigyelmetek.
- Köszönöm, édes húgom. Kicsoda fekszik ott azon a kemény padon?
- A bizony a Katica. Egy szegény poronty. Itt van a háznál.
Nagyot dobbant a szíve az öreg Botosnak, de azért mégsem árulta el magát, hidegen lépett a gyermek kényelmetlen fekhelyéhez: a holdvilág éppen oda sütött a »lidércké«-re s megvilágította szép vonású arcát. Oh, milyen sápadt volt az most.
Szegény Lidércke! Ugyanaz a ruha volt rajta, amivel idejött, csakhogy rongyos, piszkos: vedlett gyapjas kendője szolgált takarójául...
- Szép kislány! - mondá az öreg közömbösen, csak a hangja reszketett, de azt a szolgáló nem vehette észre.
- Hát ha még nem szenvedne annyit! Higgye meg, öreg bátyó, annyit kiáll ez a kis teremtés, mint egy ló: ütik, verik, s az asszony, ha idegenek vannak itt, még dicsekedni mer vele, hogy jótékonyságot gyakorol. Mert hiú ám a nemzetes asszonyunk.
- Elviszem - kiáltja vadul az öreg. - Rögtön elviszem.
- Kit? A nemzetes asszonyt?
- Ej, dehogy! A gyermeket. Katicám, Lidérckém! Kelj föl, kelj föl, itt a nagyapa!
A gyermek fölriadt, az ismerős hang szívébe nyilallott, s nyakába ugrott Ferenc bácsinak. A jó öregnek megeredtek a könyűi zápormódra, ölelte, csókolta kicsi unokáját.
- Rosszul bánnak veled, kis aranyos; ütnek, vernek. Nem hagylak itt dehogy hagylak, szívvéremen ha táplállak, mégis magammal viszlek.
Göréb sógor közbeszólt:
- Aszondom én, sógor, hogy hallja kend, sógor, jól gondolja meg kend azt a dolgot, sógor, mert nem tréfadolog ám a szegény árvizes ember nyakán az olyan kölönc, mint egy gyerek Aszondom én, sógor.
De mondhatott volna Göréb sógor akármit, azért a vén Botos mégis csak magával vitte s harmadnapra délben, mikor éppen harangoztak, már hárman értek Gödöllő híres községébe, mert az öreg Ferenc olthatatlan vágyat érzett a másik unokáját is meglátogatni, és Göréb sógor pedig már olyan szögedi ember volt, aki a cimboráját el nem hagyja.
Bizony nehéz volt fölkeresni a kis Klárikát. Gödöllőn nemigen ismerik egymást az emberek. Azt a nevet, melyet Tóbiásné mondott, előtte sohasem hallották ott, a kisleánynak sem híre, sem hamva e sok tarka nép közt.
Szegény Ferenc bácsi egészen kétségbe van esve, három nap keresett, tudakozódott fűtől-fától, kártyát hányatott cigányasszonyokkal, de csak semmi nesze a Klárikának.
Hát bizony már majdnem le kellett mondani reményéről, midőn egyszerre amint egy gyalogúton szomorúan ballag, megzendül egy szép úri kastély kertjéből az ismerős dal:
A szögedi kertek alatt
Két aranyos virág fakadt
Megösmerte Ferenc bácsi a nóta szerzőjét, és nagyot sóhajtott: az ő lánya volt az, de fölismerte az ezüstcsengettyű hangot is, és nagyon megörült, az ő unokája az.
Mármost csak az volt a kérdés, hogy jusson be a gyönyörű kertbe, mely kívülről legalább is látszott olyannak, mint a paradicsomkert. Nosza elindult a kaput keresni, dacára, hogy Göréb sógor váltig bizonyította, hogy az ilyen úri kertnek nincs kapuja, mert abba fölülről járnak a nagy urak, nem oldalvást, - mint ahogy a szegényember.
Meg is találta a kaput a kastély mellett, de biz ott silbak állt, s hallani sem akart a bebocsáttatásról; azonban olyan keservesen, olyan érzékenyen kérte a vén ember, hogy meghallotta azt egy ott sétálgató gömbölyű hasú papféle ember, s megparancsolta a katonának, hogy engedje be a szegényembereket az udvarra; majd meglátja, hogy mit akarnak.
Ott aztán előadá a maga kérelmét az öreg, hogy egy kis unokája van itt, valamivel nagyobb ennél, akit itt lát a tisztelendő úr, hiába kereste, zeget-zugot fölkutatott érte mindenütt, míg végre az imént hallott énekelni abból a szép kertből: ott van, ott kell lennie. Azt az unokáját akarná meglátni.
- Hogy hívják? - kérdé a pap.
- Botos Klári.
- Ah, a kis Klára. A kertész fogadott szögedi lánykája. Tudom már, jó ember, ösmerem a kis Klárit. De tudom, maga nem mehet be a kertbe, azt sem tudom, ő kijöhet-e? Várjon itt egy kicsit.
A nyájas pap - áldja meg az isten érte - sarkon fordult s eltűnt a kert fái között, míg a két szögedi ember és a kis Katica ott maradtak az udvaron általános kiváncsiság tárgyainak kitéve.
Csakhamar szóba is eredt velük valami úrféle, s mikor elmondották, mi a kívánságok, így szólt az öreghez:
- No, majd meg lesz lepve, a kis Klárikának milyen jó dolga van. Asszonyunk kedvence. Néha egy félóráig is elbeszél vele. Selyemruhában jár, öltöztetik, dédelgetik. Igazi kis grófkisasszony.
- Istenem, istenem! - motyogja az öreg, s arca nem derül föl, hanem komorodik - egészen elkényeztetik, elmaznítják. Mi lesz belőle?
Azután Göréb sógorhoz fordul, és félénken mondja:
- Nem hagyom itt. Hazaviszem. Dehogy hagyom itt, ahol elrontják. A világért sem, Göréb sógor. Gubó legyek, ha itt hagyom, ahol elkényeztetik.
Így biztatja magát a nagyapa, erőszakkal csoportosítva az indokokat.
De nincs ideje. Ott terem az a jószívű pap.
- Jöjjön kend hirtelen. Szabad lesz az unokáját látni.
Ferenc bácsi karon fogva a kis Katit, nyomban követé a jóembert, mígnem egy tisztáson egy csoportozathoz ért, egy szép úriasszony ült ott egy padon, mellette egy katonaember és nehány úr. Előttük a bársonyos füvön két kislány ugrándozott.
- Nini, a Klárikánk - döfte meg Botos uram könyökét Katica.
- Ne mondd, no ne beszélj, hé! De biz istók az! Akármi legyek, ha nem igaz. Klári te, hallod-e! Klári lelkem, itt vagyok ám...
A két szép úrilányka közül elsikoltotta magát örömében az egyik, kiejtette kezéből a labdát, s lélekszakadtából futott a szegény parasztember felé, nyakába csimpeszkedett és megölelte, sokszor megcsókolta.
A másik kislány megállt tőlük vagy tíz lépésnyire, - s némán csodálkozva nézte kedves kék szemeivel ezt a jelenetet.
Azok az urak is odaát abbahagyták a beszélgetést és csak őrájuk figyeltek.
A kis lidércke pedig ezalatt ott ült mezitláb egy szép virágpad mellett és rámosolygott arra az élő idegen úri kisasszonyra, az pedig visszamosolygott reá. Mindig közelebb-közelebb jöttek egymáshoz, úgyhogy mire Klárika nagyapja öléből kifejtőzött, hogy húgához siessen, a három gyermek már egészen együtt volt.
E pillanatban kivált az úri sorból az úri asszonyság és odajött a gyerekekhez.
- Kend az apja ennek a gyermeknek? - kérdi jóságos hangon az öreg paraszttól.
- Nem bíz én, nemzetes asszonyom; mert csak a nagyapja vagyok.
- Meglátogatni jött ugye a mi Klárinkat. Hát abból bizony derék leány lesz, én is bizonyíthatom, jól viseli magát.
- Meglátogatni jöttem, de meggondoltam magam, nem hagyom itt többé; magammal viszem.
- Miért viszi el?
- Hát csak azért, kérem alássan, nemzetes asszonyom, mert ezt a másikat is viszem. Ez is örökbe volt; de bizony ezt is visszahoztam, mert hát...
- Beszéljen nyíltan, jó ember.
- Rosszul bántak vele.
Az asszonyság megütődve nézett a parasztra.
- Nos, és talán ezzel is rosszul bánnak?
- Nem, ezt nem azért viszem el, hanem mert mert...
- Csak bátran, bátran.
- Mert nagyon jól bánnak vele.
A nemzetes asszony mosolygott.
Oh ilyenek a nagyapák! - mondá mintegy magában.
- Nagyon elkényeztetik - ötölt-hatolt az öreg. - Nem tudom, maga-e az a nemzetes asszony, aki Klárikát magához vette, csókolom érte kezét, lábát, áldja meg az isten jártában-keltében, aminthogy meg is fogja áldani mindkét kezével, nemzetes asszonyomat, de már csak hazaviszem a gyereket mert nagyon-nagyon megszégyelném, ha úri kisasszony lenne belőle.
A nemzetes asszony erre még jobban elmosolyodott, azután így szólt:
- Jól van, hát vigye haza; de várja meg legalább a kapunál, míg a ruhácskáit összeszedik. Isten áldja meg kiegyelmedet.
*
Egy negyedóra múlva fényes ruhájú hajdú hozott le egy kis csomagot.
Ezt küldi őfölsége a királyné.
Erre hüledezék aztán igazán nagyokat Botos Ferenc uram, hát még mikor a csomagot kibontva, Klárika ruhái közt ötven fényes aranyat talált.
Bizony csak derék egy asszony a nemzetes királyné asszony.
*
Most már visszatérhet Szögedre. Aminthogy vissza is tért nyomban. S még az ősszel összetákolta azt a kis házat, mely egyetlen szerény ablakával ott pislog most ritkaságképpen a romok között.
A bogárka meg a lidércke egészségesek, az iskolába járnak s esténkint, mikor az a munkáról visszatér, a nagyapa meséit hallgatják, meg a Tóbiás néniét, akit az öreg idehozott gondviselésnek az új házba.
Most legközelebb igen kíváncsiak a kicsinyek: a nagyapa olyan halat ígért nekik hozni, amelyiknek annyi szeme lesz, mint ahány nap ebben az esztendőben.
S ígéretét be is váltja.
KONTRA!
1879
Színházi kritika
Írta: János
Már nem tűrhetem tovább, közétek ütök, gyerekek! Elkiáltom magam a színi kritikátokkal szemben, hogy kontra! s előadom a magam nézetét is, s az lesz az igazi.
Mert könnyű ám Kákay Aranyosnak otthon a fűtött szobában írkálni-firkálni, szegény színészek életét keseríteni, epét keverni az újságkotyvasztásba, de próbálná csak ő maga elénekelni Henry szerepét a Kornevilli harangok-ban, mekkora nagy gikszer lenne belőle.
Azért hát csilaj, kritika! Most én beszélek.
Valaki egyszer kiszámította, hogy Magyarországon annyi bor teröm, hogy mindön elevön embör számára naponként négy litör jut.
Mármost miután én csak egy litört iszom meg naponkint, - szeretném tudni, ki issza meg naponként előlem azt a három literemet?
Ezt az alávaló gazembert kutatom, puhatolom indétig, de nem bírok a nyomára akadni.
Ez oszt a hatalmas torok.
Ilyen kellene nekünk az operettekbe. Mert hej, fiúk, aszondom én, hogy a legszebb hang mégis a borízű hang. Nincs annak mása a világon.
Mikor az megereszkedik s csurog ki belőle a gyöngynóta, hogy aszongya...
A rókusi kántor tilinkóz,
Tilinkóz.
csak úgy repedezik a lajbim bélése, amint a szívöm dobogása dagasztja.
Mit nekem Patti, Blaháné, akinek olyan vékony a hangja, hogy a karzaton a szabólegények fogdossák s nyomban tűbe húzva kacabájokat stikkelnek vele a Katáknak!
Többet ér ezeknél a mi kis »Ninis«-kénk. Aszongya a kritika: se nem játszik jól, sem énekel jól. Hátrább az agarakkal, hé, mert a tempót kell tudni, mielőtt a kritikai tudományba belekontárkodnátok.
Hugo Viktor váltig aszongya, hogy a kiterjesztett karok s a néma ajk is imádság, s jól meghallja azt az Úr.
Ha hát az írók atyamestere is ilyet mond, mit nyávogtok ti összevissza akár a Szegedi Napló-ban, akár a Hiradó-ban?
Aki úr, az a pokolban is úr, s az meghallja a Niniske énekét, még ha a szája becsukva csendes is.
Szegény Niniske!
Igen, összeesküvés ez ellene. Fekete irigység. Mert ami szent, szent, hogy még Prielle Cornélia sem öltözik olyan ízlésesen, mint ahogy ez a »Ninis«-ben, amikor levetkőzik. Hej, ha volnék fürdetője.
Aszongyátok, egyetlen női tagban sincs drámai erő. Már hogy is vóna erő bennök, mikor mind olyan nyápic hölgyecskék; a Tóth Ilka gyönge nádszál, akár a rozmaring, a Somogyiné akár a lehelet, Ferencziné akár az árnyék, de mán, hogy Rónaszékinében nem volna drámai erő, a mán abszurdum, mert az olyan erős, hogy még én magam is félnék bele kikötni.
Ámbár soha nagyobb drámai erőt nem tapasztaltam még az életben, mint a múltkor, amint egy kackiás Kata-menyecske a Prófétába jött, ott iddogáló uráért, s amint a becsületes szolid férfiú kijelentette, hogy ő még nem megy haza, olyat lökött rajta, hogy az szélmalomként gurult ki az ajtón.
Ebben a jelenetben aztán volt erő is, drámaiság is.
Bizony csak figura a világon minden. S mostanság, mikor valamennyi asszony jó komédiásné, aki csak van, biz istók nagy érdem, hogy legalább azok nem értenek a komédiázáshoz, akik a színpadon forognak.
A színpadra menekült az erkölcs.
S én megyek az erkölcs után.
Ott is vagyok mindig a nézőtéren, azért is tanultam ki minden csínyját-bínját a művészetnek. Beszélhet nekem a kritika - akár ítéletnapig. Csak a vérem forr föl, mikor látom, hogy mennyire vak és igazságtalan.
El is küldtem annak az újságkotyvasztónak a jó fehér gukkeremet a tízedik páholyba. Hadd legyen úr, lássák vele; s hadd legyen okos ember, lásson vele.
De bizony nem fogott rajta!
Jó fehér gukkerem, kedves kis költői jószágom, amely annyi szépet mutattál már ennek a hamis két szememnek, bizony olyan vagy te, mint a mesebeli bűvös acéllap, melyen csak maga az aranyhajú királyfi látott keresztül; a többi embernek sötét éjszakát mutatgatsz...
Mikor már vagy négy napig használta gukkeremet, kérdezém egyszer nyájas barátsággal:
- No, lácc-e rajta valamit? Mert van egy csillag, öcsém egy fényes csillag azon a színpadon, amit még eddig se te föl nem födöztél, sem a Hiradó.
- Hát melyik?
- Ott abban a tulipiros szoknyában. Az a játék, az a játék...
- Miféle játék? - kérdé az én újságíró cimborám egész hidegen.
- Oh, te szerencsétlen! Hát az a gyönyörű szemjáték.
- Ahá Nagy Julcsáé.
- A bizon, ecsém. Az a művésznő. Az a csillag, nem is egy, ha kettő; a két szemepárja.
De bizony nem hallgatott rám, s az újságban még most sem találom semmi nyomát, hanem Makót, Bodrogit, Somogyit szekírozza, márpedig férfinépre kár az atramentumot vesztegetni, nekem ugyan nem köll legalább elevenen egyik sem. Én a férfi színészt csak halva szeretem, azt is csak úgy, ha csinos özvegyasszonyka maradt utána.
Haj, haj! De csak ritka az okos ember, aki a művészet mivoltját kistudírozná.
Mert csak egy kisség kell gondolkozni, s rögvest benne vagyunk az igazság reguláinak a pitvarában.
Mi a fundamentuma az embernek?
A láb.
Nos, tehát mi a jó színésznő fundamentuma? Ugye a láb.
S mi a lábnak a fundamentuma?
Bizonyosan a láb folytatása.
S most már oda lyukadtam ki, ahova akartam. Ez az egészséges rendszer: innen kell kiindulni.
A láb folytatása a taps forrása.
Két jó darab van a literatúrában, a Szép Diego és a Falu rossza. A többi csak Koty. Kivévén ami operett.
Mert csak szép produkció az, mikor Serpolette imígy kokettíroz velünk: Tekints ide, tekints oda.
Szinte kedvem volna visszakiáltani neki:
Jer kicsikém
Velem falun
Egy fordulóra,
Egy pásztoróra
Nem a világ!
Meg is mondtam Aradinak tegnap, hogy ne ízetlenkedjék itt az idén holmi erkölcstelen tragédiákkal és drámákkal, hol vér folyik s hősöket gyilkolnak meg. Mire való volt az a Két árva is? Azt nyerte vele, hogy Tisza Lajos a titkárával magára vette a címet s sértődve ment haza a páholyból.
- Hát mit adassak? - kérdé.
- Csinálj már egy kis örömet annak a Laci meg Kálmán gyerekeknek is...
- Mit tegyek? A »Favart«-ét adassam?
- Becsüllek Hanem tudod, hogy egészen teljes legyen a rekonstrukció legjobb lenne...
- Mi?
- Egy kis balett.
Mert hát hiába, mindennek a láb a fundamentuma.
A GYERMEKSZOBÁBAN
1879
- Tegyél még egy hasábot a kályhába, Borcsa, aztán gyújtsátok meg a lámpát. Hadd lássam a gyereket.
Szép fehér idő van odakünn. Hogy izzadnak az ablakok! A kicsinyek összebújnak a kályha mellett: a rostélyon kiömlő lángfény beönti arcukat, úgy néznek ki, mint valami rézbőrű indiánusgyerekek.
A külső ablaktáblára szemlátomást rajzolódnak a jégvirágok. Az öreg piktor, a természet, sohasem fogy ki új meg új alakzatokból. Mire valók? Közeledő divat előőrsei. Jégvirágok, jégszívek fölé.
Igazi meleg még csak itt van a gyerekek közt. S e szívek is amint jönnek-mennek az évek, ki fognak hűlni, mint a föld. Minden hideg lesz, minden fagyos lesz, s még a halál is lejárja magát, mert majd egyszer ahova megy, mindenütt csak kihűlt testeket fog találni.
Itt még szeretnek, hisznek. Szeretni, hinni egy. Itt még nagy este a Szilveszter-este, az utolsó nap az esztendőből. Itt még nem gondolkoztak arról, hogy ember mérte meg az időt, s ahova a cirkalom hegye véletlenül ért, odajutott az utolsó óra az évből. Itt még nem tudják, hogy az idő megmérhetetlen, örök, nem változik ez a kalandárium kedveért, s itt felejti Montedegói Albertet is, amint küllőim kimért szabatossággal fordul.
Felhők fölött, hol a nagy égitestek, plánéták, hallgatagon virrasztanak, vagy őrülten futkosnak a mérhetetlen űrben, úttalan utakon, ott semmit sem tudnak arról, hogy az emberek idelenn keresztelőt tartanak az Időnek s külön néven jegyzik föl évkönyveikbe.
Parányok, akik az óriást apró részekre akarják szétszabni. Csak hadd higgyék, hogy tudják.
Kong odakünn az öreg harang. Vecsernye lesz, a tisztelendő úr föl fogja olvasni hányan születtek, hányan haltak meg az idén. Rögök a föld sarából, amik ismét sárrá válnak. Meddő foglalkozás, összeszámítani: a sár lett-e több, vagy a rög.
Nem, nem mozdulok ki a gyermekszobából. Olyan jó itt, olyan üde itt a levegő. Igazítsd meg, Borcsa, a nagy órát a harangszóhoz, hadd tudjuk pontosan a percet, - amint az újév ideteszi a lábát.
- Ülj ide, Miklóskám, a térdemre, te meg, Pannácska, ülj föl a pamlagra, de meg ne mozdulj, ne rendetlenkedj, mert már ilyenkor újév táján, mikor már nincs messze a haragos Mikulás látogatása, nagyon vigyázza az olyan kislánykák magaviseletét, s úgy fölkap, úgy elvisz valami kenderáztatóba, hogy még talán Keméndy néni sem talál rád, de sohasem.
- Most pedig hallgassatok, beszélek nektek valamit az újesztendőről, mert ma van a Szilveszter estéje.
- Mondd meg, bácsi, kicsoda az a Szilveszter? Az is valami bácsi?
- Hát az olyan bácsi, aki nagy patkós csizmában jár, évről évre megjön, s mindent elvesz, mindent elvisz.
- Ez vitte el az édesmamánkat is? Oh, a csúf bácsi! Mért nem csukja be Borcsa az ajtókat.
- Nem ez az esztendő vitte el a mamácskát, Pannácska; hanem ennek az apja. - Az vitte el -, virágos sírba tette...
- Hej, ha én azzal valaha találkoznám - mondja a kis Miklós öklét összeszorítva.
- Az esztendőkkel sohasem lehet többé találkozni.
- A bácsi sem tudja, hova bújnak el?
- De bizony tudom. Az óperenciákon túl van egy nagy fekete óriás, az egy rettenetes nagy pipából szí, abba a pipába belevágnak mindent, s ott füstté válik minden. Ennek az óriásnak Idő a neve.
- De hát az új esztendők miből támadnak?
- Hát abból a füstből lesznek új évek, új dolgok olyan alakban, annyi változásban, amint azt a csibukozó óriás fantáziája magával hozza.
- Idő! De nagy úr lehet az, bácsi! De fényes lehet a ruhája! Be szeretném megösmerni.
- Az a legnehezebb tudomány! Mert minduntalan változtatja a ruháját, s arca is változik: majd tündöklő piros, majd halvány sápadt, ma véres, holnap viruló, egyszer ráncos, máskor sima. Hanem ha majd megnősz, kis öcsém, a szívverését vigyázd meg az Időnek: arról rá fogsz ösmerni, bármilyen álarc takarja.
- De ha az idő olyan kegyetlen, mondja meg azt Kákay Aranyos bácsi, hogy van hát mégis szíve?
- Az idő nem kegyetlen, csak igazságos. Mielőtt megsemmisítené az embereket, az éveket s mindazt, ami van, előbb kiszolgáltatja az emberiség ítéletének, s amit az ítél, azon nem ront. A hibákat helyrehozza; ront, tör, de a romokból újra épít. Hallgassatok meg, majd elmondom nektek körülményesen, hogyan van az. Van nekem egy kis tükröm, az nekem megmutat mindent, meg egy kis kürtöm, ha én azt a fülemhez teszem, meghallok mindent, még a madarak beszédjét is.
- Kitől kaptad? Talán a Jézuska hozta?
- Nem biz az, hanem egy szép nénitől örököltem, akit Fantáziának neveznek. Hanem hát legyetek türelemmel egy kicsit. Bemegyek a másik szobába, benézek a tükrömbe, s fülemhez igazítom a kürtöt. Addig Borcsa megcsinálhatja a teát.
Csörögnek a csészék és kanták, meggyúl a szeszlél és köpcesedő kékes láng nyújtogatja éles nyelvecskéit mindig följebb. Majd mint tavaszi szél zümmögni, morogni kezd, míg bent a kályhában tüzes kis csillagok kezdenek sziporkázni.
- Hát ugyan látott-e, hallott-e valamit a bácsi?
- Mindent meghallottam, mindent láttam s éppen - a legszerencsésebb pillanatban rátok nézve.
- Ugyan? Igazán?
- No, de most csend. A fekete óriás éppen az imént ott ült egy felhő tetején, amit maga pipázott maga alá (vagy hogy még most is ott ül) s audienciát adott.
Egy öreg ember közeledett hozzá sántítva, erőtlenül, három aranyládát cipelt a hóna alatt. Ruhája kopott fehér volt, arca ráncos, bajusza jégcsap, szakálla csupa zúzmara. Reszketve járult az óriás elé s lábainál összerogyott.
- Megjöttem, uram - nyögte halkan. - Elvégeztem pályafutásomat, itt vagyok, hogy megsemmisüljek.
- Ki vagy? Alig lihegsz!
- Én az 1879-iki év vagyok, uram!
- Ah, te vagy az! Akkor még négy órád van hátra. Számolj be.
Az öregember ekkor az óriás elé helyezte a három aranyládát és kinyitván azokat így szólt: Itt a tavaszi ruha, emebben a nyári hímes selyemöltönyöm, a harmadikban őszi mentém.
Az óriás átvette a ládákat s intett neki, hogy vetkőzzék le.
Egy pillanat alatt meztelenül állott ott az öregember, míg lélegzete és szívverése egyre halkabb lett.
- Most pedig add be jelentésedet - monda mennydörgő hangon az óriás, úgyhogy reszketni, hajladozni kezdtek a felhők, mint erdők zúgásában a pókhálók a gallyakon.
Az öreg elszámolta tetteit híven, igazán. Értelmesen kiáltotta el egyenkint, olyan sorban, amint történtek.
Egyszerre azonban halkabb lett hangja, s félénken suttogá:
- Elöntettem Szegedet. Hirtelen fölvettem tavaszi ruhámat, s megdagasztottam a folyamokat.
Az óriás szemei haragban égtek, s vadul kiáltá:
- Légy átkozott! Be fognak jegyezni a fekete könyvbe. S elirtózik századokon át, - aki csak nevedet fogja említeni.
- Bocsáss meg, uram! A népeknek példa kellett. S Szegedet lesújtva fölemeltem. Tavasszal belopóztam legszebb kertedbe, s a legszebb virágok magvát vittem magammal, s elültettem az emberi szívekbe: a részvétet Szeged iránt. E részvét gyümölcseit utódaim meg fogják érni csakhamar, s büszkélkedni fognak véle előtted.
- Tévedsz - kiálta az óriás -, amit egyitek elront, százan sem bírják helyreállítani. Mert sebesen suhantok el az emberiség fölött, s az nem elég leleményes, hogy ruhátokba kapaszkodva, kikutassa zsebeiteket, s elvegye maga számára mindazt, amit én odarejtettem.
- Hát egyebet, hát rólunk nem beszélt az óriás bácsi?
- De bizony megkérdezte, hogy a kis Pannika, meg a Miklóska mit csinál. Az öregember azt felelte, hogy jók vagytok, s hogy megérdemlitek a kíméletet a jövő Év-től is.
- Hát a mamácskát nem említette?
- Az később történt. Egy szép fiatalember lépett elő. Az 1880-ik év. Magára vette az öreg ruháit. Öltözködés közben meghagyta neki az óriás, hogy a mamának egy külön kis ablakocskát kell fúrni az égben egy csillagon keresztül, ahonnan mindig rátok nézzen.
- Ah! Oh! Mi egyebet még?
- Meg, hogy egy ajtót is csináljanak neki, ahonnan minden éjjel lejöhessen hozzátok, amikor alszotok No, már erre a szóra aztán úgy megörültem, hogy kiesett kezemből a kis tükör, meg a kis kürt, s se nem láttam, sem nem hallottam semmit többé.
A kályhában már csak elhalóban pislog a parázs, mint egy-egy megvillanó kígyószem, amint a léghuzam lefújja róla helyenkint - a pernyet. A kis Miklóska lemászik térdemről s odabúvik a húga mögé. S míg én bodor füstök között elmerengve lesem az érdekes éjfélt, azalatt a kicsi szőke fejekben nagy összeesküvés fogamzik az égi hatalmak ellen; súgnak-búgnak együtt.
Ma jön el hát először a mamácska. A Pannika elalszik, hogy eljöjjön, de Miklóska lopva virrasztani fog és tettetni az alvást. Ha aztán jön, s az ágy szélére ül, hirtelen kisuhan az ágyból s becsukja az ajtót belülről és sohase ereszti vissza többé.
NÓTÁS KATA
1879
Vasárnap a Nótás Katát ismételték.
János ezt írja az előadásról:
Ecsém! Mégis csak jó nekünk, kritikusoknak. Tudván, mennyire szeretem a Katákat, Győry Vilmos megírta számomra a “Nótás Katát”.
Most, hogy im a te legújabb szerelmed a Marcsa lett, neked is megírta Almásy Tihamér a “Borzáék Marcsája” című darabot.
A te “Marcsádat” még nem láttam, hanem az én “Katám” helyrevaló hajadon leányzó.
Szép is volt, jó is volt, gömbölyű is volt, csak az énekibe van valami hiányatosság. De az nem annyira a darab hibája, mint inkább a Rónaszékinéé.
Ámbátor a mondó vagyok, hogy ha asszonyról vagyon szó, akkor nincsen szó éneklő madarakról. Akármilyen is a hangja, csak a csókja legyen édes és forró.
Azt mondta múltkor egy honatya a fülem hallatára, hogy:
“Ennek a Mariettának olyan puszilni való különös kedves kiejtései vannak.”
Van az, ecsém, a Katámnak is, csakhogy ki nem ejtés alakjában. Mikor a seprűvel megnáspágolta Boszorkány Erzsókot, Bodroginét, akkor volt a legbájosabb, s éppen azért volt az, hogy ki nem ejtette kezéből a seprűt, hanem házaséletre emlékeztető szívóssággal forgatta e családi szerszámot módos kezeiben.
Makó dicséretes humorral játszott. S őt csakis Bodroginé múlta fölül, ki oly tökéletes boszorkány volt, hogy a Gellért-hegyen sincs mása.
De hogy a szavunkat ne feledjük, a boszorkányról jut eszembe az a kecsegtető reménység, hogy mikor Rónaszékit a “Kis Faust”-ban elvitte a kecske a pokolba, szentül hittem, hogy vissza sem tér többé.
Megkerült, s használt neki a műutazás; túlzás nélkül játszik azóta. Ma is rendes levélhordó volt.
Két kéményseprő is volt a darabban. Akiknek azonban nem volt ott semmi dolguk.
Pedig lehetne: kisöpörhetnék a primadonnáink torkát.
A HIDEGAJKÚ
1879
Miss Kark vézna beteges teremtés volt, átlátszó, fehér arcbőrrel, a halántékon kiülő kékes erekkel, a szájszéleknél két-két félkörbe futó ránccal, miket el nem simított az örökösen ott lebegő jóságos mosoly, hanem mint - téli napfény, inkább valami fagyos jelleget kölcsönzött a színtelen, vékony ajkaknak, mik nem látszottak lenni teremtve édes szerelemre. Akit Miss Kark meg fog csókolni valaha azokkal, az bizonyára összerázkódik a hideg érintésre! Hanem aki azzal a szőke selyemlágy hajjal, mely sarkáig ér a missnek, fog játszadozni egykor, az boldog ember lesz, ha ugyan azoknak a gyönyörű, igéző, fekete szemeknek egy olvadó pillantása egyszerre izzó szénné nem égeti. Az ellentétek találkozása: a forró délöv és az éjszaki-sark együtt!
Miss Kark, bár úgy nézett ki, mintha már a huszadikban járna, csupán tizenhét éves volt, de valódi gyermek, kedélyének ártatlanságát s üdeségét tekintve. Ki őt bővebben ösmerte, jóságát, szendeségét, eszményi kedélyvilágát: csak így és nem másképp képzelhetné az úgynevezett angyalokat, mikkel a valláslegendák sűrűn benépesíték ama tartományt, melyről nincsen térképünk, sem földrajzunk, s hova a lordmayor sem adhat érvényes útlevelet.
A miss nem előkelő hölgy, atyja Mr. Kark egyszerű szatócs a Newton street nyugati részében, anyja pedig néhai Mrs. Kark nevelőnő volt egy magánintézetben a Hyde-parkkal szemben, ki a leckeóráktól megmaradt idejét lelkiismeretesen értékesíté, átültetvén minden tudományát egyetlen leánygyermeke elméjébe, és midőn már semmi átültetni való nem maradt, teljesítvén az időközben egy fűszerkereskedő özvegyével viszonyba bonyolódott Mr. Kark iránti női engedékenységből folyó kötelmét is, a lehető legjobb időben kitért a jóravaló gentleman útjából, örök nyugalomra hunyva be szemeit.
Miss Edith vigasztalhatlan maradt; mostohaanyja iránt ellenszenvet érzett, de tiszteletteljes modort tanúsított; összes szeretetével atyja felé fordult, kiről nem tudni egészen bizonyosan, miként vélekedék az új viszonyokkal szemben. Mr. Kark ritkán szokta közölni gondolatait és nagyon ködösen. - Mindössze annyi változást konstatált, hogy az új Mrs. Kark keményebbre főzi a pudingot és véresebbre hagyja meg a beafsteeket. Egyéb újat nem vett talán észre, de ezen változás is annyira kivette sodrából az örök egyformasághoz szokott férfiút, hogy azt tette, amit még sohasem cselekedett: elkezdett őszülni. Ezen valódi angolnál ritkán előforduló tünemény említett okához nem kis mértékben járultak az új Mrs. Kark némely egyéni sajátságai, mik egészen ellentétbe helyezték őt a már - végképpen elhallgatott néhai élettárssal, ama fájdalmas meggyőződéshez vezetvén a jó gentlemant, miszerint a megboldogult fűszerkereskedő, az ő érdemes elődje, egy teljesen alávaló, vastagbőrű fickó lehetett, hogy annyi évig húzta ki életpárja folytonos zsörtölődéseit és sátáni uralkodását.
Mr. Kark tehát mindjárt a kesernyés mézeshetek után Miss Edithtel együtt komolyabb arccal mint valaha azelőtt, alkotmánya sáncai közé, a szatócsboltba vonult, és kivévén azon időt, amíg ebédelt és aludt, ott ácsorgott és dörzsölte kezeit, vagy pedig teljesíté a vevők kívánatát; - nagy ritkán téve egy-egy rövid megjegyzést a női munkáiba merült Edithhez: Hideg van ma, leány, hideg van!
Némelykor így szólt: Milyen világ, Dith! Az ördögbe is, Dith!
Máskor megint ezek voltak szavai félnapi elmerült gondolkozás után: “Gyengül az ember, Dith! Öregszünk! Nagyon öregszünk! Átkozottul öregszünk!”
Nincs valami egyhangúbb - még odakint a Themse folyása sem -, mint egy félreeső szatócsüzlet napi története, illetve forgalma. Ugyanazok az arcok a környékről naponkint. Hajnalban a friss süteményt hozza a pékfiú, azután jönnek a különböző munkások, kik két penny árú brandyt fogyasztanak fejenkint, majd a szomszédból Mrs. Dembsy csoszog be a maga félköcsög tejéért, melyért fizet nyolc pennyt, de naponkint ott csacsog fél óráig s tíz penny áru meleget szed magába, nemkülönben a vastag vén Dick is, ki - míg szárazhalból álló reggelijét, melyet jóféle whiskyben úsztat meg - fogyasztja, Miss Edithet folytonosan untatja urára, Sir Ralph Ihonra vonatkozó elbeszéléseivel. Délfelé a környék szolgálói adják egymásnak a kilincset, apró bevásárlásokat téve, az átellenes kávéház pincérjei szerzik be szivar- és burnótszükségleteiket. - Délben Plomb anyó érkezik a Nelson streetből, friss halat és lisztet, préselt töpörtűt visz, egyébkor füstölt sertéshús hulladékot: Mr. Plomb - úgymond - meg fog örülni e cikkeknek. Délután két órakor Mr. Darnley, a szatócs régi és állandó barátja nyit be, egy talpig jóravaló gentleman, aki délután egy óráig hivatalban ül a Lyde-Hallban, háromnegyed óráig ebédel a Kék Hering-ben és aztán piquetot játszik érdemes barátjával egy petróleumos hordón mindazon időpontig, míg Mrs. Kark jónak nem látja bekiáltani:
- Hallod-e, Kark? Az ördög vigyen el, Kark! Még mindig a kártya mellett gubbaszkodol? Abbahagyod, de mindjárt! A vevők azért nem jönnek, mert nem látják kopasz vén fejedet az ajtóablaknál! Milyen visszaélés ez, mister! Kártyával ölni az időt, míg én munkával értékesítem. Ezer csattogó mennykő! ez többé ne történjék! Mentegetődzöl ugye? Hogy egy órát magam is megengedtem? Millió kartács! de hát mióta vannak ily hosszú órák Angliában: Feleljen ön, Mr. Kark. És mióta szabad egy üzletembernek annyira megfeledkezni magáról, hogy nekem, a gyönge nőnek, kell őt kötelességeire figyelmeztetnem. Ez többé ne történjék!
- Milyen világ, Mr. Darnley - sóhajt föl ilyenkor fölkelve -, milyen világ! Holnap ön kezdi az osztást, Sir!
És ez így megy napról napra, csak elvétve esik meg, hogy egy-egy ismeretlen ember téved be változatosságból, mi szinte eseményt képez a kis szatócs kereskedésben. - Hát még mikor olyan elegáns ember lép be a boltba, mint Sir Ralph Ihon, az egész első emelet bérlője?
- Mivel szolgálhatok, Sir? - kérdé Mr. Kark tiszteletteljes meghajlással.
Sir Ralph Ihon fölteszi monokliját, és néhány másodpercig vizsgálja Miss Edithet.
- Egy doboz szivart, Mr.?
- Kark - egészíté ki az érdemes gentleman . Milyen szivart, Sir?
- A lehető legjobbat, Mr. Kark. Átkozott ködünk van ma.
Mr. Kark helyeslően bólint fejével és becsomagolja a szivarokat.
- Inasom, a semmirevaló Dick, egészen el van ragadtatva az ön grogjától, Mr. Kark. Megígértem a vén fickónak, hogy megízlelem...
- Dith! - mondja Mr. Kark egyhangú ünnepélyességgel.
A karcsú miss fölkel, és elhagyja a boltot, hogy ott kint a konyhában megkészíthesse a kívánt italt.
- Ha nem csalódom, uram, az ön leánya a miss?
- Az ördögbe is, Sir, kié lenne másé? Meg vagyok róla győződve, Sir. Ez tény, Sir, valóságos tény...
- Nem kételkedem benne. Igazi csinos gyermek.
- Aki ép, az mind szép, Sir. Beafsteekké aprítsanak, ha nem ez az én megrendíthetlen elvem.
- Mindenesetre tiszteletreméltó elv, hanem bajosan általánosítható helyzet - viszonzá Ralph Ihon.
Mr. Karkban ma nagy volt a szóbőség. Egy elegáns úr a boltban azon hatást tette rá, mit a tubákot már föl sem vevő orra tesz a kapadohány megszárított pora: elkezdett tüsszögni.
- Nem általánosítható, Sir, de csak addig, míg a gyakorlatias irány kevesek vezetője leend. Az öreg Kark gyakorlati fickó, Sir, és neki meg van azon szabadsága, hogy mindent ez irányban fogjon föl. A Sir ellenben fiatal szemekkel és kedéllyel tekinti a dolgot. Ez nagy különbség.
Ralph Ihon csakugyan inkább volt még számítható a fiatalság, mint az öregek közé: csattanó piros arca, a rajta honoló jámbor kifejezéssel, sima, redő nélküli homloka örök derűjével, legföljebb harmincötévesnek mutatták.
- Bizonyára a helyes úton jár ön. A gyakorlatias irányt én is szeretem, s ez okból mellőzve beszélgetésünk eddigi fonalát, azonnal áttérek a tárgyra, mely tulajdonképpen idehozott.
- Hallgatom önt, Sir.
- Én a misst azon idegen hölgynek hittem, kit Dick említett...
- Ama hölgynek, Sir, ki a szomszéd szobát bérelte tőlem. Én elhiszem ezt önnek.
- Bérelte? Tehát már nem bérli - kérdé Ralph Ihon élénken.
- Valóban, ő már kihúzódott a csinosan bútorozott és jutányos szobából, s meg kell jegyeznem, Sir, az illető fiatal hölgy érdekében - számláját teljesen rendbehagyva.
- És hova ment?
- Nem hagyta hátra lakjegyzékét, Sir.
- Nagy kár! - mondá Ralph Ihon bosszúsan. - Nagyon nagy kár.
Miss Edith e pillanatban behozta a párolgó grogot, s hallván a társalgás utóbbi részét, önkéntelen kíváncsisággal kérdé:
- Az idegen hölgyet kérdezi, uram? Engedje tudnom, miért?
- Oh, az egy igen sajátságos, miss. Egy igen kedves barátom fekszik szállásomon betegen már félév óta, keresztülgázolt a tífuszon és nem tudom mi mindenen, bár az orvos is lemondott már róla. Tökéletesen eszmélet nélkül feküdt egész tegnapelőttig, amikor visszanyerte öntudatát, azonban betegségében - ami orvosom szerint éppen nem különös ritkaság, de énszerintem valóságos csoda - elfelejtette az angol nyelvet, melyet oly hibátlanul beszélt akár én, s elfelejtette ama féltucat egyéb nyelvet, mikben még azonfelül járatos volt: nem bírja magát kifejezni, csupán anyanyelvén.
Erre még Mr. Kark is azt mondta:
- Ez már valami, Sir!
- És ez egy csodálatos nyelv, mikor hallom szegény barátomtól. Szinte a velőm rázkódik össze. Valamit hasonlít a cigány nyelvhez, többet a törökhöz, és azt hiszem: keveset az indushoz is, de a legbámulatosabb az, hogy a hangokat oly dühös mozdulatokkal kíséri benne, hogy azt kellene hinnem más körülmények közt, miszerint ez nem is a nyelv sajátságához tartozik, hanem barátom haragjának mimikája, és hogyha fogva nem tartaná erőtlensége, kiugrana ágyából, hogy ott nyomban megfojtson. Becsületemre mondom, Miss Kark!
- Valóban, Sir; de még mindig nem értem, mi vonatkozással van azon fiatal hölgyre?
- Egészen világos lesz. Gondolhatja, kisasszony, hogy ez tarthatlan helyzet. A beteg kényelme és nekem fölötte becses biztonságom követeli, hogy megértsük, mit kíván, s elmondhassuk neki, mihez tartsa magát. London valamennyi cselédintézetét beszaladgáltam, sehol egyetlen egyén, ki e nyelvet beszélné. Ma végre a vén Dick figyelmeztetett, hogy itt az utcai szobában lakik egy hölgy, kit gyakran hallott dalolni ugyanezen a pogány nyelven. S íme, fájdalom, ő is eltávozott.
- Oh, Sir! - kiáltotta Miss Edith - ha csak ez a baj, azon könnyen segítek!
- Hogyan, kisasszony? Kegyed talán tudja lakását?
Miss Edith szomorúan rázta meg kedves szőke fejét.
- Nem, nem tudom; nem mondta meg: maga sem tudta talán Hanem én beszélek e nyelven.
- Hihetetlen! Kegyed magyarul tudna?
- Igen, uram. Miss Mary barátném volt, megtanultam tőle magyarul.
- Ez már valami Dith! - dörmöge Kark úr, egy zöldblúzos vevővel bajlódva, ki a Hungary szóra mindenáron olyan pipát követelt, melyen ki legyen vésve a Kossuth arcképe.
Edith hévvel folytatá:
- Az igen szép nyelv, Sir. Üde, mint a madarak csicsergése és fülbemászó, mint a hajnali zene. Oh, szegény, szegény Miss Mary! Ha látta volna őt, uram, a legszebbet, a legjobbat...
Ralph Ihon mosolygott.
- Bizonyára nagy tisztelet, miss, ily ajkak által dicsértetni, mint a kegyedéi, de engedje meg, hogy őszinte örömérzetem dacára is, melyet azon tudat kelt, hogy végre érteni és teljesíthetni fogom beteg fiatal barátom óhajait, legelsőbben ön iránti csodálatomat fejezzem ki; hogyan volt kedve megküzdeni ama sok nehézséggel, melyet egy ily nyelv elsajátítása magával hoz?
A hideg ajkak bágyadt mosolya olyan lett, mintha valami magasabb vallásos ihlet tündöklő hímporral aranyozná be.
- Mert ő akarta, uram! Ő, Miss Mary. Azt akarta, hogy megtanuljam.
- Ah, kisasszony, az ember sokat megtehet egy szép hölgynek, aminő Miss Mary, kivált, ha az ember férfi; de egy nyelvet megtanulni, ez már több a soknál.
- Szüksége volt rá, Sir - mondá Edith érzékenyen -, hogy én magyarul tudjak. Istenem, hogyan olvashatta volna föl nekem egyébként a levelet, mely magyarul volt írva?
- Bah! egy levelet! Miss Mary eszerint nem beszélt angolul?
- Sőt folyékonyan.
- A pokolba is - kacagott édesdeden Ralph Ihon. - Akadémiai taggá legyen az ember előbb, hogy fiatal hölgyek kedélyvilágába belásson s indokaikat megértse. Vitázzunk kissé a dologról, ha megengedi. Mi szükség volt a missnek megmutatni a levelet, vagy miért nem fordíthatta azt le angolra?
Miss Edith halavány arcán ritka vendég jelent meg: pír.
- Oh, uram, mit tehetek én arról, ha ön nem érti ezt, s én nem vagyok képes oly szívhezszólón elmagyarázni, mint ő tenné. Mary levelet kapott kedvesétől, egy Londonban tartózkodó menekült ifjútól, melyben megírja neki, hogy miután a leány szülei meghaltak, nincs ellene azon tervnek, miszerint Mary utána jöjjön Londonba, kitűzi a határidőt, amikor várni fogja az indóházban, megírja benne szállását és sok minden egyebet, ami ilyen levélbe való.
- Kárhozzam el, miss, de ez egy regénynek az eleje.
- Egy szomorú regénynek. Mary ott hagyta hazáját, hogy száműzött kedvesét fölkeresse. A kitűzött napon itt volt Londonban, de az indóházban nem várta senki. Az ifjú nem volt ott.
- Régi történet!
- Megdöbbentő bizonytalanság metsző kínaival sietett kedvese szállására. Hiába sietett. Az már nem lakott ott, híre-hamva sem volt. Még a házmester sem tudott róla semmit, hova ment; új, négynapos házmester volt, az előbbit elcsapták, ki tudná hol van.
- Igazán szomorú eset! - mondá Sir Ihon megindultan.
- Mary kétségbe volt esve. Egyedül, elhagyatva, zúzott szívvel találta magát e nagy világvárosban.
- Szegény leány! - sóhajtá Sir Ihon önkéntelenül.
- Nem olyan szegény, mint ön gondolja. Aki szeret, az még mindig elég gazdag megmérhetlen gazdag. Mary - mint mondá - meg volt győződve, hogy kedvesének elmaradása s lakásváltoztatása tőle nem függő körülmények kényszere, és reménye volt őt föltalálhatni Londonban.
- Lelkem legmélyebb érdekével vagyok kíváncsi a következményekre.
- E kinccsel, e reménnyel jött házunkhoz, melyhez, mint magát sokszor kifejezte, valamely sejtelemszerű vonzalom bilincselte. Utcára nyíló ablakú, földszintes szobát keresett: ez éppen olyan alkalmas arra, hogy az ablakból a járókelőket nézze. Ő azt tette örökké, vagy pedig ott bolyongott London legnépesebb utcáin és sétányain. Fájdalom, hasztalanul, az az alak, akit ő keresett, nem volt látható sehol.
- Milyen szerelem! - sóhajtá Ralph.
- Kínos, de mégis édes napjai voltak. A leáldozó nap, mely örömet nem hozott, Mary ábrándjait, reményeit mindig átadta örökül utódjának, a következő napnak. Néha, nem tagadom, csüggedés ette meg a kedves lény lelkét, s ilyenkor én voltam vigasztalója: szívét az én szívembe öntötte, egy szívvel éreztünk. Kedvese utolsó levelét ezerszer és ezerszer olvasta, külön minden sorát; oh, mennyi mindent beszélt abból neki csak egyetlen szó is!
- Milyen boldogság! - mormogott magában az öreg Kark, egy cukorsüveget nyiszálva apró, pennys darabokra.
- Egyszer az a sötét gondolata támadt, hogy az a levél nem eléggé meleg és elég forró szerelemmel van írva. Lefordította nekem nagy gonddal szóról szóra. Én összecsaptam kezeimet, és fölkiálték: Oh, milyen levél, mennyi érzelemmel teli! Arca boldogságtól ragyogott, kikapta kezemből a fordítmányt és összetépte: Nem úgy, kedves Edith! - mondá gyönyörű, csengő hangján - neked nem szabad e hitvány elhalványuló fordításból ítélned, neked az eredetiben kell olvasnod.
- Milyen költészet! - kiáltá Sir Ihon elragadtatva. - Oh, miss, ez valami rendkívüli.
- Beláthatja tehát, Sir, hogy meg kellett e nyelvet tanulnom az én Marym kedvéért, hogy nyugalmát adjam vissza.
- Igaza van, kisasszony. De miként történhetett, hogy a magyar miss anélkül cserélt lakást, hogy önt lakcímével megismertette volna.
- Egy jósnő, akihez fordult - mert minden eszközt igénybe vett -, azt jósolta szegénynek: hogy egy lény van csak, akitől neki tartózkodni kell, és az én vagyok. Sírva borult keblemre s kért, ne haragudjam, amiért elhagy nyomtalanul, annak meg kell lenni. Nem használt semmi rábeszélés, és bár fájdalommal, tisztelnem kelle akaratát...
Edith nagy égő szemeiben könnyek jelentek meg.
- Szinte elérzékenyültem magam is - mondá Sir Ihon fölkelve -, érdekes előadása annyira magával ragadott, hogy majdnem elfeledkeztem szegény barátomról odafönn. Oh, Miss, nem képzeli, mennyire leszek lekötelezve ezen emberbaráti szívessége által. Nőtlen lévén, talán Mrs. Kark kíséretében lesz oly szíves...
- Nem, Sir, egészen fölösleges; átmegyek egyedül. Angol leány vagyok s ön angol férfi. Mindketten ismerjük a brit címer föliratát: Dieu et mon droit...
- Ez derekasan van, Dith! ez gyakorlati! - vélekedék Mr. Kark.
Sir Ihon néma áhítattal kísérte föl a lépcsőkön.
Ez hát a “hidegajkú miss”, amint a házban nevezik! Milyen leány ez! Az öreg Londont nem tapossák ennél drágább lábacskák!
Sir Ihon szívéről - úgy érezte - valami ráülepedett por lett ma lekefélve. Könnyebben, szabadabban vert ott belül.
- Egy kis türelmet kérek, kisasszony - mondá egy pazar fénnyel bútorozott kis szalonban -, megnézem oly állapotban van-e barátom, hogy elfogadhat.
Félperc múlva kilépett.
- Szíveskedjék, miss.
Edith szeretetreméltó félénkséggel és együgyűséggel nyújtotta karját, s belépett.
Ihon úgy érezte amint a beteghez közelgtek, hogy az Edith karja, mely az övén nyugszik, görcsösen megrándul.
- Ah, mi lelte kegyedet? az istenért! Rosszul lett?
- Nem, nem - suttogá -, istenem, ez ő! Igen, megösmerem, ő!
- Milyen ő? - kérdé Ralph, egy megvillanó sejtelem befolyása alatt önkéntelenül hangosan.
- A Mary vőlegénye, Sir - rebegé a leány mozdulatlanul a földhöz gyökerezve.
- Szent isten! Lehetséges-e az?
- Láttam a fényképét.
A beteg, bármily halkan volt is kiejtve, meghallotta a Mary szót, feszülten figyelt, arcát a spanyolfal mögé húzva.
Edith az ágyhoz közeledék.
- Uram! - szólítá meg magyarul.
Az egyszerre mint a nyíl ütötte föl fejét az édes hazai hang hallatára: nagy fekete szemeiben csillogó tűz gyúlt ki.
- Ki van itt? Ki ön? ön szólt itt hozzám hazám nyelvén?
- Én, uram! eljöttem önnel csevegni, az ön barátja, Ihon úr fölkérése folytán.
Az ifjú végigsimítá ujjaival homlokát, azután nagy erőfeszítéssel előrenyúlt teste felső részével és megragadá a hölgy kezét.
- Akárkicsoda ön, isten hozta.
Majd behunyta szemeit, s fejét, mit fekete göndör fürtei sötéten árnyaltak be, kimerülten hajtá a párnára.
Egy nő! Oh, ő igazat fog nekem mondani - suttogá magában.
- Barátném kegyed, vagy ellenségem? - kérdé azután hangosan. - Ösmer engem?
- Barátnéja vagyok és ösmerem önt - felelt Edith. - Ön Alacskay Pál.
- Hát ön?
- Az én nevem Kark Edith.
A beteg gondolkozni látszott.
- Idegen hangzású!
- Angol nő vagyok, uram. A földszinti boltos lánya itt e házban.
- Itt e házban? - nyögé a beteg - itt e házban? Oh, erre még rátérünk majd. Ugye rátérünk?
- Ha ön kívánja.
- Ön eszerint azért jött, hogy velem csevegjen? Énvelem? Mily különös! De hogyan tudhat magyarul, ha angol leány? Ne vegye, kérem rossz néven, ha bizalmatlan vagyok: egy ideges betegnek oka van annak lenni, egy hontalan menekültnek még több oka.
- Önt teljesen kimeríti a sok beszéd. Kímélje magát!
- Nem, nem - mondá elhárító mozdulattal. - Miért nem felel ön, kitől tanult magyarul?
Oh, ha megmondta volna, - oh, ha tudta volna: kitől.
- Hosszú történet az. Bizonyára el fogom önnek mondani egyszer.
Az ifjú kedvetlenül rázta meg fejét és soká nem szólt, nem kérdett semmit; nyitott szemekkel, mereven, némán bámult a szobaboltozat művészi freskójára, mely Főbusz égi útját ábrázolta.
Nyomasztó csend honolt a teremben, csak Ralph Ihon mély lélegzete hallatszék, ki sápadtan, keresztbetett kezekkel állott egy ablakmélyedésben.
- Esküdjék meg kegyed - kiáltott föl egyszerre a beteg -, hogy igazat fog felelni.
- Én sohasem szoktam hazudni, uram! - mondá Edith szigorú hangon.
Alacskay megütődve nézett rá, a lábadozó betegek ideges bámészkodásával, és amint lassankint végigfutott tekintete e hideg, fönséges vonásokon, mint - megnyugtatott gyermek, szégyenkezve rejté arcát a paplan alá.
- Hiszek kegyednek. Lány ön vagy asszony?
- Leány. Ön ugyan kivallat engem.
- Lássa, az megnyugtató, hogy leány. A leánynak több szíve van és kevesebb esze, az asszonynak több esze van de már kevesebb szíve; mert a szív kopik az idővel, kisasszony, de az ész növekszik...
Edith alkalmat talált most vidámabb mederbe vezetni a társalgást.
- Ön elhagyta az angol nyelvet betegségében, de önt nem hagyta el szelleme.
- Az angol nyelvet? Nem értem önt.
- Azt állítottam, uram, hogy ön derék barátja, Ihon úr nagy bánatára elfelejtett angolul betegsége alatt.
- De hát tudtam valaha? - kérdé mintegy önmagától, mély küzdelembe merülve előtóduló zavaros gondolatokkal, mik sötéten hömpölyögtek agyában. - Ah! igen, igen ott, ott!
Egyik kezével homlokára csapott, másikkal pedig Edithnek intett, mintha csendet kérne.
- Csudálatos! megőrülök...
Fejével jobbra-balra kapkodott, mintha valami homályosan borongó eszmefonalat akarna megfogni, mely hol föltűnik, hol eltűnik, mint az alaktalan délibáb.
Egy konvulzív rohamrázkódás, mely túlfeszített idegeit megcsapta, egyszerre ismét sötét éjt borított az Edith által nyitott résre, honnan a múlt derengett szürke, formátlan foszlányokban.
- Oly izgatott bolond vagyok. Bocsásson meg! Nagyon kimerített a betegség. Hol is hagytuk el?
- Ön kérdezni akart.
- Ah, igen! Azt akartam kérdezni, szeretett-e már valaha, vagy szeret-e?
Edith arca lángba borult.
- Oh, uram! - rebegé - ilyen kérdés!
- Egy halálos beteg kérdése, egy kétségbeesetté.
Edith összeszedte magát s mosolygott.
- Nem, uram, én még nem szerettem.
- Nagy szerencsétlenség! - sóhajtott Alacskay. - De mindegy: hallgasson meg, hallgasson meg...
- Azért vagyok itt. Barátja tudni akarja minden kívánatát.
- Oh! - mondá leírhatlan dühvel - ő nem felel nekem, nem nyújt fölvilágosítást, két napja ordítok, mint a vadállat, fenyegetődzöm, rimánkodom, ő nem felel; ő megöl engem.
- De ő nem érti önt! - szólt Edith erőltetett nevetéssel, sejtelmével a szomorú történetnek, melyet a véletlen szőtt átkozott kezekkel, dévaj pajkossággal.
Alacskay fölkiáltott:
- Csakugyan lehetséges! És mégis akkor Oh, én furfangos ember vagyok, kisasszony! És most már hallgasson és feleljen! Miért süt be a nap ablakomon délután, mikor azelőtt reggel sütött?
- Nem értem önt - mondá Edith figyelmesen nézve a beszélő arcába: vajon hova céloz ez a kérdés?
- Én megfigyeltem e körülményt, s borzasztó gyanúm támadt: én nem vagyok - Fleet street 10. számú házban, mert annak utcai ablakai keletre nyíltak.
Edith most már értett mindent.
- Persze, hogy nincs ott; ön a Newton utcában van. Barátja idehozta önt a saját szállására nagy betegen, mert nem volt kellő ápolása.
- Istenem! - ordított föl. - Milyen hónap, milyen nap van ma?
- Október ötödike - felelt Edith remegő hangon.
A beteg indulatosan dobta föl magát fekvő helyzetéből. Minden késő! sikolta velőt hasító fájdalommal. Mari! Mi lett Mariból? hörgé, és ájultan rogyott össze.
- Segítség! Sir Ihon! - kiáltott Edith ijedten. - Dick! Dick!
A vén fickót ugyan kiabálhatta, az odalent oszlatta már a boltban világi gondjait a whisky mellett, Sir Ihon pedig kőszoborrá meredve állt régi helyén, szólni, mozdulni képtelen.
- Miféle dolog ez, Sir? - szólt Edith megrázva karját.
- Oh, miss - dünnyögé az kétségbeesett ábrázattal. - Én mindent kitaláltam. Ez az én művem. Szánjon engem! Mit tegyek én most már?
- Ne legyen ön gyermek, Sir. Miss Marit föl fogjuk keresni!
- Igen, igen föl fogjuk keresni - kapaszkodék a felé nyújtott gondolatba -, ha föl kellene is egész Londont fordítani miatta. Hamar orvosért!
A gentleman kalap nélkül szaladt le és a kapuban úgy fellökte a tiszteletre méltó Mr. Darnleyt, hogy az szokása ellenére azon kemény szavakra engedé magát ragadtatni: No, no, Sir! és a piquet parti alatt - megzavartatván ezen rendkívüli esemény által - hamisan mondta be pointjeit, fölemlítvén Mr. Karknak távoztakor, miszerint nincs már messze azon idő, midőn Angliában a személy iránti tisztelet nem fog érni egy harapás levegőt.
Edith, míg Ralph az orvosért járt, egyedül maradt a beteggel, kiben csak halk lélegzet árulta el az életet. Tizenhét éves leány, beteg fiatal férfi és a néma csend együtt. Költői társaság. Friss vízzel meglocsolta az ifjú halántékait és félresimítá holló fürteit. Talán mert útban állottak, talán mert meg akarta tudni: olyan puhák-e amely fényesek:
Ahogy megérinté e hajerdőt, megijedt attól, amit tett, elrettenve kapta vissza kezét s ki akart futni - teremből. De mint hagyja egyedül a beteget? Dick! kiáltá amint csak telt tőle, majd Márthát, Ralph szakácsnéja nevét hangoztatá - mind hasztalan.
Istenem, mily gondatlanság volt Ihont el hagyni menni, nem-e ő mehetett volna inkább orvosért? Mit fog gondolni Pál, ha fölnyitva szemét ott pillantja meg mellette? Oh, bárcsak ne térne eszméletre addig, míg valaki jő! És mégis bárcsak magához jönne szegény! Lábujjhegyen visszasompolyog az ágyhoz s hosszan elnézi - halavány, élettelen arcot, férfias szépségeivel. Ezt szerette tehát Mari oly nagyon. Ez itt a száműzött hős, a karcsú ifjú - fényképen, huszármentében, a kardra támaszkodó tarsollyal. Hol van most az a kard? Kettétörte a hatalom; de a lelket, szívet nem törhette ketté: s az is egy éles kard, melynek lángja sújtóbb az acélnál Azért van ő száműzve! A zsarnokság lehelete megrontja a levegőt, hogy az meggyúl, lángra lobban az ilyen szívektől. Azért van ő száműzve Pedig hát most alig dobban egyet-egyet az a szív, s ha dobban is, minden dobbanása a Marié...
- Boldog Mari! - sóhajtott Edith.
A délutáni napfény nehány bágyadt sugárt szűrt át a leeresztett redőnyökön, bearanyozva az ifjú arcát: mind odaesett az ágy fejéhez, mind neki jutott. Edith elgondolta, hogy a napsugár abból az országból jő, hol az ifjú született, harcolt, s most benézett ide, üdvözletet intett Aranyos napsugár nagy Magyarországból, ki fölcsókolja a hősök piros vérét, mellyel be van most ott festve minden fűszál; azért olyan véres, mikor leáldozik.
(Oh, hogy nem volt most ott Mr. Kark útját vágni e csapongó gondolatoknak: A gyakorlati irány, Dith, - és semmi egyéb, Dith!)
De hiszen gondolkozni szabad mindenről. A gondolat nem bánt senkit, az egy semmi, amitől nem fél senki, amit latba nem vesz senki, míg alakot nem nyer, - de annak, aki gondolkozik, mégis sokat érhet, melegíti belül, megborzasztja, kétségbeejti, üdvözíti! Ah, az Edith gondolatai nem ilyenek! Azoknak még mint gondolatoknak sincs irányuk, testük, bizonytalan homályos képzelődés szülöttei, a szegény Mari elbeszéléseinek kísértgető árnyai, mik születnek és örökre elhalnak egy ajtócsattanásra, vagy egy nyomatékosabb lábcsosszanásra, aminő teszem azt most hangzik a lépcsőkön, Dick közelgését jelentve.
Edith megrezzent, mint a tetten érhető bűnös; zavartan fordult el a betegtől, hogy egy albumban lapozzon.
Pál arcképe volt első, mit megpillantott bent, az a régi kép, az összevont szemölddel, magas, dombor homlokkal, herkulesi mellel. Vajon mint fog kinézni ezután - felöltözve?
Edith elpirult e gondolaton érve magát utól. Úgy tetszett neki, hogy az bűnös gondolat, pedig nem volt egyéb, csak új gondolat, új elültetett mag a szívben, mely az első csíra parány szálait ereszteni kezdi...
Oh, csak jönne már Sir Ihon az orvossal!
Éppen e percben jelent meg a nemes gentleman, lihegve tuszkolva maga előtt az orvost és Dicket.
- Mindenekelőtt nézze meg a beteget, doktor, és kövessen el mindent! Ön pedig egy javíthatlan csont, Dick! Önt csak akkor nem találja az ember, mikor szüksége van rá, hogy megtalálja. Nekem úgy tetszik, hogy ön délután megint nem volt otthon.
- Csalódni méltóztatik, Sir.
- Midőn Sir Alacskay rosszul lett, a miss kiabált önre; ha itthon van, meg kellett volna hallania. De ön odalent ivott.
A volt tengerész nem jött zavarba.
- Bizonyára hallottam a miss hangját, Sir, de éppen mert az ő hangját hallottam, mentem le Kark apóhoz s illetve a misshez.
- De a miss innen kiáltott a teremből.
Dick együgyűen bámész arcot vágott.
- Cethallá legyek, de úgy kell lenni, Sir. A hangot hallottam, de elhibáztam az irányt. Az irányt, Sir. Ez gyenge oldala a vén Dicknek!
Míg Ralph az orvosi rendelvényre váró inasával zsörtölődék, Edith észrevétlenül osont ki, magányt keresni otthon. Talán érdekes mondandója volt a magánynak!
Csakhogy a magány és Mrs. Kark nyelve nem férnek meg egy fedél alatt.
- Ah, drágalátos Miss Kark, - gúnyolódék Kark apó életpárja, amint Edithet megpillantá az udvaron levő lugasban. - Irgalmas szamaritánus! Csodatevő szűz! Mióta lett ön gyógyszertár? Nem is tudtam, miss, hogy ön hites tolmácsa a magyar nyelvnek. Ezer csattogó mennykő! George! Vén George! Lódulj ki odudból, itt van a híres woolwichi kuruzslójavasasszony...
A vén George (Mr. Kark) eszeveszetten engedelmeskedve ugrott ki paróka nélkül a Times egy tegnapelőtti számával, mert őhozzá csak akkor jutott már el ezen angol szellemi élvezetcikk, midőn előtte való nap egy szomszéd kávémérésben tette meg a szolgálatot, hova valamely előkelőbb kávéház elévült - lapjaiból került.
- Mi baj? - kérdé Kark apó, nem minden ijedség nélkül.
- Az a baj - rikácsolá a mistress -, hogy bemutatom neked a Sir Ihon házi doktorát Eredj, siess be a parókádért, amit lefelejtettél gyönyörűséges koponyádról, hadd teszem föl a kedves ártatlan miss fejére.
- Mennyire nem gyakorlati! - dünnyögé Kark apó behúzódva.
- Úgy, úgy, paróka a fejedre, szép mákvirág; emancipált hölgyecske! Csak egy kis olló annak a fölburjánzott libaszínű hajadnak, s aztán beállhatsz férfinak, doktornak hahaha! Igen, egy olló! Csakhogy tudja-e, miss, hogy abban az országban, melynek a nyelvével hódítani indult, miféle nőnek szokták levágni a haját?
- Én semmit sem tudok - mondá Edith szilárdan -, csak azt, hogy ön igazságtalan.
- Én igazságtalan? Vajon ki vagy te és ki vagyok én? Azt hiszem én parancsolok a házban; következésképp nem lehetek igazságtalan.
- Nekem senki sem parancsol. Én magam parancsolok magamnak.
- Oh, oh! - tajtékzott még jobban nekigyulladva, úgyhogy hadonázás közben egy porcelánszínűre mázolt csészét ütött le a konyhaállványról. Az ezer darabra málló cserép minden darabkája ezer ördögöt küldött neki kölcsön. - No megálljatok! Majd megmutatom én neked, hogy parancsolok, megmutatom, hogy a Kark név bármilyen mihaszna is, nem merül gyalázatba, míg én tartom kezemben a gyeplőt, míg én fésülöm az erkölcsöt bennetek; én, aki a természet romlatlan gyermeke voltam, vagyok és leszek. Merészkedjél csak még egyszer egy fél délutánt ellopni ilyen helyen...
E végzetes pillanatban futott le Sir Ihon egyenesen Edithez.
- Oh, miss, jöjjön föl kérem egy percre. Barátom az ön nevét emlegeti, minden valószínűség szerint önnel kíván szólani!
- Az nem lehet, Sir - vevé föl a fonalat Mrs. Kark -, éppen most tiltottam meg. Az én szavam nem levegő, Sir, nekem elveim vannak. Én nem akarok bosszúságot okozni magamnak, mert a bosszúságnak kár a folytatása. Most is a kedvenc csészémet törtem el e leány miatt a legjobb csészémet, Sir, mely hozományomnak - mégpedig milyen hozományomnak, Sir, Kark megmondhatja - legnagyobb éke volt. Edithnek megtiltom többé fölmenni, menjen ön dolgára, Sir!
A megbántott Edith némán, indulataival küzdve állott ott, arcán a megtestesült erély kifejezésével, Sir Ihon ellenben lehűtve és megzavarodva készült elsompolyogni, midőn egy szerencsés ötlet hirtelen visszaadta őt a cselekvésnek.
- Valóban, mistress, e csésze valódi kínai porcelán - mondá egy tört darabját kezébe véve.
- Meghiszem azt, Sir.
- Igazán sajnálom - dolgot, mert tudom, hogy kivált hölgyek ragaszkodnak az ilyesmikhez, és főleg sajnálom azért, mert közvetve én is oka voltam a szerencsétlenségnek, s ha a mistressnek csak némileg is kárpótlást nyújthatok, szívesen ajánlok föl egyet anyai rokonaim, a Rivière grófok ezüst teakészletéből. Dick majd le fogja hozni.
- Oh, Sir, ön túlságos szíves. Habozom, elfogadhatom-e? Holla! Éppen itt megy Dick!
Csakugyan Dick jött az orvossággal.
- Dick! - parancsolá Sir Ihon - egy ezüstcsészét fog lehozni azonnal, a Rivière-címerrel.
- Lássa, Sir, nem vagyok én rossz asszony, jó vagyok, mint a falat kenyér, de ezek az enyéim minduntalan paprikát öntenek rám, s a jó falat kenyér paprikás kenyérré válik. Haragítanak, bosszantanak úgy, hogy oszt’ az illedelemről is megfeledkezik az ember, mely a magamforma hölgynek, jól tudom, oly kelléke, mint a meztelenséget elfödő ruha. De tehetek én róla, hogy letépik rólam még a ruhát is? Nos, mit duzzogsz, Dith? Mintha az orrodat harapta volna le valaki. Aztán, Sir, a női erkölcs olyan, mint a befőtt, mihelyt egy kis külső levegő éri, mindjárt elromlik. Magamról tudom, Sir.
Eközben Dick jött vissza a csészével.
Mrs. Kark ripacsos arca végtől végig egyetlen lelkesült mosoly lett.
- Oh, uram teremtőm, hisz ez egy remekmű, egy kincs! Tíz fontot érő vagyon! Királyi asztalra való drágaság. Kedves Dith! édes gerle! ezt úgy veszem, mintha te ajándékoztad volna szerető anyádnak! - kiáltá elérzékenyülten, könnyekre fakadva. - De nini, te itt hagyod állni a tiszteletre méltó gentlemant, ahelyett, hogy felebaráti kötelességedet sietnél teljesíteni, melyet az írás parancsol a szenvedők és szerencsétlenek iránt.
Ralph el volt ragadtatva diplomáciai csínyjének sikere fölött, s minthogy Pál éppen szenderbe volt merülve, midőn fölértek, elbeszélte Edithnek, miként ösmerkedett meg s kötött barátságot a száműzött magyar ifjúval, ki bár nyomorban élt, javai el lévén kobozva, semminemű segélyt el nem fogadott soha. Egy este a Fleet streeti házmesterné, ki egyszersmind takarított Pál hónapos szobájában, rontott be Ihonhoz jelenteni, hogy barátja haldoklik, minek folytán nyomban odasietett, s Pált Dick segélyével kocsiba emelte ágynemű közé, s idehozta.
- Hihettem-e, miss, gondolhattam-e, hogy egy tragédiának leszek okozója? Ő soha nem avatott viszonyába. Emlékszem ugyan, hogy említé jegyesét, de ki gondolt volna ilyesmire?
- Már megtörtént! Most azon kell lennie, hogy föltalálhassuk Marit.
- Vigasztaló rám, hogy többesszámot használ. Az ön segélye, úgy rémlik nekem, annyi már, mint fél siker. Szíve gyermek, lelke férfi, esze aggastyán.
- Ön nagyon rövidlátó lehet, Sir - mosolygott Edith -, hogy ily rendkívül nagyító üvegen néz engem.
- Mennydörgettét! még bizony hízelgőnek keresztel el öreg koromra! Nos, tehát tanácskozzunk, miss, van-e önnek valami terve Marit föllelni, mert én nehézkes vagyok, mint a daru, ritkán támadnak eszméim. Oh, ez a mai mistressel, ez kitett magáért! Egy ily csel után elmém kimerül, parlagon pihen egy ideig, mint az erejét kiadott föld. Milyen gondolat volt az, milyen ötlet!
Alig bírta elállítani szemeibe könnyeket csaló édes kacagását.
- Úgy, úgy, osszuk föl a munkát - folytatá komolyabban -, mindenkinek azt a részt, melyben megállja a sarat. Ön lesz a tervező; én a végrehajtó hatalom.
- Nem bánom. Tehát legelőször is a Timesben kell közzétenni, hogy Berényi Mari fontos ügyben kéretik megjelenni, teszem azt mához három hétre, délután három órakor - de hova? Mert e házba nem hívhatjuk, hol mindjárt reám gyanakodna.
- Talán valamely előkelő vendéglő egyik e célra kivett szobájába.
- Egészen jó lesz: de még ez nem minden. Kedvezőtlen esélyre is számítva, be kell szúrni a hirdetmény szövegébe, hogy aki az illető missről fölvilágosítást tud adni, ugyanakkor, ugyanoda jelentse magát: jutalma két font.
- Húsz fontot teszek, miss - ha nem használ, semmi esetre sem fog ártani.
- Ön eszerint gazdag, Sir?
- Atyám nagykereskedő volt: szépen örököltem. Majdnem oly gazdag vagyok, mint Pál.
- Hogyan? Pál úr, ki olyan szegényesen volt a Fleet streeten.
- Igen ő, mert időközben megenyhültek otthon a politikai viszonyok. Talán kevés hét múlva hazatérhet s javait visszakapja.
Edith el nem fojthatott egy sóhajt.
- Mily feledékenység - szólt mohón -, nem is kérdtem még, az orvos mit mondott?
- Előadtam neki az egész történetet, mely az ájulásnak okozója lett. Apródonkint - úgymond - nem lesz ártalmas közölni Mari ittlété, ragaszkodó szerelmét és a többit, ami kizárólag az ájulási tényt illeti, aggodalmát fejezte ki egy új nyavalya eshetősége iránt, mit még most a keletkezés stádiumában meghatározni lehetetlen. De íme, hangot hallok szobájában, menjünk be.
Ott szomorú látvány várt reájuk.
Alacskay hangja volt, amit hallottak, beszélt, de félrebeszélt, összekeverve mindenféle nyelveket. Arcán forró izzadságcsöppek gyöngyöztek, szemeit kísértetiesen forgatva ujjaival mutogatta a csodálatosnál csodálatosabb alakokat a falon, miket képzelete odarajzolt: négy kecske, mely egy szekérrel szalad, hajszálon lóbálódzó éles kés feje fölött, levágott emberi fő, mely utána kiált. Éppen azzal volt most szóba eredve!
- Új szerencsétlenség! - hüledezék Ralph - bizonyosan agygyulladás.
Valóban Pál ismét eszméletvesztve feküdt reménytelen állapotban. Az imént egy-két óra előtt lefolyt jelenet talán hetekre, hónapokra vetette vissza, vagy talán örökre. Napokig tartott e veszedelmes élethalál fölött határozó állapot, Sir Ihon két orvost tartott ott éjjel-nappal, hogy négy szem többet lásson. Szomorú arccal látogatott le naponkint a szatócsboltba; önmagát vádolta mindenért s szinte megszokta már, hogy Edith vigasztalja, az ő szavától, bűbájos közellététől visszanyerte lelke ruganyosságát. Mi is volna a világ Edith nélkül? Kongóbb, üresebb. A Rivière grófoknak már a harmadik csészéje vándorolt le, hogy Mrs. Karkban megszelídítse a koronkint ébredező oroszlánt, mely nem nézhette bosszúság nélkül, hogy Edithnek valaki részéről nagyobb fontosság adassék az ő házában, mint neki, s hogy ugyanannak és Karknak kellemes társalgója van a boltban, mialatt a konyhában uralkodik két alattvalója, Betty szolgáló és a macska fölött, mely utóbbi még arra sem alkalmas teljesen, miszerint kipattogja magát ellene, nem értvén állati oktalanságánál fogva szónoki értékét és hatását amaz ajkak válogatott kifejezéseinek, miknek édességét Mr. Karknak adatott megízlelni másodízben. Ezt a történeti hűség kedveért sohasem mulasztotta el odatenni a mistress.
Egy napon Sir Ihon élénk örömmel nyitott be, mint mondá egy grogra. (Ez volt az ürügy. Nagyon megszerette a mistress kitűnő készítményét, mely egy idő óta Rivière-féle csészében adatván föl, ezen ténykörülmény folytán négy pennyvel drágult.)
- Jó hírt hozok, miss. Pál túl van a veszélyen, betegsége megfordult, s az orvos biztosított, hogy most már rohamosan javulni fog.
- Hála istennek!
- De ez még nem minden. Ő ma megszólított engem angolul. Mennydörgettét, majd hanyatt estem örömömben.
Edith szíve elszorult.
- Az új betegség - folytatá Ralph - helyrehozta, amit a régi elrontott. Mindenre emlékszik. Csodálatosan van az emberi természet alkotva! Képzelheti, miss, milyen szemeket meresztettem, mikor egyszerre megszólít jóízű skót kiejtésével: No, Ihon, gonosz fickó! ugyan jól őrizted az ajtót, hogy a halál be nem jöhetett rajta. Akasszanak föl, ha nem ezt mondta szórul szóra. Nem hangzott még mondat brit földön, mely kellemesebb lehetett volna fülemnek ennél!
Edith borult, elmélyedt arccal hallgatta Ihont, vagy talán nem is hallgatta.
- És még ez sem minden. A Times hozta a hirdetéseket. Holnap van a megjelenési idő az Ezüst kürt 20-ik számú szobájában. Siker, miss, lehető siker! Ketten jelentkeztek a kapusnál, kik készek fölvilágosítást adni holnap Berényi Mariról a húsz fontért: egy nő és egy férfi.
- Ah!
- Meg kell önt kérnem, legyen kegyes magára vállalni ez ügyet egészen, mert én könnyen esem misztifikáció áldozatául, ki Marit nem ösmerem, azt sem tudva: szőke-e vagy barna.
Edith némán intett fejével.
- El fogok menni. A 20-ik szám, nemde?
- Itt a kulcs és itt a húsz font. De mi baja önnek? még nem láttam ily kedvetlenül.
- Semmi, éppen semmi bajom. Sőt inkább...
- Hiába ámít: egészen ki van kelve képéből.
- Nem tetszem önnek, gondolom, ezt akarja mondani.
- Oh, Edith! - mondá Sir Ihon, és ebben ki volt fejezve minden. Először életében hagyta el a miss szót s talán szinte először életében hajlott lággyá szokott érdes hangja. Vajon meg lett-e értve az illetékes helyen!
Többet azután egész délután nem mondott Sir Ihon, hallgatott s hosszan, elmerülve nézte Edithet, ki nemkülönben el vala mélyedve, és ki tudja mit nézett, mit gondolt...
Ez este a negyedik csészét küldte Mrs. Karknak és borzadva gondolt arra, hogy több nap mint csésze. Egész éjjel nem bírt elaludni. Ugyan nem-e valami olyan diplomáciai csínyen törte fejét az álmatlan éjen, mely a csésze ritkulásból és a Mrs. Kark nagyhatalmi állásában eredhető bonyodalmak gyökeres meggátlását célozta?
Csitt! Még ha úgy volna is; a negyvenéves ember már lassan mozdul, apróbbakat lép - mint ahogy példának okáért a - beszélyíró szeretné.
Hát Edith? Hozott-e édes álmot neki az éj? Volt-e rá vonatkozással az, ami Ralphot annyira melegítette? Edith egészen másról álmodozott! Egy nagy víz partján feküdt a fűben, ölében a Pál feje pihent, ujjai a fekete fürtök közt játszadoztak, midőn egyszerre kánya csap le a magasból s száll mindig egyre lejjebb, de amint közelebb jött, mindinkább átidomult, - fehér galamb lett belőle s a fehér galamb arca szakasztott a Marié volt. Edith fölébredt s megrezzent: többé nem tudott elaludni s nem tudott szabadulni e képektől. Hol járhat, merre lehet most a szegény Mari? Ugyan fogja-e Pál kívánni még? Nem fogja többé - mert hiszen már fölösleges lett. Olyan szegénynek érezte magát ebben a tudatban, mint aki egyszerre elvesztette a bűvös kincset, - mintha az Aladin csodalámpája esett volna ki kezéből s tört volna szét ezer darabra...
Azzal a szilárd elhatározással kelt föl reggel, hogy minden erejét megfeszíti Mari föllelésére. Ő fog, a gyenge leány, cselekedni a beteg férfi helyett. Türelmetlenségében nem bírta bevárni a délutáni három órát, melytől sokat várt; addig is bejárta a statisztikai hivatalt, a rendőrséget, bár sikertelenül mert a hónapos szobák bérlőinek lakása alig képzelhető nyilvántartásban még Londonban is. Aztán Budapesten meg nem házasodni, Párizsban tönkre nem menni, Londonban valamit megtudni, - mint a példabeszéd tartja: lehetetlenség. Hanem a húsz font majd megteszi a magáét.
Ebéd után, Mr. Darnley megérkezésével majdnem egyidejűleg sietett az Ezüst kürt-be, s ott a kijelölt szobában tompa álmodozásba merülve várta a tudósításokat; elképzelte, mint fog odarohanni a föltalált Marihoz, hogy szívére borulva elmondhassa neki: Megtaláltam őt - neked.
Végre kopogás hallatszék az ajtón.
- Szabad! - mondá Edith fölugorva, a beközelgő eseménytől izgatottan. Az ajtó megnyílt s belépett - Mrs. Kark.
Leírhatlan a tekintet, mit az érdemes asszonyság bámulatában Edithre vetett. Majdnem öt percig maradt némán, tátott szájjal. (Még ennyit egyhuzomban sohasem pihent az a száj.)
- Ah, ah! hidegajkú miss! No, nézze az ember! Ő is eljött pályázni a húsz fontra! Azt mondom, leány, menj haza - én, a családfő akarom értékesíteni ama tudósításokat: én várom be itt az urat.
Edith meg nem állhatta, hogy szívéből ne nevessen.
- Miféle urat?
- Nos, aki a húsz fontot adja.
- Hisz az én vagyok, én kutatom Marit Sir Ihon költségén ama beteg barátja számára, ki senki más, mint a Mari sokat emlegetett vőlegénye. Annyit pedig, mennyit ön mondhatna volt lakónkról, Sir Ihon már tud tőlem.
- Mily szerencsétlenség! - szörnyülködék Mrs. Kark, rendkívül savanyú arccal - de legalább kétszeri utamat mégis meg kell térítenie Sir Ihonnak. Úgy van, Dith, kétszeri utamat, kocsibérrel.
Újra kopogás az ajtón, melyet tiszteletteljes lábcsoszogtatás kísér a gyékényszőnyegen.
A két nő feszült várakozással tekintett a lassan csikorogva táruló ajtóra: Mrs. Kark még mindig kételkedett kissé s várta a húsz fontos urat, Edith pedig az igazi tudósítást.
Mind a ketten csalódtak, mert bizony csak Kark apó sompolygott be a maga lassú tempójában.
Már odáig mégsem visz a bátorság, hogy a bekövetkezett jelenetet megkísértsem lerajzolni. Viharos volt az és humorteljes - de mégsem végignézni és végighallgatni való. Edith is ezt gondolta s magára hagyván az ekként összekerült házastársakat, hazasietett. Visszatarthatlan nevetése csak kissé enyhítvén a bosszankodás érzetét és a sikertelenség kedvetlenítő benyomását.
Otthon a kapuban Ralph Ihonnal találkozott.
- Mi történt, miss, az istenért? A bolt becsukva, és egy lélek sincs itthon önöknél; már kétszer kerestem.
- Az történt, Sir - bár szinte szégyenlem elmondani -, hogy mostohaanyám és apám volt a két jelentkező az Ezüst kürt-nél.
- Mennydörgettét, miss! Eszerint ott vagyunk, ahol voltunk.
- Tökéletesen.
- Ez nagy baj, nagy baj Tudja-e, hogy Pálnak mindent elmondtam, ami történt.
- Oh, sir! És mit mondott ő?
- Azt, amit mi. Alig várja, hogy talpra álljon, személyesen fogja fölkeresni Marit, ha addig nekünk sem sikerülne. Addig is az a kívánsága: abban a szobában várni meg fölgyógyulását, ahol Mari lakott. Éppen evégett akartam értekezni szüleivel.
- Ő ide jönne le lakni? Milyen gondolat! kényelmetlen szoba az egy betegnek.
- Egy betegnek kicsinyek az igényei s legalább ha unni fogja magát, kissé cseveghetni fog önnel is, ki iránt nagy hálával van eltelve.
- Valóban, Sir? - rebegé Edith elpirulva -, említett volna tán?
- És még mennyire emlegette de ez nem csoda, miss - önnel részletesebben beszélgethetne Mari itt tartózkodásáról.
- Igaz! - szólt elkomorodva.
Ralphnak sikerült a szobát kibérelni a Kark családtól azon föltétellel, hogy abban minden akképp hagyassék, amint az utolsó lakó, Mari, ott tartózkodása alatt volt elhelyezve, még a port sem szabad letörülni s Pált már másnap oda kellett szállítani az orvos egyenes tiltakozása dacára.
Milyen napok voltak ezek! Mistress Kark és férje (mert ő említendő másodhelyen) szerették volna, ha sosem lábad föl a beteg úr: átkozottul jól el volt sózva a hónapos szoba; Sir Ihon annyira meg volt elégedve azon állapottal, hogy ki s be járhatott Karkéknál, anélkül, hogy grogot kelljen innia, miszerint borzadva gondolt arra, midőn Pál végre elhagyhatni fogja a szobáját. Ami magát Pált illeti, nemcsak hogy szemlátomást épült, hanem jókedvét, élénkségét is vissza kezdé nyerni, minek előidézésében azon körülmény mellett, hogy időközben visszakapta elkobozott birtokait s engedélyt nyert a hazatérhetésre, nem csekély része volt Edithnek, ki sokat beszélt Mariról, Mari nagy szerelméről, s ki különben is oly kedves, édes társalgó volt, aminőt csak kívánhat magának egy szerelmes beteg. - Kit e szép, hideg vonások, e szelíd jellegű halvány ajkak fájón emlékeztessenek, fájón és mégis gyönyörrel, azokra a más vonásokra, azokra a más piros, forró ajkakra, miket lázálmaiban csókolt.
A szobát, melyet elfoglalt, csupán közös előszoba választotta el a Kark család lakosztályától, s Betty elfoglaltatása esetén, ha Pál valamit kívánt, Edith sietett annak eleget tenni, amikor aztán huzamosabban ottfelejtette magát, mígnem lassankint bizonyos gyöngéd baráti viszony fejlődött köztük, mely csak bensőbbé erősbült, midőn Pál annyira vitte, hogy az ágyat szabad volt elhagynia s egy-két óráig sétálni bent a fűtött szobában; ezen időt kizárólag Edith társaságában tölté, fölkeresve őt szobájában vagy a boltban, s ilyenkor nem bírta elnyomni bosszankodását, ha az orvos vagy akár Sir Ihon jötte által háboríttaték.
Csakhogy addig sok víz lefolyt a Themsén! Majdnem az egész őszt és a fél telet ott húzta ki az ágyban, Mari volt szobájában, hol minden zigzug, hol minden bútordarab megszólította, alakot adva képzelődéseinek: ott ült, meglehet, azon a széken, mely a kályhánál áll, rólam gondolkozva, szomorún, sötéten ott abban a sárga keretes tükörben nézte szép arcát, mikor fésülködött hányszor megfogta puha fehér kezével azt a görbe ajtókilincset, ebből a kancsóból ivott abban a szekrényben tartotta fehérneműjét...
Egyszerre a szekrény tetején valami fekete foszlánynak csücskét pillantotta meg. Kérte Edithet, venné le onnan; az egy székre állt föl, hogy a porlepte tárgyat elérje.
- A Mari fátyla! - mondá Edith - itt feledte szegény.
A Mari fátyla! A Mari fátyla! ez a mondat hangzott mindenünnen, a boltajtó csattanása ezt hangoztatta odakinn, a szekerek behangzó zörgéséből e mondat bontakozott ki, még a kintornás távolról ideszűrődő zenéjének is ez volt refrénje: A Mari fátyla! A Mari fátyla!
A beteg megdicsőülve csókolta össze százszor a szent ereklyét (az egyedülit Maritól, mert a forradalom után búcsútlanul volt kénytelen menekülni), Edithnek kellett őt figyelmeztetni, hogy az az öltözékdarab még mindig tele van porral s hogy majd mit mond hozzá Mr. Lemling, az orvos, ha a mellére száll.
Bánta is ő most, akármit mond a tudós Mr. Lemling.
- Ne búsuljon, miss, biztosítom, mindjárt nem lesz rajta egy csepp por sem, lecsókolom.
- Adja ide, lekefélem.
- Oh, hogyisne! - mondá Pál lelkesülten, újra csókokkal halmozva azt, - a világért sem, az ő kedves porát, izzadságát lerázni! Amit ő piszkolt be.
- Ön egy új kultuszt honosít meg, Sir.
- Ugye? - mondá Pál mosolyogva s a fátyolt keblére rejtve. - Ilyen vagyok én! Ha egész London enyim lenne e pillanatban, nem volnék annyira megelégedve, mint e mindennél drágább kinccsel. Szinte érzem, hogy szívem dagad, sebesebben ver tőle.
- Ha szegény Mari tudná - rebegé Edith.
- Oh, ő tudni, látni fogja azt, mert itt lesz keblemen, míg őt meg nem találtam, és itt azután is örökké, e napok emlékéül. Gyűrt, eldobott rongy, amely az ő arcát takartad, óvtad, megbecsüllek öreg szolga, együtt leszünk ezután, nem válunk el soha többé! Lássa, miss, hát nem mondom, hogy bolond vagyok, egy szerelmes süldődiák tenne körülbelül így. Ezt úgy hívják a kollégiumban: Óda a fátyolhoz.
Edith nem felelt; most már az ő füleiben zúgott mindenünnen ez a hang: Kopott fátyol, nem válunk el soha többé.
Mily nagy szó az a soha. Egy koporsó, melybe magára zárja az ember a Jelen-t. Tud-e meglenni az az ember veszteg abban a koporsóban, amíg él? Hátha kedve támad fölrúgni a fedelét!
Pál mihelyt tehette, legelső föladatul leveleket írt haza ismerőseinek Marit tudakozva: hol van? Gondolta, hátha visszautazott. A válaszok rendesen úgy hangzottak, hogy hiszen azt Pál tudhatja legjobban, hol van, mert még múlt júniusban ment utána Londonba. Majd sorba vette Mari rokonságát, nálok próbálva szerencsét, akként okoskodván, hogy bárhol legyen is, bizonyosan levelezik valamelyikkel: bizony azok is csak azt felelték, hogy mit bolondítja őket a Pali öcsém, mikor hát ezen kérdezősködő levél bepecsételéséhez is bizonyosan Mari húgom tartotta a pecsétviaszokat; egyébiránt köszönik a szíves megemlékező levelet s hála istennek egészségesek, mind közönségesen, köszöntetik, csókoltatják Pali öcsémet és a fiatal menyecskét.
De ez nem csüggeszté el Pált, csak megerősíté azon hitében, miszerint Mari még mindig itt Londonban van: márpedig ha itt van: szent, hogy föltalálja, ha kő kövön nem marad is, - csak egyszer fölépüljön.
Nos végre mint minden a világon, elérkezett az az idő is, amikor a tudós dr. Lemling azt mondta Pálnak:
- Ön már egészséges, Sir; mától fogva leveszem a kezemet önről.
- De bizonyos ön ebben? - kérdé Pál, kinek már szinte rosszul esett a jelenlegi állapot bárminemű megváltoztatására gondolni.
- Megeszem a fejemet, Sir, ha ön nem valóságos vasgyúró.
Most már aztán utána kellett látni testestül-lelkestül a föladatnak, melyen Edith és Ralph fáradozásai hajótörést szenvedtek.
Pál nem is késett egy pillanatot sem. Mindjárt az első napokban amilyen nagy, nyakába vette Londont, tudakozódott az osztrák követségnél. Fölkereste a menekültek immár oszladozni kezdő különféle klubjait, hol csak gyaníthatta, hogy Mari őt keresvén, megfordulhatott. Sehol semmi nyom - mindössze a magyar egylet-ben emlékeztek rá, hogy Berényi Mária úrhölgy csakugyan járt ott és egy Alacskay nevű urat tudakolt, de annak már négy hónapja is lehet. Lakcímét nem hagyta hátra.
Pál reményei, midőn hét hét után múlt el eredmény nélkül, kezdtek alászállni, s egy napon felhős homlokkal panaszkodott Edithnek:
- Átok nehezül reám soha, sohasem fogom megtalálhatni...
- Ne essék kétségbe, Sir, jó az isten. Egy véletlen, egy perc...
- Minden vigasztalása hasztalan, barátném. Én, Alacskay Pál, kezdek kételkedni az isteni gondviselésben...
- Oh, Pál úr! Hátha az is egyenesen a gondviselés műve, hogy nem találkoznak.
Pál soká elgondolkozott.
- Lehet, hogy igaza van, Edith.
Azontúl kevesebbet említé Marit, a hasztalan kereséssel pedig majdnem teljesen fölhagyott; készületeket tett hazájába visszatérni. De vele is az történt, ami a legtöbb emberrel, ki nagyon megszokott egy kedves várost, vagy helyet: állandóan a készülődésnél maradt s az utolsó napokat, mint nevezte, Edith és Ralph társaságában tölté. Édes boldog napok voltak, pedig hát nem volt semmi történetük. A leány kötött vagy hímzett, Sir Ihon sóhajtozott. (Ki tudja, mi baja egy idő óta?) Pál pedig nézte őket szivarozva és gondolkozva. És mégis olyan jól érezték magokat!
Hősnőnk egy idő óta föltűnően hidegebb, tartózkodóbb lett Pál iránt, megrezzent, ha jött, kezét visszahúzta, mikor meg akarta fogni, kevesebbet beszélt, s szavait rendesen Sir Ihonhoz intézte, ki egészen el volt ragadtatva e kedvező jelektől. Pál sokat, igen sokat gondolkozott e változásról s azt találta, hogy ő nagyon, nagyon szerencsétlen ember, kivel nem rokonszenvez senki. Pedig hiszen megmondta egyszer Ralph Ihonnak, hogy akadémiai taggá kell lennünk előbb, ha fiatal hölgyek kedélyvilágában kívánunk olvasni!
Pál ugyan nem lett akadémiai taggá (e beszély folyamán legalább), de olyasvalami történt, mitől világosabban kezdett látni.
Egy szép tavaszi délután Edith következőleg szólítá meg:
- Türelmetlenül vártam, Pál úr, míg ön kijő szobájából: fontos közlendőm van.
- Hogyan? nem tudott ön hívni, vagy bejönni, mint egyébkor?
- Mit gondol, Sir! Hisz az illetlen lenne.
- Oh, Edith, Edith! Mi történt önnel? Azelőtt ön...
- Azelőtt - mondá és most elpirult -, mikor beteg volt ön. De minek e kitérés! Röviden, Sir, én egy fontos nyomra akadtam...
- Valóban? Miféle nyomra? Mi tárgyban?
Edith a szemrehányás rezgő hangján felelt, de valljuk be, e hangban volt valami mesterkélt.
- Még kérdheti? Mi más tárgyban, mint Marira vonatkozólag.
- Hallgatom önt - mondá Pál úr szinte egykedvűen.
- Az éjjel nem alhattam, sok minden között eszembe jutott volt szolgálónk, Eliz, ki most egy City-beli nagykereskedőnél van alkalmazva. E leány vitte ki a Mari holmiját a kocsira, s mint rémlett, még hosszabb beszélgetésbe is bocsátkozott a fiatal kocsissal.
- Nos?
- Ma reggel fölkerestem Elizt, nem-e emlékszik a kocsisra, kinek útján könnyen megtudhatnók, hova vitte Marit. Ez az egyedüli helyes fonál, melyen nyomára akadhatunk.
- Nagyon, nagyon le vagyok kötelezve, édes Edith! Isten látja mit érzek, - de...
- Mit de! Minden megvan, uram. Eliz nemcsak emlékszik a kocsisra, hanem mint magát kifejezte, bensőbb ismeretségben állanak, s kész őt ide küldeni...
Pál úr a bajszát sodorta és elgondolkozott.
- Mind igen szép ez, csakhogy keveset hoz a konyhára. Kár volt a fáradságért! Valószínű, a fickó nem fog már visszaemlékezni.
- Ellenkezőleg, Sir! - tört ki végre Edithből a szó -, mert az a fickó már itt is van, s kész önt odavezetni, ahol Mari lakik, vagy lakott...
Pál úr úgy tett, mint az elkényeztetett makacs gyermekek, kik forrón óhajtanak valamit, s mikor már megvan, kifogyhatatlanok a gáncsolásban: nekik az nem jó, nekik az nem így kell.
- Mit érek én azzal, föltéve, ha igazi helyre vezet is - hanyadik helyen lakhatik már azóta Mari! Félév nagy idő.
- Pál úr, én önt kezdem nem érteni; ha rögtön felöltőt nem vesz és nem indul, tudja meg, magam megyek.
- Menjünk együtt, miss!
Edith csak egy percig habozott.
- Nem bánom, Pál úr, mert érzem, hogy itthon meghalnék a bizonytalanságban.
- Oh, kegyed angyal, Edith! - kiáltá Pál lelkesedve, és megfogta a leány kezét, hogy arra egy csókot nyomjon erőszakkal.
A hidegajkú miss kacsója olyan forró volt, mint a parázs és remegett, mint a fázó lelkiismeret.
A kocsis a Marlborough street egyik háromemeletes háza előtt állott meg velök. Kihívatták a házmestert.
- Tudni akarjuk, master - kezdé Pál -, hogy lakik-e itt, vagy lakott-e egy Berényi Mari nevezetű miss, ki mintegy félév előtt kell, hogy ide hurcolkodott legyen?
- Ki tudná azt, Sir. Az régen volt.
- Lássa! - mondá Pál Edithnek majdnem diadalmasan.
Edith néhány shillinget csúsztatott feleletül a házmester kezébe.
- De uram, önnek emlékeznie kell - szólt -, egy szép magas hölgy, kék szemekkel, mindig fekete ruhát viselő...
- Valóban, Mylady ön kisegíté emlékezőtehetségemet, a fekete ruhát viselő fiatal hölgy. Az ördögbe is nagyon jól emlékszem, két hó előtt hurcolkodott ki a Fleet street 10. sz. alá.
Pál izgatottan hajtá fejét a kocsi vánkosára, Edith némán húzódott a szögletbe, mialatt a kocsis a Fleet street felé hajtott.
Megvolt hát minden, amit óhajtottak. Mari ott lakik abban a házban, hol Pál lakott! Oda, arra a helyre vitte nyugtot nem engedő szerelme.
Miért, honnan e szótlanság? Nincs - arcotokon örömmosoly, hogy az kiüljön most oda ragyogni? Így fogtok odaállni, hidegen, némán, gondolkozva, egyik a kedves, másik a barátné elé?
- Ő nem lesz ott már, Edith - mondá Pál fojtott hangon és hozzátette hirtelen -, félek, hogy nem lesz ott.
Az, akit megszólított, nem felelt; hanem leeresztette fátyolát, ne olvasson most az ő arcáról senki.
A Fleet streeti házmester éppen a kapuban ácsorgott, s mikor Pál előadá, hogy egy hölgyet keresnek, ki a Marlborough utcából húzódott ide, még csak ki sem hagyta beszélni.
- Ah, a feketeruhás miss, az ott lakik a Panpon anyónál, első emelet ötödik ajtó. Tessék fölsétálni: otthon van.
Pál meghökkenve nézett Edithre; annak az arca olyan sápadt lett, mint a halotté...
- Menjünk menjünk! - suttogá tompa, síri hangon.
- Ön rosszul van, miss.
- Nem vagyok! - kiáltá majdnem bosszús hangon.
Pál most már értett mindent...
Szántszándékkal lassítá lépteit a lépcsőkön, azon lépteket, mik már egy új életbe visznek, mely mögött úgy marad el ez a mostani, hogy vissza sem lesz szabad pillantani rá.
Az ötödik számú ajtónál nagyot dobbant szíve, hirtelen Edith keze után kapott, egy kimagyarázhatlan, bánatos, de édes tekintetet vetett a remegő nőre, ki kezét elfeledte visszahúzni, aztán az ellentétes érzelmektől reszkető hangon mondá, Edith másik kezét gyöngéden levéve a kilincsről:
- Oh, Edith! Ne forduljunk vissza innen, úgy amint jöttünk, minden nélkül? Még most lehet, Edith!
A hidegajkú miss szép szemeiben csodálatos tűz ragyogott föl, keze görcsösen szorítá vissza a Pálét, de ugyene percben a másik sebes csattanással nyomta meg a kilincset.
- Pál úr - szólt kemény hangnyomattal, miközben a nyíló ajtó csikordult -, ön megfeledkezik kötelességéről, Sir; én nem! Magyarországon vas terem. Angliában acél.
- Csak egy percig, miss! - dadogá Pál befelé tántorogva.
Egy kövér, közepes, kissé szeplős hölgy jött eléjük.
- Miss Berényit keressük...
- Itt Miss Berger lakik. Tán tévedés.
- A Marlborough utcából jött ide.
- Ugyanaz.
- Közönségesen gyászruhát visel.
- Igen, Mylady.
- Látni kívánjuk a misst.
- Valóban, Sir, nagy kitüntetés - szólt kacér mosollyal. - Én vagyok az, Sir!
- Ez esetben bocsánatot kérünk.
Alacskay el nem fojthatott egy mosolyt s ott lent a kocsiban azon akarta kezdeni a társalgást, hogy élceket csinál a Miss Bergerre, de Edith szótlansága megfagyasztá az ő szavát is. Az ajtó előtti jelenet némán, nyomasztóan feküdt köztük, mint egy tenger. Az érzelmek zárja fölpattant egy percre és ismét lecsapódott Halálos csend honolt a kocsiban, mely robogva haladott a kövezeten, London nyüzsgő utcáin. Ki mert volna most megszólalni? Milyen szó is következhetnék még ezek után? Olyan-e, mely elsimítsa azt a jelenetet, vagy olyan, mely áthidalja egy következőhöz?
Mikor a Newton utcai házhoz értek, Edith hirtelen fölrántá az ajtót és kiugrott.
- Megálljon, miss - mondá Pál vakmerőn eléje lépve -, ne menjünk így e házba a kétely és bizonytalanság poklával! Edith! édes Edith! tudja meg előbb, hogy én szeretem, kimondhatatlanul! Legyen nőm!
Edith, mint az álomlátó, behunyt szemmel hallgatta e szavakat, mik, úgy érezte, villámként futnak keresztül minden ízén, megdicsőült gyönyört árasztva; kezével a kapuoszlopba fogódzék, hogy el ne szédüljön röpülése közben az ég felé, másik kezét lankadtan terjeszti ki a levegőbe, kihullatva az útközben vásárolt tárgyakat.
- Feleljen nekem erre, Edith! - suttogá Pál a széthullott tárgyakért lehajolva.
A leány ajkán, a hidegnek gúnyolt ajkon, már ott lebegett az üdvözítő felelet, a legköltőibb, a legszentebb szó, csak az alakot kereste még, a külső mezt, melyben diadalútjára keljen, midőn a lehajolt ifjú mellén kissé szétvált az ing és látni engedé a fekete ereklyét, a Mari fátylát.
Edith összerezzent.
- Feleljen, Edith! - sürgeté az ifjú.
- Erre a kérdésre nem felelek, Sir.
Pál elsápadt.
- Legalább most még nem - toldá utána, arcát elfordítva.
- Meddig?
- Lehet, hogy nagyon sokáig! - kiáltá s hirtelen eltűnt a boltba. Pál szótlanul ment szobájába és csomagolni kezdett. Estefelé beüzent Betty által Karkékhoz, hogy holnap hazautazik, a szobát visszabocsátja rendelkezésükre.
- Mennydörgettét! Hát te mi a mennykőt csinálsz? - álmélkodék a belépő Ralph, kinek arca szinte sugárzott a jókedvtől. - Akasszanak föl, ha nem úgy nézesz ki, mint egy megvert ellenség. Nos, ezzel a sok bőrönddel meg mi történik?
- Utazom holnap haza.
- Abból ugyan semmi sem lesz - kacagott Ralph.
- Szeretném tudni, miért?
- Két okból, Sir; először mert nem bocsátlak s másodszor mert nagy dolgok fognak történni a te barátoddal a vén megátalkodott fickóval, amiket te bizonyára be fogsz várni.
- Valóban, Ralph, te ma különösen nézesz ki, - glaszé kesztyűk, fehér nyakkendő, fölsütött haj...
- A vén Ralph ma nagy dologra szánta el magát...
- Talán udvari estélyre vagy hivatalos?
- Följebb!
- Akkor hát magánkihallgatás a királynőnél?
- Még följebb!
- Elvégre is mi közöm hozzá! - mondá mély keserűség hangján.
- Nem úgy, édes Pál, hiszen előtted nincs titkom. Be van-e jól csukva az ajtó? Halld tehát, - én leánykérőbe indultam.
- Magadnak?
- Mennydörgettét! Ki másnak?
- Dickről hamarabb föltettem volna ezt a bolondságot. Azt gondoltam, neki.
- Tréfán kívül, Pál, én komolyan megfeledkeztem régi énemről - sakk-matt vagyok, élni sem akarok amaz angyal nélkül. Milyen nő, Pál, milyen nő!
- Jókor dicséred előttem a nőket - veté oda Pál sötéten, majdnem durván.
- Mi bajod velök? - kérdé Ralph megütközve.
- Éppen most kaptam egyiktől kosarat.
- Te kosarat, lehetséges az? De hát Mari?
- Marit nem lehet föltalálni s elvégre is nem tehetek róla, ha bolondulásig beleszerettem időközben Edithbe.
- E-dith-be? - tagolá az érdemes gentleman, megüvegesedett szemekkel bámulva a beszélőre. Ajka görcsösen mozgott, valamit mondani akart, aztán mintha magával küzdene, összeszorítá szájaszéleit, finom batiszt zsebkendőjével megtörlé halálos verejtéket izzadó homlokát, levágta magát egy karosszékbe, angolosan keresztbe vetette a lábait és ott ült némán, mereven, mint egy sírból kelt rém. Pál nem olyan kedélyben volt, hogy háborgatta volna.
- Tehát Edithtől kaptál kosarat? - törte meg végre ő a csendet síri hangon.
- Hányszor mondjam?
Megint hosszú hallgatás következék.
- És most mit szándékozol tenni?
Pál vállat vont.
- Hát én tudom? Holnap hazautazom, ha ugyan még holnapig főbe nem lövöm magam.
Ralph fölkelt, kalapját vette és szilárd léptekkel nyitott be Edith szobájába. Egy nemes elhatározás visszaadta erejét.
- Miss! - mondá - legyen előttem bizalmas, mi okból utasítá vissza Pál szerelmét?
- Ez az én titkom, Sir. Remélem, nem kíván számadásra vonni?
- Azt nem, hanem tudja, hogy nagy gyengém a diplomáciai közbelépés, s azért voltam oly bátor, ha tán némi félreértések forognának fönn, mert igaz, hogy barátomat Marihoz kötötte a múlt, de e lekötelezettség sem lehet örökös, a szívnek jogai vannak. Mari meg is halhatott azóta, vagy ki tudja, férjhez mehetett...
- Igaz, Sir - szólt Edith kevés vártatva -, de ki felel nekem, hogy Pál irántam való szerelme nem egyéb gyorsan föllobbant s még gyorsabban kialvó szalmalángnál? Addig, míg a Mari fátylát keblén hordozza, az ő vőlegénye, és Kark Edith nem követi el azt a merészséget, hogy ily ereklyén keresztül tolakodjék egy férfiszívhez. Ez az én feleletem önhöz, Sir Ihon. Meg van ön elégedve?
- Tökéletesen, miss, - isten önnel!
Mrs. Kark és férje annyira elérzékenyülének a derék lakó hirtelen elutazása fölött, miszerint elhatározták őt és Sir Ralphot egy csésze teára meghívni, fölhasználván ezen alkalmat a mistress arra, hogy miután a teázás a már teljes számúra szaporodott Rivière-féle ezüst csészékből fog történni, az összhang kedvéért soha vissza nem adom fejében elkérje Ralphtól a még hiányzó kannát és cukortartót is. Ez megtörténvén, Pál és Ralph úr megjelenése után behozatott a kormos, vízzel színig töltött üst, s a konyhában sürgölődő mistress megparancsolá Edithnek, hogy az urakat mulattassa odabent, addig, míg ő és Kark úr megjelenhetik, valamint gyújtsa meg a szeszt is.
A kékes, rózsaszín szélű láng vígan lobott föl (jele, hogy tisztességes 32 fokú szeszt tart Mr. Kark) túlcsapva még az üst födőjén is. Valódi angolok előtt mindig ünnepélyes pillanat a teafőzés ezen tényleges kezdete. Vidám családi kör, pattogó tűz a kandallóban, és kékes lángú teaüst az asztal közepén Tán még a paradicsomot is úgy képzelik, hogy az angyalok forró teát öntenek aranycsészékbe (sok rummal), aztán sorba nyújtogatják az odakerült brit alattvalóknak, kik hason fekve heverésznek az éden szalonjaiban, mindenik egy-egy gyapjúzsákon.
Ez ünnepélyes pillanatban (ti. Karkéknál) két férfi a pamlagon ült, Edith pedig az asztalnál állott. Mindenki szeme az üstre volt irányozva és a lángra, mert valljuk be, hogy a láng regényes elem, szerelmesek társalgója, ábrándos gondolatok ébresztője sat.
Pál csendesen fölkelt helyéről és hirtelen odalépett az asztalhoz. Arca ünnepélyes volt és szomorú, szemeit Edithre szegezte, ki némán süté le a magáét s amikor újra fölemelte, csodálva látta, hogy az üst lángnyelvei zizegve csapnak össze egy röpke, könnyed tárgy fölött, mit az ifjú dobott oda martalékul.
- A Mari fátyla! - kiáltá Edith utána kapva.
Pál gyöngéden megfogta kezét, hogy megakadályozza.
Hangulatteljes pillanat volt ez, nyomasztó és szomorú...
Egy emléket temettek mélyen, mélyen a megsemmisülésbe, - ahonnan nincsen föltámadás soha soha.
A láng még egyszer nagyot, szilajat lobbant, azután kialudt végképp. Még akkor sem tudták levenni szemeiket arról a parányi hamuról: pedig hiszen nedves volt a könnytől mind a négy szem, nem sokat lehetett vele látni.
- Miért tette ezt miért tette? - rebegé Edith mintegy álomból ocsúdva.
- Önért, kedves Edith, egyedül önért! Ön kívánta - sóhajta Pál, megölelve az imádott nőt.
Az nem szabódott nagyon s ha oly villámsebesen elfordult az ölelő karoktól, az csak a szűzi szeméremnek és azon vágynak tulajdonítható, hogy az áruló Sir Ihont megfenyegesse ujjaival.
Hanem Sir Ihon már akkor szép észrevétlenül fölszedte a sátorfát, kitért a jelenet elől, melyet annyi önfeláldozással ő készített elő. Annyi hidegvér már mégsem volt benne, hogy végignézze, mikor a hideg ajkakat először megcsókolják. Nem kívánt gyönyörködni diplomáciai közvetítésének korán megtermett gyümölcseiben: a diplomata vet, de nem arat. Később azonban előkerült s olyan egykedvűen szürcsölte teáját egy Rivière-féle csészéből, mintha egyéb sem történt volna a világrend folyásában, mint az, mit Mrs. Kark hajtott egyre, hogy tudniillik valami égésszag van a szobában.
- Ön ugye nem érzi, miss? - kérdé Pál Edithtől halkan.
Edith odahajolt az ifjúhoz és azt suttogta vissza magyarul:
- Érzem, kedves Pál, és érezni fogom örökké.
- Igen, Edith, ez szomorú nap legyen nekünk! Az örömet hagyjuk holnapra; legyen ma még édes titok Az ördögbe is, Ralph! - mond aztán Ihonhoz fordulva angolul - te ma elmulasztottad dolgodat!
Sir Ihon nem jött zavarba.
- Elmaradt, mint a te utazásod! - dörmögé. - Egy igazi angol mindig várhat.
Pedig hiszen tudta nagyon jól, hogy már ő nem várhat. De angol volt s azonfelül jószívű, talpig jószívű fickó - mint a klubban nevezték -, mely két kiváló tulajdonságánál fogva ez eseménnyel szemben filozóf lett és költő egyszerre.
- A szerelem cudar önző dolog! - dünnyögé midőn a társaságtól elszakadva fölfelé botorkált a lépcsőkön.
Ott fönt ágyában pedig sokáig gondolkozott arról, hogy holnap, úgy lehet, egy gyászruhás, bánatos arcú hölgy fog föl s alá járni a City fényes utcáin, szembenézve minden délceg férfit, ki az ő vőlegényéhez, Alacskay Pálhoz hasonlít! Szegény, búbánatos arcú, fekete ruhás hölgy! ne keresd hiába!
Úgy éjfél felé azonban mégis megnyugodott a történteken, mert hát mindezek miatt végre is nem esik ki a világ feneke, a világ ezentúl is forogni fog, mint eddig, a maga tengelye körül, s a brit földön holnaptól fogva is csak akkor fog kezdődni a nap, mikor Dick jónak látja reggel behozni a teát.
A LEGSZEBB
1880
Nem a Bartók darabjáról van szó, mely ezt a címet viseli, hanem a vidéki városok apró uralkodónőiről, kiket udvaruk és a közvélemény ruház föl ezzel a titulussal.
Hajdan minden vármegyének volt egy »asszony vicispánja«. Egy tisztességes komoly arcú matróna, ki tekintélyével imponált az egész vidéknek, kinek vasvesszője és etikettkorbácsa alatt nyögött az egész vidék, kinek tudtával köttetett és szakíttatott meg minden földi házasság - ma azonban lejárt már az auktoritások kora - az öregasszony csak öregasszony, s uralkodnak a fiatalok.
A szépség trónja biztos alapon nyugszik: nénémasszonyék semmiféle praktikája nem elegendő rá, hogy az Ilonkát - nevezzük véletlenül így a legszebbet - letaszítsa onnan: mindenki maga szemével lát és a maga fejével gondolkozik.
A legszebb leány (vagy ha asszony, asszony) háborítlanul élvezi azt a befolyást, amit a szépség nyújt. Az pedig nem megvetendő befolyás.
Ha a sajtót nevezik a »hatodik nagyhatalomnak«, én a magam részéről szívesen engedem át a mellette való hetedik helyet a szépségnek.
Elmondtam már egyszer valahol, hogy véleményem szerint még a keresztény vallást is csak az tartotta fönn ilyen soká, hogy egy szép szőke asszony: a Mária bús arca van beleszőve a szent dogmákba. Enélkül már régen kikeresztelkedtünk volna töröknek. Ez az »egy« szép asszony tart vissza a »sok«-tól.
De nemcsak a vallás, hanem minden nagy intézmény valami szép szőke asszony hajszálaival van összekötve, nagy írók tollát ez mozgatja, nagy hadvezérek kardját ez élesíti.
Mikor H...th Elek volt a mi vármegyénkben a vicispán, hát még az akkori időben oly eleven vérű volt, hogy minden évben más-más szép asszonynak udvarolt.
Lett is a nemes vármegyének haszna belőle. Mert amerre azok a szép asszonyok laktak, arra mindenfelé pompás országutakat csináltatott, hogy a négylovas hintaja vígan robogjon a székvárosból a szép asszony kastélyáig. Egy ilyen út, mely százezrekbe került, s melyen ezer meg ezer jobbágy dolgozott sokáig, akkoriba olyan illedelmi dolog volt, mint ahogy most egy virágbokrétát küld az ember.
Mikor aztán H...th után M...th Ferenc lett az alispán, aki tudvalevőleg csupán Barkóczy Gábornét szerette, nyíltan fölszólalt a nyers Harmos Péter a megyei karok és rendek előtt:
»Ha a tekintetes viceispán úrnak csak egy szeretője vagyon, akkor nekem nincsen is bizodalmam a közlekedés kijavítása iránt, de ezen konstellációk mellett kár is vala nékie elfogadni a vicekomesi officiumot.«
Hát bizony minden institúció, minden torony, minden nagy ház, sőt mint láttuk, még a jó országutak is szép asszonyok kedveért lettek. Még tán a szegedi rekonstrukció is - de ezt már nem bírom kisütni, hogyan.
Nem is töröm rajta a fejemet. Kusza szálak azok, melyek az emberi érzelmeket összekötik a cselekedetekkel. Nehéz azokon eligazodni, mert a török császár névaláírása se komplikáltabb.
Az az egy azonban bizonyos, hogy minden városban vagy minden vidéken van egy legszebb leány és legszebb asszony.
Ezek, mint valami planéták, föltűnnek, uralkodnak és letűnnek. Életük egy buborék, egy nap. Azután jönnek újra más planéták, szabályszerűen, mint a csillagrendszerben. A természetben soha sincs űr.
A »legszebb« nem mindig a legszebb. Mert a szépség világában is megvan a korrupció, mint a politikai világban. Az ízlést megvesztegetik más körülmények, mindenféle tulajdonok, sokszor olyanok is, melyek nem az egyéniséghez tapadnak, összejátszanak arra nézve, hogy valaki a legszebbnek kiáltassék ki, mert az valóságos proklamáció - több! - egy tudat az, mely a tekintélyesség súlyával nehezedik ránk: Andrássy a legnagyobb diplomata, Kossuth a legkitűnőbb lángelme, Jókai a legnagyobb író... Ilonka a legszebb leány.
Ez ellen nincs apelláta fórum. Ha ez egyszer közhit, akkor az erős, ledönteni nem lehet. Minden embernek meg kell hajolni. S ha néha ellenáll is egy-egy idegen az áramlatnak, végre is mintegy belefáradva, vagy hogy az ízlés idomul át az általánoshoz, maga sem veszi észre, mikor egy napon arra ébred, hogy már ő is beadta a derekát.
Szeretem a közvélemény erejét megfigyelni ezen apró nyilvánulásaiban, az isteni voltát ez mutatja leginkább, uralmát ez szentesíti - legjobban.
Jaj annak, aki megkóstolta egyszer a dicsőséget. A legédesebb méreg az. Aki abból ivott egyszer, örökös szomja támad annak, kétségbeesett, velőt égető, lelket sorvasztó szörnyű szomjuhozás.
A legszebb leány pedig térdig fürdik a dicsőségben. Rózsákra hajtja fejét, s kis lábnyomán zöldebb, üdébb lesz a mezők füve.
Virágillat a lehelete, harmat hull a szemeiből, melyek mintha a mennybolt sötétjéből volnának szebb tájékra lehozott két darab.
És mik azok a tejben úszó rózsák az arcon? Ajándéka a természetnek? Inkább tán egy örök átok. Mint a Verhovay golyója, mely testében van, örökké emlékezteti őt, hogy ő kicsoda, hogy ő a nép szeszélyes vágyainak szónoka, hogy ő a néptribun, e bűvös arcok, miket a tükör készséggel megmutogat, mindég figyelmeztetik a leányt, hogy ő a »legszebb«.
Ez a tudat viszi, vezeti az élet tavaszán s elvezeti a boldogságtól, melyet az élet őszén már nem lehet föltalálni. Mert a dicsőség csalóka fény, mely mocsarakból támad, mocsarakba visz. A dicsőségnek édessége van, de tövise is. Az édesség múló kéj, a tövis tovább fáj.
A szépség ragyogása megnöveli a hiúságot, s a hiúságnak udvara van a rossz tulajdonokból. Akinek a dicsőségtől el nem szédül a feje, az nagyon erős lélek, akinek a szépségtől sem szédül el, az már rendkívüli lélek.
Mikor nemrég itt járt Jenkins író s az angol parlament tagja, Pázmándy képviselővel, nagy érdeklődéssel tudakozva s nézve meg mindent, ami magyar és szegedi, megmutattuk neki a sétányon a város »legszebb«-jét, egy pikáns szőke arcot, minőkről Albion legföljebb álmodni tud.
- Tehát ez a »legszebb?« Szegény kicsike! - mondá anglius komolysággal a jeles államférfiú.
- Miért sajnálja ön? - kérdi tőle Py.
- Mert mindig sajnálom a legszebbeket... mint akik előtt ez akadály arra, hogy boldogok lehessenek. Olyanok ők éppen, mint a fölkapott lángelmék, a nagy emberek. A nagyság átkának ónsúlya van. S azt mindenki megsínyli.
- S mégis hányan szeretnének lenni a legszebbek és leghíresebbek...
- Mert a pillék is a gyertya lángjának szeretnek nekiröpülni. Ez a tragikum magva a pillékben. Mert a gyertyaláng megperzseli, elégeti a szárnyakat.
A szép leány éppen mellettünk ment el. Suhogó szoknyái összezizzentek, mint valami szárnysuhogás, szép dereka meghajlott kissé, amint a köszönést fogadta, mosolya, mely ajka körül megjelent, megaranyozta a füveket, a fák leveleit, a gyalogutat és az angol követ borotvált kesernyés arcát... és ott lebegett egy darabig a pázsiton, majd fölcsattant ajkain a csengő nevetés, hallottuk a távolból, és a füvek mintha mozogni kezdenének, a madarak pedig visszafelelgettek rá az elhagyott park néptelen szögleteiből.
- Ez hát a legszebb leány! - mondá a követ -; üljünk le ide a padra és várjuk meg, míg visszajön. Nézzék meg önök még egyszer. Mert ki tudja, ha vajon ő lesz-e a legszebb - még holnap is?
S ez nagyon filozofikus kérdés volt. Éppen egy vastagfejű angolhoz méltó.
HOVA LETT A BOTOMRÓL A KORONA, 
A MONOGRAM ÉS A PLÉH?
1880
Az én tiszteletreméltó barátom, Pósz, olyan gyöngéd volt tavaly irántam, hogy megajándékozott egy bottal. Hanem az aztán bot volt; összes művészetét beleöntötte, az alját megvasaltatta csipkés ezüst pánttal magyarosan, a tetejére rézsunt odaillesztette az ötágú koronát s a korona alá pedig az M. K. betűket, úgyhogy gyönyörűség volt elnézni.
És én aztán hordtam is sokat ezt az ezüst botot, de nem lettem vele se okosabb, se erősebb.
Nem vertem meg vele senkit, és nem volt vele semmi más kellemetlenségem, mint hogy elhagytam néhányszor, de szerencsésen mindig visszakerült: mert minden eleven ember ismerte az »Oroszlány vármegye« tájékán, s aki megtalálta, visszahozta; mert olyan szemes itt a rendőrség, hogy még tréfából sem mer lopni senki.
Hát a bot meg is volt, meg is van egész mai napig - hanem a »bádogos munka« lefogyatkozott róla egyenkint. Legelőször a címer jött le. Egy hónapig, ahány ismerősöm csak van, mind azt kérdezte: »hova lett erről a botról a címer?«
Szívesen elmondtam egynek-kettőnek - hanem aztán kezdett unalmas lenni ez az örökös kérdés, amit napjában kétszáz ember intézett hozzám. Idegessé tett: eleinte úgy segítettem magamon, hogy mindenkinek mást mondtam, de végre így is kifogytam a mondanivalóból.
Türelmem óriási próbára volt téve, meggyűlöltem e kérdést és a reá adandó válaszokat. Később már nemhogy meggyűlöltem, hanem kétségbe voltam esve.
Valami sajátszerű érzés, inkább láz fogott el, amint a koronáról kérdezősködtek. A botot egy szögletbe szoktam állítani a kávéházban, vagy ott, hol megfordulok; sosem látta meg senki, rá sem ügyeltek, most minden ember észrevette, s mindenki kíváncsi volt hallani, hova lett róla az öt pontos korona?
Idegességem napok múltával dühhé változott, elsápadtam, majd elvörösödtem mérgemben s soha ki nem eresztettem kezemből az ominózus botot, hanem örökké rajta tartottam a hiányos részén a tenyeremet; de az ujjaimon keresztül is meglátták, hogy a korona nincs rajta.
Egyszer véletlenül letettem az asztalra, egy ismerős fiatalember figyelme azonnal oda fordult, kezébe vette és játszott vele.
Én istenem, milyen kínokat állottam ki! Remegve lestem, meg fogja-e kérdezni, szívem dobogása halkabb lett.
A fiatalember forgatta. Nem tudta a szörnyeteg, mily szenvedéseknek tesz ki! Végre lélegzetet vettem. Letette szépen a botomat, anélkül, hogy szólt volna valamit.
Némán megszorítottam kezét. Soha ember iránt még ennyi rokonszenvet nem éreztem.
- Köszönöm önnek, uram! - mondám neki, hálás szemeket vetve rá. - Ön igazi nemes ember!
Az csodálkozva nézett rám, s hihetőleg mai napig sem tudja, miért igazi nemes ember ő.
Pedig hát az egész korona-história olyan nagyon egyszerű, hogy elmondani sem volt érdemes.
Mikor a Hatvani utcai lázadás volt a tavaszkor, egy jó barátom elvitte a botomat Pestre, hogy ott annak mintájára csináltasson egyet; mire visszajött, már nem volt rajta a korona.
- Hova lett a korona róla? - kérdezem, mintegy ösztönszerűleg érezve a jövőt, hogy mennyi bajom lesz miatta.
Még neki állt följebb.
- Kevés híja, hogy a bőrömbe nem került a te kutyabőröd szimbóluma. Amint ott álltam ezzel a bottal a lázadó csőcselék közt a »kaszinó« előtt, egy blúzos embert láttam gyanúsan kacsingatni rám...
- Nos aztán?
- Hát észrevette a koronát a boton s szomszédját meglökve mondá: »Itt is egy címeres betyár. Üssük agyon!« Ijedten húztam ki a bicskámat s a kabátom szárnya alatt villámhirtelen lefeszítettem az ezüst klapnyit s nekihajítottam a kaszinó ablakának. Kénytelen voltam vele, életem forgott veszélyben.
Most tehát már csak a monogram díszlett ott egymásba fonódó gyönyörű gót betűkkel, és e kettős betű parányi szögecskékkel volt odaverve az ezüstlemezre.
Egy-két hónap múlva megszűnt a kérdezősködés, vagy legalább ritkult, s én már a nyugalom révébe reménykedtem jutni, mikor tegnap egy hete egyszerre váratlan és megrázó - katasztrófa történik.
A botomat este egy derék családnál feledtem, ahol a házikisasszony névbetűi »K. M.« Másnap elküldök érte - hát - seregeknek ura! - monogram nélkül hozza haza a hordár.
Félájultan hörgém: »hova lett erről a botról a monogram?«
Hát biz az nagyon megtetszett Mariska kisasszonynak, lefeszítette és a kendők csücskébe belenyomkodja chemikus tintával az én becsületes betűim idomait, hogy azokhoz hasonlókat hímezzen. Már csak ne is bosszankodjam. Ha kész lesz a dolgával, majd visszaküldi.
Borzasztó volt ez a néhány nap. Minden elölrül kezdődött. Az »Oroszlány« vendégei, minden rangú és nemű ösmerőseim, akiknek azelőtt szívvéremmel elmagyaráztam, hova lett a korona, most azzal gyötörtek, hova lett a monogram.
Kerültem az embereket, de fátumom mindenütt közéjük vezetett.
Ha valakinek hidegen köszöntem »jó napot«, ő nyájasan mondta vissza:
- Jó napot! De nini, hova lett a botjáról a monogram?
Amíg lehetett, elmondtam szelíden, türelmesen, de végre is idegességem fölülkerekedett, s többé már nem is köszöntem az embereknek.
Mit sem használt. Amint keresztülmentem az utcákon, úgy tetszett nekem, mindenki a botomra néz, s mindenki ajkán ott lebeg a kérdés: hova lett a monogram. Az ablakokból kíváncsi arcok leskelődnek, merev, üveges szemek tekintenek le a házak kéményeiből, kapuk hasadékai közül arra az öt lyukra a botomon, melyet a szögek vájtak oda. Nem mertem kimozdulni, otthon ültem, s mialatt otthon ültem, unalmamban a szombati bankettre egy nagyon szép beszédet tanultam be: két napig írtam, három napig tanultam. Bakait akartam felköszönteni, oly szépen, oly lelkesen, hogy még Tisza Lajos is elérzékenyedjék az ő érdemei fölött.
Föl is emelkedtem már helyemről, - szájam már neki volt hegyezve, mikor a jobboldali szomszédom, Komjáthy Béla egyszerre azon szöglet felé vetette szemeit, - ahova a botom volt állítva.
Megzavarodtam. Egy szó nem sok, de a világért sem bírtam volna kiejteni. Minden idegem megmerevedett, szemeim előtt elhomályosult a világ, s reszketve ereszkedtem vissza helyemre.
De hogy is tudtam volna szólni, mikor pallosként lebegett fölöttem azon lehetőség, hogy rögtön megszólít, - hova lett a monogram a botról?
Nem, ezt nem állom ki tovább. Másnap elmentem a templomba az »úri misére«, természetesen mint annyi mások; én is a szép Ilonkát nézni. Most ő van divatban.
Amint ott elbámészkodom termetén, arcán, egyszerre csak jön az egyházfi s nyújtja felém egy póznán a csöngettyűs zacskót, - amibe ájtatos keresztények rézkrajcárjaikat potyogtatják.
Zsebembe nyúlok. Nem találtam egy krajcárt sem. Szinte restelltem a dolgot, mikor egyszerre pompás ötletem támad.
Elcsapom ezt az átkos botot, mely annyi kellemetlenséget okozott, leveszem róla az utolsó ékességet, az ezüst lemezt.
Megfogtam; mozgott, könnyen lejött. S ahogy lejött, azon módon odavetettem a csöngettyűbe, hadd csináltasson belőle az eklézsia hatosokat!
Most már tehát nem volt meg többé a bot, vagyis, hogy csak a puszta meggyfavessző volt. Abból majd fúratok pipaszárat. Most már végre megszabadultam tőle örökre.
Dehogy szabadultam, dehogy...
Mikor délután új botot vásárolva átmentem a népkertbe, minden szembe jövő ember azzal a kérdéssel gyilkolt: »nini, hát hol van a régi botja?«
A dühtől sziszegve és az elkeseredéstől lecsigázva támolyogtam haza, s egy töprengésekben átvirrasztott éjszakán kifundáltam végre, hogy megírom az újságba egész részletesen, hova lett a botomról a korona, a monogram és a pléh.
Innen majd elolvassa minden ember, s nem kérdez senki többé.
De hogy előbb nem jutott eszembe!
A RÓZSÁK HERVADÁSA
1880
Flóra legszebb leányai: a rózsák, most voltak virulóban. Láttuk a pici teremtéseket, amint a haragoszöld levelek között a rügy támadt - isten csókjától fogamzott talán -, a rügyből bimbó lett, mely egyszerre szétnyitotta keblét a napsugár tüzétől, a selyemlágy tündérszárnyacskák szétereszkedtek s titkos rétegen a legszebb virág kelyhének szerelmet látszottak lehelni. Reggelenkint egy-egy fényes csillogó harmatcsöppnek jutott az a boldogság, hogy lemossa róluk a nap porát, salakját.
Oh, hogy ilyen üde csöpp csak a Flóra leányainak jut s az Éva leányainak nem.
És nem lehet teljesen boldog senki. A tavasznak várni kellett a rózsákra: megkapta későn. A nyár büszkélkedhetett velök: de elvesztette őket korán.
Láttuk születni, fesleni, láttuk teljes díszben (nagyon is láttuk, kivált a nőegyleti bazáron, hol hetven forintot jövedelmeztek, s hova különösen Konstantin Györgyné úrhölgy küldött igazi szép példányokat Hódmezővásárhelyről) és láttuk elhullásukat.
Milyen szomorú halál az!
Tavasz, napsugár, madárdal, zöld lombok itt maradnak. A nyár teljes királyi pompájában tartja bevonulását alább, s útközben egyszerre elvesznek a legszebb ékszerei. Lehullanak a rózsák.
Rózsák hullása, elhullása, mulandóság sorvasztó lehelete!
A napsugár, mely megszerette, mely a nyílásra csábította, melynek sóhajtva engedének, megperzseli tüzes nyelvecskéivel a vágyó szirmok széleit, szél, mely illatukat fölcsókolá, fölszívá, kéjelegve, megzörögteti hajladozó ágaikon, s ketten végzik a gyilkos munkát. A szirmok elhullanak, a mulandóság úgy tesz velök, mintha egy könyvet olvasna, s mindennap magával vinne belőle egy levelet. Elfogy a könyv, s nem marad ott, csak a rideg tábla, a rózsa zöld tartója, a szár, s a száron a tövisek.
Letarolva a kert, mint piros kagylócskák elborítják a rózsaszirmok, még halálukban is széppé, költőivé téve a földet, mely nekik életet adott.
Mintha szőnyeg volna, mintha tündérek picike lábai alá lenne megterítve; ők fognak itt táncolni harmatos csendes éjjelen.
És másnap, harmadnapra virradóra csakugyan le van gázolva a puha szőnyeg, a levelek, mik a tő nélkül is éltek még egy darabig, rothadásba mentek át, a föld párája alulról rohasztotta-e el őket, vagy az ég harmatja fölülről, vagy egyik sem a kettő közül, hanem hogy igazán eljöttek a fantáziák tündér kisasszonyai, s pergő, fürge táncban legázolták, színüket saját arcukra kenték, őket pedig odaadták a földnek, harasztnak... sárnak... pornak... semminek.
Szegény rózsák! Hiába keres másnap a pillangó. Nem talál meg soha többé. Habozva röpködi körül a helyet, a ravatalt... a sírt.
Nem vagytok sehol.
Szárnyai hímporát nem homályosítjátok el. Most már nem féltékeny semmire, de nincsen is kit szeretnie.
S amint tovaszáll, ősz dermesztő szelét nem várva, sejtve, talán arról gondolkodik: milyen rövid ideig él a rózsa!
Hát ő?
De azért a rózsa és pillangó mégis boldogabbak az embereknél.
Ők elenyésznek hamar, de nem tudják, hogy elenyésznek.
Mi maradunk sokáig, de tudjuk, hogy el fogunk enyészni.
Az idő új rózsákat hoz nekünk minden tavaszra.
S ugyancsak az idő új embereket hoz a rózsáknak, de lassabban.
Ha egyszer el találná téveszteni az idő - s az embereket vinné el egyszerre, s a rózsákat hozná vissza lassan!!...
Pedig az is megtörténhetik...
Igaz-e, jó Gül Baba, ki a budai mecsetben álmodol háromszázados hosszú álmot Schirasz suttogó rózsaberkeiről?
A KIS SZEGEDI GERGELY
1880
Annak idején említették a lapok, hogy Kende Kanut orsz. képviselő és percsórai kormánybiztos, s öccse Kende Tibor képviselő, egy-egy szegedi gyereket vállaltak el neveltetés végett. Tibor elnevezte a magáét Csongrádi Gyurkának, mivel a »Csongrád« - nevű hajón találta a gyereket, Kende Kanut pedig, mert Gergely napján lelte, »Szegedi Gergely« nevet adott a kis másfél éves porontynak.
A kis Gergelynek se apját, se anyját nem tudni, minden azt mutatja, hogy a felsővárosi áramlattal lett ide sodorva. Midőn Kende Kanut egy csónakból megpillantá, s magához vette, tarka karton kantus volt rajta, s vedlett sapka, a lábai mezítelenek voltak. - Mindamellett mindenből látszék, hogy a kis Gergely tisztességes szülők gyermeke, mert jól volt ápolva és tisztasághoz szoktatva.
Kende megsimogatta a kis barna szemű porontyot, s azt mondta, hogy megtartja, ha nem kerülnek szülei.
Míg a csónak tovább evezett, melyben a két Kende, Horváth Gyula és Verhovay ült, addig a gyereket letették a Hadsi kapitány hajójára.
- Kapitány úr! - mondá a kormánybiztos - őrizze ezt a kisfiút, míg visszajövök érte.
A kapitány őrizte is,  ... hanem a sok dologban mégiscsak elfeledkezett róla, s íme egyszer csak azon veszi magát észre, ... hogy a gyereket ellopták.
Milyen gondolat gyereket lopni e napokban, mikor ingyen is kapott az ember eleget!
- Ki vitte el azt a gyereket! Nosza, legények, keressétek tüstént, mert az a kormánybiztosé.
Szerencsére meg is találták, egy vénasszony lopta el. Utolérték, elvették tőle, s menni hagyták békében: a gyereklopásra nem volt hirdetve statárium.
Gergelyt a jószívű kormánybiztos másnap hazavitte Budapestre. Valami hajóslegényt megbízott előbb, hogy vegyen neki tíz frtért garderobot. Az hozta el a vasúthoz is a gyereket, de bizony a cókmókja igen kevés volt, Kende panaszolta is útközben, hogy túlságosan kurtán ütött ki a bevásárlás, mígnem Horváth Gyula megjegyzi:
»Nini, ez a gyerek úgy néz ki, mint Komjáthy en miniature.«
Megtapogatják s észreveszik, hogy a becsületes hajós hét darab ingecskét erőszakolt Gergelyre.
Gergely dajkái, Horváth Gyula, Kende Kanut és Tibor, egész úton azt kombinálgatták: magyar-e a gyerek, miféle állású emberek lehettek a szülei, mert a fiúcska nem tudott beszélni, nyájas bizalommal nézte a »bácsikat«, nem is gyanítva, hogy ő most milyen előkelő társaságban van. Parlamenti tagok adnak neki »tutut«, gombolják be az ingecskéjét s viszik le sietve a vagonból, ha azt mondja, hogy: »e-e«.
Ceglédnél azonban nagy lett az öröm, mert a kis Gergely, amint kinézett a vagon ablakán, egy tarka ebet pillantott meg s megszólalt:
»Ku-ku-ku-kuty...«
A tisztelt képviselő urak jobban megörültek ennek a félszónak, mintha három óra hosszat beszélne - Krajcsik Ferkó; kisült ebből világosan, hogy magyar tejet szopott a fiú.
Ezenkívül még csak két szót tudott Gergely, azt, hogy »mama« és azt, hogy »ló«, ami azon következtetésre ad alkalmat, hogy apjának alkalmasint lovai voltak.
*
Másfél esztendeje annak a szomorú időszaknak, ahogy a kis Gergelyt Pestre vitte Kende, azóta sok dolog megváltozott a világon s a sok között a »percsórai kérdés« is.
Kende Kanut még most is kormánybiztos ugyan, de most nem »halotti torra« jött, mint akkor, hanem keresztelőre.
Megszűnt a percsórai társulat, s megszületett helyette a »sövényházi-paphalmi«.
- Ez az első eset - mondá múlt csütörtökön, hogy együtt vacsoráltunk a Prófétában -, mikor össze nem vesztünk a jegyzőkönyvek aláírásánál.
Látni kellett volna a rokonszenves öregurat, milyen jókedve volt napok óta, hogy ilyen pompásan intézhette el ezt a kérdést Szeged javára.
- Pedig nem is én intéztem - hanem itt az öcsémé az érdem, szokta mondani súgva, - Horváth Gyulára mutatva.
Azért súgva, mert jól tudja, hogy Horváth Gyula mindjárt elkezdené a disputát, hogy de bizony Kende Kanuté az egész érdem: őt ne átkozzák érte a szegediek, s aztán - úgy kikeresné kedélyeskedésnek okáért ördöngös dialektikájával ennek az egész jó dolognak a rossz oldalait, hogy a jó Kende Kanutot még a kalabriás csendes élvezete közben is folyton mardosná a lelkiismeret, hogy hátha csakugyan, hogy ugyancsak valami öreg hibát követett el megint.
Mert a pártban Horváth Gyula azok közé tartozik, akik intriguálnak.
Tisza Lajos azok közé, akik cselekszenek.
Kende pedig azok közé, ha valamelyikük hibázik, aki vállal.
De ne turbáljuk a kis Gergely dolgát országos politikával - mert a vacsoránál csakhamar őreá vittem a szót, s az ő életének piciny epizódjai képezték a társalgást egész este.
- Mi lett a kis Gergelyből?
- Hát a bizony most már a negyedik esztendőbe lépked, s el van odahaza - mondja Kende, s még eddig semmi nyomot nem bírtam felfödözni, kinek a fia, mi a neve, milyen vallás szerint van keresztelve. - Pedig szeretném, ha kitudódnék, s a felsővárosi anyakönyvből némi üggyel-bajjal tán ki is lehetne okoskodni - ha a papok ráérnének.
- Van-e valami anyajegye?
- Egy ismertetőjele van csak. Az alsó állkapca közepén egy foga hiányzott, mikor magamhoz vettem, s mai napig sem nőtt ki.
Ez is valami kevés. Hátha a szomszédok visszaemlékeznének rá! mert ha a család el is, de az egész szomszédság el nem pusztulhatott. Legalább nem valószínű. Egyébiránt mire neveli Szegedi Gergely uramat?
- Gazdának - mondja a jó öregúr, s élénk fiatalemberes arcán a szeretet sugárzik, - magamnak is négy gyermekem van, nem csinálhatok belőle nagyságos urat, - hanem hadd legyen ő gazdaember, gondoskodom, ha megnő, hogy legyen vagy ezer forintja. Ha megtanul olvasni, írni, kiviszem a birtokomra.
- De hátha beleszokik otthon a fényes szálláson az úri élethez?
- De nem hagytam ám rászokni: magam is gondoltam; aztán lehet, rosszul is bántak volna vele a cselédek. - Egy gépésznéhez adtam, innen jár az »óvó«-ba. - Tisztességes derék asszony, anyailag gondoskodik »Gergely úr«-ról, gyakran látogatom meg; az asszonyt mamának hívja, engem pedig papának nevezett sokáig. A gépészné aztán megmagyarázta neki, hogy nem én vagyok az apja; - azóta »papabácsiká«-nak hí.
- Tehát abszolute semmit sem őrzött meg az emléke, ami valami nyomra vezetne, sohasem bukkan elő lelkéből valami fogalom, valami homályos sejtés?
- A »ló« szón kívül semmi. Egyszer mégis. A Duna-partra vittük sétálni a lányommal. Hát amint nyugodtan mellettem poroszkál, egyszerre csak elsikoltja magát s arcát kis kezeibe temetve hátat fordítva a partnak, futni kezd: »víz, juj, víz!« kiáltja kétségbeesve.
- Persze most már folyékonyan tud beszélni?
- Ez idén tanult meg csak, s az a csodálatos, hogy dacára a gépész család jó kiejtésének, a gyerek mégis a Szegedi Híradó nyelvén beszél.
...Mindnyájan mosolyogtunk, mialatt a »papabácsika« egész híven reprodukálta Gergely úr párbeszédeit a gépésznével.
»Hogy hínak, fiam?«
»Szögedi Gergöly.«
»Kell-e kenyér Gergely?«
»Köll.«
»Eszel e húst?«
»Öszöm.«
A szegedi dialektust tehát éppúgy, mint a palóc kiejtést, az anyatejjel szívja be az ember.
.......
Erről diskuráltunk csütörtökön. Minthogy azonban a vacsora elején három embert elűztünk az asztaltól az unalmas »percsórai kérdéssel« - nem akarom őket megkárosítani, s ahogy volt, úgy s itt beszéltem el nekik a kis Szegedi Gergely dolgát.
A »KIS GAZEMBER«
1880
Rajz
A kis »hitvány«, a kis »nyomorult«! Hát ő is belekerül az újságba, mintha valami híres perszóna volna, valami nagy generális vagy nagy gazember, pedig szegényke még csak nem is ember, hanem csak egy árva, hétéves fiú.
De hiszen mindnyájan ösmeritek. Bizonyosan találkoztatok vele vagy az újszegedi parkban, vagy a Hungáriában, amint megáll előttetek kis összenyomott arcán fanyar világgyűlölő mosollyal, karján viseltes kézikosárral, melyből üde rózsabimbók kandikálnak ki, míg a másik kezében egy-két nagyobb bokréta terpeszkedik.
Amilyen üdék, mosolygók a »kis hitvány« virágai, éppen olyan fonnyadt, szomorú gyermek ő maga.
Savószínű szemecskéi közönnyel tekintenek szét az embereken, - tárgyakon, az ebédlőszobák fényes terítékein; van e szemekben valami megtört, valami homályos fény, minő a kocsonyáé, s ezen az arcon bizonyos sajátszerű melankolikus bánat ömlik el.
A hitvány nem jár fényes öltözetben, egy nagy gérok van rajta, mely valamikor a forradalom előtt lehetett új, ki tudhatja, milyen híres dandy viselte egykor, a kabát hajdani színét már Rómer Flóris sem bírná kivenni, tele van az zsír-, petróleum- és mindenféle természetű, színű és alakú foltokkal. A kis nyomorult összes élettörténete rajta van e kabáton. Az a nagy szakadás a hóna alatt onnan datálódik, mikor tavaly az újszegedi hídon kiszóródtak a virágai, s lemászott értük, mert egy-két csokor a Tiszába esett a hasadékokon keresztül.
Fürge ugrándozással sietett át, talán először volt jókedve életében, először próbált játszani víg gyerekek szokása szerint, s azt is megkeserülte. Nem, ő nem született a játékra, ő a nyomorúságra született.
Bölcsője fölött, ha volt bölcsője, sohasem hangzott altatódal, az az édes kedves anyai zsongás, melyben - puszták költészete nyomja le a csecsemő szempilláit.
Mikor tarkabarka pólyáiból kivették, már ott volt színtelen ajkai körül a fáradt, fájdalmas mosolygás, s szűk, lapos homlokán ott voltak a redők. Redők a gyermekarcon! Penész a rózsabimbón...
Mikor megtanult járni, - az első lépése is a nyomor felé volt. Annak a gyermeke ő. Hát csak az anyja mellett van.
Álmaiban nem látogatják angyalok, kik légies szárnyaikkal lesöpörnék éjjelenkint kis szívének keserűségeit, apró napi bajait, mint ahogy a többi kisfiúkkal teszik, szelíd kezökkel nem simítják meg a »kis nyomorult« arcát, mindössze friss fehér cipók víziója lebeghet szegényes vacka fölött. Pékek kirakatában látja ő azokat nappal. - Oh, hogy ezek a cipók csak kísértetek őnála éjjel!
Én rendes vevői közé tartozom. Mindennap bevár reggel a küszöbömön, mikor kelek.
»Itt vagy, nyomorult?«
»Itt vagyok« - mondja szenvtelen, tompa hangon.
»Van-e szép rózsád, te hitvány?«
Némán mutatja a kosarat.
»Ejnye, gazember, hiszen ezek már mind el vannak fonnyadva.«
Szelíden mosolyog, azután szomorkásan tekint végig ő maga is a satnya, hervadó bimbókon: mintha magamagát nézné.
De vannak boldog napjai is, ilyenek: ha »Pepike-estély« van, vagy »Pepike-színház«, ilyenkor nagy gavallér »a hitvány«, letaroljuk az egész kertjüket, úgy, hogy már öt órára elfogynak az összes aznap nyitott rózsák.
A »nyomorult« kevélyen sétál üres kosárral a többi virágárus gyerek és kamasz között, mert Szegeden megvan az az ízléstelenség, hogy általánosan fiúgyerekek árulják a virágot.
De ezek között csakugyan legelső a »hitvány«. Szó ami szó, neki van a legnagyobb népszerűsége, a legjobb üzleti arca. Próbálják is utánozni a többiek azt az utolérhetetlen szánalomra gerjesztő kifejezést, de bizony nem megy, mert mindenre születni kell.
Ne hagyd magad, »nyomorult«! Te vagy a legnagyobb virágcsiszár Szegeden! S ahány rózsabimbó, annyi hatos terem a kertetekben reggelenként!...
Ne hagyd magad, »gazember«! hiszen ezek a többiek mind csak kontárok. A Máriás Gazsinak fogalma sincs a virágokhoz, se a »nagyságos urak« ízléséhez, a tearózsát nem különbözteti meg, a duplát nem tudja fölismerni a szimplától, a Köhögős Misi pedig a száját sem meri kitátni, márpedig kínálat nélkül nincs kereslet. Zsup Ferkónak a kosár sem áll a keze ügyében, s ríva fakad, ha a »drót« elromlik a csokor alatt. Egyszóval az egész virágáruló banda ne mér egy levendulaágat. A kis nyomorult úgy kimagasodik közülök, mint egy - Hunyadi János.
Emberismeret, ész és ízlés kell ide is s az aztán bőven van a »Hitvány«-ban, ki főbenjáró dolgokra is alkalmatos egyéniség.
Sőt néha még úgy is szerepel mint zsüri.
Az újszegedi bálokon ugyanis sokszor vesszük meg tőle úgy a csokrot, hogy adja a legszebb asszonynak a saját ízlése szerint.
S a kis nyomorult mindig eltalálja. Mert jól tudja a selma, kinek ki tetszik.
Egyszer azonban rászedett a gazember. A nőegyleti bálon nyertem egy bonbonos skatulyát, hát rábíztam, hogy válasszon ki valakit, kit a legszebbnek talál s adja oda neki.
Kereste, sokáig kereste, sorba nézte a kisasszonyokat, meg-megállt habozva egyiknél vagy másiknál, de csak mindég odább vitték meztelen lábai, melyeken az ujjak között és körmök alatt találni tán még harmadévi agyagot és sarat is.
Egyszer csak látom lopva félresuhanni a körönd rekesztékén kívül a bokrok közé, honnan három kis parasztlányka nézte félénken, vágyón, hogy táncolnak benn a selymes ruhákba öltözött tündérek.
A három parasztlányka között a középső volt a legvéznább. Finom metszésű, szelíd arcocska nagy fekete égő szemekkel, melyekben a gyermeki ártatlanság glóriája ragyogott. Ennek a kis ötéves lánykának adta oda a cukordobozt a mi Hitványunk.
»Hoho, te világcsaló! Hát kinek adod te a cukrokat?«
»Annak ott ni« - mondá a »hitvány«, öklével mutatva a lányka felé, ki úgy kipirult a doboz kincsei láttán a boldogságtól, hogy akár beillett volna kis fejecskéje a »nyomorult« kosarába feslő piros bimbónak.
»Aztán kicsoda az, te gazember?«
»Hát az a legszebb« - felelé durcásan és elfutott. Lábai csak úgy csamcsogtak a puha, sáros talajban.
De szerencsére mindjárt ott termett Máriás Gazsi és a mamlasz Köhögős Misi. Azok árulták el, hogy az a kislány a hitvány kis testvérkéje. Abból is virágárus lesz. De már az majd csak az új, fényes Szegednek fog árulni: a mai erkölcsös nemzedéknek elég jó a mi derék »hitvány«, »nyomorult« »gazemberünk« is.
EGY JELENET A VÉSZ NAPJAIBÓL
1880
Mindenki emlékezni fog még arra az időre, midőn - mentés idejében a kormánybiztosság ott székelt a Tisza-parton, a gőzhajózási társulat irodájában. A káosz első napjai voltak ezek. A kormánykörök az öreg Lukács ijedt jelentései folytán azt hitték, lázongás tör ki a sok nyomorra jutott ember között, kikről föl lehet tenni, hogy miután mindenüket elvesztették, el fogják veszteni a türelmet is, az eszüket is. Az alsóvárosi követet, az ősz Kállay Ödönt küldé le ily viszonyok mellett kormánybiztosnak Tisza Kálmán. Abban mégis lesz valamennyire bizalma a népnek.
És az jó intézkedés is volt. Az öreg hagyta magát kapacitáltatni azzal, hogy hiszen az ő kerülete ez, és úgysem kap a kormánybiztosságáért semmi fizetést. Lejött és szeretetreméltó modora, jó arca, egyéni tekintélye bizalmat öntött a népbe, s hihetőleg sok kellemetlenségnek, félreértésnek vette elejét.
Vele jött egy csomó képviselő is, Rohonczy Gida, Beöthy Aldzsi, Krajcsik, Horváth Gyula s több mások.
Volt elég dolguk ez uraknak és elég mulatságuk. A jó Kállay Ödönnek csak dolga volt. Reggeltől estig ott ült az emberekkel tömött irodában, s csinálta köztük a rendet. S a rendcsinálás fogalmával már együtt jár az, hogy mérgelődött, vesződött, veszekedett, - sőt káromkodott is.
Egy ily rossz percében, mert szabadszájú ember volt az öregúr, s nyers, ha megharagudott, kiutasított az irodából egy feleselgető közöshadseregbeli hadnagyot.
Bezzeg lőn nagy izgatottság a csillagos gallérok között. A dolognak gyorsan híre ment, s a tábornok, ki a szabad Tiszán a hajón tartózkodék, nagyon fölindult e sértésen, s tanácskozásra gyűjté össze a hajóra a tisztikart. - Mindenekelőtt is kiadván a rendeletet, hogy a katonaság minden segítséget megtagad egyelőre, s a kormánybiztos parancsainak nem engedelmeskedik addig, míg ezen ügy nem lesz elintézve.
A képviselők váltig könyörögtek az öregúrnak, hogy tegye jóvá valahogy a tisztikaron elkövetett sértést, engesztelje ki őket valami úton-módon, nem a »férfiúi virtus« napjai ezek, hanem a könyörületé. Most csak a szegény szegediekről lehet szó, akiknek vissza kell szerezni a katonai támogatást.
Az agg puritán makacs maradt. Amit tett, az meg van téve, amit mondott, az meg van mondva. Egy Kállay Ödön nem szokott visszavonni soha semmit. Csak hagyják őt, majd rendet csinál ő a katonaság között.
De bizony nem hagyták, mert Horváth Gyulának egy jó ötlete támadt, s titokban keresztülvitte.
Midőn a hajón javában tanácskozának a katonatisztek a teendők fölött, s már éppen a királyhoz menesztendő panaszsürgönyt fogalmazták, egyszerre csak megjelent Horváth Gyula a födélzeten, s kijelenté, hogy a tábornokkal kíván beszélni.
- Rendelkezésére állok, uram! - mondá a tábornok előlépve.
- Én Horváth Gyula, országos képviselő vagyok - szólott a jött -, s azért jöttem, hogy Kállay Ödön és a magam nevében bocsánatot kérjek önöktől az elkövetett sértésért.
A tábornok homloka haragosan vonódott össze, de azért mégiscsak megkínálta hellyel Horváthot.
- Nem tehetjük, képviselő úr! a nyilvánosan elkövetett sértés sokkal eklatánsabb elégtételt igényel.
- Igazuk lehet önöknek - ellenveté Horváth Gyula -, de vajon lehet-e most elégtételről szó, midőn mindnyájunknak egy sokkal nagyobb, sokkal fontosabb dolgunk van, a halottakat temetni, az élőket megmenteni? Önök megtagadták a katonai segélyt. De ki szenved ezáltal? Kállay Ödön bizonyára nem. Hanem ez a szegény város, melyet az egész világ sirat, és csak mi vesznénk össze benne, akik hivatva vagyunk azt, amennyire lehet megmenteni.
- Uram, ön el akar engem érzékenyíteni.
- Nem, én csak azt akarom, hogy tegyük félre a haragot addig, míg a baj elmúlik. Akkor aztán kapni fognak elégtételt, aminő tetszik. Hanem addig legyen úgy, mintha semmi sem történt volna...
- Minden késő - mondja a tábornok, kissé engesztelőbb arccal -, már megvan a sürgöny a kabinetirodába. Be fogjuk várni őfelsége rendelkezését.
Horváth Gyula látta, hogy nem boldogul, a végeszközökhöz nyúlt, s elővette az ő cinikus logikáját.
- Minek az a telegram őfelségéhez? Nem lehet annak semmi jó eredménye, tábornok úr.
- Ön nem beszél elég világosan.
- Világosan fogok beszélni. Őfelsége legjobb esetben azt fogja tenni, hogy megharagszik e dolog fölött és megbüntet valakit.
- Nos, nem elég az?
- Nem elég. Mert minket nem büntethet meg őfelsége, nincs rá hatalma, a parlament tagjai vagyunk - ha hát büntet, csak önöket fogja büntetni.
- Hüm, hüm! Mond ön valamit... csakugyan mond ön valamit - mondja a tábornok, a logika ereje által mosolyra kényszerítve.
- Várom szíves rendelkezését.
- Jól van tehát, uram. Nem küldjük el a sürgönyt, engedelmeskedni fogunk - de ehhez az emberhez sohasem szólunk többet.
S így lőn, hogy csodák csodájára, ezentúl az azelőtt örökké bakafántoskodó csapatparancsnokok, ha Kállay valami rendeletet adott ki, soha egy mukkot sem ejtettek ki, hanem végighallgatva parancsát, szó nélkül szalutáltak és megfordultak.
- Látjátok! - mondogatta hetykén az öregúr - ők már nem feleselgetnek; mégis ráncbaszedtem én a katonaságot, két hét kell hozzá, gyerekek, s az egész ármádiába behoznám a rendet.
Ezzel a hittel is halt meg a jó öregúr, áldja meg az isten a haló porában.
A MAKÓI TÁVGYALOGLÁS
1880
Írta: János
Mindétig mondják az »arany orosz lány«-ban: »Adj hangot, Dóczy!«
Adok hát, mert nekem való téma ódzkolódott ki az világesemények ködmönéből.
Bizony hiába hozta meg Apafi Mihály jó erdélyi fejedelem őnagysága törvénynek, hogy »akinek lova nincs, járjon gyalog«, megfordult a világ csikorgó kereke, s nagyobb virtus már manapság a lúval versenyezni, mint jámbor keresztény cselekedetekben előzni meg egyiknek a másikat.
Sport, meg sport! Mindenki bomlik utána. Ami hajdanta édes apám fiatal korában a fejekben volt értékes, az mostanság már mind az inakba szállott, onnan mutogatja azt a gyenge matériával oltott fiatalság.
Zmertych hitvány »velecipeld«-en gyütt ide Párizsból, ide, hol hajdanta a talyigás embert, a »tragacsost« kinevették, a kutyák megugatták, hollók, varjak agyonkárogták, most pedig bankettet ad neki a megromlott generáció.
Szekrényesi meg a Balatont úszta át. Órákon körösztül ott lubickolt a nyomorult vízben, s mégsem változott el se csukává, se durbinccsá, - pedig megérdemelte volna. Mert amelyik ember ember, ne kívánkozzék békának!
No, ez mind csak semmi, hiszen hadd szalajtsa meg az egész világot a hivalkodó divat, meg a cafrangos civilizáció, de már azt nem tűrhetem békén, hogy az édes szülőfalumat, Szögedet is megmozdítsa; annak úgy kell itt állni örökkön-örökké, ahogy az úristen ide teremtette.
Ki azzal a pennával most, János, ha okos ember vagy, s csördíts közéje annak a sok vékony lábikrájú magyarnak, kiknek olyan nagy a mehetnékjük, hogy üresen ballagtatják maguk után a fürhéces szekereket, s ők gyalog mennek mellette!
Egy jó cimborám beszéli, hogy a város lovai meglátván az úrias voltában megfogyatkozott tempót, mély gondolkodóba estek a fölött, lovak-e ők csakugyan, - vagy hogy csak - passzionátus turisták?
Hanem hát tudom, hogy honnan fúj a szél. Mind a königräczi csata ennek az oka! Ott kapott vérszemet arra az osztrákmagyar ember, hogy őneki vannak a világon a legjobb lábai.
Ez a lábak korszaka!
Én uram teremtőm! Valaha a magyar úri ember csupáncsak egyedül arra használta a lábát, hogy a sarkantyús kordován csizmát legyen mire fölhúzni, aztán legyen mivel elaprózni a csárdást s megrúgni a Kata szolgálót vagy a »Kullancs« agarat, ha nem engedelmesködnék.
De nem így ezek a fiúk! Kilencen indultak neki Makónak, per pedes apostolorum, garibaldiánus ingben és mazurka schrittekben.
Egész processzió volt körülöttük, mintha valami isten csodája lenne kilenc gyalog embert látni; nagy csoport vergődött össze, s integette a végbúcsút, mintha a harcba menő hősöket üdvözölné az újszegedi hídfőnél.
Oszténg megindultak a jóslatok, az egyik aszongya: X fog győzni, mert a már baka volt és ki van próbálva a lába, a másik aszongya: Y fog győzni, mert a még nem volt baka és nincs elrontva a lába.
Melyik oszt a helyesebb kombináció?
Fölharsant az »éljen«, elindultak; por előttük, por utánuk, ezeket már a forgószél sem állítja meg hírös Makó városáig, ahol kiosztják a prémiumot, az ezüstkelyhet (megisszuk azt üvegedényből is!), meg az aranymedaliont, akiben a szeretője haját szokta tartani az ember. (No, én magam legjobban szeretem a markomban tartani a Katám haját.)
Hogy ím elmenének, elgondolkoztam a világ folyásán, s eszembe jutott a palóc újságíró cimborám mesebeszédje a hajdani fullajtárokról, kiket régenten a felsőmagyarországi urak használtak kengyelfutóknak, s az erre a hivatalra szánt jobbágy-gyerekeknek idejekorán kivágatták a lábszárukból a vastagabb inakat, úgyhogy mikor az beforrt, olyan lábuk lett, mint a zergéé.
Egy ilyent ösmert még a palóc kollegám, ha ugyan el lehet a szavát hinni; - Majgónak hítták, s amint sebesen vágtató jó lovakon menne Balassagyarmatra, meglátja az öreg Majgót az országúton.
- Hova megy kend, Majgó?
- Gyarmatra.
- Én is oda tartok. Üljön föl kend a kocsira, elviszem.
- Nem lehet, kérem alássan - feleli kelletlenül az öreg -, mert nagyon sietek. A patikában van dolgom.
Aminthogy igaza is volt, mert mire a palóc kollegám beért, addig az öreg Majgó már meg is reggelizett az »arany vászoncseléd« című korcsmában.
No, az öreg Majgó kellett volna ide tegnap, akkor nem vallottuk volna azt a szégyent, hogy a makói ember három minitummal sebesebb a szegedinél, - pedig még csak prémiumot sem kapott érte.
Ha már a makói ember ilyen, hát még milyen gyors lehet ott a lú?!
Röstellem a dolgot, de nem tehetek róla. Sajnálom, ha a jó szittyavér így alul kerekedik, - de legjobban mégis a vallásos kegyeletem és érzelmeim vannak megsértve, mert a buzgó radnai búcsúsok, kik útközben találkozának a vörösinges távgyaloglókkal, szent áhítattal és mormogással vetettek magukra keresztet, s csodák csodájának beszélték itt Szegeden, hogy a tizenkét apostol megjelent előttük, azon módon a bibliai ruhájában, de olyan bomlottul siettek Makó felé, alkalmasint Jeruzsálembe, hogy a jámbor búcsúsok - szentül hitték, magukkal viszik a Jézus Krisztust, minélfogva az elöléneklő bíró-gazda, hogy meg ne lássák: a szűre ujjába dugta.
AZ ÖRÖKÖS VŐLEGÉNY
1880
A budapesti lakásváltoztatás kellemetlenségét és borzalmait húsz év óta minden esztendőben megírják a tárcarovatokban százféleképpen. Azt hinné az ember, hogy ez a jövő nemzedék elrettentésére fog szolgálni. Oh, dehogy! Az egész világ hurcolkodik s fog is hurcolkodni örökké. A változtatási vágy benne rejlik az ember természetében.
Engem már gyermekkoromban meglepett az emberi természet e félszegsége.
Egyszer Budapestre mentem a bátyámmal, hogy ott töltsük mulatságból a húsvéti ünnepeket, midőn Rétságon Kovács Miklós nevű rokonunkkal találkoztunk, aki Budapestről Csoltóra sietett jól eltölteni a húsvéti ünnepeket.
Ez volt az első eszméletem arra, hogy az ember bolond, s egész élete egy nagy unatkozás s keresgélése a szórakozásoknak, de sohasem találja meg véleménye szerint az igazit.
Tizenöt esztendeje kóvályog bennem ez a gondolat, most merem csak kimondani itt a »hét történetében«. Igenis, a »hét történetét« szoktam megírni e rovatban - ezért kezdtem a hurcolkodásokon, amik Szegeden is uralják a novemberi első négy-öt napot; nem járnak ugyan annyi kényelmetlenséggel és annyi költséggel, mint a fővárosban, de azért mégsem nevezhetők mulatságosaknak.
Mozgásba hozatik itt minden talyiga és minden hordár. Az utcákon vánkosokkal, dunyhákkal, családi képekkel, kávéőrlő masina, sifon, kredenc és ágytapétákkal megrakott szekerek döcögnek, s a kapuk alatt igazi keresztezése vagyon két vagy több familia cókmókjának.
Házmester nincs, csak ritka helyen, ki szúró pillantásokkal méregetné a beköltözött család holmiját, abból kívánva következtetni a jövendőbeli lakók egyéni jellemére, vagyoni helyzetére és minden gondolható viszonyaira, - de öregasszonyok mindenütt vannak, akik kötényük alá dugott, vagy csípőjükre tett kezekkel megjelennek az ambituson, hogy az »új eseménnyel« tisztába jöjjenek.
Hja! ma ez úgy van! E »nagy kritikán« keresztül kell esni. Hozzászokik az ember mindenhez, az ember, aki mindég az újat keresi. Őrajta nem is történt semmi, mi bosszanthatná. Hanem a kiscica, amit a nagyobbik lányka az ölébe hozott át a régi szállásról, meg a kis »cukri« kutya, amit madzagra kötve terelt ide a Pista gyerek, azoknak bezzeg rosszul esik a lakásváltoztatás.
Szomorúan ődöngnek az udvaron, a törzsökös házbeli kutyák és macskák idegenszerű pillantásokkal méregetik őket, sőt a kis cukrira még a fogát is rávicsorította a garádics ajtó melletti lakosztály tulajdonosának nagy szelindeke.
A gyerekek is idegenek eleinte, ki-kimennek az udvarra, szétnéznek, megbámulják a közös tyúkketrecet, ha egy-egy patkány sétál át az udvaron, örömre gyulladnak a csinos állatka láttán, de bár igen sok érdekeset találnak az új otthonban és környékén, a pajtásságot nélkülözniök kell. No, de nem tart soká. A gyereknép könnyen ösmerkedik. Egy-két hét múlva már egyszerre boldogok lesznek, s a lakásváltoztatás kellemetlenségeiből az utolsó órák is elenyésznek.
*
De tán messze is tértem a fölvett címtől az »örökös vőlegénytől«, akit leírni akarok, akit mindnyájan ismerünk s mindnyájan úgy ösmerünk, hogy örökké jegyben jár.
Ez pedig senki más, mint Zsiga. Igenis a Zsiga sógor, aki huszonkét esztendő óta mindennap úgy kel és úgy fekszik le, hogy »no, két hét múlva megtartom a lakodalmat«.
A legelső menyasszonyai már körülbelől nagymamák azóta, mert rettenetes sok menyasszonya volt már Zsigának, kiket vagy ő hagyott el, vagy pedig ők hagyták el őt a halasztgatások miatt.
Voltak már szőke menyasszonyai, barna menyasszonyai, szépek, jók, gazdagok, de a vége mindig az lett, hogy két héttel az esküvő előtt »összement« a parti.
Mi volt az oka, élő ember azt ki nem tudhatta, asszonyi agyvelő ki nem találhatta, s ő maga Zsiga soha el nem árulta.
Pedig nem titkolódzó ember. Ami a szívében, az a nyelvén, hanem csak akkor ilyen őszinte, ha becsíp.
De mivelhogy minden este becsíp, tehát minden este őszinte.
Valóban az. Az első pohár bor után minden áldott este annak az elbeszélésébe fog, hogy miért nem tud ő megházasodni huszonkét év óta s miért kellett halasztania mához két hétre az esküvőjét. Miért kopott már ez az arany karika is, mely annyi kézen megfordult már!
S amint ennek az elbeszéléséhez fogna, szokott bőbeszédűsége viszi mint a fékvesztett paripa tüskön, bokron keresztül.
- Miért nem házasodtam meg, barátim. Annak nagyon egyszerű oka van. Az ember - azt mondja Madách - gyenge. Én meg azt mondom, hogy az ember egy nagyon pedáns teremtés. Madáchnak is igaza volt, nekem is igazam van.
Eközben megint fölhajt egy pohár bort.
- Mert az igazság relatív fogalom, fiúk. Kant azt mondja az asszonyoknak: »Legyetek olyanok, mint a csiga.« Az asszonyok ezt úgy értik, hogy mindenüket magukon hordják - mint a csiga, Kant meg alkalmasint úgy értette, hogy mindig a hajlékukban legyenek - mint a csiga.
Megint egy pohár következik.
- Hja, a derék csigák! Olvastátok a regényüket Jókaitól? Valóságos Jules Verne-utánzás. Valóban alig lehet fölfogni, hogy miért akar az ágyú pisztoly lenni...
Még egy-két korty, és Zsiga úr mindig tovább, tovább megy az eszmetársítás görbe útján a kitűzött céltól, s ahelyett hogy elmondaná, miért múlt el annyi házasság, összebeszél prücsköt-bogarat, míg végre feje fáradtan hanyatlik alá a vendéglő asztalára, s egy nagy fölharsanó hortyanás mutatja, hogy elaludt, s még álmában is motyogja: »Mához egy hétre«.
.......
Végre huszonkét év múlva e héten sikerült kitudni, miért nem házasodott meg Zsiga, s miért csalt meg annyi lányt és özvegyasszonyt.
Öreg takarítónője beszélte el.
Hát az egész titok abban van, hogy Zsiga huszonkét év óta mindig szállást keres Szegeden, ahova két hét múlva a menyecskét elhelyezi, - talált is már sok szállást, de egyik sem volt még eddig ínyére: ahol a szobák megfeleltek ízlésének, ott az ablakok voltak rosszak, vagy a kályhák füstöltek, vagy az udvar nagyon lármás, vagy az utca nagyon piszkos.
Egyszóval mindennap egy nappal odább halasztja az esküvőt (mert menyasszonya mindig van), miután megírta, két hét szükséges a szállás rendbeszedésére. Minden reggel azzal kél, hogy no ma bizonyosan találni fog alkalmas szállást. Mikor a hivatalba megy reggelenkint, gépiesen megáll minden kapu előtt s fölnéz, nincs-e rajta cédula.
Ha nincs, egykedvűen ballag a másik kapuhoz, ha van, megnézi a helyiséget s morogva jön le, hogy: »nem jó, nem egészen jó«.
Így lett agglegény, s az is lesz már a koporsóig. Ahol végre talál egy szállást - ami ellen majd nem lesz kifogása.
Különben az ördög nem alszik, nincs többé lehetetlenség ezen a világon sem. Ha az új házak fölépülnek... Ki tudja... hátha?
A FEKETE HAJ, MEG A SZŐKE
1880
Tegnap éjféltájban jöttünk haza egy biztosi tanácsostól. A lámpák már csak imitt-amott pislogtak. Néma csend terült el a rekonstrukcionális város fölött s sűrű, átláthatatlan köd ült a házakon és a Dugonics tér fáin, csupa meredező kísértetnek rajzolva azokat.
Egy nyári éjszaka szebb, de egy téli éj fönségesebb. A metsző hideg, mely az arcot csapkodja, a fakó szürkeség a természetben, fogékonyabbá tesz a gondolkozásra, mint a nyári este, melynek bűvös-bájos harmóniája inkább az érzelmekre hat.
Gondolatokba mélyedve ballagtunk, míg a szögleteken következtek az elválások. A társaság egyik tagja képviselő, az az indóházhoz hajtat, hogy holnap reggel (szombaton) Budapesten lehessen leszavazni a kormány mellett. A társaság másik tagja egy náthás ember: az lefeküdni siet, a harmadik tagja egy szerelmes ember, az még egy sétát kockáztat meg éjnek idején a korzón. Hiába, ezek a szerelmesek nem tudnak aludni, eleget álmodnak ők ébren is.
Én magam nem vagyok sem képviselő, sem náthás, sem szerelmes, minélfogva nyugodtan kocoghatok a Szegfű utca felé. Úgyis még keseregnem kell a zágrábiak fölött az éjjel: megígértem a rendező bizottságnak már hatodszor szentül, hogy de már holnap okvetlenül megírom a hangversenyünkre a »Prológot«. Meg is írom, mert még rám is azt találják mondani, hogy »elrágtam a kötelet«.
A szalonkabátom oldalzsebe tele van virginiával, a téli kabátomban pedig a kapukulcs, s mi kell - nekem más egyéb arra nézve, hogy teljesen rendezett viszonyok között levő embernek tartsam magam?
A »Szegfű utca« Szeged legregényesebb utcáinak egyike. Minden ablakban egy virágcserép, s minden virágcseréphez egy leányfej. De ezeket nem látni éjjel. Azonban ehelyett úgy tetszik nekem, mintha sóhajoktól lenne itt terhes a levegő. Titokzatos méla suttogás kél, mintha az Ámor rebbentgetné piciny szárnyát...
Jó utcámból és ódon lakásomból, mely az én elkeresztelésem folytán ezen név alatt volt ismeretes: »Pillich utca, Salamon-ház«, a poloskák kényszerítettek ki. Ezek az apró, igénytelen állatok, akiknek én sohasem vétettem semmit, s akiket én igen szeretetreméltóaknak találok egyenkint, de nagy tömegben kissé kellemetlenek. Próbáltam őket pusztítani, nem használt, végre is az okosabb enged, én költöztem el.
Pedig sohasem felejtem el ezt a kedves lakásomat. Érdekes annak a háznak minden zigzuga. A sok szép menyecske, a sok pajkos gyerek, s a Muci patkány, aki mindennap eljárt a kúthoz, s olyan barátságosan nézett rám apró csillogó szemeivel, mintha ösmerne.
Szegény kis patkány, aki annyira kivált társai közül, akinek olyan kedves szürke szőre volt, mint a bársony, de sajnálom is, hogy elszakított tőled a fátum, mennyit incselkedtem veled egykoron, s te már kutyába sem vetted embervoltomat.
Éppen reád gondoltam az este, mikor benyitok rideg szobámba, hol a nagy tágasság, a rend és a nagy, impozáns bútorok barátságtalanul tekintenek rám. Olyan kicsinek érzem itt magamat a nagy almáriom és szekrények, a vaskos íróasztal mellett, mint sehol egyebütt.
Meggyújtom a gyertyát a kis kályhában, melyből kevés változtatással lehetne pipát rögtönözni, már kialvóban a tűz, ebben a sivár temperamentumban bizony nehéz lesz fölmelegedni Zágrábért.
De nini, egy levél, - kékkői postabélyeggel, mit a levélhordó - távollétem alatt hagyott itt. Kiscsoltóról írják, ott, ahol az öreg nyárfák ráhajlanak az ódon házra, komoran, sötéten. Hajdani lakói de széjjel is vannak!
Drága levél ez most nekem, hiszen születésem helyéről jön. Millió emlék kél életre tőle, kiscsoltói erdő idejön egészen, hallom a kürtösi patak locsogását. Megszólít a bokor, rám kiált a fenyves, a szántóföldek barázdái elém terülnek, mint egy érdekes könyv ékesszóló sorai... hadd olvassam.
De nem, hisz a levelet kell olvasnom előbb. Olyan elfogódás szorítja össze szívemet, mint egykor talán a Jókaiét, mikor tízmillió forint volt a kezében az osztrák bankban.
Nincs pedig a levélben egy garas sem, hanem van benne egy szőke hajfürt édesanyám hajából. Abból a hajból, melyet annyiszor csókoltam össze szeretettel. Öcsém őrizte azt meg, sokszor kértem tőle, soha ide nem adta. Most küldte el nekem a drága emlék felét.
Istenem, mikor még nekünk ebből a hajból annyi volt, hogy a fésűnek is jutott mit kitépni belőle naponkint!
Megörültem a szőke hajnak s elővettem zsebemből a kis medaillont, melyen egy dombormű sarló van kívül s belül benne egy fekete hajfürt. Hogy sötétlik ott az üveg alatt, mint az éj, hogy szúr, milyen éles, mint a gyilok. Minő lágy selyem ehhez képest az én szőke hajam.
Hogy fog ez a kettő megférni egymással vis-à-vis? Van-e jogom összetenni e két hajat? Vagy hogy éppen összeillenek: az egyik a szeretet, a másik szerelem jelképe és emléke, az egyik melegít, a másik éget.
Oh, nem, nem. Ez a haj nem együvé való. Az angyal és a démon nem összeillők.
Föl kell szítani azt a tüzet a kis fekete kályhában, melyre szeszélyes táncoló alakok vannak kimetszve... valami pokoli szörnyek, nagy hajjal és hosszú lábakkal.
Lobog a tűz már. Kiveszem a fekete hajat, e makacs, erős hajszálakat, melyek ruganyosak, mint a drót, s élni és mozogni látszanak az ember kezében.
Kiveszem. Ezek az utolsó emlék tőle. A többit már mind elvetettem egytől egyig, Most már elvetem ezt is. Ne maradjon semmi, semmi.
Bedobtam a kályhába, a láng tüzes nyelvecskéi körülnyaldosták, mint valami drága csemegét. Egy darabig tiltakozólag percegtek a hajszálak, de végre is megadták magukat az enyészetnek, s olyan hamu lett belőlük éppen, mint a többi.
Milyen kedves hajszálak voltak nekem ezek egykor! Az ostoba tűz nem tudja azt, mit falt föl. Hogy ez egy regénynek a vége!...
Nagyot sóhajtottam s mereven, mozdulatlan álltam ott a tűzbe bámulva.
Bizony kár volt értük! Hogy szeretném még egyszer látni e szép fekete hajszálakat, amik egyszerre szürkék lettek... hamuszürkék.
Mégis megtartottam hát a szavamat.
Mert azt ígértem annak, aki adta, hogy addig őrzöm, míg megszürkülnek.
Most már igazán szürkék.
A lobogó láng kialudt, s a szeszélyes alakok a kályhán, amint folyton odanéztem, olyan gúnyosan vicsorították rám a fogaikat, mintha mondanák:
»Ti, eleven emberek mindig változtok, de mi élettelen figurák, mi örökké egyformák vagyunk.«
REGÉNY A VASÚTON
1881
Unalmas egy utazás az, hogy az ember éjfél után kiindul a Pillich utcai Salamon-házból, megáldja a házat, a lakókat, rengeteg sárban kihajtat iszonyú zökkenések közt a vasúti indóházba, ott megállítja a fiakkerost és a lovakat, akik idehozták, beül a vasúti kocsiba egy hortyogó ember mellé s meg nem áll egy szuszra - Párizsig, már ti. a Budapesten levő Párizs korcsmáig, ahol megreggeliz és lefekszik, korán reggel egy kis nyugodalomra.
A szegedi indóház tele volt filiszter utasokkal. Hiába kerestem magamnak valami rokonszenves arcot, akivel átbeszélgessem az utat, nem találtam.
Ott lépegette végig a szurtos éttermet a derék Szende miniszter is, kialudt ábrázattal és megnagyobbodott szemekkel. Némileg vigasztaló rám nézve, hogy ő is jön, mert hiába, ezek a leszidott miniszterek valóságos kedves ismerősök gyanánt tűnnek föl. Az a jó honvédelmi fizionómia, mely különben elég mogorva, olyan biztató, nyájas volt most nekem, mint valami kedves kép, valami kedves szoba faláról. Aztán valljuk meg az igazat, kiben ne volna meg az a hiúság egy és ugyanazon a vasúton és alkalommal utazhatni egy valóságos eleven miniszterrel? Egy nagy ember fényt vet a csoportozatra is, mely mellette van. Milyen édes tudat, hogy Clio közvetlen közelben leselkedik.
A harmadik csengetésre azonban egy első osztályú kupé elzárta földi szemeim előtt az excellenciás alakot, s én találomra léptem be egy másodosztályú kupéba.
Mint már említém, egy körülbelül negyven éves ember hortyogott ott mély álomba merülve, nagy lőcsös lábait szétrakva a foteleken, mellette jobbra-balra kufferek, ládák és skatulyák töméntelen sokasága, s ezek közt az iskátulyák közt egy gyönyörű, fiatal, barna asszony.
Az az arc volt, ami nekem mindég a legjobban tetszett: fekete arcbőr, kék szemek, hosszú és hegyes vonások, sasorr és duzzadt ajkak.
Andere Städtchen, andere Mädchen. Nyomban elfelejtettem összes szegedi ideáljaimat. A Marcsák, Borcsák, Pepikék és Ilonkák alakjait elnyelte a füst, melyet a gőzgép eregetett, szürke csíkot festve vele az éjszakába.
Mindég az emberiség szerényebb fajához számítottam magamat, nem tudom, joggal-e vagy sem, de annyi bizonyos, hogy a fiatal hölgyet nem mertem megszólítani, pedig csak ketten voltunk a kupéban (mert aki alszik, az nem létezik); a harmadik idegen úr pedig ugyancsak mélyen aludt.
A magányosan utazó hölgyekről már Plinius mondja, hogy igen kellemetesek, s én magam azon rossz nevelésnél fogva, amelyben részesültem, bizonyos elővéleménnyel viseltetem irántuk, mely rendesen a kellőnél több bátorságot szokott kölcsönözni. De ezt a királynét nem mertem megszólítani. Ez még, ha igazán »olyanféle« is, többet ér egy leányneveldénél egymaga!
Míg én ezeket így jártattam eszemben, azalatt egyszerre csak megnyíltak a duzzadt ajkak, s egy csengő hang ekképpen csiklandoztatta meg füleimet:
- Mi történt, hogy ilyen lassan megy a trén?
- Ez már így lesz egész Szatymazig - mondom. - Az árvíz elrontotta a pályát, s pilótákra csinálták. Ez az ideiglenes pálya, és nem lehet rajta sebesen hajtani.
- Micsoda az a Szatymaz?
- Ami Párizsban Versailles vagy jobban mondva, ami a bundán a gallér. Ez a szegediek egész kirándulási helye. Kedves hely nagyon. Egy-két jó órát én is szívesen töltöttem itt nyaranként.
- Hogyan, ön szegedi? Ezzel a kiejtéssel? Ne mondja?
- Nem. Én majdnem szegedi vagyok, hanem mégis inkább nógrádi volnék és csak egy hajszál híja, hogy még nem vagyok pesti lakos.
- Ah, az derék. Én magam is Pestre költözöm.
- Vigasztaló rám nézve. Egy szép hölggyel több.
- Egy csöpp a tengerben - mondá mosolyogva.
- A tenger, igaz, hogy nagy - szóltam -, de ha az ember abból iszik, nem tudja, nem-e éppen neki jut az az egy csöpp.
- Biztosítom, uram, hogy...
- Csak folytassa, nagysád.
- Hogy ön nem olyan szomjas, amilyennek mutatja magát.
- Honnan gondolja? Tudja-e, hogy az kihívás?
- No, vegye annak, ha tetszik.
- Ah! Nagyon jól van. Félek azonban, maga vagy nem érti, amit beszél, bocsánat, nem vigyázza jól, amit beszél, vagy pedig én vagyok a legboldogabb ember ezen a vasúton. Pedig esküvel biztosítom, hogy egy miniszter is van rajta.
A szép barna asszony lesütötte a szemeit. Aztán sóhajtott.
- Nem mindig a nagyok és hatalmasok a legboldogabbak.
Mintha most is hallanám, mennyi kacérsággal vegyes búbánat volt e szavakba fektetve!
- Nős ön? - kérdé - aztán álmodozóan, a legyezőjével hajtva el virginiám füstjét.
- Nem én.
- Mi annak az oka?
- Az, hogy még nem akadtam soha női arcra, amely mélyebben érdekelt volna.
- Sohasem is gondolt a házasságra?
- Nem én, soha.
- De csak szeretett valamikor?
- Az édesanyámat.
- Lássa, maga nekem tetszik ezekkel a hóbortos beszédeivel.
- Köszönöm, Hanem, aki állít, annak bizonyítania is kell.
- No, no, no... de hamar akar maga mindent. Apropos, hogy is hívják önt?
Minthogy előttem lebegett a kecskeméti precedens, egy érdemes képviselőnk és volt biztosi tanácsos nevét diktáltam be a szép idegen emlékezőtehetségének. Ezzel a revanssal magam részéről is tartozásban voltam.
- Ahá, ahá... ön hát az a híres ember? Ejnye no, hisz most emlékszem már, hogy láttam is a vicclapokban. Hanem átkozottul lefogyott ön! Talán beteg volt?
- Nem biz én, hanem már egy év óta valami titkos vágy emészt, melynek tárgyát csak most két órája leltem föl.
- Ej, ej, uram! Gondolja meg, hogy...
- Mindent meggondoltam. És csak azt sajnálom, hogy egy szegedi bicsakot nem hoztam magammal, hadd hasítanám szét ennek a részeg embernek a torkát: ne legyen még lehetősége sem annak, hogy fölébredhessen. De különben is úgy hortyog, mint egy medve. Én nem látom be, hogy miért kellene respektálni. Vegyük úgy, hogy nincs itt.
A szépasszony mosolygott és a fejét rázta... Megfenyegetett az ujjaival...
- Pszt! Lassabban... Úgy tetszik, mozdult ez a csúf majom.
Csakugyan. E pillanatban megrázkódott a hórihorgas filiszter egész testében, egy irtózatosat csuklott s kinyitotta apró, kékes szemeit.
Meglátva, hogy szétterpesztett lábaival felöltőmet besározta, szelíd hangon mondá:
- Bocsánat, uram, a neveletlenségért... igazán sajnálom...
- Nem tesz semmit - feleltem bosszúsan -, feküdjön ön egész kényelemmel.
- De nem addig az, uram. Én mívelt ember vagyok. Én tudom, mi az a modor. Legyen ön elnéző, kérem, ilyenkor... igenis, ilyenkor. Az ördögbe is, uram, esküvője napján a legszolidabb ember is többet iszik egy-két pohárral a szokottnál. Úgy van, uram, egyedüli mentségem ez az átkozott... vagy mit is beszélek... ez a mai esküvő. A vőlegényi állapotom az oka. Hiszen ön meg fogja azt érteni. Te is bocsáss meg, kicsikém, hogy unatkozni hagytalak. De látod, a bor, a sok étel... Vagy elszenderültél? No, csak aludj, édes szívem.
Nagy szemeket meresztettem. Most már világos volt előttem minden, s tévedésem egész nagyságában feküdt előttem. Hogy is nézhettem demimonde-nak egy menyasszonyt? De hogy is lehet ilyen egy menyasszony?
A hölgyecske olyan piros lett, mint a bíbor, s lecsukva hosszú selyem pilláit, alvást színlelt férje előtt egész Pestig.
A derék embernek szemeiből egészen kiment az álom Ceglédnél, s mint az a boldog emberek szokása, egész végig eltartott szóval.
- Megházasodtam. Viszem a Rózsikát. Bizony, messziről hozom. Nagy fáradságomba is került. De most már az enyém, hála istennek, és senki másé. A pesti barátaim váltig biztattak, hogy nősüljek otthon. Én? Pestről? Soha! Oh, ott, uram, le van törülve a nőkről a zománc, az a hímpor... igenis, le van törülve. El, el a vidékre. Ott nyílnak a szerény ibolyák. Szakítsunk egyet. Szakítottam, uram, s büszke vagyok rá. Mert ő maga az erkölcs és az irántam való szerelem.
Az aluvóra néztem.
- Igen, igen... ő maga a mocsoktalan erkölcs... dörmögé útitársam. - De nini, Pesten vagyunk már. Hopp. Ébredj, kis feleségem, megjöttünk, itthon vagyunk.
A mocsoktalan erkölcs férje egy gyöngéd érintésére kinyitotta szemeit, s a leírhatatlan szerelem perzselő tüzével függeszté azokat a legboldogabb emberre.
Engem észre sem vett. Midőn a kupéből kilépve, köszöntem, még biccenteni is elfelejtett szép fejével.
A GAVALLÉR ASSZONY
1881
Vannak botrányok, melyek csillognak.
Ilyen volt valamikor az Asbóth Jánosé a Zichy-ügyben, de viszont vannak botrányok, amik értéktelenek, és ilyen a mostani plágium-ügy.
Csiky Gergely ellen kelnek vádak, hogy darabjait és elbeszéléseit olvasott művekből meríti, hogy annektál itt is, ott is, hogy az »Ellenállhatlan« meséje azonos a »szép Diegó«-éval, a Proletárok E. Gy. »Gavallér asszony« című rossz regényéből vannak merítve, maga pedig a jóízű Mosolygó bácsi Dickens »Pickvick club«-jából lemásolva.
Így zúgtak-búgtak a poeták és novellaírók, míg végre sorompóba lépett Ujvári Béla a váddal, miszerint a »Múlt« című beszély, melyet újév után közöltek a »Főv. lapok«, az ő előadásra el nem fogadott darabjából van kiaknázva.
E vád nagy eseményt képez az irodalmi körökben a »kis család«-ban, de amely örökké marakodik egymással, mégis szereti egymást.
Lázas izgatottsággal folynak a viták pro és contra, már napok óta Csiky és Ujvári mellé csoportosul összevissza az írói világ.
A legtöbben persze a gyengébb mellé állnak. Régi magyar virtus az már.
De azért mégis az fogja húzni a rövidebbet, akinek a többség ad igazat, mert az erősek mind ott vannak az erős mellett. Ez is már régi magyar virtus.
*
De minek is hozom én most föl az irodalmi plágiumokat, mikor magam is plágiumot akarok elkövetni egy oly munkán, melyik még meg sincsen írva, legföljebb homályos köd alakjában kóvályoghat szerzője, Eötvös Károly fejében.
Hogy most Kónyi Manó sajtó alá rendezi Deák Ferenc összes beszédeit, Eötvös Károlynak most jut eszébe, hogy »azok nagyobb víz lesznek a szélsőbal malmára, mint a Kossuth könyve«, egyszersmind elhatározta megírni az öregúr élettörténetét és jellemrajzát oly gondosan, amint kellene, amint méltó lenne úgy irodalmunkhoz, mint történelmünk ezen nagy alakjához.
Eötvös kétségkívül hivatott ember erre nemcsak képességeinél fogva, de főleg azon viszony folytán, melyben Deákhoz állott; nemcsak sok új adatot fog fölhozhatni, hanem kidomborítva s valóbb színben tüntetve föl a nagy ember jellemét, kitűnő szolgálatot tesz az irodalomnak.
Kávézás közben elmondta a reménybeli könyv egy bizonyosan igen érdekes fejezetét, miként lett Deák Ferenc oly gyorsan vezére a pozsonyi dietáknak?
1833-ban, körülbelül május elején jött föl Zalából bátyja helyére s azután mindjárt másnap egy jeles beszédet mondott a botbüntetés eltörlése mellett. E beszéd lesz az első a műben, melyet a Franklin-társulat fog kiállítani lehetőleg díszesen.
Deák csinos arcú fiú volt, rokonszenves és megnyerő modorú. Minden tettében kiváló tapintat vezette. Néha ravaszkodás és taktika is.
A perszonálissal, aki hatalmas volt, de gyűlölt, mindjárt az első napokban összekoccant, amiért hibásan, úgyszólván szándékosan meghamisítva vétette be a vallásegyenlőségre vonatkozó indítványát.
A nemes és népszerű Palóczyt, ki meglehetős lusta volt s a diéta akkori jegyzője, azzal kötelezte le, hogy önként ajánlkozott neki a jelentések szerkesztésére, amikkel Pálóczy nagy dicséreteket aratott.
Beöthyt, Nagy Pált, Baloghot s az akkori primipilusokat, kiktől elég ügyetlenségnek látszik az, hogy Deákot fejükre hagyták nőni, akként nyerte meg, mint azt ő maga is többször említette, hogy minden új eszméjét oly módon tálalta föl a diétán vagy a konferenciákon, mintha az tulajdonképpen egyik-másik vezérnek lenne ideája. A vezérek hiúságának hízelgett a dolog s gyanútlanul nézték Deák emelkedését, míg egy napon azt vették észre, hogy az már óriás, s ők mindnyájan kisebbek egy fejjel, mint a gyerek.
Volt akkoriban Pozsonyban egy gavallér asszony, valami Kirinszkyné. Ennek a házához járt a követek elitje vidám tea-estélyekre. Fiatal is, szép is volt a menyecske, s bizony akadt elég udvarlója a tekintetes karok és rendek közül.
De a gavallér asszonynak Deák Ferenc tetszett meg a karzatról.
- Kicsoda az a barna, kerekképű fiatal ember ott azzal a falusi modorral - kérdé Fráter Pál nógrádi követtől.
- Az a Zala megyei süldő követ. Úgy nézem, nem sok ember válik belőle, nagyon mutogatja, amit tud.
- No, már akár válik, akár nem válik, hanem azt az urat okvetlenül mutassa be nekem, hozza el hozzám holnap.
Meg is kísértette Fráter Pál. Deák beleegyezett, elmegy a szép asszonyhoz látogatóba, midőn azonban tudomására jutott, hogy termeiben nem szabad szivarozni, visszavonta ígéretét.
Másnap kérdőre veszi a szép asszony Frátert.
- Nos hát, miért nem hozta el Deákot?
- Makacs vidéki ember: nincs elég nevelése, nem jön. Azt mondta, még a császár kedvéért sem hagyja abba a szivarozást két órára.
A szépasszony bosszús arcot vágott és az ajkaiba harapott.
- Azért is megmutatom, hogy abbahagyja.
Hanem bizony nem hagyta abba, s beteljesedett a szava, egészen, mert csakugyan megtörtént rajta később, hogy őfelsége a királlyal is szivarozva beszélgetett a budai várpalotában.
De ki hitte volna azt még akkor...
A szép Kirinszkyné legkevésbé, kit Deák szívós makacssága annyira kihozott sodrából, hogy a pozsonyi sétányon, mikor Deák is ott sétált követtársával, palam et publice szivarra gyújtott a gavallér asszony.
Deák megadta magát most s mindennapos vendég lett a háznál. S e »diadalát« sokat emlegette bizalmas körben politikai célzatképpen élemedett korában is.
- Ha én akkor abba hagyom kedvéért a szivarozást, mindig azt hitte volna, megfúl a füsttől, mint ahogy Ausztria hiszi, hogy az alkotmánytól megüti a guta.
Ebből a viszonyból (melyet mellesleg legyen megjegyezve, már nem Eötvös Károlytól, hanem egy más, nem kevésbé hiteles forrásból tudok) később egész regény lett, mely apasági keresettel végződött.
Az öregúr régi barátai egész haláláig tréfálóztak ezzel a históriával.
A BOLDOGOK
1881
- Két képpel -
I.
A tisztelendő páter - váltig mondogatja azt a történelmi tanulságot, hogy: »Száraz-Brézón a ludak, mert nem ittak, csak ettek, mind kivesztek.«
Hogy úgy ne járjon, eszik is, amikor éhez, és iszik is, amikor szomjas, arról ő éppenséggel nem tehet.
Boldog, ha délutánonkint, mikor a konfráterek ott fenn celláikban a délutáni álmot pihenik, le-lelopózhat a föld gyomrába, ahová a szent vallás igazságtalanul helyezte csupán a poklot, mert de bizony ott alant van a mennyország is. Ott, az izmos dongájú rozsdás abroncsú hordók között, a klastrom pincéjében.
Most is ott ül könyökével rátámaszkodva a legvaskosabb hordóra, hogy az valahogy el ne szaladjon mellőle, míg a kezében levő pohárban csábítóan csillog a hordó aranyszínű nedve.
De az a pohár nem mindig áll úgy ott mozdulatlan, ahogy a piktor odarajzolta, hanem túlságosan is gyakran van költözködőben majd a tisztelendő atya ajkaihoz, majd pedig a bal kezében látható tartalék-kancsóhoz, amely arra vagyon főképp hivatva, hogy ama rokonszenvnek, mellyel a kedves hely és tárgyak iránt viseltetik a derék páter, még akkor is hű emlékeztetője és fenntartója legyen, mikor ő már fent a föld felett lesz, az élet sivár folyásába temetkezve.
Ezek az igazi élvezet órái. E titkos, lopott boldogság pótlója annak a sok örömnek, melyet a klastrom kapuja elzár előle örökre. Sovány kárpótlás, de mégis valami. A néma csendet beváltja képzelete zajjal, a pince félhomályát fénnyel... a nyirkos falak kitágulnak, mint a Hatvani professzor bűvös szobája, s ezernyi tarka képpel, valódi élettel telik meg a végtelen tér.
Ilyen csodálatos a bor... az az aranyszínű folyadék, mely mégis rózsaszínűre fest mindent.
A bor, az a hetedik nagyhatalom, mely erősebb a királyoknál, mert azokat is földhöz üti, és hatalmasabb a prófétáknál, mert már mielőtt Józsua megállította volna a napot, a bor mindenkor megmozdította a földet.
Hanem akármilyen erős és hatalmas is, páter Franciscusszal azért nem egykönnyen boldogul. Nemigen hagyja magát legyőzni, s olyan kedélyesen eltársalognak együtt, hogy egyáltalán nem lehet e délutáni enyelgést ellenséges birkózásnak tekinteni.
A tisztelendő atya vidáman szólítja meg kedvenc folyadékát:
»Jó napot, borocska!«
A bor - vagy hogy talán maga a páter - enyelegve felel:
»Adjon isten, páterka!«
»Jó vagy-e, borocska?«
»Kóstolj meg, páterka.«
S ez így foly néha órákig, úgyhogy a szellemes eszmecsere egészen derült hangulatba hozza a jámbor férfiút; nagy, gömbölyű, piros arca, melyről pongyolán lecsúszott a fehér csuklya, vidámságban úszik, apró szürke szemei tűzben égnek, homlokán elsimulnak a redők, s mennyei kéj önti el egész valóját.
Jó szerencse, hogy oda van támaszkodva a hordóhoz, mert előbb lassan, majd sebesebben mozogni kezdenek a tárgyak, táncolnak az abroncsok és a csapok, táncol az ajtó fölötti rostélyos ablak, a rézkancsó fedele, minden, minden... s amint valamelyik hordóból, melynek az abroncsa nyilván megereszkedett, csepeg a nemes nedv... »poty, poty«... az egy olyan fönséges zene ehhez a tánchoz, melynél szebbet még az angyalok sem tudnának kigondolni.
Agyára sűrű nehéz köd ereszkedik, de ez nem nyomja le ónsúllyal, hanem ringatva röpíti az ábrándok és víziók honába.
Régen elfojtott vágyaknak szárnya nő.
A káprázat tündére kibontja előtte ingerlő selyem hajszálait, s ő gyanútlanul játszik azokkal...
Látja magát szépnek, fiatalnak, sűrű fürtökkel, hűs erdőben bolyongva, madarak dalát hallgatni, s ibolyát szedni - őneki. Mert hiszen valaha ő is fiatal volt, s az ő múltjának is van egy csücske, honnan, ha elmosódva bár, kedves leányarc vethet reá szelíd sugárt.
Majd miniszternek képzeli magát talán. Püspököket nevez ki, pinceegyleteket alakít, szőlőket ültet.
Kevés vártatva már középkori hős, dübörgő hadakat vezet páncélos lovagruhában, prüszkölő paripán ülve. Bizony pedig az nem egyéb, mint egy hordógerendára támasztott donga, amin ül.
Mindig más-más képek hazudják magokat valóságnak. Fölmerül előtte talán a paradicsom itt - a földön felejtett szebbik fele is, a nyájas otthon, a családi tűzhely, feleség, gyermek. Lehet, éppen ez az igéző jelenet a túlsó lapon.
És így kergetné az ábrándok színes pillangóit, ki tudja meddig, ha meg nem csendülne ott fönn a klastrom estimára hívó öreg harangja, s annak a beszűrődő hangjaitól szét ne futnának az »édes kísértetek«.
Mennie kell, hogy újra visszatérjen holnap s elölre kezdje boldogító ábrándjait. Arany álmok, amikből nem marad meg más valóság, csak a rezes orr.
II.
Mennyivel fényesebb, igazibb a boldogságnak e másik képe.
A kis Gyuszika ma nagyon rossz, mert szokatlan jókedvében van. Egész nap ott helytelenkedik a gyerekszékben, melynek korlátait már unni kezdi; pedig lassan a testtel; még csak rövid ideje, hogy csak »bölcsős gyerek« volt, s ma már még azzal sem elégszik meg, hogy úri módra karszékben ülhet, akár egy vicispán, nem ő, a földön szeretne hemperegni.
Valóságos rontópáli tulajdonságokat produkál, mióta beszélni kezd.
Hogy-hogy nem, az az ötlete támadt, hogy az édes mama fordítsa föl a széket. A mama fölfordította, a Gyuszika nagyot tapsolt húsos pirinyó kezecskéivel, s morzsányi lábacskái megelégedetten doboltak a szék alsó fáján.
Hanem ezzel is csakhamar betelt; a kis mamától most már azt kívánta, hogy az asztalt fordítsa föl. Mit volt mit tenni a »petite maman«-nak, hogy ne sírjon, fel kellett fordítani a toalett-asztalkát, melynek fiókjai szertehullottak tartalmukkal.
Tetszett a kis gonosznak, s új követelésekkel állott elő, mert, hiába! az ember telhetetlennek születik.
»Moszt máj fojdítszd fel a házat!«
No, már az egész házat - még ha nem lenne is kétemeletes - mégis bajos lett volna felfordítani a zsarnok kedvéért, amiből aztán bezzeg nagy harag lett; a kis Gyuszika sírt-rítt keservesen, s kövér lábacskáival rúgott, kapált, úgy hogy madame Jolly, ki a kis úrfit úgy akarja a francia nyelvbe bevezetni, hogy az észre se vegye, komolyan megapprehendált s ki is ment a szobából mérges arccal.
Könnyű neki. A Gyuszika, amilyen kedves, csókolni való csemete, annyi bosszúságot tud okozni, melyet nem enyhít madame Jollyban az anyai szeretet. Neki csak kötelességei vannak. De a mama bosszankodásán, még [ha] igazán bosszankodik is, átsugárzik a büszke szeretet öröme. Ő ott marad a kis kedves mellett, hogy a haragvó óriást kibékítse, ami bizony nem könnyű feladat, mert Gyusziban megvan a nemes kitartás, s ha ő egyszer megharagszik, azt meg kell érezni a háznál mindenkinek.
Hanem azért mégis sikerült.
A »Krampusz«-t, mely tulajdonképpen a Charlotte tulajdona, az ő kizárólagos tulajdonába bocsátották, mert persze a kis Charlotte most odakünn van a papával a kertben, s nem érvényesítheti igényeit; szorítja is Gyuszi erősen a markába, mintha sejtené az ideiglenességet, míg a másik kacsójával a papa újságát akarja hatalmába keríteni, mely most jött a bécsi postával.
Halandó ember ugyan be nem látja, minek az neki, mert ha még olvasni tudna is, németül nem tud, vagy ha németül tudna is, olvasni nem tud.
Gyuszi azonban nem tágít, s addig-addig dacol a mama fenyegetéseivel, míg egyszercsak... rpsz... széttépi a hírek lepedőjét.
De még e rombolás műve sem hökkenti meg, sem a mamácska bosszúsra összeráncolt szemöldöke, mert a kis kópé megérzi a szemek haragjának fátylán át az ott lappangó mosolyt, s bátran folytatja csintalankodásait.
A szeretet derűje önti el az egész szobát. A »petite maman« akármint mutatja is a haragot, repeső örömmel nézi a »Boglyoska« elevenségeit.
A kis Gyuszi nagy diplomata. Tudja ő, meddig mehet és kivel van dolga. Az igazi haragot is észreveszi azonnal. Igazán csak a madame Jolly tud haragudni, hanem a mamácska nem, s mikor nagy fenyegetéssel mondja, hogy »Majd kapsz!« akkor ő csakugyan kap - csókot, de özönével.
Hányszor nem tapasztalta már rövid életében a kis gonosz az anyai kényeztetésnek ezt az üdvös voltát! Hiszen a minap is, mikor a drága kínai vázát ledöntötte a virágasztalkáról, úgyhogy milliom darabra töredezett, a mamácska - megverte, vagy megpirongatta? Dehogy! Összevissza csókolta minden porcikáját, hogy »milyen erős már az édes!« s a dörmögő papának oly örömmel beszélte el a kárt, hogy még ez is kénytelen volt - »faire bonne mine au mauvais jeu«, mint madame Jolly mondá, s megjövendölte, hogy atléta lesz a fiából!
Persze a madame Jolly hozzátette, hogy ha majd ez az »enfant terribles« felgyújtja a házat, hát akkor meg azt fogják mondani, hogy »tüzér« lesz. A Gyuszi tudja is azt, hogy a madame részéről nem számíthat elnézésre, s mikor a mama véletlenül nincs velök, akkor egész illedelmesen viseli magát, már csak azért is, hogy annál jobban essék azután a csintalankodás, és a mama annál édesebbet csókolhasson rajta, mikor hazajön, s meghallja, hogy a bébé jó volt.
És mikor a »petite maman« végre hazajön, a kis Gyuszika elébe fut és csókra nyújtja pirospozsgás kis orcácskáját meg kis kezecskéit.
S ezekbe a csókokba a kis mama belefullaszt minden kellemetlenséget, s minden egyebet, ami még ezen kívül történik a világon.
A SZALMAÖZVEGY
1881
- Rajz -
Üres a nagy kastély: csak itt-ott lézeng benne egy-egy cseléd. Ha ajtó nyílik valahol, az már nagy zaj itt, s összerezzen rá mindenki.
A zsaluk le vannak eresztve egész nap, mind a tizennyolc ablakon. A pajkos napsugár végigtáncol néha a zsaluk zöld bordácskáin, abban a mindennapi csalódásban, hogy talán élő falevelek, mert sohasem hatolhat odább.
Enyelgő napfény nem kell annak, aki ott benn lakik egyedül. Az már kivette osztályrészét: az örök felhőt.
Néha egy-egy cserebogár koppantja meg a léc-páncélzatot, s ez a koppanás is olyan kísértetiesen hangzik odabenn...
Mindenütt mindenen az elhagyottság látszik. Mintha valami nyomasztó lehelet vonná be fűnek, virágnak, lombnak a színét, s az attól bágyadt lenne és szomorú.
A park sűrű fáin keresztül a legforróbb nyári délben is valami sajátságos hideg légáramlat suhan el.
A galagonyabokron fejletlen bogyók között egy félig rakott madárfészek himbálózik. Vajon miért nem rakta meg egészen a madár? Miért hagyta el idő előtt, hogy másba kezdjen egyebütt.
A nagy jegenyefák komoran nézik lerajzolt árnyékukat a selyem gyepen. Mintha az az árnyék is csak árnyék fölé lenne terítve.
A kapu küszöbét beverte a gyom, paraj és laboda. Kocsi ide nem jön, kocsi innen nem megy esztendők során át.
Kihalt, csendes minden. A két nagy fehér komondor unatkozva őgyeleg az udvaron. Roppant egyhangú a hivataloskodásuk; hónapok elmúlnak, míg valami megugatni való kerül.
Még a galambdúc lakói is olyan csendesek, olyan némák, turbékoló szavakat alig hallani, s a színük meg többnyire fekete. Ki öltözteti föl ezeket ide illő gyászruhába?
Vagy már mindennek mutatnia kell, hogy köröskörül mindaz, ami itt van, egy szomorú koporsó, amibe egy szép asszony - van temetve.
Özvegyasszony házatája.
Itt lakik már évek óta, lemondva a világról, amelyik a földön van, elvesztve azt, amelyik ott fönn van, s nem bírva azzal, amely odalenn van. Nem viszi az emlék a sírokhoz, ahol megpihenne lelke, mint más özvegyasszonyoké.
Mert ő csak szalmaözvegy.
S nincs a természetben szúróbb tövis, mint a szalma, amelyből az ő koszorúját fonják.
Csak azt tudja, hogy szeretett, s hogy szeret még most is, csak azt tudja, hogy volt férje, s csak azt tudja, hogy nincs férje. Ami e két nagy tény között fekszik, egy rettenetes üresség, egy ködgomoly, melybe belemerül az elme.
A gondolat, mely nem talál alakot, a fájdalom, melynek nincsen jogcíme, a remény, melynek nincsen neve: ez az ő élete.
S ezt az életet hurcolja itt, mint rab a láncát, napról napra, évről évre, ezekben a tágas nagy szobákban, hol megszólítják az emlékek, s meghorzsolják minden nyomon a nyitott sebeket.
Sírna. De hát kit sirasson? Föltenné özvegyi fátyolát, kiért? Él a férje.
Hiszen ha csak meghalt volna, milyen »közel« lenne hozzá. Tengerek se választhatnák el olyan nagyon, mint az a »szalma« állapot.
A törvény nem választotta el, csak asztaltól, ágytól. Azt mondta: nem öllek meg, csak beleteszlek a koporsóba.
S az aztán egészen mindegy, virágos-e a koporsó, aranyozott arabeszkekkel van-e cifrázva, vagy csak gyalulatlan egyszerű négy deszka.
Egyhangúan folynak a napok, a szalmaözvegy nem megy sehova, nem fogad senkit. Egyik napja olyan, mint a másik s ebben az örökös egyformaságban nem változik semmi... semmi, - csak ő maga.
Arca rózsái elhullnak egyenkint, nagy kék szemei elvesztik fényüket, a büszke márványhomlok ráncokat vet, a piciny kezek elsoványodnak, a ruganyos délceg termet összeesik.
Nem ő az már; nem ő.
De a megtagadott örömöket, az elvesztett életet visszakéri a szív. Az nem számít a Gregorianus naptár szerint, az nem feled, de emlékezik, annak csak »tegnap« volt, amikor a férj elment, hogy vissza ne térjen; a szív nem számít, nem - kombinál, követeli a »tegnap« után mindennap a »holnapot«.
»Itt ült ő ezen a széken...« A szegény szalmaözvegy odaborul reá, mintha még most is meleg lenne az a hely. Pedig már tíz hosszú éve annak!...
Igen, ott ült utoljára. S a »kis feleség« feje ott pihent domború, erős vállán; fekete hajfürtei, jól emlékszik, beleakadtak az arany inggombba, alig bírták kioldozni mind a ketten. Milyen boldogság volt az akkor! El is tréfálóztak rajta: »Most vagyunk még csak igazán összekötve.«
S másnap már el voltak szakítva örökre.
»Boldogtalan éj! Igen igen, úgy kellett történnie. Az az őrült fiú eljött éjszaka idején, kétségbeesett szenvedélye hajtotta utánam. Átkozott legyen az a kéz, mely levelét átvette, hogy hálószobámba behozza... Oh, minek is engedtem a kísértésnek, a hiúságnak? Minek is mentem ki a parkba? Őrült voltam, tehetetlen voltam. Tudom is én, mit tettem. Meghatott a levél, megijesztett a fenyegetés, hogy ablakom alatt lövi főbe magát, féltem a botránytól. Le akartam beszélni. Tudtam, ha nyájasan távozásra kérem, engedni fog szelíden. Minek is mentem ki? Hisz úgyse szerettem... soha nem szerettem.
Igen, úgy kellett történnie. Észrevette, hogy fölkeltem, hiszen a szomszédban volt a hálószobája. Utánam jött a kertbe s meglátott mindent. Oh, ha már meglátta, miért nem avatkozott bele, miért nem büntetett meg... miért ment szó nélkül, panasztalan, hogy soha vissza ne térjen.«
Elment, hogy a híre sem jött évekig. Mikor aztán a kis Péter öt éves lett, egyszerre csak egy ember jelent meg, aki elvitte a fiút fél évre az atyjához, mert úgy ítélt a törvény, hogy a fiú közös legyen. A szalma-asszony meg a szalma-férj ügyvédei úgy egyeztek meg erre a pontra: hat hónapig lakjon évente az apjánál, másik hat hónapig az anyjánál.
Egyik sem engedi a maga hat hónapját, s a szegény szöszke fiú olyan, mint a mesék bolygó embere, ki az egyik plánétából a másikba jut, s sehol sem bír átmelegedni.
Milyen hat hónap az, mikor az a fiú távol van!
És milyen másik hat hónap az, mikor az a fiú az apáról cseveg esténkint az anyjának.
Föl van találva az a mesterség, hogy lehet egy egész életet alaposan keserűvé tenni.
»Édes kis Péterkém! Hát láttad? De mit is beszélek, hát hogyne láttad volna, mikor együtt voltatok! Szeret-e? Csókolt-e sokszor? Őszül-e már a haja? Milyen ruhát visel? Milyen házban lakik? Ott vannak-e még azok a nénik? Te okos fiú vagy, Péterkém, jól vigyázz, amit kérdezek, te olyan cukros vagy, és olyan szépen tudsz felelni. Mik azok a papának? Nem hallottad a cselédektől, vagy valahol? Szépek-e? No, ne mondd, hogy tudod is te. Nézz jól rám, szebbek-e, mint én? Oh, te kis bolond. Hogy én vagyok a legszebb? Az ám neked, te édes apróságom. Felelj, kis porontyom, de emlékezz vissza mindenre, mindenre... emlegetett engem valaha a - papa, említette-e úgy a nevemet valamikor, mondott-e neked rólam valamit, mikor haragos volt, vagy amikor víg volt?... Vagy semmit sem mondott, hogy nem emlékszel. Eredj, kis cudar, te kiállhatatlan vagy...«
Ezer meg ezer kérdés. Egy szomorú szívnek, egy egész életnek apró kérdésekre szétszedett fájó titka.
De a kis Péter nem tud felelni azokra a kérdésekre. Ostobán bámul a »petite maman«-ra s mindig csak az olyan dolgokat hajtja, amik azt nem érdeklik.
Oh, ha ő csak egyszer egy percre láthatná. Oh, ha neki olyan bűvös tükre lenne, amibe ha belenéz, látná, hogy ott mi történik, egyszerre kitalálna mindent, amit még tudni akar ezen a világon.
De nincs olyan tükre.
Ha írna, ha üzenne. Nem, nem, azt nem teszi. Levelét visszaküldené nyitatlan, üzenetét kikacagná.
Hanem ha majd ez a gyerek nagyobb lesz. Akkor talán...
S - ez a talán az, amiből él. Ezt szívja be a levegőben. Erdő, lugas ezt hajtja, onnan jövő felhők ezt beszélik... szegény szalmaözvegy, ezekkel beszélgess!
MINISZTER KERESTETIK
1881
Hogy lett meg országgyűlési képviselő tekintetes és nemes Domándy Gábor uram, azt bizony csak a domándi pince tudná megmondani s Czibere Muki, a híres kortes, aki de sok százas bankót elhordott a nagyságos asszonytól, hogy a közvéleményt kiformálhassa ilyenre.
Egy szóval megválasztották, s már két esztendeje ült ott a mameluk-padokban, elterpeszkedve, álmodozó tekintettel és sokszor álmosan is.
A nagypolitikára soha életében nem gondolt, s bár kora ifjúságától nem csinált egyebet, mint ivott, evett és aludt, mégsem álmodta meg soha, hogy ő valaha honatya legyen. Nagyon magas állásnak hitte ő azt! Egy honatyát örökösen úgy képzelt, mint valami rendkívüli lényt, ki összes idejét a közügyeknek szenteli, kinek nemes domborodású homlokán a honfiúi bánat borong, hangjában a haza fájdalma rezeg.
Nem, nemes és vitézlő Domándy Gábor uram, aki ugyan a leggazdagabb és legtekintélyesebb sarja az egész Domándy-hadnak, sohasem vágyott ilyen nagy kitüntetésre, mely csak a vármegye négy lovon járó nemeseit illetné voltaképpen.
De hát mindennek a tekintetes asszony az oka, az ő ideálja az, hogy a Domándy-család hírnevét túl kell vinni a megye szűk határain, s hogy ím a kis Erzsike levetette a rövid ruhát, ki fogja magát legrosszabb esetben is fizetni, három farsangot a fővárosban tölteni. Aztán milyen szépen hangzik majd a bemutatásoknál: »Domándy Gábor országos képviselő neje és leánya.« Csak más az, egészen más, mint egyszerű komposszesszornénak lenni odahaza s a kis »libácskát« legfeljebb a szurdokház bálokra vinni be a családi bricskán.
Egy szó, mint száz, Domándy Gábor, ki egykor »tehetségeinek igénytelensége folytán - hogy a saját szavaival éljünk - a bolyki-járási szolgabíróságot sem merte elfogadni, a tekintetes asszony rábeszélésére zsebre tette harmadéve a mandátumot, szállást fogadott a Zerge utcában, felköltözött feleségével és leányával egyetemben, minden áldott este elment a klubba tarokkozni, minden áldott reggel átolvasta az Ellenőr-t, melyet két példányban járat, és soha nem mulasztott el egyetlen ülést sem a Házban, bármilyen halálosan unta is magát rajta, s ezzel aztán belátta, hogy mégsem olyan nagyon nehéz parlamenti tagnak lenni, mint gondolta.
De ha nehéz nem volt, könnyű sem volt. A nagyság átka az ő poharába is vegyített némi keserűséget; nemcsak az, hogy a gazdaság odahaza idegen kezelés alatt mindinkább oszlott, foszlott, azt is elszenvedte volna, hogy a tarokkban néha túlságosan megkopasztották tisztelt képviselőtársai, sőt még az sem esett neki szörnyen zokon, hogy a háztartás rengeteg sokba került, mert hiszen az egészen a Vilma dolga, a Vilma okos asszony, több esze van, mint egy vicispánnak, eladó lány van a háznál, tudja ő, mit csinál, ha fogy, az övé is fogy... hanem az fájt az öregúrnak nagyon, hogy a Szurdokházi Híradó című ellenzéki lap majd minden számában le volt rántva, sőt némelykor a fővárosi sajtó hasábjain is.
Hát azért őszült meg az ő haja tisztességben, hogy becsületes neve meghurcoltassék, hogy éretlen tacskók a »bolyki kerület élhetetlen képviselőjének«, »hallgató mameluknak«, »néma Lycurgusnak« s a jóisten tudná még, minek gúnyolják, mert hiába, tekintetes Domándy Gábor úrban is volt hiúság, de ez a hiúság nem terjeszkedett ki hírnév, szereplés, hanem csupán nyugalom és tisztességes, nemes úri embert megillető auktoritás után.
A tekintetes asszony, valahányszor egy ilyen gyalázat érte a családot, görcsöket kapott, Gábor úr pedig bezárkózott szobájába s dúlt-fúlt, mint a medve, mindössze talán a szép Örzsi kisasszony örül neki, mert... mert az ő édes céljai így kívánták.
Bizony, ha nem mondjuk is el, kitalálják. Hiszen már mindenki tudja, a cselédek, a rokonok, az ismerősök, csak talán a »nagyságossá« lett mamának derogál észrevenni, hogy az a csinos, barna fiatalember, aki egy faluból való származás a képviselő úrral s aki mindennap eljár a házhoz azzal a szelíd ürüggyel, hogy »itthon van-e az urambátyám?« már egy félév óta az Erzsike kisasszony szívén kopogtat, s jelek mutatják, nem hiába.
No, de isten mentsen ilyet a nagyságos asszonynak csak előhozni is, az öregúr pedig, amilyen jámbor ember, azzal a csepp ésszel észre nem vesz semmit a világon, kivéve, ha netán a kóspallagi dohánya megnyirkosodik.
A fiatalembernek dr. Fekete János a neve, nem valami regényesen hangzik s talán a Nagy Ivánban sem fordul elő, hanem azért talpig derék ember a viselője, csakhogy szerencséje nincs. A vármegyében, odahaza nem tudott boldogulni.
Talán azért, mert nem rangbeli vagy azért, mert tudós hírében állott, aminthogy az is volt. A vármegye kapacitásainál nem szabad többet tudni senkinek.
Tanulmányai végeztével megválasztották a fiatal jogtudóst segédszolgabírónak, s ki tudja, meddig vihette volna már azóta, - ha kevesebbet tud.
Egyszer értekezletet tartottak a megye kormánypárti urai, hogy mit csináljanak a bolyki kerület szélsőbali követjelöltjével, akinek kilátása van rá, hogy leveri a kormánypártot.
- El kell fogatni - mondák a korifeusok. - Börtönbe vetni s ki nem ereszteni onnan, csak a választások után. A programbeszédjeire könnyű ráfogni, hogy tele vannak felségsértéssel.
- El kell fogatni - volt az általános határozat, s az elfogatással a fiatal segédszolgabíró, dr. Fekete János bízatott meg.
Fekete arcát pír öntötte el, s fölemelkedvén helyéről, ékes szavakkal fejtegette az alkotmányosság legsarkalatosabb posztulátumát, a legszentebbet, amihez nyúlni nem szabad, a személyes szabadság jogát, ekként kiáltva föl egy helyütt:
- Igenis, tekintetes megyei bizottság, a botnak két vége s az önök által szándékolt tettnek két oldala van...
- Meglehet, öcsém - kiáltott bele a vármegye hatalmas oligarcháinak egyike -, hanem akkor nem is lesz tebelőled vicispán.
Nem is lett, de még szolgabíró sem. Ettől a naptól fogva üldözni kezdte mindenki. Hogy is mert ő kétféle szempontot észrevenni ott, hol a nemes vármegye csak egyet lát? Hogy mert ő, a szerény féreg, odaállni a kerék alá, melynek világmorzsoló küllőit a megyei kastélyok tulajdonosai mozgatják? Nagy nevek, melyek mögött cifra címerek és nagy tradíciók állanak.
Meg is bűnhődött érte, egy félév alatt kimarták hivatalából, kénytelen volt Budapestre költözni, ahol nagy nehezen kinevezték a közoktatásügyi minisztériumba segédfogalmazónak.
Tanulmányai ugyan más szakhoz utalták volna, mert Fekete János főleg a nemzetgazdászattal, a pénzügyi tudományokkal foglalkozott legszívesebben, de hát Magyarországon ez nem irányadó. A magyar ember beleszületik minden tudományba s egyformán érti.
Évek óta nyomorgott nyolcszáz forintból, s még mindig nem léptették elő, mert nem volt semmi protekciója, csak ügyessége és szorgalma. Ez pedig nem elég egy befolyásos képviselő nagybátya nélkül.
Más téren is megkísérlé a siker aranyos szárnyaiba kapaszkodni. Hasztalan! Írt egy vaskos kötet munkát Magyarország pénzügyeiről. Megvolt a rengeteg kéziratcsomó, amelybe lelkét, tudományát lehelte, cipelte fűhöz-fához, kiadótól kiadóig, bizony nem vette meg azt senki. Név kell ahhoz, név - mondák neki. Végre már odaadta volna ingyen, csakhogy napvilágot lásson, de még így sem kellett senkinek. Még a Gábor bácsi protekciója sem használt, mert az utóbbi napokban már ő házalt a nagy paksamétával, melynek, úgy látszik, immáron az a sorsa, hogy az ő almáriumja tetején küzdjön meg az enyészettel és a penésszel, mert János elkeseredésében megfogadta, hogy ha kezébe kerül, mindjárt a tűzbe dobja.
No, márpedig azt mégsem lehet engedni, mert hátha sok figyelemre méltó dolog is lehet benne. Ki tudja, - ezek a kiadók, mióta a világ áll, úgyis mindig ostoba emberek voltak. De meg ott van a Katona Bánk bán-ja, eleinte az ördög sem hitte volna, hogy az irodalomnak egy drágagyöngye. Fekete Jani nem bolond ember, még hasznát is veheti valamikor, úgy lehet, annak a kéziratnak. Ő hát nem engedi azt ki a kezéből, hogy a kályhába dobja. Az ember későbbi korában még egy hajdan elégetett szerelmes levelet is megsajnál, szinte szomjúhozza a vonásokat, amiket a tűz elhamvasztott, gyönyörködni tudna most bennök, nemhogy egy egész megsemmisített könyvet ne sajnáljon.
Könyvet, nemzetgazdászatot, mindent felejtett mostanában dr. Fekete János. Aki a paradicsomban van, az nem vágyik még talán a tudományos akadémiába sem. Aki egy egész méztengerben úszkál, azt nem hozza ki sodrából egy-két csöpp keserűség.
Mit tesz az, hogy hivatali pályáján nincs előmenetele, ha viszonya Erzsikével napról-napra halad? Nemrég még csak néma tekintetekben nyilvánult a szerelem, olyanok voltak e tekintetek, mintha milliárd hangya mászkálna az ember testén; égetők, de tüzük édes zsibongást okoz; azután a kézérintés jött, a »költészet kapcsa«, kéz kezet fog, mintha két puha fészek tapadna egymáshoz... milyen csodálatos villanysodrony szívtől szívhez.
Most már a csókoknál vannak. A mama a másik szobában felejti a kötést vagy valami dolga van a cselédszobában, akkor aztán meg van engedve a lopás. Hiszen a szerelem maga lánc, s ha már valaki úgyis láncon van, hadd legyen legalább igazi tolvaj: annak az úgysem árt már.
De amennyire haladt Fekete az Erzsike kegyeiben, éppen annyira nőtt ellene a nagyságos mama ellenszenve, ki, valahányszor az öregúr beküldte: »Eredj, öcsém, mulattasd egy kicsit a famíliát is«, mindig vasvillás szemekkel fogadta és föltűnő hidegséggel társalgott vele, mintha ő is azt akarná mondani: »név kell ahhoz, név, név.«
Hátha még tudta volna, hogy az ifjúnak mi a célja, s hogy a leány, az ő szép, ünnepelt Erzsikéje, teljes szívéből az övé már!
A legköltőibb összeesküvés a szülők háta mögött, melyen keresztülmegy minden leány, a legédesebb árulás, mely okvetlenül felfödöztetik, mert a nyilvánosság a célja. Oh, hogy a szerelem a legboldogítóbb, ha titkos, s mégis keresi a módokat, hogy világosságra jöhessen.
Fekete látogatásai mindig sűrűbbek lettek, úgyhogy a nagyságos mama elérkezettnek látta az időt azoknak végét vetni.
- Hallod-e Gábor - mondá egy napon, mert ő viselte a háznál a kalapot -, én ezt a helyzetet nem tűröm tovább.
Gábor úr szelíden simította meg szürkülő hajfürteit s idegesen hol kinyitotta, hol becsukta a pipakupakot.
- Miféle helyzetet? - mondá lassan.
- Azt a helyzetet, hogy én az ablakon dobtam ki anyai örökségemet, tizenötezer forintot a megválasztásodra, csak azért, hogy nevetségessé légy. Én azt hittem, családunkat emelem ki. Forgós teremtette, Gábor, te nem vagy jó családapa, de még jó keresztény sem. Te pogány vagy, valóságos pogány, aki tönkreteszed saját magadat s veled együtt bennünket is.
- De hát mivel, kedves Vilmám, mivel? Mondd meg legalább, mi a bűnöm?
- Ostoba, tehetetlen ember vagy, ennyi az egész. Az egész világ kinevet és nem vesz semmibe. Ujjal mutogatnak rád az emberek: »Ni, a vén Domándy, ez is egyike a truncusoknak az országházban, aki még a száját sem meri kinyitni.« Megöl a szégyen, Gábor, ha ez így lesz, lányod elsorvad, elepeszti magát, megölsz mindnyájunkat. Nincs lelked, Gábor, nincs, nincs, nincs...
Tekintetes Domándy Gábor úr összefonta kezeit mellén, letevén természetesen előbb a hosszú szárú pipát, s elszontyorodott arccal hebegé:
- Legalább mondd, hát mit tegyek?
- Nézz magad körül. Ki vagy te? Egy nagy nulla? Ki látogat meg téged, kivel barátkozol, milyen társadalmi állást foglalsz el? Semmilyet. Néhány név nélküli, ágrólszakadt képviselő jár hozzád, ezek előtt azonban nincs tekintélyed: a borodat megisszák, a pénzedet elnyerik. Na, de a bolondnak a fapénz is jó: neked ez is grácia. Menjünk tovább. Mit tettél vajon értünk, a családodért? Bírtad-e központtá tenni házadat, bírtad-e megnyitni előttem s lányod előtt azokat a köröket, amelyek nevelését s atyja állását megilletik? Nem. Gábor, Gábor, te tévúton jársz, te veszedelmes barázdán lépkedsz!
- Asszony, ne kínozz engem! Eluntam már...
- Mit untál el, a semmittevést, a tarokkozást vagy az alvást? Melyiket untad meg a három közül? Nos? nem felelsz, ugye? Találva vagy! Gábor, Gábor, térj lelkedbe s ne szaporítsd azok számát, kik a saját családjuk sírjának megásói. Neked becsületes, jó szíved van, s meg fogsz érteni. Ha pedig nem, mordizom adta, akkor váljunk el... ma jobb, mint holnap.
- Vilma, Vilma, csillapodj... hiszen hallgatlak, hiszen tanácsod szerint akarok cselekedni.
- Az már más. Ülj ide mellém, öregem, s hallgass meg... Neked beszédet kell tartani a parlamentben.
- De, édesem, én nem tudok...
- Meg kell lenni. Megteszed, kedves öregem? Ugye megteszed, családodért, értem?
- De mikor abszolute semmi mondanivalóm.
- Dehogy nincs, dehogy nincs.
- Becsületemre mondom.
- Tehát megtagadod? - pattant föl az asszony dühösen.
- Nem, nem - makogá Gábor úr szórakozottan. - Csak arra akartalak kérni, ha lehet, engedd el, mert úgyis mi hasznod lesz belőle?
- Mi hasznom? Ne tettesd magad oly együgyűnek, aminő nem vagy. Tudod te azt, hogy kétféleképpen lehet emelkedni az embernek: vagy a vagyona, vagy a politikai befolyása által. Hidd meg, édes öregem, egész más szemmel fog a világ rád nézni, ha egyszer beszédedet lenyomva látja a lapokban, vastag betűkkel: Domándy Gábor, s utána: »T. Ház!« s a többi. Oh, Gábor, de szép is az a politika, de szép is a férfiúi hivatás!
Az öreg szomorúan dörmögte, hogy nagyon szép.
- Mit morogsz? Igen vagy nem? ez a kérdés.
- Igen, kedves Vilmám! - tagolá Domándy - majd a tavaszra.
- Nem! Most, holnap vagy holnapután. Legfeljebb négy napot adok. Most vagy soha!
- De, kérlek, angyalom, vedd tekintetbe, hogy most nagyon nehéz, komplikált viták folynak a »Ház«-ban, ember legyen az, aki most felszólal. Tudod, én sohasem bolondultam a könyvek után...
- Miféle nehéz tárgyak? Engem meg nem csalsz. Én is olvasom az országgyűlést. A pénzügyi vita van napirenden. Nos, te el fogod mondani nézeteidet.
- De ha nincsenek! Aztán vedd tekintetbe, hogy miniszterkrízis van...
- Baj is az... Legalább a leköszönt pénzügyminiszter, ha nincsen ott, rád nem pörkölhet, hogy nincs igazad. A többi úgysem érti.
Gábor úrnak tetszett ez az ötlet és megfogódzott benne:
- Persze, nem érti... hüm, hüm... nem érti azt talán senki a világon.
- Hogy is értené? Ha értenék, nem utasította volna vissza már a negyedik kapacitás a miniszterelnök által fölajánlott tárcát. Hát csak iratkozz föl, édes férjecském, a szólásra, de még ma... Három napnál előbb úgysem kerül rád a szó, addig van időd átgondolni, amit mondj.
- Igazán kívánod?
- Követelem, Gábor.
- Isten neki! - felelte Domándy egy mély sóhajjal. - Legyek hát én az áldozat tiértetek; föl fogok iratkozni.
- De ne úgy, hogy az elhatározó pillanatban aztán »elállj«, mert ösmerlek benneteket, hallgató mamelukok, de esküszöm, többet nem leszünk egy fedél alatt. Tovább már nem tűröm e megaláztatást.
- Mindent ígérek, Vilmám, csak ne haragudj.
- Mindent, tehát még azt is, amire ezentúl megkérlek.
- Hogyan? Nem elég ennyi erre az egy napra?
- Nem, mert az egyik összefügg a másikkal. Mondd meg nekem, Gábor, mit keres nálad annyit az a Fekete-gyerek? De hogy mit keres nálad, ahhoz semmi közöm, hanem abba igenis van beleszólásom, hogy a szalonba küldözgeted a mi nyakunkra. Talán bizony a lányodhoz - tette hozzá gúnyosan.
- Csinos pár válnék belőlük.
- Ne ingerelj, Gábor, ne lázíts... az ilyen beszédekkel rövidíted életemet, pedig úgyis csak árnyék vagyok ezen a világon, s csupán az irántatok való szerelem tartja itt lelkemet a földi rögökhöz kötve. De amíg erő lesz bennem, addig mindig élő tiltakozás leszek e frigy ellen. Nem akarom, Gábor, jegyezd meg jól magadnak, nem engedi a természetem. Tudod, hogy a Szentillésy-családból származom, s azoknak a címerén az a körirat: »Följebb!«
- Én pedig, megvallom, nem voltam idegen ez eszmétől. János jeles fiatalember, nagy tudománya, jó modora és nemes jelleme van: ritka tulajdonok a mai világban.
- Nem lesz semmi a dologból.
- Amint te akarod, meg a leány. Nagyon jól van, édesem, én nem fogom őt többé hozzátok küldeni, hacsak magától nem megy...
- Mely esetben mi küldjük hozzád.
- Ahogy tetszik. Én mindenben kapitulálok a házi béke kedvéért.
A béke, a nyugalom, ez volt a Domándy Gábor összes vágya, de bezzeg mennyire fölzavarta azt most az elvállalt nagy kötelezettség. Izgatottan járt-kelt az utcán, a klubban szórakozott volt, úgyhogy minden este elfogták a »huszonegyesét« vagy négyszer.
Pokoli kínok dúlták belsejét.
A tragikum magva el volt hintve. Az alaphiba el volt követve. Föliratkozott a szólásra, s a nagy politikai lapok közölték is a hosszú névsorban, egyik pláne malíciából odajegyezte, hogy ez szűzbeszéde lesz az ötvenéves tapasztalatokkal dicsekvő férfiúnak.
Oh, hogy hazudik a gézengúz! Nem dicsekedett ő soha semminemű tapasztalatokkal, nem irigyelt ő meg sohasem borostyánt, sem tapsokat. Szeretne a föld alá bújni inkább, vagy sohase virradjon föl az a végzetes keddi nap, amikor a jegyző valamely nagyszabású beszéd után e nevet fogja leolvasni: »Domándy Gábor«.
S őneki föl kell állania akkor, és minden szem rá lesz függesztve.
Oh, bárcsak a folyosón lenne az összes ház, és ne hallgatná senki, vagy ha már hallgatja, hadd siketüljön meg egy félórára minden honatya, hogy csak a szája mozgását lássa, de ne értse.
Sem az nem történt, hogy a parlamenti tagok megsiketültek volna, sem az, hogy a keddi nap föl ne virradjon, hanem az történt, hogy mikor tekintetes Domándy Gábor úr egy komfortáblin hazaért a képviselőházi ülésről, az elmondott beszéd után lázban, vacogó fogakkal, az volt a legelső dolga, hogy az előtte ajtót nyitó inast úgy nyakon teremtette, miszerint az menten az asztal alá gurult.
- Mit nevetsz rám olyan furcsán, te gazember - hörgé dühösen. (Első eset, hogy a tekintetes úr igazán mérges.) - Csukd be az ablaktáblákat, ereszd le a függönyöket, ne lásson be senki, még a napfény sem. El vagyok veszve... brr... brr... (ez a fogak vacogását jelenti). Oh, milyen csodálatosan nézett reám a premier azokkal az előkelő üvegszín szemekkel! Megfagyok! Miska! Tegyetek fát a kandallóba. Vajon mit akarhat velem a premier... Csukd be a kaput Miska, reteszeld be valamivel, be ne jöhessen egy lélek sem. Nagy bajban vagyunk, édes Miskám. Ha valaki kérdez utánam, mondjad, hogy nem lakom itt, hogy nem ösmersz, mondj akármit, de be ne ereszd. Brrr... Beteg vagyok... Tégy egy vánkost a fejem alá, egyet meg a hasamra. Hadd melegedjen föl. Fogd meg csak, milyen jéghidegek a kezeim. A miniszterek szorongatták. Oh jaj, oh jaj...
A hű Miska kétségbeesve sürgött-forgott ura körül, ki ónszínűvé vált arcával és síri hangjával olyan volt, mint egy kísértet.
- Talán jó lenne, ha zacskót melegíttetnék a szakácsnéval a nagyságod gyomrára.
- Ne nevezz engem nagyságosnak, nem vagyok én csak nemzetes úr vagy talán még az sem. A feleségemet, leányomat pedig különösen be ne ereszd: nem akarom őket látni.
- Őnagyságaék a sánta bárónénál vannak ebéden, addig úgysem jöhetnek. A zacskót hozzam? Vagy hogy talán mégis jobb lenne a meleg lepény szervétába betakarva? Nekem az használt egyszer.
- Azért beszélsz, gazember, hogy az elhasznált orvosságot te ehesd meg aztán.
Az ajtón kopogás hallatszik.
- Ki az, mi az? Nem szabad! - hörgé Domándy Gábor mérgesen.
- Telegramm! - hangzik kívülről.
- Vedd át, Miska, s olvasd föl hangosan.
Miska fontoskodó arccal fejtette le róla a papírpecsétet s következőleg sillabizálta:
- Dicső hazafi!
- Te szamár! - fordítsd meg és nézd meg még jobban az adresset.
- Domándy képviselő, Zerge utca.
- »Dicső Hazafi! - folytatja Miska az olvasást. - Táviratilag értesülve azon óriási sikerről, melyet mai remek beszéde a parlamentben aratott, büszkék vagyunk, hogy a nemzet tapsai kerületünk képviselőjét illetik. Üdvözöljük önben a gyakorlati államférfiút. Ön az újonnan fölgyúlt csillag. Lelkesedéssel nézzük innen ragyogó fényét.« Aláírva a bolyki kaszinó.
- Tépd össze s dobd a tűzbe! - kiáltá Gábor úr, s habár foga vacogott is a hidegtől, arca lángba borult.
Megint kopogtatás. Új telegramm. Ebben a szurdokházi intelligencia fejezi ki elragadtatását a beszéd fölött s rakja le hódolatát a megye nagy szülötte előtt.
- Föl ne bontsd a többit, ha még jönne!
És jön: mindig több-több, magánosoktól és testületektől, nagy nevű államférfiak, kik eddig hidegen nézték le Domándy Gábort, ha köszönt is nekik a »Ház«-ban vagy azon kívül, alig biccentették fejüket, most névjegyeiket küldik és baráti kézszorításukat. Livrés inasok egymásnak adják a kilincset a Zerge utcai csendes polgári házban. Miska nem bírja elképzelni, mi történhetett.
Majd egyszerre fölpattan az ajtó, s maga a nagyságos asszony rohan be s egyenesen a férje nyakába ugrik azzal a repeső örömmel, mellyel valaha régen... régen.
A kezében egy esti lapot lobogtat, arcán a diadal mosolya virít.
- Gábor, édes Gáborom!... Ki hitte volna, ki gondolta volna... Én, csak én tudtam azt egyedül, Gábor, hogy benned nagy talentum rejlik.
Gábor úr egy hörgő nyöszörgéssel válaszolt erre a bókra.
- Rosszul vagy, édesem? A nagy öröm levett lábadról. Mutasd csak a homlokodat. Lázad van, majd elmúlik. Úgy szokott az lenni az ilyen nagyobb emóciók után. Ne főzessek egy kis herbateát?
- Ne, ne! Hagyj magamra. Egyedül akarok lenni.
- Oh, dehogy hagylak, édesem, van énnekem olyan orvosságom, mely minden bajt nyomban begyógyít. Nézd csak, olvasd csak, »kis öregem«, mi van itt.
Abban az esti lapban pedig az a kombináció volt megírva, ritkított betűkkel, a vegyesek között, hogy a pénzügyminiszteri tárcára mai beszéde után, mely oly behatóan tárgyalja közgazdasági viszonyainkat, az egyedüli komoly jelölt csupán Domándy Gábor lehet. Sőt - mint a lap biztos forrásból értesül - gróf Cserényi Pál miniszterelnök még a mai nap folyamán föl fogja azt neki ajánlani.
- Ámulat ez, mese ez, Gábor. Nem, nem, hiszen itt áll megírva. Jó, hogy jössz, Erzsi, olvasd el te is, hadd győződjem meg, hogy nem álmodom.
Egy fiatal, délceg leány lépett be, gyönyörű szőke fürtökkel és a legszebb kék szemekkel, amiket csak képzelni lehet. Piros korall ajkai ingerlően mozogtak, valami pajkos operettdallamot dúdolt, hanem attól a néhány sortól egyszerre elhalt a dal, s arcáról a gondtalan pajzánság eltűnt, helyét sápadtság foglalta el.
- Te is elsápadtál a nagy örömtől, éppen mint apád. Benneteket minden meg tud zavarni. Örömben, búban legyetek erősek, mint az anyai nagyatyám címerirata mondja: »In prosperis et asperis.« Bizony, csak különös nyilvánulásai vannak az örömnek.
Pedig hát a szép Erzsike éppen nem örült a dolognak. Nagyon jól tudta ő, hogy a magaslat távolítja attól, akit ő oly nagyon szeret. Mit ér neki az, ha apja a piros széken fog ülni, mikor neki csak a boldogtalanság padja jut!
E pillanatban fölemelkedett az öreg Gábor a díványról, ahol eddig összekuporodva feküdt, s egy miniszterhez éppen nem illő összegörnyedt pozitúrában állott meg neje előtt.
- Asszony! - mondá, talán először életében férfias, kemény hangon. - Eddig mindig te hurcoltál az orromnál fogva, most már én akarok az úr lenni a háznál. S az is leszek, becsületemre fogadom. Dixi.
- Az leszesz, Gábor. Az egész ország fölött úr. Kegyelmes urunk.
- Asszony! - szólott Gábor úr tompán és ridegen - ha még egy ilyen hivalkodó szót kiejtesz, megfojtalak. Pusztuljatok a szemem elől a szobátokba. Akarom, parancsolom!
- De, Gábor, az isten szerelmeért, mit gondolsz?... Értekeznünk kellene... a miniszterelnök mindjárt jöhet. Ember, ember, hogy lehetsz ilyen könnyelmű! Téged elvakított a szerencse, pedig nekem köszönheted azt...
Domándy állati dühhel toppantott egyet a padlón. Arcán kidagadtak az erek. Még sohasem látta neje ilyennek.
- Egy szót sem többet. Pusztuljatok.
- Reám is haragszol, édesapám? - kérdé lágy, szelíd hangon Erzsike.
- Rád is. Te vagy minden bajomnak az oka.
A nők távoztak.
- Apád megbolondult - mondá a mama -, megártott neki a nagy öröm, és rohamai vannak. De majd kitombolja magát. Most pedig siessünk s hozzuk kissé rendbe a szalont, mert a gróf jöhet. Oh, leányom, milyen dicső pillanat! A miniszterelnök, Magyarország miniszterelnöke a Domándyné szalonjában.
- De hátha csak levelet ír?
- Nem, nem. Nekünk, idősebb nőknek, hatalmas előérzetünk van. Én hiszem, tudom, hogy ő itt lesz még ma.
- Te könnyen hivő vagy, mama. Egy hírlapi hír légből kapott is lehet. Én nem értek a politikához, de énnekem mégis különösnek látszik az, hogy az én papám olyan nagyon okos dolgokat mondott volna.
- Gyermek vagy, nem érted, hogy kis ésszel kormányozzák a világot, s hogy ezerféle körülmény játszik bele az ember szerencséjébe. Aztán ami apádat illeti, ő nem mindennapi ember, édes leányom, én rég fölfedeztem benne az égi szikrát. Szentillésy-lány létemre nem is mentem volna hozzá másképp. Igen, a te apádban van égi szikra, de szertelen lustasága takarja el annak fényét.
- Levél a nagyságos képviselő úr számára - jött jelenteni a szobalány.
- Vigyék a szobájába.
- De nem lehet, mert a nagyságos úr rázárta magára az ajtót.
- Kopogtatni kell, majd kinyitja.
- De éppen az volna a legnagyobb baj, mert a nagyságos úr a hatcsövű revolverét helyezte maga elé s megesküdött, hogy lelövi, aki legelőször háborgatja. Azt az egyet pedig meg különösen is meghagyta, hogy János úrfit, ha jönni találna, még közel se eresszék az ajtóhoz.
A nagyságos asszony fejet csóvált s így szólt:
- Vegye át a levelet és hozza be ide.
- Igen, de a levél a miniszterelnöktől van, s válasz kell rá. A lakájnak meg van hagyva, hogy választ vigyen.
Domándyné élénken ugrott föl s maga sietett ki az előszobába átvenni a levelet. De bizony csak nagy rimánkodások után sikerült bejutni vele a férjéhez.
- Mit akarsz? - kérdé az durván.
- Levél a miniszterelnöktől. Bizonyosan a pénzügyi tárcával kínálnak meg. Oh, Gábor, tagjaim remegnek a gyönyörtől, s lelkem már olvassa a sorokat benne.
- Nem fogadom el.
- Hisz csak nem bolondultál meg.
- Becsületemre mondom, nem fogadom el.
- Ember, ne tégy hamis esküt! Vagy pedig ne tréfálj velem.
Domándy fölbontotta a levelet s olvasá: »Kedves Gáborom! A mai minisztertanács után, körülbelül esti hét óra tájon, jelöld ki, hol válthatok veled néhány bizalmas szót. Tisztelő barátod: gróf Cserényi Pál.«
- Az ördögbe is - dünnyögé Domándy ijedten -, a dolog komolyabb, mint hittem volna. No, Gábor, most vagy már igazán megakadva.
Leült és a következő választ írta:
»Kegyelmes uram! Én rosszul érzem magam s valószínűleg ki nem mozdulhatok ma szobámból. Méltóztassál azonban megengedni, ha tán a mai beszédem folytán jöttem volna szíves jóindulatodnál fogva valamilyen kombinációba, határozottan kijelentem: drága idődet, melyet a haza annyira igénybe vesz, rám ne pazarold, mert én semminemű hivatalt nem vállalok, sőt holnap a képviselői mandátumot is leteszem. Hódoló híved: Domándy Gábor.«
A kész választ odatolva a neje elé, kárörvendő hangon mondá:
- Ne, olvasd el te is!
Domándyné ijedten csapta össze kezeit.
- Szent isten, te meg vagy őrülve.
- Meg voltam akkor, mikor reád hallgattam. Ezentúl már okos ember leszek, csak ezt a szégyent kiheverjem.
- Valami titok nyomja a lelkedet. Mi történt veled? Légy őszinte.
De Domándy Gábor úrból nem lehetett kivenni harapófogóval sem egyetlen elfogadható indokot arra nézve, hogy - a felajánlt tárcát el nem fogadja. Szótlanul méregette a szobát vaskos medvelépéseivel s nem is felelt a neje kérdéseire, minélfogva az visszament a szobájába nagy tűnődések között.
»El kell fogadnia. Már miért utasítaná vissza? Vannak emberek, akik ha miniszterekké lesznek, lejárják magukat, oda lesz tekintélyük, nimbuszuk, de Gábor nem veszíthet semmit; ő csak nyerhet.«
Alig egy óra múlva főúri fogat állott meg a ház előtt és gróf Cserényi lépett ki a hintóból, ruganyos léptekkel haladva föl a lépcsőkön.
Domándyné látta a hintót, s hallotta a közelgő lépteket, és szíve hangosan dobogott.
- Erzsike, ide mellém, simítsd meg a hajadat, igazítsd meg a fodrot a ruhádon, kissé össze van gyűrve, adj a testednek méltóságos állást... így ni...
A nők elhelyezkedtek a szalonban, s egy időben, ahogy a szobalány jelenté, belépett gróf Cserényi Pál.
Magas, karcsú ember, ősz hajjal, arisztokratikus hosszúkás arccal, az egyik szemén monokli, s az »r« betűt triplán ejti ki. Egyszóval, meg van áldva a miniszterelnökök összes szükséges tulajdonaival.
- E nagy szerencse - mondá Domándyné fölkelve - bizonyosan férjemet illeti, gróf.
- Oh, éppen nem, asszonyom. Én megvallom, egy kevéssé politikus vagyok s szeretem megkerülni az esélyeket.
- És ez a leghelyesebb is, úgy hiszem - mondá Domándyné nyájas, de bágyadt előkelőséget szenvelgő hangon, midőn magas vendégét a legfőbb helyre, a sárga selyem díványra ültette, melyet még valamikor Domándon vett a postamesterné irigylésének felköltésére. - Gróf úr, van szerencsém leányomat, Elizt - bemutatni.
Erzsike mélyen elpirult a gróf tekintete alatt, mely kissé szemtelen is volt.
- Valóban, asszonyom - kezdé meg a társalgást Cserényi -, az esélyeket az igazi diplomatának elő kell készíteni, s erre nézve legjobbak a szövetségkötések.
- Értem önt.
- Igen kellemes rám nézve, mert éppen önnel akarok szövetségre lépni, asszonyom.
- Hogyan? Énvelem? Ki ellen?
- Természetesen a férje ellen - mondá a gróf mosolyogva. - Azt akarom, hogy ketten vegyük rá a miniszteri tárca elvállalására.
- Nehezen fog menni - szólt Domándyné, alig palástolhatva el nagy örömét.
- Nehéz dolog, de nem hiszem, hogy könnyen ne menne. Önnek, asszonyom, nem lehetetlen semmi.
E finom bókra elpirult Domándyné s aggályosan tekintett a nyíló ajtóra, melyen Gábor úr lépett be.
- Kegyelmes uram, te itt?
- Testestül-lelkestül, Gábor barátom. Ha nem jössz, viszlek. Kaptam leveled, de nem vehetem komolyan a kosarat.
- Pedig elhatározásom megmásíthatlan.
- Gondold meg, hogy az egész kabinet sorsa tőled függ. Ha holnap estig nem bírok minisztert találni, be kell nyújtanunk lemondásunkat. Éppen a tizedik ember utasította vissza tegnap. A mai beszéd után te vagy az események által előtérbe tolva, s ha csak egy csöpp hazaszeretet lakozik benned, nem teszed ki a kabinetet s ezáltal a hazát kimondhatatlan zavaroknak.
- Nem bírok megfelelni annak az állásnak.
- A patvarba is, ne beszélj! Te, aki egyetlen beszédedben több tapasztalatot, több tudományt és készültséget árultál el, mint amennyit mi mindnyájan. Barátom, gondold meg, hogy vannak kötelességek, amelyek előtt meg kell hajolni a férfiúnak.
- Úgy van! - mondá Domándyné kenetteljesen.
Domándy megsemmisülve rogyott egy karszékbe s halántékait szorította össze a tenyereivel.
- Már habozik - súgá Domándyné.
- Nem lehet, nem lehet - hebegé Domándy sápadtan.
- Olyan vagy, barátom, mint egy szfinx vagy mint egy gyerek... titokzatos és érthetetlen. Nem lehet, mondod, nem lehet: de hát van-e alapos okod arra a nem lehetre? Mert ha nincs, én szavamra mondom, egy tapodtat sem mozdulok innen addig, míg nem adod beleegyezésedet.
- Jól van tehát - kiáltá Domándy fölkelve, egy hirtelen határozat szilárdságával -, gavallér ember vagy, kegyelmes uram, neked elmondom az okot, ha mindjárt el kellene is süllyednem a föld alá miatta szégyenletemben.
- Szent isten! Mit fogok hallani.
E súlyos pillanatban halk kopogás hallatszott az ajtón, s anélkül, hogy bevárná a választ, belépett a kopogtató: dr. Fekete János.
A nagyságos asszony szigorú, fagyasztó tekintettel nézte végig, Erzsike fülig pirult, a miniszterelnök pedig megbotránkozó pillantást vetett rá.
- Bocsánat! - mondá a fiatalember, visszavonulni készülve - nem tudtam, hogy háborgatni fogom.
- Maradj itt, öcsém, mert amit mondani fogok, szorosan összefügg veled. Neked okvetlenül itt kell lenned és hallanod. Kegyelmes uram, van szerencsém neked bemutatni földimet, dr. Fekete János segédfogalmazót.
Őexcellenciája föltette a monoklit, s mint ahogy valami apró rovart szokás, futólag végignézte Fekete Jánost.
- Hallgass meg tehát, kegyelmes uram, és el ne ítélj - kezdé Domándy töredelmesen -, mert ha lumen nem, de becsületes ember vagyok. Hibámat jóvátenni kötelességem. Ez a fiatal barátom egy vastag kéziratot nyújtott át nekem ezelőtt hetekkel...
- De, Gábor, ez tán mégsem tartozik a dologra.
- Sőt éppen oda tartozik. A kéziratot át kellett volna adnom valamely kiadónak, de senki sem vállalkozott rá, mert nem fantasztikus, ledér regény, hanem komoly mű a magyar pénzügyi viszonyokról.
- Ah, ah! - csudálkozott őexcellenciája. - Nos, aztán?
- Aztán... aztán... itt állok, kimondom az igazat - szólt az öregúr egy mély sóhajjal -, én bizony ebből a kéziratból mondtam el egy fejezetet tegnap a képviselőházban; nem értek én magamtól a pénzügyekhez annyit sem, mint a körmöm feketéje.
A nagyságos mama egy halk sóhajjal összerogyott a karszékben. Örzsike arcán a diadal glóriája tündökölt, csak Gábor úr állott ott bűnbánólag, s a szerző elpirulva.
Gróf Cserényi Pál hidegen fölkelt ülőhelyéről s fitymáló hangon tagolá, egyetlen ujját nyújtva oda Domándynak:
- Ah, ah! Nos, így csakugyan be van ez a dolog végezve. Szervusz! Isten önnel kisasszony!
Kegyelmes uram - szólt Domándy megkönnyebbülve -, a műnek, mely engem majdnem a miniszteri székbe vitt, e fiatalember a szerzője, mint mondám, s e fiatalember már öt év óta csupán segédfogalmazó. Ha tán kegyes lennél kiterjeszteni figyelmedet... előléptetésére vonatkozólag.
- Hja, az nagyon nehéz, édes barátocskám... sőt mondhatnám, lehetetlen most, midőn redukálunk. Adieu!
A LEGJOBB DIÁK
1881
- Rajz -
Mikor a mostani lakásomra költöztem, ezelőtt négy évvel, nem ösmertem utcámat a legkevésbé sem. Csendesen laktam az első emeleten, s szinte jól esett nézni ki az ablakon, nem annyira az örökké idegen járókelőket, mint inkább a közelben lakó embereket.
Legtöbbször az átellenes ház két szögletablakán pihent meg szemem. Két kis módos ablak ez, melyen a zsaluk egész nap le valának eresztve, kivévén, mikor a szolgáló a szobát szellőztette. Akkor jobban szemügyre vehettem én is. A kopott, igénytelen bútorokról és a berendezésről azonnal észrevettem, hogy az hónapos szoba.
Vajon ki lakik benne? Egész nap otthon szoktam lenni, de soha annak függönye föl nem lebben. Csak olykor hallottam onnan víg kurjongatásokat.
Borzasztó korhely lakhatja e pici szobát, ki soha sincs otthon, csak éjjel botorkál haza.
Egyszer véletlenül nálunk volt a szomszéd háznak a házmestere, Porhanyós Gergely gazda. Nem tudom, miféle indokolatlan kíváncsiságból, megkérdeztem tőle:
- Ki lakja azt az emeleti szobát, Gergely gazda?
- Egy gyehennára való vásott diák, valami Cséry Pista. No, abból is szép mákvirág lesz, ha megérik. Nagy öröme lesz apjának.
Hüm! Cséry Pista - gondolám -, hisz ez az én kedves unokaöcsém Bihar megyéből, akire holtom után minden vagyonomat hagyom. Igen, a gyerek, ha jól emlékszem, említette is, hogy itt közelemben lakik valahol, mikor a minap az öt forintot kérte.
- Hát nem tanul az a gyerek semmit, ugye?
- Nincs annak egyetlen könyve sem, uram. Mikor megjön az év elején, alig bírom a kufferjét leemelni a fiákerből, mikor elmegy haza az év végén, a félkezemmel vágom oda a bakra: csak úgy kong az ürességtől.
Ejnye, ejnye - mondám magamban bosszankodva -, mégsem illő dolog tőlem, hogy semmi gondot nem fordítottam erre a fiúra. Hagytam elcsenevészedni, elrontani, pedig az édesapja hogy rám kötötte.
Lelkiismeretfurdalást kezdtem érezni s elhatároztam, hogy a jövő félévben olyan lakást fogadok, melyben neki is szoba jusson: majd kordába fogom én a gaz kópét, ha még nem késő.
Elkezdtem tanáraitól kérdezősködni. Azok bizony mind azt mondták, hogy már elkéstem, Cséry Pistából sohasem lesz semmi, országos korhely és léhűtő. A betűt alaposan gyűlöli, akár írva, akár nyomtatva. Hanyag, rossz magaviseletű, s még a többi fiúkat is elrontja. Csak az ördög vinné el innen minél előbb.
Ilyen nagybátyai örömöktől áthatva, hagytam ott a tanárokat, s magamnak tulajdonítottam, hogy unokaöcsém ennyire elromlott, magára lévén hagyatva; hosszan törtem fejemet, miképp segítsek rajta.
Végre egy barátom azt tanácsolta, hogy jó volna elvinni a fővárosból, hol sok az alkalom a rosszra, valami kisebb vidéki helyre: ott örökösen szem előtt lesz.
Ez a mód látszott leghelyesebbnek előttem is.
Írtam Kecskemétre, anélkül, hogy Pistával csak beszéltem volna, mert meg volt hagyva inasomnak, be ne bocsássa többé. Kecskeméten lakik megboldogult nőm anyja, az örömmel kapott az ajánlaton, legalább, mint írta, nem lesz olyan rideg, csendes a ház, mint egy kripta.
El voltam tehát határozva. Húsvét előtt a második félévre Kecskemétre fog menni a fiú. Írtam szüleinek is tervemről, azok hálás szavakkal köszönték meg gondoskodásomat, s mindenben rám bízták gyermeküket, akit olyan forrón szeretnek s akiről fájdalommal hallják, hogy olyan gonosz.
Alig vártam, míg elmúlik a két hónap. Végre megérkezett a kitűzött nap, inasomat átküldtem korán reggel a szomszédhoz, hogy tudassa Pistával, miszerint csomagolja be holmiját, mert az esti vonattal Kecskemétre viszem. Semmi ellenmondást vagy választ nem fogadok el. Megmondtam, meg fog történni.
Az inas azzal jött vissza, hogy az úrfi nagyon csodálkozott, de azt üzente, hogy engedelmeskedik és készen lesz.
- Csodálom! - szóltam önkéntelenül és siettem a tanárokhoz, hogy bizonyítványát kivegyem.
Az igazgató úr szívesen fogadott, mert ismert a természettudományi társulat üléseiről.
- Mivel szolgálhatok, kedves barátom? - kérdé nyájasan.
- Öcsém, Cséry István bizonyítványát kérem. Viszem Kecskemétre a második félévre.
- Oh, oh, milyen kár! - mondá az igazgató sajnálkozó hangon. - A legderekabb fiút. A legjobb diákot!
- Negatíve. Ugye, kedves direktor úr!
- Nem, uram, pozitíve. Cséry István az osztály dísze, nemcsak példás magaviseletű, hanem a legjellemesebb, legeszesebb és a legszorgalmasabb tanuló. Igazi dísze az oskolának.
- Tréfálni méltóztatik, vagy az én eszem kezd megzavarodni, hogy az ellenkezőjét értem annak, ami mondatik.
- Oh, oh! Ön nem hisz nekem. Nos, tehát kérdezzünk meg másokat. Íme, itt van Bonyvay tanár úr... mondja meg ő, ki a legjobb diák az iskolánkban?
Bonyvay tanár úr Cséry Pistát nevezte meg.
- Hogyan, Bonyvay úr! - kiáltám ámulva. - Hisz ön mondta ezelőtt két vagy három hónappal, hogy az osztály mételye.
- Hja, uram, az akkor volt!
- Ön mondta, hogy sohasem lesz belőle semmi.
- Hja, uram, én nem tehetek arról, ha csodák is történnek...
- Ez igazán csoda! - mondám. - De hol van az a gyerek? Hadd tudjam meg magától, mi változtatta így át?
- Azt én is szeretném tudni - szólt Bonyvay.
Pistát kihívattam a leckéről s meghíttam ebédre hozzám.
Ebéd alatt így szóltam hozzá:
- Meg vagyok veled elégedve, öcsém. Most már szabad bejárásod van hozzám. Vasárnaponkint nálam ebédelsz s havonkint tíz forint zsebpénzt kapsz tőlem.
- Köszönöm, bátyám, de a pénzre nincs szükségem. Amit otthonról küldenek, sem tudom mire költeni.
- Éppen ez az, amire kell hogy megadd nekem a felvilágosítást, mi változtatott meg annyira? Azelőtt adósságokat is csináltál, a havi pénzeddel nem jöttél ki, ruháidat eladtad, nem tanultál, szüleidnek és tanáraidnak keserűséget okoztál - most pedig ember vagy a talpadon. Mondd, mi vezérelt a jó útra.
- A szeretet, kedves nagybácsi!
- Ah, mesebeszéd, A szeretet inkább el szokott benneteket rontani.
- Meglehet, de énrám az hatott. Különben elbeszélem egész őszintén.
- Hallgatlak, kedves öcsém.
- A nagybácsi nagyon jól tudja, hogy szüleim nem gazdagok s keserves verejtékkel szerzik a pénzt; én is tudtam ezt, de sokkal könnyelműbb valék, hogy ez szabályozott volna cselekedeteimben. Február elsején megküldték kezemhez a szállás- és kosztpénzt, meg a zsebpénzemet: negyven forintot. Én ez összeget átvettem és nehány nap alatt haszontalanságokra elköltöttem, anélkül, hogy csak valamely hasznos szükségletemet is fedeztem volna belőle. Igen, bátyám, nagyon könnyelmű voltam s azonfelül az iskola söpredéke, a legrosszabb diák. Nincs nekem semmi veszteni valóm a jó híremből. Ez a tudat könnyedén vont egyik bűnből a másikba. Felmondták szállásomat és kosztomat, midőn a háziúr megtudta, hogy a pénzt elköltöttem. Nagy zavaromban önhöz akartam folyamodni, de ön nem engedett magához.
- Hát miért nem írtad ezt meg nekem így? - szakítám félbe szemrehányó hangon. - Szegény fiú.
- A szüleimnek írtam egy válogatott hazugságokkal telt levelet, melyben soha meg nem történt dolgokkal hoztam kapcsolatba azt, hogy pénzem nincs, s kértem, küldjenek még negyven forintot.
Harmadnap, ahogy a levelet elküldtem, a Mari húgom jött erre keresztül, ki Pozsonyban jár az apácákhoz. Remegve kérdeztem:
- Hoztál nekem pénzt?
- Nem hoztam - felelé kis nővérem szomorúan.
- Micsoda dolog az? - fakadtam ki indulatosan. - Talán nem kapták meg a levelemet?
- De bizony megkapták tegnap.
- Nos, és?
- Sírtak mind a ketten.
- Apa is? - kérdém félénken.
- Ő is - szólt kishúgom halkan.
- Tehát nem küldenek pénzt?
- Szegény Pista! Csakugyan azt határozták, hogy nem küldenek. Nagyon fel vannak indulva ellened. Békítsd ki őket, kérlek, valahogy... Talán egy szép levéllel...
Meg voltam semmisülve. Midőn húgom tovább utazott, kétségbeesve rohantam haza, s a díványra rogyva sírtam, s a szívem majd megszakadt attól, amit éreztem.
Tompa aléltságomból a levélhordó zavart fel.
- Cséry István! - kiáltá a szoba közepén. - Pénzes levél.
Felvillanyozva ugrottam föl. Tehát megbocsátanak.
Átvettem a levelet és aláírtam. Ott fénylett a borítékon: »terhelve 40 forinttal«.
- Még egy levél - mondá a levélhordó s átnyújtott egy másik levelet. Édesanyám írását ismertem fel rajta, s annak a borítékján is ott volt: »terhelve negyven forinttal«.
Felbontottam mind a kettőt. Igen, negyven-negyven forint volt bennök.
Remegő szívvel fogtam az olvasáshoz.
- Kedves fiam! - írja atyám. - Te sok szomorúságot okozol nekünk, anyád nagyon fel van indulva fájdalmában, s annyira is haragszik rád, hogy talán sohasem is bocsát meg. Hallani sem akart arról, hogy negyven forintot küldjünk. Egy garast se, kiáltá s rám csapta az ajtót. De én még ez egyszer megkönyörültem rajtad s tudtán kívül eladtam a kis tarka csikót ezért az összegért s titokban küldöm a Miska kocsistól a postára stb.
Szívem elszorult az önvád miatt e levél olvasására, minden tagom megzsibbadt.
Hát még midőn anyám levelére került a sor.
Szegény jó édesanyám! Azt írja, hogy az istenért valahogy - az apámnak el ne áruljam, miszerint ide mellékelve küld negyven forintot. A libákat vitte eladni a Borcsa szolgáló, meg az üszőt. Abból megy az a pénz. »Atyádnak erről - fejezé be - sohasem szabad tudni, mert tán meg is ölne, amennyire dühös rád, kedves, édes gyermekem.«
Záporként omlottak a könnyeim. Ez a nagy szeretet keresztüljárta szívemet, mintha egy éles kés lenne, s kivágott onnan mindent, ami tisztátalan. Megesküdtem, hogy ezután csak örömöt fogok nekik szerezni.
- S meg is tartottad, kedves öcsém - mondám magam is meghatva. - Az isten tartson meg ebben örökké!
KENYÉRHARC
1881
- Rajz (Képpel) -
Szepi egész nap nem evett. Szomorúan őgyelgett az utcákon farkaséhségével. Az emberek közönyösen mentek el mellette, hiába nézett fel rájuk, arról a beteges halvány arcról senki sem olvasta le az éhséget. Vagy ha leolvashatta volna mindenki, de az emberek szeretik észre nem venni a szenvedés elmosódó betűit.
Aztán könyörtelenek is. A kisfiú csak tűrte egy darabig, de mikor szája egészen kiszáradt, lábai pedig elerőtlenedtek, ledőlt egy fal mellé s megpróbálta, hátha el tudna aludni. Nem lehetett.
Éhsége űzte. Felkelt. Tovább vánszorgott. A lacikonyhák pecsenyeillata felé vitte ösztöne. - E sátorok előtt állott meg és sokáig nézte, nem-e ejt le valamely néni, ki a sátorban árul, egy-egy darabkát. De bizony nem ejtett le. Ez asszonyok nagyon vigyáznak a portékájukra.
A kisfiú szeme szikrákat hányt a vágytól. Mindig közelébb-közelébb ment a sátorokhoz. Az éhség nagy szörnyeteg és leleményessé, vakmerővé teszi azt, akin erőt vett. A kisfiú elhatározta, hogy megkerüli az asszonyok valamelyikét, s hátulról ravaszsággal hirtelen kivesz egy darab húst és elfut vele. A szelíd árvából tolvaj lesz! Tolvaj egy falat végett. De mikor ez az egy falat kínokat enyhít s tán az éhhalástól ment meg, oh, akkor az egy szörnyű harc az életért.
De ez a harc vesztett csata lett. A hadicselt észrevették jóeleve az óvatos kofaasszonyok, és elkergették a gyermeket:
- Eltakarodj innen, te csavargó, mert tudom istenem! lesz mindjárt nemulass. Ni, a gazemberje, hogy settenkedik itt!
A szónokló asszonyság magasra emelte a piszkafát, mellyel a tüzet szokta igazgatni az üst alatt, s felemelkedett, hogy utána iramodjék a fiúnak, vagy csak mutatta, hogy kedve volna egy harcias rohamhoz.
- A rendőrség is mire való - dünnyögé aztán -, ha az ilyen tolvajpalántákat jóeleve fogságra nem veti...
De a fiú ezt már nem hallotta. Elfutott, nagy szívdobogva, mert még csak kezdő. Ez lett volna tán az első bűnös lépése, s azt hiszi, a szándék is már nagy bűnbe keverte; ijedten megiramodva fut hát, s tán meg sem állana sokáig, ha egy úri ház udvarán meg nem állítaná egy mennyei jelenés, ha nem tündéri álom, de való.
Egy tál ételmaradék mosolyog az udvar közepén, amit bizonyosan a kiskutya számára hoztak ki, mert a földön van a tál a kutya mellett, ki most kezdi azt úri nemtörődömmel nézegetni, mielőtt hozzányúlna.
Az emberektől nem lehetett lopni. Hátha a kutya türelmesebb, elnézőbb lenne!
Egy perc műve a gondolat és a kivitel. Mint az éhes karvaly, csap le a tál mellé, s mind a két kezével mohón utána kap az ételnek.
Jogos tulajdonát tiltakozás nélkül nem hagyja az eb sem. Rávicsorítja fogait s hatalmas ugatásban tiltakozik ezen jogtalan eljárás ellen, de a tettleges ellenszegülésre nincs ereje és bátorsága.
A hadi kocka már-már a fiú részére dől, ő van közelébb a tálhoz, s az erősebbé a jog, az eb hátrálni kezd - midőn egyszerre váratlan külbeavatkozás vet véget az éles kenyérharcnak.
Megint egy ember - egy könyörtelen ember.
Kidugja fejét az ajtón, rákiált a fiúra:
- Eltakarodj innen, te csavargó! Nézze meg az ember, még a kutyát is meglopja.
Szegény fiú, hova takarodjon hát.
Miért nem mondták neki akkor is, midőn a világra jött:
- Takarodj innen.
A VÁSÁRFIA
1881
Rajz
Szomorú az a ház, ahol asszony nincsen. Olyan elhagyatott, rideg az udvar, a kert, a ribizkebokrok, a rózsatők, minden, minden. A szoba, tornác, mind olyan üres, pedig bizony a Máthé János házatája derekasan meg van rakva cseléddel. Van ajtócsapkodás, elevenség, nyüzsgés aztán, mivelhogy bíró is a faluban; egyik ember a másiknak adja a kilincset reggeltől estig szakadatlan, ki panasszal, ki a porciós könyvvel; de azért mégis olyan néptelen, üres, elhagyott az a Máthé-ház, mióta kivitték az asszonyt az örök nyugalom helyére.
Nem is bírja elfelejteni Máthé János; komor az ő arca, örökös felhő az ő osztályrésze e naptól fogva.
Pedig folytatása is maradt a derék nőnek, egy szép rózsabimbó, a szőke Mariska. Alig van még hét éves s mégis olyan kedves, okos, mintha már nagy lenne. Engedelmes, szófogadó, szelíd. - Az elkényeztetés sem árt neki, pedig ugyancsak kényezteti ám Máthé János az ő »báránykáját«.
Neki él, érte fárad, minden gondolata az ő kis leánya; térdein ringatja esténkint, kártyavárakat épít neki, ajándékokat vesz, még a gondolatát is kilesné, még azt a helyet is megfúja, ahová ülteti, óvja széltől, hidegtől, napsugártól, hajszál híja immár, hogy üveg alá nem teszi.
De hát csoda-e ez a túlság, mikor két nagy szeretetnek az összeadása! Az anya is benne van, a gyermek is. Képzelete körmeivel nem kell kiásnia, kikaparnia a földből a kedves halottat, - itt van, bírja képét elevenen.
Csakhogy ez a kép olyan búbánatos, szomorú -
Mariska azon gyermekek közé tartozik, kik nem betegek, de mégis úgy tetszik, mintha azok volnának; a hangjukban valami részvétgerjesztő, valami fájdalmas rezgés, az arcukon, a mosolyukban szenvedés van lefestve, halántékaikon kék, duzzadt erek futnak összekuszálva, egész egyéniségök egy megtestesült fájdalom.
Szegény Máthé Jánosnak sokszor elég volt egyszer nézni a méla, elbámészkodó gyermeki szemekbe, hogy könnyekre fakadjon.
Valami titkos baja van ennek a gyermeknek! Miért lenne olyan halovány különben? Elégedetlen, néha elgondolkozik, homloka ráncokat vet, s akkor úgy néz ki a kis bárányka, mint egy százesztendős öregasszony, mint egy nagyanyó. Vajon miről gondolkozik az akkor?
Soha ennek a csengő kacaját nem hallani, mint más gyermeknek. Csendesen meghúzódva ül egy szögletben s közönyösen nézi a szebbnél szebb játékszereket, vagy ha a mezőn van, mézes virágokat tép, vagy az Ipoly folyó partján ül ki a homokba s órákig is elnézi némán, egyedül a víz folyását. Vajon mit néz rajta?
Pedig azt szeretné Máthé János, ha víg lenne, ha ugrándozna; nem bánná ő, ha azt mondanák, hogy vásott, rossz gyermek, hogy betörte a szomszédok ablakait, agyontaposta vigyázatlanságból a kis kacsákat, vagy csinálna, amit akar, csak ilyen szomorú ne lenne az ő lelkének élő mása, - s mégis neki egy örökös szemrehányás ez a bánatos gyermek, ez örökös tőrszúrás. Szemrehányás azért, mert nem bírja boldoggá tenni, tőrdöfés azért, mert mindig úgy tűnik fel Máthé János előtt, mintha nem is ide tartoznék a földre azzal az ábrándozó arccal, azzal a légies, sovány alakkal, hanem mintha a menny lakója lenne már, ki csak ideiglenesen van még itt.
Ezerjófű vagy gyógyító balzsam nincsen ez ellen. A doktorok azt mondták, semmi baja a kis Mariskának, legfeljebb hajlandó a melancholiára. Nem kell sokat magányosan hagyni, mert embergyűlölővé lesz később sat...
A gondviselőnője, aki egyszersmind gazdasszony is a háznál, özvegy Kubek Mártonné pedig azt állítja, hogy ennek a gyereknek már a természete ilyen; hanem hát majd másforma lesz, ha eladó sorba kerül... más a bimbó, más a rózsa.
Vannak azonban lelketlen, szószátyár vénasszonyok is a faluban, akik meg-megijeszték Máthé Jánost meggondolatlan beszédeikkel.
- Nem telelni való gyerek az! - mondá az egyik. - Angyalnak termett az, Máthé János uram - mondja a másik.
Máthé János pedig sehogy sem akarja angyalnak nevelni: többet ér annak a földi leány, ha jó, ha szép, ha erkölcsös.
Innen a nagy szeretet, innen a túlság benne. Remeg, hogy elveszti, hogy azok a kék szemecskék egyszer csak örökre behunyódnak, és sohasem fognak olyan szomorúan mosolyogni többé.
Hej, ha Máthé János tudná, mitől gyógyulna meg az ő báránykája. Bezzeg, ha térdig koptatná is a lábát, ha a világ végén lenne is az orvossága, mégis elhozná, hogy víg legyen, hogy pajkos legyen az ő Mariskája, mint a többi gyerekek.
Pedig hát annak a kis Mariskának semmi baja sincs, csak az ő aggódó, képzelődő lelke festi azt bajnak, ami csupán a környezet kifolyása.
Mikor esténkint hazajön a mezőről, útközben mindig elképzeli: hátha a picikének baja történt otthon, hátha a kutya megharapta. Vagy a méh megcsípte, vagy valaki bántotta, s lihegve fut az önalkotta veszedelem érzetétől sarkalltatva hazafelé. Ilyen a szeretet, többet lát a valónál.
Váltig mondják rokonai Máthé Jánosnak, hogy házasodjék meg, hiszen még harminc éves, csak nem akarja oly siváran tölteni el egész életét, aztán a gazdasága is elpusztul asszony nélkül, mindenét szétszedik az idegenek, kivált ha ez a becsületes Kubik Mártonné is be találja hunyni a szemeit.
Megvallva az igazat, volna is kedve hozzá, mert azokhoz az emberekhez tartozik, kik szeretet nélkül megélni nem tudnak. Sőt van is valaki, aki szívesen néz rá vasárnaponkint a templomban, és a Mariska arany haját is gyöngéden megsimogatja, amikor meglátja, - de nem, mégsem teszi, mostohaanyára nem bízza a kis Mariskát; azt a szeretetet, mellyel Borcsája (úgy hítták a szegény boldogultat) leánykájának tartozik, fel nem aprózza a netalán még születendő gyermekek közt. Ő sohasem fog megnősülni többé. Hiszen elég életcélnak, amit ő kitűzött: ennek a gyereknek élni, isten szeretetében és a jó erkölcsben dúsnak fölnevelni.
Alább is hagytak ezzel a jó tanáccsal a rokonok, látván, hogy az kivihetetlen. S neki magának sem jutott eszébe semmi.
Egyszer azonban csakugyan beteg lett Mariska, valami jelentéktelen láz fektette le ágyacskájába. Bezzeg lett nagy ijedtség s szörnyű futkosás. Hívatták a doktort azonnal, aki szokás szerint megnézte a Mariska nyelvét és medicinát írt.
- Valami ápoló asszony kellene - mondá a doktor -, az öreg Kubikné nem arra való.
- Kit kellene? - töprenkedék Máthé János. - Mit gondolsz, kis aranyom, kit akarnál ide magadhoz? Kit szeretsz legjobban? Kitől vennéd be legszívesebben a medicinát?
- Hívassák el nekem a Rózsa nénit! Én a Rózsa nénit szeretem.
Máthé János elpirult, mert ő is azt a Rózsa nénit szerette, az tetszett neki a faluban a legjobban.
Nem volt mit tenni egyebet, mint hogy Kubiknénak át kellett szaladni a felvégbe Rózsa néniért. Nem is vetette meg az a szép kérést, ott termett azonnal, még egy tiszta ruhát sem vett; az igazi szeretet egyszeribe hozta s elfelejtette vele a legközönségesebb asszonyi hiúságot.
No, de hogy megörült a kis beteg, amint meglátta. Sápadt arca egyszerre kipirosodott, amint Rózsa néni puha kezeivel megsimogatta; aztán elkezdett beszélni mindenfélét, ahogy szokás a gyerekekkel, hol tréfásan, hol komolyan. Mariska nagy figyelemmel hallgatta, belefecsegett maga is, aztán közbe nevetett, és olyan víg volt, mint egy szarka. Hogyne, mikor a Rózsa néni olyan jól tud az ő nyelvén szólani.
Máthé János elhallgatta volna ítéletnapig. Ugrált, reszketett a szíve örömében, hogy az ő kis madara milyen vígan csiripel! Hej, mert a tavaszt hozta neki ide az a másik meleg szív, a Rózsa nénié. A madarak sem énekelnek télen...
No, már nem lesz semmi baja - hála istennek -, de ha már az orvos megírta a receptet, s a kocsi be van fogva, mely Jánost a városba viszi a patikába, hogy elhozza az orvosságot, ha netán kellene még...
Mikor Rózsa néni kimegy, hogy tejeskását hozzon be a kis betegnek a konyháról, a fiatal apa lábujjhegyen lopódzik oda a gyerekhez, s befogja kezével a kis szemeket.
- Találd ki, hogy hívnak? - kérdé átváltoztatott hangon.
- Maga az, édesapám!
- Én hát. Tudod-e, hogy a városba megyek. Hozzak-e neked vásárfiát?
- Bánom is én... hanem hát mégis hozzon!
- Ugyan mi legyen az, amit az én kedves leányom szíve kíván?
- Tudja mit, édesapám, hozzon nekem egy... egy...
- Mit no?... Ne félj semmit, kicsikém, mondd ki!
- Hozzon nekem egy mamát!
Máthé János uram meghökkenve hátrált egy lépést a kis virágos ágytól, azután meghajtotta fejét szelíden, megcsókolta hevesen a gyerek arcát, s így szólt:
- Válassz magadnak!
Rózsa néni belépett a tejes bögrével.
A kislányka átkarolta nyakát görcsösen.
- Ezt! ezt! - kiáltá, s mikor lefejté kezeit a szép özvegyasszony nyakáról, vígan tapsolt s dobolt velök a vánkoscihán.
A DIPLOMATA LEVELE
1881
Novella az életből
Neczpály Miklós egy szegény nemesi család utolsó sarja Felső-Magyarország egyik zabtermő megyéjéből.
Hórihorgas hosszú fiú, kinek arca, ha igazat lehet adni azon elméletnek, miszerint minden ember hasonlít valamely állathoz, legközelebbi rokonságban áll a kiéhezett agáréhoz: beesett, bizonytalan színű szemek, kidudorodó arccsontok, rőt pofaszakáll, olyan ritka, mintha ültetve lenne, és előre álló hegyes áll. Miklós úr éppen nem mondható szép embernek, s midőn protekciója folytán (mert két nagybátyja van beválasztva a magyar parlamentbe tagnak s mind a kettő a hatalom fényénél sütkérezik) egyik közös minisztériumhoz Bécsbe fogalmazónak neveztetett ki, senki sem jósolta meg, hogy a fényes birodalmi székvárosban asszonyok által csinálja meg a karrierjét, pedig minden fiatal embert ezzel a szóval szoktak útnak ereszteni: »igyekezz barátokat szerezni és főleg barátnőket.«
Nem is azoknak a fájából volt Miklós faragva, kiket a sors már mintegy előre csodálatos dolgokra szemel ki. Egyszerű, igénytelen ember, ki két kézzel kapaszkodik bele kötelességeibe, ki szorgalmas és tevékeny s földi hiúságokkal vajmi keveset törődik. Bizony, nem fogja szegény sokra vinni!
Csendesen húzódott meg bürójában festetlen, rideg asztalánál s egykedvű megadással őrölte a napokat. A hivatalos órák után egyet sétált valamely szép kertben vagy a Grabenen, aztán megvacsorált és hazament kis szobájába, hol könyvei közt érezte magát a legboldogabbnak.
S ezek a könyvek többnyire utazási munkák valának, a világ minden nyelvén, mert Miklósnak az utazás volt szenvedélye, idegen országok látása, ezek népeinek megismerése, társadalmi institúcióik, szokásaik tanulmányozása érdekelte.
Ábrándjai, vágyai odavonzották Amerika őserdeibe, Szibériába az ólombányákhoz, Ukránia sivatagjaira a kozákok közé; szerette volna fölkeresni a magyarok elődeit Ázsia belsejében, képzelete egyik álmában ott kóborgott valahol a fényes Granadában, a mórok között, és a jó isten tudná elmondani, hol mindenütt.
Nincs a világon komikusabb szenvedély, mint az, hogy egy tintatartójához láncolt bürokrata a világot akarja bekalandozni. És mégis oly természetes, mert az emberi természet szükségképpen az ellentéteket keresi.
Csekély fizetésének fölöslegét könyvek vásárlására fordítá. Egy egész halom volt már a szobájában. Mikor kifogyott a magyar és német útleírásokból és utazási almanachokból, megtanulta a francia nyelvet, hogy a franciák e nemű termékeit is átolvashassa, majd ezek fogyatékán az angol nyelvet sajátítá el. A szenvedélyek megvalósításáért nagy áldozatokra képes az ember s kicsinyelve hozza meg azokat.
Ha Miklósunk nem volt megelégedve állásával, anyagi viszonyaival, ha fájlalta, hogy dacára tevékenységének, már hat év óta nem léptetik elő, csak azért történt, mert sötét szobájába is, hol olyan bután meredtek rá a császári királyi miniszteri akták, bevilágított a reménynek az a halavány sugara, hogy hátha... ki tudja, mit rejt a jövő... egyszer még ő is tehet egy utazást, - valamikor, osztályfőnök korában, ha pénze lesz s hosszabb szabadságidőt is kaphat.
Hiú álom! Futó bolond! Mikor leszel te osztályfőnök, ha ugyan egyáltalán leszel valaha! Mint törődött öreg ember juthatsz te csak ily magas polcra, mikor már a köszvény fogja a lábadat hasogatni... akkor te már nem fogsz sehova utazni, hanem a meleg kályhát és a puha ágyat őrzöd otthon.
Ilyen kételyek borították be lelkét, de mégsem tudott lemondani. Minden hónapban félretett egy kisebb összeget a takarékpénztárba, az »útra«.
Mennyi boldogságot, örömet jelentett előtte ez a szó: az »útra«. Éppúgy elpirult, ha rágondolt, mint mi, többi közönséges szegény halandók, abban az életkorban, ha a kedves lányka jut eszünkbe. Neki is mindig hevesebben dobogott a szíve, valahányszor erre az útra emlékeztette valami.
Pedig folytonosan előtte lebegett az éjjel és nappal, az utcán és a hivatalszobában, hol a fekete dűlékeny betűk az iratokban amerikai tájképekké változtak át, s az esti szürkület, mely ónszínűvé festette a kis cellát, London ködévé alakult.
S mindez olyan nagyon reménytelen volt, mint annak a szenvedélye, aki egy álomképet kerget.
Évek jöttek, mentek, miniszterek letűntek és támadtak, a világ forgott a maga hatalmas küllőin odább-odább, Ukránia sivatagjai megtermették a selyem-füvet, a kozákok lovai meg is ették, a Guadalquivir partjain ott csóválták fejeiket a fehér liliomok, Andalusiában a szép señorák már évekig ábrándozhattak ablakaiknál, de Miklós még mindig ott ült egyik napról a másikra, a festetlen íróasztalnál.
Mindig csüggedtebb, szomorúbb lett. De azért még most sem mondott le. A pénzt gyűjtötte, mint ahogy illik egy pedáns hivatalnokhoz, ki sohasem felejti el betölteni egyetlen rubrikáját sem - még ha az a rubrika képzeletbeli is.
Barátai már gúnyolták is; nemegyszer hangzott háta mögött: »Ott megy a nagy utazó.«
Miklós arcát láng borította el ilyenkor, s olyan szép volt a harag villámaival szemeiben és összeszorított ökleivel, hogy szinte elfelejtette az ember azt a rút szőke szakállát.
Még otthonról is bosszantották a rokonok, minden levél végén ott volt rendesen: Mikor indulsz az amerikai nagy útra?
Azt gondolták, kedélyes tréfáikkal kigyógyítják utazási mániájából.
Féltek, hogy bele fog bolondulni egyszer.
Hanem hát fordult a szerencse kereke, s egy napon az osztályfőnök szobájába hívatta Miklóst.
- Ön a fogalmi szak legszorgalmasabb tisztviselője - mondá.
- Köszönöm ezt a jó véleményét, főnök úr.
- Önnek, mint látom, az egészsége nem áll a legjobb lábon, barátom, önnek elkelne egy kis pihenés.
Miklós meghajtotta magát.
- Félre ne értsen barátocskám. Nálunk hivatalnokoknál csak egy igazi pihenés van: a halál után. Én a pihenést úgy értem, hogy az ember egyebet dolgozik, mint amit szokott.
A derék principális sokatjelentően köhögött, azután sokat jelentően felszítt egy csipet burnótot az orrával s így folytatá:
- Őexcellenciájával, a miniszterrel beszéltem önről.
E szavakat oly kevély hangnyomattal ejté ki, mint egy spanyol hidalgó.
- Egy szó mint száz, fiatal barátom. Egy memorandumról és respektive egy jelentésről van szó, melyet ön fog elkészíteni. A pihenést, respektive az elkészítést úgy értem, hogy ön azt három hónap alatt készíti, ott, ahol akarja.
Miklós arcát az öröm élénk derűje öntötte el s önkénytelenül kiáltott fel:
- Mily szerencse!
- Igenis szerencse és respektive kitüntetés, mert akármilyen emberre ilyesmit nem bízhatunk. A munka azonban nem követelhető, hogy itt készüljön a lármás falak között, ön utazhat, megírhatja valami csendes fürdőn, a lombok között a zöldben. Én nem tudom, de a poéták, mintha olyasvalamit hallottam volna, olyan helyre mennek, midőn szamárságaikat költik.
Miklós a világ legboldogabb embere lett. Most már elérte, ami után oly rég sóvárog.
Egy percet sem akart veszteni. Azonnal útlevél iránt intézkedett Amerikába.
Csak egy darabig habozott, nem-e inkább Oroszországba menjen. Nem, nem a szabadság, a civilizáció hazájáé legyen az elsőség.
Pénzét összeolvasta: bizony szűken volt, de annyi mégis, hogy két hónapra szigorú takarékoskodás mellett éppen elég lesz.
Éppen csomagolni sietett, vagyis inkább rohant haza, midőn a Schullerstrasseban beleütközött nagybátyjába, ki ma jött fel, mint delegátus, a szép birodalmi fővárosba.
- Hallá! gyerek! Hát már rá sem ismersz a nagybátyádra? Talán bizony fogadásból szaladsz?
- Nem biz én, Pali bácsi. Hanem siket is, vak is vagyok a nagy örömtől. Képzelje csak, utazom Amerikába.
- Tyű, öcsém! Ez nagy szó. Hát aztán értesz-e angolul?
- Akár a folyóvíz.
- Valahogy félre ne érts - mondja Pali bácsi, ki Deák óta a legjobb adomázója a képviselőház folyosójának. - Mert azt egészen úgy vedd, ahogy Teleki Mihály uram vette egykor, ki beállítván Köprili nagyvezérhez egy ékes magyar orációval kérni valamit, az csendesen végighallgatta, majd így szólt: »Egy szót sem értettem, édes fiam a szavadból; eredj vissza és tanulj meg előbb törökül.« Teleki Mihály uram visszament s tíz zacskó arannyal térvén vissza, elmondá ugyanazon beszédét szóról szóra még egyszer, mire a derék nagyvezér egyszerre megértette és teljesíté minden kérését. No, hát tudsz-e mármost angolul?
- Nem mondhatnám, hanem talán csak megértem valahogy szótár segélyével a nyelvet. Pali bácsitól csupán azt kérném, ha jó viszonyban van Andrássyval és ha terhére nem esik, hátha ki lehetne tőle eszközölni valami ajánlólevelet valahova...
- No, még csak az kéne, hogy ne adjon. Hát mért volnék én másképp mameluk? Eredj, siess haza, húzz fel magadra valami fekete gérokkot, és menjünk el hozzá. Addig megvárlak a kávéházban.
Miklósnak sem kellett több. Ez már több is a jóból, mint amennyit egy szegény hivatalnok megbírhat. Mégis csak szép dolog az a »nexus«.
Mire visszakerült, addig Pali bácsi már mind kiolvasta a német újságokat.
- Mind minket szidnak, édes öcsém. Éppúgy, mint Pesten. Az ember azért érzi magát itt olyan otthon.
Azzal szép csendesen megindultak a Ballplatz-i fényes palota felé, hol »Gyula« lakik.
Igen, a »Gyula«.
Vajon nem-e csakugyan Magyarország fénykora volt ez?
Volt valami varázsszerű abban, hogy a birodalom sorsát az a gavallér úri ember intézi, aki Pali bácsiékkal »per tu« van, aki Cenci néninek valamikor táncosa volt az ajnácskői fürdőben, akit gyakran láttunk négy lovát végighajtani a magyar falvakon, aki törvénybíró uraimékkal nemegyszer szóba is keveredett a németet szidni.
No, már ez mégsem egészen tréfadolog.
Éspedig csakugyan az a Gyula volt. Hogy megörült Pali bácsinak, mikor meglátta, majdhogy a nyakába nem ugrott.
- Eljöttél. No, csakhogy eljöttél. Bizonyisten nem hittem, hogy teveled találkozzam ma, ebben a nagy német városban. De ha már itt vagy, bátyám, hát csak viseld magad tisztességesen; szavazz meg mindent, amit elédbe tesznek.
- Hát kötözködtem én valaha? Hát nem mindig elöljártam-e én a haza elárulásában? - dicsekedett Pali bácsi tréfásan, engem is bemutatva.
Andrássy könnyű fejbólintással viszonozta meghajlásomat s kérdőleg nézett Pali bácsira.
- Látom már - szólt az öreg, azt akarod kiolvasni belőlem, hogy ugyan mit jöttem kérni. No, ne ijedj meg - csak egy kis ajánlólevél kell. A fiú Amerikába utazik, hát egy kis pakszussal szeretném ellátni, ha netán baja akadna, lássák, hogy nem éppen valami sehonnai. Ha talán szíves lennél, kegyelmes uram, néhány sort...
Neczpály szíve hangosan dobogott.
- Szívesen tenném, kedves Pálom, de bizony én alig ismerek ott valakit, hacsak egy-két balett táncosnét vagy énekesnőt nem. Azokra pedig, azt hiszem, rátalál az öcséd maga is...
- Talál ez az ördögre. Élhetetlen ez, nem a mi fajtánk. Ez legfeljebb a gyárak kéményeit veszi észre New Yorkban.
- Hanem megállj csak - mondja hirtelen Andrássy -, ha jól emlékszem, éppen ma ígérkezett hozzám Mr. Clark, az amerikai nagykövet. Ha egy félórát vártok, itt lesz, s ha én megkérem, nem hiszem, hogy ne kapnánk ajánlólevelet tőle.
Alig kellett várni egy negyedórát, mialatt a gróf szögrül-végre kikérdezte Pali bácsit, hogy odahaza mi újság, a klubban, a kaszinóban, a folyosón, egyszóval az eseményeknek azon csemegeszerű részét, mely a sajtó hasábjaira nem kerül, melyet a nyomdafesték nem foszt meg a zománcától.
Pali bácsi tudott is rengeteget: a Stefinek kétszer fogták el a »huszonegyesét« tegnapelőtt; oly dühbe jött, hogy nyomban elrohant s az igazságügyminiszter felsőjét vette fel magára tévedésből. Csak másnap gombolyíttatott le a kabátcsere-ügy, mikor aztán Stefit azzal bosszantották, hogy a törvényszéki elnökké való kineveztetése éppen abban a felsőkabátban volt, valahol a belső zsebben - hanem kiveszítette. Gyuri most a szép Altorjainénak udvarol. A csinos özvegy még mindig hódító - csakhogy nincs benne politikai karakter. Még mindig Laciba szerelmes, pedig az most már átment a szélsőbaloldalra.
Ideje is, hogy nyílik az ajtó és megérkezik Mr. Clark, mert már Pali bácsi esemény hiányában (kitelik tőle) pletykacsinálásba keverednék.
Mr. Clark apró töpörödött arcú férfiú, izgékony és eleven, mint a halcsík. Külseje után bizony nem gyanítaná senki, hogy a hatalmas egyesült státusokat képviseli itt.
- Sir, ön nagyon pontos - mondja a gróf szívélyesen rázva meg őexcellenciája kezét.
- Csak önző vagyok, kegyelmes uram, ha egy percet sem kívánok elmulasztani az időből, melyet önnél tölthetek.
- Mindenekelőtt azonban menjünk reggelizni. Bemutatom önnek a magyar képviselőház egyik veteránját, Pált és Neczpály urat. Mindkettő nagy angolbarát. De menjünk, hisz a reggelinél visszatérhetünk erre.
- Annál is inkább - mondá Mr. Clark mosolyogva -, mert nem fogunk a politikáról beszélni.
- Azon hatalmas birodalomnak, melyet ön képvisel, Sir, nincs szüksége arra, ha nem akarja, hogy a politikai élet hullámai iránt érdeklődjék. Neki nem árthat semmi.
E kölcsönös udvariaskodások, melyekben Andrássy oly felülmúlhatatlan mester, folytak a reggeli mellett is, mely nem kevésbé volt jó és ízletes, mint a bonmot-k, melyek azt fűszerezték.
A szegény Neczpály tűkön ült ezalatt. Meg nem álmodta volna soha, hogy ő valaha még Andrássyval fog reggelizni szemtől-szembe, négyesben. Bizony csak sok minden furcsa dolog esik meg a világon!
Vajon mikor térnek vissza őrá. Hogy fogja előhozni Andrássy?
Pali bácsi összes angol tudományát összeszedte ma s még adomákat is ezen a nyelven mondott, amiket ugyan Mr. Clark nem értett meg, de megnevetett.
- A mi parasztjaink azelőtt sokat ábrándoztak Amerikáról; mióta azonban köztudomású dolog lett, hogy egy Majthényi ott tejet árult, mióta kitudódott, hogy ott dolgozni kell, - azóta nem kell félnünk a kivándorlásoktól.
- Pedig még most is, ha jól tudom, elég magyar fordul meg nálunk - mondá Mr. Clark.
- Leginkább tapasztalatszerzés miatt utaznak oda - jegyzé meg a gróf. - Íme, szomszédja is, Sir, a fiatal gentleman is éppen Amerikába utazik néhány hétre.
- A szép Amerikába... Ah, uram, ön sokat fog élvezni - sóhajtá Mr. Clark, egészen elérzékenyülve, szülőföldére vonatkozó emlékeiben.
- Kár, hogy nem élünk már a középkorban - szólt Andrássy -, mikor még nem volt távirda, posta, most milyen fényes alkalom lenne - ön ezer meg ezer üzenettel bízná meg e fiatal urat.
- S kegyelmességed persze hallaná, hogy mit üzenek. Valóban - nevetett kedélyesen - ez lenne a legjobb mód belátni a kártyáimba.
- Az ön kártyái, Sir, csupa ászok: nem vagyok kíváncsi rájok, mert úgyis tudom, hogy csupa ütőkártyák. Azonban, hogy visszatérjünk e fiatalember utazására, nekem egy kérésem lenne önhöz...
- Excellenciád szerfelett kitüntet engem.
- Egy ajánló levelet kérnék e fiatalember számára.
Mr. Clark ki sem ürítvén poharát, melyben ott csillogott a Madeira szemes nedve, a legnagyobb udvariassággal azonnal felkelt s szó nélkül az íróasztalhoz ült, mely felett őfelségeik arcképei függtek, csak alább a szép Katinka grófnőé.
- Keresztülutazik ön New Yorkon, uram? - kérdé Neczpálytól.
- Több napot szándékozom ott tölteni.
- Tehát a főpolgármesterhez fogom ajánlani, Mr. Bradley igen derék, szeretetreméltó ember. Bocsánat, uram - folytatá kevés vártatva, félbeszakítva az írást -, a nevét elfeledtem. Ezeket a magyar neveket oly nehéz megtartanom.
- Niclas Neczpály.
- Köszönöm, uram! Így, ni. Még egy borítékot, s azzal készen vagyunk.
Az ajánló levél pedig szórul szóra így hangzott:
Tiszteletreméltó Sir Bradley.
Neczpály Miklós urat, ki jelen soraimat átadja, különös figyelemmel fogadják s mindennemű kívánatában támogassák. Óhajtandó, hogy ő magát jól érezze a szabad Amerikában. Fogadja stb. stb.
Clark.
Mielőtt a kis ideges emberke borítékba tette volna e sorokat, még egyszer átolvasta s szórakozottságból-e vagy szándékosan, a »különös figyelemmel« szavakat még alá is húzta.
S csak akkor adta át a magát mélyen meghajtó Neczpálynak.
- Köszönöm, Sir - mondá Andrássy. - Ha egyszer Pestre megy ön, örömest viszonzom - barátnőimhöz fogom ajánlani.
- Én már nem venném annak semmi hasznát - szólt nevetve a kedélyes aggastyán -, de talán barátnői sem.
Ezen azután elnevettek egynéhány percet, majd más tárgy vetődött föl, s Neczpályval többé senki sem gondolt, ki csakhamar otthagyá a Ballplatz-i palotát Pali bácsival egyetemben s sietett csomagolni.
Nem volt ma nálánál boldogabb ember abban a nagy, fényes városban, hol ahány fej, annyi a cilinder-kalap.
Még az éji vonattal elutazott, s ma már csak ott vesszük fel elbeszélésünk fonalát, midőn őt New Yorkban a »Kék hering«-hez címzett hatodrendű szállodában találjuk.
Ha ugyan rá lehetne ott találni, mert hősünk mindenfelé lót-fut, nem pihen egy percet sem, kergeti a tapasztalásvágy. A nagy Babylon szokatlan zajával, óriás kereskedelmével, feltűnő sajátságaival annyi anyagot nyújt, hogy máris szomorúan látja, mily kevés pénze és ideje van neki ahhoz, hogy Amerikát alaposan megösmerhesse.
És különösen pénze van hozzá kevés. A derék Montecuccolinak igaza volt, hogy ez kívántatik a hadviseléshez elsősorban; de higgye meg, hogy a békéhez is, vagy hogy a helyesebb szót használjuk, a nyugalomhoz.
Miklós, mikor pénzét összeolvasta, nagyon meg volt ijedve s kezdte egészen szűkre vonni össze a kiadásait. A félelem, a pénzzavar elrontotta egész tervét, egész mulatságát s szomorúan mondogatta: »A szegénység nem szégyen ugyan, de nagyon kellemetlen állapot.«
Hogy még valamit lásson New Yorkon kívül is, csomagolni kezdett s sietett otthagyni a várost anélkül, hogy - látta volna, mert az újkori Babylon áttekintéséhez nem elég egy-két nap. Csomagolás közben akadt kezébe a Sir Bradleyhez intézett levél, melyről már egészen meg is feledkezett volt.
»No, ezt a levelet még átadom. Ámbár nincsen reá semmi szükségem - monologizált magában ‑, mert okvetlenül elmegyek innen, látni akarom a vidéket is, az őserdőket, a növényzetet, a gazdálkodási rendszert, a farmokat. De a levelet okvetlenül át kell adnom, mert Pali bácsi tudom kivallat otthon s nagy tiszteletlenségnek venné, ha az általa szerzett ajánlólevelet, melynek diadalmas megszerzését a rokonoknak százszor is elmagyarázta azóta otthon, még át se adtam volna.«
Sietett a polgármesteri hivatalba, melynek előszobájában egy kiborotvált képű gentleman állta útját.
- Kicsoda ön, Sir? - kérdé Neczpály.
- Én a polgármesteri szolga vagyok, Sir. Mit akar ön, Sir?
- Be akarok menni a polgármester úrhoz.
- Nem lehet, Sir.
- Ej, nekem ajánlólevelem van hozzá, a nagykövettől.
- Az itt nem ér semmit, Sir.
- Hogyan? Mi foglalja le annyira a polgármester úr idejét?
- Egy napszámos van odabenn.
- Igazán nem ereszt ön be?
- Nem tehetek kivételt.
- De legalább jelentsen be, mert én a következő vonattal utazni akarok.
- Hiába jelenteném be, uram: nálunk nincs protekció, sem kivétel. Az sose történt, hogy a polgármester úr valakit elfogadott volna, míg nem jut sorba, vagy hogy valamely kihallgatást félbeszakított volna valaki kedvéért. Pedig már tizenhét éve vagyok itt.
- Nos és soká lesz bent az az ember?
- Ej, uram, nekem sem időm, sem kedvem sokat beszélni önnel. Önre, hadd lássam csak - (egy jegyzőkönyvet vett elő) - három óra és tizennégy perc múlva fog kerülni a sor.
- Hogyan? Addig lesz bent az a napszámos?
- Ej, dehogy, hanem mindazok ön előtt következnek, akik előbb vannak följegyezve nálam a kihallgatásra.
- Ön tréfál velem. Nem látok én itt senkit.
- Látszik, Sir, hogy ön merőben idegen, mert tudhatná, hogy Amerikában pénz az idő; senki sem fogja itt idejét várakozással tölteni. Mindenki azon percben jön, amely neki előírva van. Íme, nézze...
E pillanatban megnyílt a polgármester ajtaja, s kilépett a kék blúzos egyén, ki bent volt, s ugyanekkor már szemközt rá jött be az előszobába egy öregúr arany pápaszemmel s egyenesen benyitott a polgármesterhez.
- Uram, ez bámulatos pontosság.
- Igaz, itt minden embernek tíz perce van. Addig igénybe veheti a polgármester, azontúl nem. Itt mindenki röviden mondja el a dolgát, mert érdekében fekszik s ez gyorsítja az ügymenetet.
- Nos, uram, ez igen szép dolog. Nekem azonban semmi kedvem három órát várakozni. Legyen ön szíves, adja át a polgármester úrnak e levelet.
*
Mr. Bradley egyike volt azon képzelődő embereknek, aminőket sűrűn nevel a XIX. század. Azt hitte magáról, hogy ő nagy diplomata, pedig csak jó közigazgatási hivatalnok volt.
Magas, szikár ember, à la Gladstone, haja à la Pitt. Ajkain mézédes mosoly s homlokán örökösen három mély ránc. A diplomaták összes külsőségeit szerencsésen egyesíté.
Mikor megkapta a nagykövet levelét, melyet félénken vitt be a szolga, mihelyt elolvasta alul a »Clark« nevet, arcát szokatlan láng önté el, szemei fényleni kezdtek, mint szentjánosbogár, s szíve hangosan dobogott örömében.
Íme, annyi mellőztetés után végre mégis fölismerik, ki ő! Igen, igen, az Egyesült Államok nagykövete ír hozzá, őhozzá. Istenem, istenem, vajon mit írhat?
Lázas izgatottsággal olvasta el a levelet kétszer-háromszor, összefolytak előtte a kövér betűk egy fényes, biztató csillaggá s újra meg újra olvasta azt, míg végre megérté alaposan.
- Ohó! Hohó! - ütött kedvtelten homlokára. - Ez nagy dolog. Itt sok fekszik... nagyon sok fekszik. Ön jól számított, Sir Clark. Teringette, ön jól számított, hahaha. Ön úgy kombinált, mint egy diplomata. Vannak dolgok, amiket nem szabad papírra írni, de teringette, ösmerem az öreg Bradleyt... az ki fogja találni, mi van a dologban s aláhúzom neki a »különös figyelemmel« szavakat. Értem, Sir, értem. Az ördögbe is, hogyne érteném... Itt állami érdekek... messze kiható szövetségek forognak szóban. Úgy van, úgy. Igen, igen a helyzet magaslatán vagyok. Ő különös figyelemmel fog fogadtatni...
- Jim, az ördögbe is, csak megkérdezte ön, hol lakik ezen úr?
- Nem, Sir, nem kérdeztem meg. Azt mondá, még ma elutazik.
- Ennek nem szabad megtörténni, Jim. Menjen azonnal a rendőrfőnökhöz, itt a jegyem. Várjon, megírom. Azon úr szállása rögtön kipuhatolandó s díszőrség állítandó a szállodához, melyben lakik. Egyszersmind küldje be ön a titkáromat is.
A titkár megjelent.
- Mr. Toby, fogalmazzon ön meghívókat. Holnap díszbált adunk, Sir... mindjárt megmondom önnek... Sir Neczpály tiszteletére.
Bradley hamisan hunyorított szemeivel.
- Most pedig intézkedjék ön, hogy a szolga készítse ki azonnal ünneplő ruháimat. Senkit sem fogadok ma. Látogatást kell tennem magas helyen... érti ön, Mr. Toby, igen magas helyen.
- Értem, Sir! - mondá a titkár meghajolva.
- Még egyet, Toby. Menjen családomhoz s értesítse a leányaimat, hogy toalettről gondoskodjanak holnapra. Isten önnel.
*
Miklós a bőröndét rendezte, aztán órájára nézett, nehogy elkéssék a Bostonba induló vonatról, midőn egyszerre kocogás hallatszik az ajtón, s teljes díszben belép New York polgármestere.
- Én Bradley polgármester vagyok szolgálatára, uram, - mondá s a legalázatosabb szelídség és hódolat ült viaszsárga arcán.
- Mily nagy szerencse, Sir! - szólt Neczpály ámulva.
- Azért jöttem, hogy felajánljam magamat s mindazt, amit e város élvezhetőt nyújthat.
Miklós hátratántorodott zavarában. »Ez az úr bizonyosan bolond, gondolá. De nem hiszem, a dolog mégis összefügg. A levelet a polgármesternek küldtem, egy idegen nem tudhatná ezt.«
- Sir Bradley - igen le vagyok kötelezve e nagy kegy által...
- Tréfálni kegyeskedik. Oh, igen, igen, értem a gúnyt. De vajon tudhattuk-e, hogy ön itt van. S az ostoba szolga, ki engem oly magas szerencsétől fosztott meg...
- Hagyjuk kérem e túlzó kifejezéseket...
»Tehát mély inkognitó - dörmögé magában a polgármester. - Úgy látszik, a legmélyebb inkognitó.«
- Sir, remélem, ön nem utazik el - mondá aztán hangosan.
- De igen, körülbelül az a szándékom.
- Oh, Sir, ne fosszon meg bennünket a szerencsétől.
- De, uram, ha úgy beszél, azt kell hinnem, hogy ön tréfál velem. Ez a hang, ez a modor...
- Bocsánat, Sir... beszéljünk másképp. Amint parancsolja Sir. Tehát... önnek nem lehet elmennie, nem szabad elmennie, kell, hogy részt vegyen a holnap tiszteletére rendezendő bálon, melyre ezennel tiszteletteljesen meghívom.
- Köszönöm, Sir. Ez az ajánlat olyan, hogy elfogadom. Arra csakugyan nem gondoltam, hogy ilyesvalamit kellene látnom itt. Ennél mi sem lehet érdekesebb.
Mr. Bradley meghajtá magát és távozott.
Miklós egyedül maradván, csengetett.
Egy fényes ruhába öltözött szolga jelent meg, egészen olyan ruhában, minőt a bécsi udvarnál viselnek a lakájok.
- Kicsoda ön? - kérdé Miklós.
- Én, Sir, az ön szolgálatára vagyok ide rendelve, valamint másik két társam is.
- Én nem rendeltem, nem fizetem.
- Minket a város fizet, Sir.
- Az ördögbe is - kiáltá Neczpály -, az Ezeregyéj tündérmeséjét álmodom én, vagy pedig ébren vagyok?
- Parancsol valamit, Sir?
- Hozzon ön kocsit számomra.
- A kocsi lent várja önt, Sir.
- Csakugyan álmodom hát.
Miklós lement a lépcsőkön, s egy bécsi udvari kocsi állt a foyerben, parókás kocsissal; a lovak szerszáma ménkő kétfejű sasokkal volt díszítve.
- De hát mi az ördög ez? - dörmögé megriadva. - Az ördög játszik káprázatos játékot velem?
Aztán megadva magát sorsának, beült s így szólt:
- Kocsis, hajtson egy szabóhoz.
A hintó kirobogott. A szálloda kapujában két fegyveres katona állott és tisztelgett.
*
Másnap reggel az egyik lakáj egyebet sem tett, mint a névjegyeket hordta be egy ezüst tálcán. Bankárok, nagy urak jöttek tisztelegni Miklóshoz.
De még ez mind semmi az esti bálhoz képest, melyben ő volt az egész társaság központja.
A bál egyike volt a legfényesebbeknek, melyekre New York városa valaha emlékezik. A pénz-, szellem- és mindennemű arisztokrácia képviselve volt.
Midőn Neczpály belépett, a zenekar az osztrák himnuszt játszotta. A polgármester egész a lépcsőházig eléje jött nejével és egész családjával.
A család pedig két szép leányból állott, kiknek egyike, Miss Edith, New York legszebb hölgyének tartatott s nem éppen jogtalanul.
Barna szépség volt, ébenfekete erős hajjal, szép metszetű szemekkel, s ami New Yorkban ritkaság s a női szépség tökélyének tartatik, római orra. Alacsony leányka volt, tehát nem mondható délcegnek, de termete ruganyos, s annyi báj ömlött el minden mozdulatán, hogy az ember igazán nem találhatott, őt látva, semmi, de semmi kívánni valót az ő tökéletes szépségéhez.
Mikor Miklós belépett a terembe, általános lett a suttogás: látta, hogy mindenki őt nézi, érezte, hogy mindenki őróla beszél.
Szédülni kezdett e szokatlan helyzetben, alig bírta erejét összeszedni, hogy a bemutatásoknál, melyeket részint - a polgármester, részint neje végzett, ostobaságokat ne kövessen el.
Ezek után is ő maradt állandóan az est napja: akihez hozzászólt, arca felragyogott a boldogságtól, a nők egyetlen tekinteteért epedtek.
S amint végigment a termen, itt-ott hallotta a megjegyzéseket a háta mögött.
»Hasonlít, nagyon hasonlít« - mondá egy hang.
»Én, ha nem tudnám is, felismerném, hogy az. A családi vonások annyira eminensek« - mondá egy másik.
- De hát miféle családi vonások? - töprengett magában Miklós. - Hát mikor voltak ezek az emberek Bugy-Kutymándfalván, hogy a famíliámat így felhánytorgatják.
- A »Graphic«-ban láttam a múltkor I. Lipót arcképét. Szakasztott olyan - jegyzé meg egy női diszkant.
Miklós végre is úgy gondolkozott, hogy abbahagyta a gondolkozást s nekiesett egészen az örömöknek. Hej, sose volt ő még ilyen kapós a lányoknál.
Táncolt is inaszakadtig, s a szép Edith, kivel a legtöbbet táncolt, ott is hagyta nyilát a szívében csakhamar. De nem sokáig fájt a seb. Mert - nem csoda, hogy Amerikában gőzzel megy minden - éjfél után két órára már bevallották egymásnak a közös szerelmet s megesküdtek, hogy holtig fogják egymást szeretni.
- Atyám nagyon gazdag - mondá a leány biztatólag. - Ha Európában élnénk, ő bizonyosan herceg is lehetne.
- Én pedig nagyon szegény vagyok. Egyszerű hivatalnok. A mi szerelmünk egy chiméra, egy szép álom csak.
A szép leány álnokul mosolygott arra a szóra, hogy ő nagyon szegény.
- Oh, hogy is mernék arra gondolni - rebegé reszketve -, hogy mi valaha... Istenem, milyen bohó vagyok. Hiszen ön válogathat szebbek közül, ön előtt az egész világ. Mi önnek egy miss Bradley... egy kis bimbó, amely elég jó arra, hogy egypár percig játsszék vele.
- Edith... szerelmem, ne beszéljen így, mert megöl.
S Miklós arca kipirult a szerelem csodás tüzétől. Biz isten, még szép is volt ebben a pillanatban.
Egy szó, mint száz, Miklós az első szerelem kínját a boldogsággal kezdé érezni. Egész erejével lépett fel benne ez érzelem. Halálosan beleszeretett Edithbe.
Ilyenkor pedig a legokosabb ember is hiszékeny, fantaszta és légvár-építő.
Dehogy távozott másnap New Yorkból, maradt és látogatást tett sir Bradleynél; maradt azonban harmad- és negyednap is, mialatt folyton nagy ünnepélyességeket rendeztek tiszteletére, melyeken természetesen Edit is részt vett.
Nem akarom toldani-foldani a történetet, hanem elmondom röviden az eredményt, hogy ötödnapra Miklós egy vakmerő pillanatban lehúzá karikagyűrűjét ujjáról és az Edithére fűzte.
Edith boldogan hajlott vállára:
- Én vagyok a földön a legboldogabb.
Miklós is az volt.
- Én tehát menyasszonya vagyok, Miklós, isten előtt - suttogá.
- Igen, Edith - ön az.
- De az emberek előtt még nem. Szóljon ön atyámnak is.
- Én félek, Edith... ő nem fogja engedni.
- Biztosítom róla.
- Ah, ön biztosít! De lássa, én olyan szegény ember vagyok... míg önök...
Edith gúnyosan fölkacagott.
- Igen, ön szegény. Szegény! Ugyan, hogy is fogunk mi megélni. Mikor ön csak egy szegény királyi főherceg.
Miklós elhalványodott:
- Mi vagyok én?
- Ej, ej, fenség! Kedves jegyesem! Hát még előttem sem veti le az álarcot. Ön igazán makacs egy hallgató. Mintha az titok maradhatott volna, hogy ön egy inkognitó utazó osztrák főherceg.
Miklósban elhűlt a vér. Mintha hideg zuhannyal öntötték volna nyakon. A falnak tántorodott és sápadtság öntötte el.
»Tehát azért szeretett« - rebegé halkan magyarul és összeesett.
Lett szörnyű ijedtség, lárma. A táncot azonnal abbanhagyták, a zene azonnal megszűnt játszani, a lakájok orvosokért futottak. Edith az otkolonos üveggel serénykedett ott.
- Köszönöm a figyelmet - mondá Miklós -, az egész csekélység. Heves szívdobogási rohamaim vannak. Már elmúlt, de kissé gyönge vagyok, engedjenek távoznom.
Eltávozott s bemálházván, még az éjjel tovább utazott New Yorkból egy összetört mennyország emlékével.
*
De hiába utazott tovább, ahol kiszállt, ott mindenütt a hatóság fogadta, ékesen berendezett lakosztályba vitték, díszfogatok, ünnepélyek ünnepélyeket követtek.
Miklós most már könyörgésre fogta a dolgot, mennyre, földre esküdözött, hogy ő nem osztrák főherceg, hanem csak egy szerencsétlen miniszteri fogalmazó, hagyják őt békén. Nem ért semmit. Senki sem hitte el neki.
Lélekben megtörve, testben a sok élvezetektől elbágyadva, végre is kénytelen volt megszökni a túlságos jólétből.
Szabadságideje hátralevő részét otthon, Bugy-Kutymándfalván töltötte. Midőn váratlanul megjött, Pali bácsi éppen kint pipázott a tornácon.
- Te vagy, Miklós?
- Én ám, Pali bácsi. Hanem nem is kérek többé Andrássytól ajánlólevelet.
- Hát mi történt? Gyerünk no be, beszéld el!
A »KOMORNYIKOM«
1881
Rajz
Nehogy azt higgyék rólam, hogy hirtelen meggazdagodtam, ami ma már csak az állami liferánsoknál és minisztereknél megy, mindenekelőtt kijelentem, hogy a régi szegénységben vagyok, s hogy mégis ilyen hercegi luxust űzhetek, annak sajátszerű okai vannak.
Ami a passzióimat illeti, azokat családi betegségképpen örököltem az apáimtól, s azok teljesen egybevágnak azzal, hogy komornyikom legyen, aki fölügyeljen arra, hogy rendesen öltöztem-e föl, ki van-e a kabátom kefélve rajtam, jól szelel-e a virginia szivarom, aki megmondja, hova ígérkeztem ma délelőttre, akit összeszidhassak, ha haragszom, ki tűrje szeszélyeimet és jókedvemnek örülni tudjon.
No, hát nekem ilyen komornyikom az a jó öreg Dénes bácsi. Sajátságos egy alak. Az összes fiatal literatúrai körök ismerik, ahol én megfordulok, mert mindenütt a sarkamban van. Magas, sovány alak, arisztokratikus arccal, mélyen bentülő szemekkel, kopasz homlokkal és aranyszínű - körszakállal, melyet két helyen szel ketté a lekonyuló, hosszú, veres bajusz.
Aztán egészen furcsa dolog az, ha akarom, bátyám, mert távoli rokonom, ha akarom úr (mert valaha nagyon gazdag ember volt, jó modorral bír s őseit II. Endre koráig viszi föl), ha akarom, szolgám, mert minden dolgaimat ő végzi (ő viszi el még ezt a megírt tárcát is a postára), ha akarom, hős, mert végigküzdötte az olasz légióban Garibaldi minden harcát, s csodálatos dolgokat tud regélni a saját vitézségéről és szerelmi kalandjairól.
Délelőtt, mikor még alszom, a statisztikai hivatalnál ír, ahol mint írnok van alkalmazva, egy volt szegedi biztosi tanácsos protekciója folytán, délután pedig az én rendelkezésemre bocsátja magát, rettentő könnyedséggel hidalva át a statisztika és a szépirodalom közötti űrt.
Fizetsége, hogy rossz napokon kap két hatost, a mellé összeszidom és lebecsmérlem. Káromkodni neki is szabad.
Verőfényes időkben sokszor egy forintot is kap és »Déneskének« szólíttatik. Ünnepélyes ígéretet teszek neki, hogy a jövő héten már komolyan az ő sorsa javításával kezdek foglalkozni. Ő aztán boldog ebben, pedig tudhatná, hogy sohasem jön el - az a jövő hét, amikor már a magam sorsának a reperálásával annyira készen legyek, hogy az övéhez foghassak.
De ő türelmes, csendes, s néha vannak igazi úri napjai is mellettem, amikor nagy a bőség, amikor ő is dúskálhat a sok jóban. Sorsát tökéletesen azonosítja az enyimmel, s ha pénzen nincs, az ő aggodalmas arcáról látom azt, ha valami örömteljes dolog ér (no, az ugyan ritkán van), a kopasz homlokán fényes napsugarak tündökölnek.
Tömérdek idegen nyelvet tud, s minthogy megtörtént rajtam a múlt hónapokban az az érdekes eset, hogy tolmács útján udvaroltam egy szép asszonynak, Dénes bácsi is ott ült az asztalnál és fordította, amit egymásnak mondottunk. És e fordítási tiszt eltartott néha esti hét órától kezdve éjfél után egy óráig, de ő csak nem unta meg, hanem olyan jól mulatott mellette, mintha ő érezné át ennek a késő virágzásnak az édességét.
Én sokszor oda sem hallgattam, mit felel az ideálom a nyilatkozataimra. Amint hogy minek is? Hiszen ott van a komornyikom. Az evidenciában tartja a viszonyt. Attól mindég meg lehet kérdezni: »mennyire mentünk már a menyecskével?«
A legnagyobb öröme és a legnagyobb kilátásba helyezett fizetése azonban azon ígéretem, hogy le fogom őt írni. (Íme, beváltom a szavamat.)
A »Szegedi Napló«-t délben, mikor hozzám jön, rendszerint ő hozza föl a portástól egyéb leveleimmel együtt a harmadik emeletre, s minthogy más lapom nem jár, elolvassa az utolsó betűig. Olyan járatos már ő a szegedi dolgokban, mintha negyven éve ott lett volna városi szenátor. Összes dolgaimat tudja, a lapot át sem kell futnom, megmondja ő, megérzi ő, mi érdekelhet belőle. Most, hogy már tizenöt napja nem volt kezemben szegedi újság, ma délben így szólt:
- Az ördög tudja, miféle unalmas időket élünk. Kezdek életunt lenni. Hanem rájöttem, hogy az onnan van, mert erről a Szegedről nem veszünk semmi hírt. Sürgesd már meg a kiadóhivatalt, hogy küldje már azt a lapot!
A derék Dénes hasonlít még azokhoz az eredeti régi jó magyar ragaszkodó alakokhoz, akikből már alig van imitt-amott egy-két példány.
Első éves jogász koromban ösmertem egy éppen ilyen fajú fizető pincért a jogász kávéházban. Az is úri családból származott s megtartotta úri természetét ez alárendelt állásában is. »Péter bácsi«-nak híttuk, ő pedig »te«-nek szólította a jobb családból származó jogászokat.
Emlékszem, mikor először maradtam adós, pirulva mondám neki:
- Az enyimet is írja föl, Péter bácsi!
- Jól van, no - dörmögte az öreg, ki már ötven éve volt ott pincér -, majd fölírom, az apádtól meg a nagyapádtól is van még egy kis kapni valóm.
Szegény Dénes! Prototípusa vagy te a magyar kivesző, nyomorba jutott nemességnek. Egy az ezer közül.
Vannak reményeid, de azoknak nincs alapja; vannak álmaid, de nincsen nyugodalmad. Van múltad, de nincs jövőd!
S szebbnek találod a semmittevést a munkánál; a tervek, melyeket aranyos szálakkal szősz, gyönyörködtetnek, - csalod önmagadat, s ez boldoggá tesz.
Ha a XVI. században születtél volna, a Balassák, Drugethek és Omodék udvarában lehetnél »lengyel«.
A Balassák, Drugethek és Omodék nincsenek többé. Az új földesurak kapuja be van csukva.
Az én szívem megnyílik előtted, Dénes, csakhogy az én szívemben - nincs se konyha, se éléstár, se hálószoba.
De te azért mégis meg vagy velem elégedve s éppen olyan kevélyen lépegetsz be hozzám, mintha valami fejedelem volnék.
Mikor jogász voltam, akkor is mellettem sürögtél-forogtál már és nemegyszer mondottad, magadról egészen lemondva:
- Mikor majd főispán leszel odahaza... akkor leszünk csak igazi urak.
Hogy aztán nem lettem főispán odahaza, te azért nem vetettél meg, tudtál nekem fantáziáddal annyi ragyogást, annyi dicsőséget találni, hogy a királynak sincsen több.
Mikor az első rossz szárnypróbálgatást megírtam, hallottam, amint súgva mondtad az idegeneknek a hátam mögött, hogy valahogy ne halljam:
- Jobban ír, mint Jókai. Ez a gyerek éppen úgy ír, mint Kossuth. Nagy ember ez!
A bolhát csak ezerszeresen nagyítja a mikroszkóp, te százezerszeresen nagyítod környezetedet, hogy majd fényes környezetben lehess. - Micsoda önzés az, Dénes?
De ha téged boldoggá tesz, én nem bánom.
Mikor jössz, lábujjhegyen lépkedsz, hallom, milyen óvatosan nyitod az ajtót, nehogy felkölts, mert érzed, tökéletesen meg vagy győződve, hogy az egész Európára ártalmas dolog lehetne, ha idő előtt költenél föl.
Ha leküldlek, hogy eredj le a boltba és hozzál négy virginiát az utolsó forintomon, látom az ablakból, mikor jössz, és leolvasom az arcodról, amint a hatosokat csörgeted, hogy ekképp gondolkozol:
- Tejbe-vajba fürdünk! Szörnyű nagy úr ez az én öcsém. Csak már hamar lenne meg palatinus, hogy én is zöld ágra vergődjem.
Te vagy, öreg Dénes, a legboldogabb ember a világon!
EGY MESEBELI KIRÁLYFI KALANDJAI
1881
Egyszer egy királyfi mit gondolt magában, sok meséket hallván udvari népektől távoli országokról, hol forróbban süt a nap, hol a pálmafák mennyei illatot lehelnek, hol aranyhalak úszkálnak az ezüstszínű folyamokban, s így szólt felséges atyjának tele vággyal, epedéssel:
- Felséges király-atyám! Fiatal vagyok, mindent élveztem, láttam, engedj engem mielőtt hétszer feljönne és lenyugodnék a nap, elutazni oda, ahol a nap istennője kél tüzesen, vérpirosan. Szeretném az ágyát látni.
A király jámbor és szelíd vala, s mindeneket megengede fiának, ki trónusát vala öröklendő, csupán egy ellenvetést tőn:
- Te mégis nagyon messze utazol, édes fiam. Gondold meg, hogy menyasszonyod van, a Csipkeország királyának a lánya, akinek fényes nap tündököl - homlokán, s két bágyadt csillag a mellén. Miként fogod itt hagyni menyasszonyodat, kivel egybe fogsz kelni, mihelyt az első piros rózsa kinyílik a királyi kertben.
- Oh, édes atyám! éppen azért kell elmennem, mert itt nem bírom bevárni a hosszú időt. A rózsák hava messze van még!... a nagy szerelem kerget... hogy szórakozzam, hogy az epedést a meglepetések enyhítsék az ismeretlen földön, melyet beutazok.
- De miként hagyod itt kedves városodat és kedves népedet, a nagyfülűeket, kiket annyira bálványozol?
- A tudományt jobban szeretem még náluknál is.
- Igaz, te könyvet is írtál. Menj hát, fiam, nem bánom. Hanem azt az egyet kikötöm, végy búcsút a menyasszonyodtól tisztességesen, hogy valami kellemetlenség és harag ne legyen elmeneteledből.
A királyfi megígérte ezt, s mihelyt király atyjától elvált, álruhát öltött magára, s elhagyva a rezidenciát, szűk sikátorok között lopódzva suhant be egy házba, hol egy szép tündérleány kitárt karokkal várt már reá.
A tündérleány, kinek igazi hamis kék szeme s hosszú, sarkig érő s tán szinte hamis aranyszínű haja vala, szeretője volt a királyfinak.
A királyfi imádta őt, rajongott, bolondult utána, a szép szirén pedig szinte szerette a királyfit. Hiszen a királyfiak oly végtelenül szeretetreméltók egytől egyig.
- Örömhírt hozok - szólt a királyfi egy szenvedélyes édes csók után, mely neki olyan volt, mint a szirup -, el fogok utazni veled együtt. Itt már nem lehettünk egymásé, csak nagy titokban látogathattalak. Mióta vőlegény vagyok, két oldalról is leselkednek utánam. Olyan vagyok, mint az üldözött őzike...
- Mondd inkább, mint a megriasztott majom... De beszélj tovább, kedves majmom!
A majom nagyon kedves volt a szirénnek, mert nagyon sokat jövedelmezett neki.
- Igen, el fogunk utazni, messze, túl a fényes tengeren - folytatá a királyfi -, honnan a hír sem juthat ide, hol nem lophatja el senki az édes titkot, mert jaj nekem, ha valaha kitudódik, hogy te az enyim vagy. Mialatt odamegyünk, egy fényes kalitkába zárva viszlek, emberi szem rád ne vesse fényét, senki se tudja, senki se lásson, csak én... csak én...
- Jó van, királyfi. Én veled megyek, hanem azt kívánom, hogy abban az új országban gyémánt legyen a fű, mit megtaposok, s édesapád képe legyen rajta a papyruson, mellyel pihenő párnáimat kibélelem. Mert én a tied vagyok az esküvőig, de az édesapád arcát jobb szeretem, mint a tiedet.
Minden úgy történt, ahogy tervezve volt. A mesebeli királyfi, ki az Aladin csodalámpáját is bírta, tüzes szekeren utazott napkelet felé, de atyja parancsához híven még egy kitérést kellett tennie a Csipkeországba, hogy mennyasszonyától búcsút vegyen.
A Csipkeország királynéja és királyleánya nagy pompával fogadta a fiatal vőlegényt, lakomákat rendeztek tiszteletére, kíséretét is gazdagon megvendégelték, s általában nagy ünnepélyek valának Csipkeországban, s üdvriadal hangzott - hegyen-völgyön.
A királyfi kísérete előre jött és huszonnégy aranytól, karbunkulustól csillogó termet bérelt ki egy vendégfogadóban a királyfi számára. A király és kísérete csak huszonhármat foglalt el. A huszonnegyedik szoba zárva volt. Hogy mi van abban a szobában, az titok. Azt csakis a királyfi tudta, ki abban tölté az éjjelek egy részét, és a leghívebb emberei, kik lopva ételt vittek annak az aranyos madárnak odabenn.
Hét nap tartottak már az ünnepélyességek, a fejedelemfi számos esküvésekkel búcsúzott el királyi arájától, mondván, hogy reggel, mielőtt a nap fölkelne, el fog utazni. Ördöngös szekerét már éjfélkor fűteni kezdik.
A királykisasszony ekkor mit nem gondolt magában - hátha ő meglepné az ő vőlegényét és már előbb ott lenne az indulás helyén, mint maga a királyfi. Mennyire megörülne az menyasszonya érdeklődésének.
A királykisasszony anyjával közlé a tervet, s az anyakirályné beleegyezett a regényes udvariasságba. Mert a királyoknak minden regényes és furcsa, ami szívből jön.
A gondolatot tett követte. Királyleány és anyja percekkel előbb ott voltak, mintsem a királyfi jött egyszerű ruhába öltözve.
Maga a királyfi is egyszerű kocsiban jött, hogy a rangját föl ne ösmerjék.
Nem is ösmerte volna föl senki, csak éppen a menyasszonya. Repeső örömmel szaladt eléje.
De a kocsiból egy tündér szép leány is kiszállott. A királyleány lába a földbe gyökerezett. A leány, amelyik kiszállott, szebb, sokkal szebb volt, mint ő. Itt megszűnt a rang. Érezte, hogy ő a kevesebb és remegve, sápadtan húzódott vissza anyja mellé.
A szép nőnek karját nyújtá a királyfi s úgy vitte az induló-hely felé.
- Nézd csak azt a kis libát amott - mondá a szirén és egy lenéző tekintetet vetett a királyleányra -, mennyire megbámul bennünket.
A princ odanézett, elsápadt s reszketve ereszté el a szeretője karját.
- Menyasszonyom - hebegé s lángvörös arccal tett feléje nehány ingadozó lépést.
De a királyi hölgyek megfordultak s nem várták be. Hirtelen felültek kocsijokba és elrobogtak nehéz szívvel, könnyes szemekkel. A csipkeországi királykisasszony majd fölverte hangos sírásával a rezidenciát.
A királyfi pedig elutazott a szép szirénnel napkelet felé és azt gondolta magában: »ahogy lesz, úgy lesz... Találok én még különb partit is.«
A népeknek azonban jó orruk van... megtudták ezt a cifra kalandot, mely szájról szájra járt most a Csipkeországban, s elkezdték rebesgetni, hogy a házasságból nem lesz semmi.
És nem gondolták meg, hogy a királyfiaknak nem okvetlenül szükséges erkölcsösöknek lenni.
A KORMÁNYZÓ ÚR ISKOLALÁTOGATÁSA
Elbeszélés az iskolai életből
1881
I. VÁRJÁK A NAGY URAT
Volt egy idő, fiúk, amikor az iskolák is el voltak nyomva, amikor katona volt úr az országban, és küzdöttek még a kisgyerekek is az alkotmányért.
Nem volt ez háború, csak ellenállás. Nem kellett ahhoz fegyver, csak erő és szívósság.
Mi, akik abban a korban voltunk gyermekek, elevenen emlékszünk még mindenre: a fényes, pompás temetésre, midőn Széchenyi meghalt, s az ő porából is erőt szítt magába agg, ifjú, gyermek; emlékszünk, mikor édesapánk az első magyar ruhát varratta, és az első sarkantyús csizmát; azt az időt is jól tudjuk, mikor meg volt hagyva a tanár uraknak, hogy tiltsák be nekünk az árvalányhaj viselését. A szép gyöngyös nemzetiszín kokárdákat, miket a húgaink küldtek otthonról a pénzeslevélben, újra le kellett szedni. És ezt a korszakot akkor úgy hívták az öregebbek, hogy »provizorium«, és mindig szomorú volt az arcuk, valahányszor kimondták.
Azután megint más idők jöttek.
Egyszer ezekkel a szavakkal nyitott be a tanárunk:
- Ez a mappa, fiúk, már nem ér semmit! (ti. Ausztria és Magyarország közös térképe függött egy szögletben). Egy nagy darabot elvesztettünk belőle, Velence többé nem tartozik Ausztriához.
És olyan gúnyos volt az arca, mikor ezt kimondta, és úgy ragyogtak azok az apró, szürke szemek, hogy mi mindnyájan boldogok voltunk attól a ragyogástól.
Az osztályban egy társaság szövetkezett, mely elhatározta, hogy ezentúl nem jár németórákra, és nem tanulja a német nyelvtant. Csinált is ilyen értelemben egy kérvényt, és azt benyújtotta a tanári karhoz, hogy nekik engedtessék el a német.
A derék Berkes Ferenc professzor urat bízta meg a tanári kar, hogy válaszoljon erre a kérvényre.
Magához hívatta a német nyelvellenes társaságot, s így szólt:
- Olvastuk kérvényeteket, fiúk. Helyes dolog az, nagyon helyes. A német nyelvre csakugyan nincs szükségtek, de csak egy esetben, ha julius 26-áig, amikor a nagy vizsgák lesznek, amennyi német csak van Európában, mind kikergetitek például Ázsiába. Ez esetben, mondom, belenyugszik a tanári kar kívánságotokba; de ha netalán ki nem bírnátok pusztítani a mondott határidőig, és nem tanultok németül, akkor irgalmatlanul meg foglak benneteket buktatni. Ehhez tartsátok magatokat. Elmehettek.
A nagy forradalmi kérdés, mely már két hét óta tartotta izgalomban a gimnázium összes rétegeit, ezzel meg volt oldva. A fiúk lehorgasztották fejüket. Az ügyes válasz hatott, visszatértek a grammatikához.
Furcsa idők voltak ezek! Tudományszomj mellett szabadságszomj epesztette a gyermekek szívét. A levegőben volt valami, hogy aki azt beszívta, dacot, haragot szívott be vele, mely ezer meg ezer alakban nyilvánult.
Nem értettünk mi a politikához, azt sem tudtuk, mi fáj, de éreztük, hogy fáj valami. Mikor a »Szózat«-ra gyújtott rá száz meg száz torok, öregek, ifjak, asszonyok, volt abban az égbeszálló dallamban valami rettenetes keserűség, valami szörnyű harag, mely mindent áthatott, a mi gyermekszíveinket is.
Egy napon tisztára ki volt seperve a gimnázium épülete előtt az utca, valamint a nagy udvar is, melynek közepén a harangláb állott. Derék öreg csengettyű, de sok jó órát is mért ki nekünk, melyeknek derült fénye bearanyozza emlékeimet.
A tisztára sepert udvar általános feltűnést keltett a városrészben és a diákok előtt. A pedellus, az öreg Dankó bácsi alig tudott felelni a sok kérdezősködésre.
- Hát bizony nagy dolog történt - mondá a katonaviselt ember némi hetykeséggel. - Itt van a kormányzó úr a vármegyeházán, megüzente reggel, hogy a gimnáziumot is megnézi. Az igazgató tanár úr meghagyta, hogy mindent rendbehozzak tíz óráig, mert tíz órakor fog eljönni a nagy úr.
Ebből aztán megtudtuk a nagy eseményt, hanem az értelmét nem fogtuk fel. Nem gyermekésznek való dolog az, amit a legfurfangosabb agyvelő a nemzet vesztére sötétben fogamzó gondolatokból kiforral. Megpróbálták, hátha olyan alakban lehetne tönkretenni legjobban az országot, megsemmisíteni, elfojtani benne az ellenállási erőt, hogy a fiatalság nevelését vezessék. A hatalmas, mindenható kormányzó volt megbízva e rettenetes terv keresztülvitelével, s ez sorba járta az ország valamennyi iskoláját.
Csakhogy ezt a tervet még akkor nem sejtette senki, még tanáraink sem. Díszesen öltözve gyülekeztek fel valamennyien, s az igazgató sorba járván minden osztályt, ünnepélyes hangon adta tudtára a tanulóknak azon magas kitüntetést, hogy őexcellenciája, a kormányzó úr szerencséltetni fogja a tanodát, s mivel bizonyosan tudni nem lehet, mely osztályokban tesz látogatást, felszólította a fiatalságot, hogy hazamenve, aminő gyorsan csak lehet, tegyék magukat vasárnapi burkolatba.
Mikor mindnyájan kiöltözködve, tisztességesen megfésülködve újra összegyűltünk, osztálytanárunk, Berkes Ferenc megpattogtatva a szavakat, ezeket mondá:
- Aztán ha ide jön az az »úr«, és kérdéseket talál tenni, azt mondom, fiúk, helyén legyen az eszetek, okosan kell felelni.
És jelentőségteljesen hunyorított szemeivel.
Berkest nagyon szerettük, megértettük, hova céloz, valami ösztönszerű volt az bennünk. A mai nemzedék már nem képes ilyenre.
Nagy izgatottsággal vártuk a magas vendéget, minden kocsirobogás megrezzentett. A tanár úr fel s alá járt a tágas teremben és gondolataival volt elfoglalva. Az óra lomhán járt s egyhangúlag ketyegett a falon, mi suttogva beszélgettünk, s bizonyos szorongással vártuk a nagy pillanatot, midőn egy olyan nagy urat fogunk színről színre látni, akinek az a kevély címe van, hogy »Magyarország kormányzója«. Hej, hol van az most, ki őelőtte viselte ezt a címet akkor, mikor mi születtünk?...
De ha lassan is múlt az idő, eljött a 10 óra, el a 11 is, de a kormányzó úr még mindig nem mutatkozott. A tanár urak türelmetlenkedni kezdettek. Dankó bácsi, a pedellus nem győzött kiszaladgálni az utcára, nézni, vajon nem jön-e már kíséretével a megyeház felől, de bizony csak nem jött. Mi azalatt szintén türelmetlenkedve találgattuk, milyen ruhában lesz? Aranyban‑e, ezüstben-e, vagy pedig hermelinprémesben, bíborosban, mint aminőben a színpadi kormányzók öltöznek? Vajon, hogy fog kinézni, ősies, megdöbbentő arca lesz-e, méltóságosak-e a léptei, királyi a magatartása?
Ezalatt a 12 órát is elütötte. A déli harangszó is hangzott mind a katolikus, mind a kálvinista templom tornyáról, és a kormányzó mégsem jött.
A tanárok most már bosszúsak voltak. Hogyisne, mikor otthon azalatt elhűl a leves s elromlanak az ételek.
Előre lehetett látni a végét, pedáns emberek nem állják ki. Ha minket nem eresztenek is szét, ők magok hazaszökdösnek egyenként, egymás tudta nélkül, Dankó bácsira bízva, hogy sebes híradással legyen, ha a kegyelmes úr csakugyan közelednék.
Dankó bácsi különösen úgy 1 óra tájban távozni látva őket egyenkint, valamennyit, azon hitben, hogy a többiek mind ott vannak, (mert mindenki szigorúan ráparancsolt, hogy ne tudassa a többiekkel, hogy ő elment) nagy feladatot érzett vállaira nehezedni. Kevély volt arra, hogy most kezeiben van a gimnázium becsülete, sőt több, most ő egymaga a gimnázium. Kiállt az utcára, s ernyőt csinálva kezeiből szeme elé, a világért sem vette volna le tekintetét azon irányból, honnan a kormányzónak jönnie kellett. Osztályunkból, mely a földszinten volt, (a többiek mind az emeleten valának) irtóztató zsivaj és lárma hangzott füleibe, a rend és fegyelem teljesen meg volt bomolva. Az éhség forradalmat csinál mindenütt, itt is háborút idézett elő. A nemes ifjúság komoly és tréfás színezetű bírkózásokkal töltötte idejét, némelyek zúgtak, hogy ily soká kell maradniok, mások ismét szenvedélyes veszekedésbe bonyolódtak valamely kérdés fölött, mert sok ember közt sok kérdés támad, kivált ha az a sok ember unatkozik.
Abban a pillanatban, amidőn legnagyobb volt a zűrzavar odabenn, ember ember hátán, letepert alakok a földön, beporolt ruházattal, és diadalmas alakok a katedrapadokon feltett kalappal, egyszerre minden kopogtatás nélkül megnyílik az ajtó, s egy hórihorgas ember lép be rajta, utána mintegy hatan, csupa tekintélyes emberek, díszmentében, kócsagos kalpaggal. A hórihorgas ember szélesen jártatja körül szemeit, mire mint egy varázsütésre helyeikre ugrálnak a diákok, olyan néma csend lesz, mint a tengeren szokott lenni vihar előtt.
- Nos, hát tanultak-e sokat? Tudnak-e valamit? - kérdé a hórihorgas ember, akin tábornoki ruha lötyög, s kinek vékony lábszárai hasonlítanak a szúnyogéhoz, hosszúkás arcán fanyarság látszik, apró kékes szemei bágyadtak, mégis fürkészőleg tekintgetnek jobbra-balra, mialatt a főispánnal halk társalgást folytat.
II. AZ ÁLPROFESSZOR
Dankó bácsi, ki ezalatt még mindig az utcáról lesi őket, el sem gondolhatva, hogy hátha az udvar felől a hátulsó kapun is bejöhettek a magas uraságok, egyszerre figyelmessé lesz arra a feltűnő körülményre, hogy az óriási zaj, melyhez füle már annyira hozzászokott, egyszerre megszűnt, s halotti csendesség váltotta fel.
- Teremtő isten, mi történhetett? Tán bizony megsiketültem?
Egyébre persze nem is gondolhatott a jó öreg, mert olyan csoda csakugyan nem eshetik a XIX.-ik században, hogy a diákok maguktól hagyják abba a zsivajt, lármát.
Ijedten kapott füleihez, de egy arra elhaladó kocsi robogását meghallván, megvigasztalódott s csendesen és nyugodtan nyitotta ki az osztály ajtaját, hogy a csodálatos csendesség okát megtudja; és éppen jókor, mert abban a pillanatban, midőn őexcellenciája elvégezvén halk társalgását a főispánnal, mérgesen kérdezé:
- Hát a tanár nincsen itten? Ah, ah, ön itt van! Semmi szónoklat, semmi beszéd kedves tanár úr. Nem szeretem az efféléket.
Nem is akart Dankó bácsi beszédet tartani, sem szónoklatot, úgy állt ott az ajtónál megmerevedve, mint egy kőszobor, ijedtében a saját nevét és kilétét is elfelejtette, hanem görcsösen megfogózkodott a tulajdon zöld színű gérokjában, melyet Berkes tanár úr viselt még tavaly, s mely fiatal korában igen csinos szabású kabát lehetett. A világért sem bírt volna egyetlen értelmes mondatot kiejteni.
- Engedje meg, kedves tanár úr! - mondá a kormányzó -, hogy kikérdezhessem tanítványait, mert nekem szívemen fekszik a fiatalság nevelése. Te, szőke fiú, hogy hívnak, ott a második pad elején?
- Lengyel György.
- No hát, Lengyel György, mondd meg nekem a történelemből, mikor uralkodott Lipót császár?
Lengyel György a »magolók«-hoz tartozott, amint belekezdett, egy szuszra fújta el az egész fejezetet, amit e császárról írt meg a szerző, mígnem odáig jutott, hogy: »és az ónodi országgyűlés trónvesztettnek nyilvánítá Ausztriát«.
Az államférfi önfeledten ütött kardjára haragosan.
- Ki merte azt cselekedni?
Lengyel Gyuri ijedten, zavarodottan tekintett köröskörül; jószerencse, hogy az első padban ülő Nagy Pista odahajolt hozzá s halkan mondá:
- Mondjad, hogy a lázadó Rákóczi.
- A lázadó Rákóczi! - felelt Lengyel Gyuri fennhangon.
Az államférfi arcán édes mosoly ült ki.
- Helyesen van, igen helyesen van. Kitűnően feleltél édes fiam. Leülhetsz.
Azután odalépett Dankó bácsihoz, ki még mindig nem bírt magához térni, megveregette vállát és a kezét is megszorította.
- Gratulálok, kedves tanár úr! Fogadja teljes elismerésemet. Ebből az egy szóból is látom, hogy itt az önök tanintézetében kitűnő szellemben neveltetik az ifjúság. Lesz gondom rá, édes öregem, hogy érdemeit illetékes helyen is méltányolják.
Dankó tehetetlenül hagyott magával tenni mindent, ajkai mozogtak ugyan, mintha valami tiltakozó szavakra készülnének, de nyelve megtagadta a szolgálatot, s lábait, amint ott állt a fekete, három lábon elterpeszkedő táblához támaszkodva, csendes reszketés fogta el.
Őexcellenciája mindezeket a tisztelet azon külső jeleinek magyarázta, melyeket egy szerény professzornak éreznie kell, midőn ily magasállású személlyel áll szemtől szemben, és nem tűnt fel neki a főispán és a kíséretében levő városi urak zavara sem; mert azok igen jól tudták, hogy az öreg Dankó József pedellus, de nem merték felvilágosítani a nagy urat, kinek haragjából, ha megtudja a valót, hogy a tanárok nem várták be, nekik is jut.
Ezalatt a kormányzó egészen belemelegedett az examinátori tisztbe.
- Nos, a német nyelvben járatosak vagytok-e? Akik a német nyelvet szeretik, lépjenek ki a középre.
A fiúk egyszerre ugráltak ki a padokból, mert Nagy Pista hátrafordult és egy hamisat kacsintott a társaknak hátrafelé, kik Pistának, mint a legértelmesebbnek tanácsait tiszteletben tartották.
Az egész osztály a fórumra lépett ki. Mind szerette a német nyelvet. Őexcellenciája szíve csak úgy dagadozott a fényes egyenruha alatt az örömtől.
- Ha ez így megy minden iskolában - dünnyögé magában -, akkor húsz év múlva még a szegedi tanyákon is németül fognak beszélni az emberek.
Egy hálás pillantást vetett Dankó felé, aztán még egyszer odajárult a jámbor férfiúhoz és a kezét is megszorongatta. Az olyan szemérmesen sütötte le a szemeit, mint egy menyasszony, és olyan bárgyú arccal bámult vissza őexcellenciájára, mint egy újonckatona. Szegény öreg, még így nem volt megzavarodva - pedig már sokszor állott még az ágyúk torka előtt is.
De most magához jövén átértette a helyzetet, a huszár esze gyorsan jár. Itt most már le kell játszani a rátukmált szerepet emberséggel, nehogy a tanár urak becsülete szenvedjen csorbát, vagy a gimnáziumé.
Egészen kevély lett, mire ezeket elgondolá s bizonyos önérzetes nyugalommal várta a történendőket, bátorságot véve magának fölnézni az excellenciás úrra és környezetére, de a tanulókra nem, mert attól félt, hogy a selmák közül (ott ült a saját fia is, mégpedig az első padban) el találja magát valamelyik nevetni, mire aztán ő sem fogja megállhatni, hogy hangos kacajban ki ne törjön, s vége lesz az egész komédiának.
A kormányzó - kinek nevét nem írjuk ki egészen, de megjegyezzük, hogy születésére nézve magyar gróf volt - örömmel legelteté szemeit a derék fiúkon, kik olyan nagyon szeretik a német nyelvtant. No iszen tudta volna csak, hogy mind ott vannak a »német nyelvellenes társaság« tagjai is!
Csupán egyetlen fiú maradt ülve az első padban, magas, izmos gyerek, értelmes, hamvas arccal, eszes szemekkel. Az bizony éppen a Dankó bácsi fia volt, Dankó Miklós.
A hatalmas úr szeme most odatévedt s dühös villámokat szórt, de Dankó Miklós visszanézte keményen és nem mozdult.
- Hát te nem szereted a német nyelvet ? kérdé - tőle élesen.
A fiú felemelkedett ülő helyén s határozott hangon mondá:
- Nem szeretem.
Hiába rángatta az öreg Dankó nagy szemöldökét jobbra-balra a tábla mellől, hiába dünnyögte: »Ez a szerencsétlen fiú még veszedelmet hoz mindannyiunknak a nyakára« - a fiatal Dankót ki nem hozta sodrából. Mindig is olyan határozott szellem volt. Amit egyszer a fejébe vett, azt nem lehetett onnan kibeszélni.
- Derék fiúk vagytok! - szólott a hatalmas úr nyájasan - szeressétek is, fiaim, a német nyelvet, mert - világnyelv az, s ez a nyelv a kulcs, mellyel felnyílnak előttetek a tudomány kincseinek tárházai. Az isten éltessen benneteket velem együtt. Most menjetek helyeitekre.
A fiúk arcára oda volt írva, hogy: »Hát csak ennyi?« Azok szentül azt hitték, legalábbis annyit jelent a Nagy Pista szemhunyorítása, hogy pénzt fog kiosztani a »németek« között őexcellenciája. Ez pedig azon egyedüli eset, amelynek tartamára érdemes beállani németnek.
Homlokát haragos ráncokba szedve szólalt most meg a gróf:
- Most pedig állj fel, te fekete fiú ott, aki előbb nem jöttél ki: ha nem szereted a német nyelvet, hát lássuk mit tudsz a többi tantárgyakból? Vegyük elő például a természetrajzot, az állattant.
Gondolkozni kezdett, hogy ugyan melyik állat felől kérdezősködjék, de egyik sem jutott eszébe; azok pedig, amik eszébe jutottak, mint például ló, kutya, tehén, macska, olyan túlságosan könnyűek, hogy egy cseppet sem fogja megizzasztani azt az átkozott rebellis gyereket, pedig nem ártana egy kis zavarba hozni.
- Melyik állatot szereted a legjobban? - kérdé aztán, hogy hadd adjon a fiú maga magának tárgyat.
- Az oroszlánt - mondá Dankó Miklós hirtelen.
A fiú elmondta mindazt, ami a tankönyvben meg volt - írva az oroszlánról, milyen a szőre, milyen az alakja, mennyi az életkora, mivel él, hol tartózkodik, - de a gróf mindenáron akadályoskodni akart, hogy megzavarja.
- Mármost mondd meg nekem azt, mit szeret az oroszlán legjobban?
Miklós megsimította jobbkezével a homlokát s bátor, merész hangon felelé:
- A  s z a b a d s á g o t !
Ez az egy szó végigsüvített a termen, mint az orgonahang, megrezegtette a levegőt, s olyan felhőt gyűjtött a kormányzó homlokára, hogy a főispán és társai félve a kitörő vihartól, kezdték magukat kényelmetlenül érezni. Hát még a szegény Dankó bácsi.
Dankó Miklós feleleteire a kegyelmes úr ajkaiba harapott és azt mondta:
- Ülj le!
Nem akarta magát nevetségessé tenni, hogy ennek a gyereknek a feleleteiben célzásokat lásson, igyekezett nyugodt maradni, de azért mégsem állhatta meg, hogy egy haragos pillantást ne vessen Dankó felé.
- Hm! gondolá magában az öreg. - Ez is a professzoromat illeti.
- Van-e itt közületek valaki, aki katona akar lenni? - kérdé aztán szétnézve. - Aki katona akar lenni, lépjen ki.
Senki sem mozdult. Csupán Lengyel Gyuri ugrott ki a padból.
- Labanc! - sziszegték a fiúk, s a »labanc« szó szájról szájra járt suttogva, hogy rajta maradjon örökké.
- Hát más senki sem akad ennyi egészséges fiú közül, aki katona akarna lenni? - kérdé a kormányzó még egyszer. - Szégyen, gyalázat, hallja, professzor!
Most Dankó felé fordult a kegyelmes úr egész haraggal.
- Maga egészen elrontja ezeket a fiatal embereket. Micsoda szellem ez itt? Ön vadakat, tigriseket nevel itt! Ezek a fiúk gonoszsággal vannak tele... Hogy hívják azt a fekete gazembert ott? hadd írjam fel a nevét. Hallja maga, professzor, maga nem érti a szakmáját, én magát vasra fogom veretni.
Az öreg Dankó most már nem állhatta tovább az alakoskodást.
- Kegyelmes uram, könyörgöm alásan, nem a professzor uram ám az oka annak, hogy az a fiú ilyen gonoszul felelt, hanem én... Engem tessék büntetni.
- Hiszen önt fogom; elcsapom, elmozdítom.
- Csakhogy kérem alásan, bibéje van a dolognak.
- Micsoda? Ön még feleselni merészel? Tudja-e, kivel beszél?
- Pedig meg kell mondanom akárhogyan haragszik is kegyelmes uram.
- Beszéljen hát.
- Azt akarom mondani, hogy ne tessen excellenciás szívében haragot elvinni innen a professzor úr ellenében, mert ártatlan szegény, mivelhogy most odahaza ebédel a professzorné asszonnyal, és bizonyára semmi része abban a bolond feleletekben, amiket a fiam adott: az én nevelésem ez a gonosz gyerek, én öntöttem szívébe ezeket a gazságokat, mert az én fiam... engem tessék hát büntetni, ne a professzor urat.
- De hát kicsoda ön?
- Én? Hát én a pedellus vagyok, az iskolaszolga, öreg Dankó József, volt Miklós-huszár, kegyelmes uram szolgálatára.
A kormányzó fülig elvörösödött. Egész életében az az egy remegtette, nehogy nevetségessé legyen, s íme megint egy helyzet, ahol nevetségessé vált; igaz, hogy apró dolog, de mégis erősen bosszantotta. Hirtelen magára rántá köpenyegét, bejegyezte a Lengyel Gyuri nevét a könyvébe, és mint akit leforráztak, eltávozott.
Dankó bácsi utána cammogott. Amilyen gyáva volt előbb, olyan bátor most; az akkor a professzori állapot volt, ez meg most a kiszolgált huszáré, aki a pokol minden ördögeitől sem ijed meg.
Az excellenciás úr, most hogy kívül érezte magát, jóízűn nevetett maga is a történteken, és megveregette a Dankó vállait.
- Nos, öreg, tiszteltetem a tanár urakat, mondja meg nekik, ha megjönnek, hogy meg voltam elégedve.
- Köszönöm alásan kegyes gráciáját, majd el fogom nekik mondani.
- Egyébként pedig mi újság, jó öregem, itt, ezen a tájon?
Az öreg Dankó vállat vont s azután jó humorral mondá cserepes hangján:
- Szedik az adót mindenfelé, kegyelmes uram!
De már erre nem állott vele többé szóba. A főispánt szólította meg s kalapját megbillentve, sietve távozott a megyeház felé.
*
Ekképpen végződött ezen nagy jelentőségű látogatás, melyről akkorában igen sokat beszéltek és beszélnek még mai napság is, mert Dankó bácsi bizonyára még mai napig is él, s dicsekszik vele - mivel ha még száz esztendeig fog is élni, soha olyan nagy tisztesség nem éri, mint ezen a napon.
A tekintetes tanári kar összegyűlvén a gyűlésteremben, miután szögről végről, ki hüledezve, ki mosolyogva végigtárgyalták a leírt nagy eseményt, melynek részleteiről pontosan értesültek, határozatba ment, hogy az öreg Dankónak fizetése negyven forinttal évenkint emeltetni fog s hogy azon felül érdemeinek elismeréséül és jutalmául fel fog hívatni a tanári kar elé, itt az igazgató nyilvánosan, emelkedett szavakban megdicséri, a tanár urak egyenkint kezet szorítanak vele, s neve, mely a tanár urak részéről eddig »Dankó«-nak lett kiejtve, »Dankó bácsi«-ra fog átváltoztatni.
No, ilyen nagy dolog soha nem történt még tán a királlyal sem. Ha már ennyi dicsőség alatt sem roskadt le Dankó bácsi, most már bízvást elél akár ezer esztendeig.
Hanem a könnyei megindultak, mint a záporeső.
- Nagyon meg vagyok jutalmazva... túlságosan meg vagyok jutalmazva, - rebegé fuldokló hangon, mint egy gyermek.
Hanem mikor aztán újra lement a lépcsőkön s könnyei felszáradtak, szíve a kevélységtől kezdett dagadni.
- Hja, csak nincs a világon - dünnyögé - többet érő dolog, mint a virtuscselekedet.
Hanem hiszen éppen jókor gondolkozott úgy, éppen a fia jött vele szemben, a Lengyel Gyurival: azok is a tanári kar elé voltak idézve.
- No, te pernahajder, jó, hogy itt vagy. Szép örömet értem meg miattad. Hát te még az ország kormányzójával is ki mersz kötni, átkozott gyereke!...Tudod-e, hogy mekkora úr az! Hát ha felakasztat? Akkor is én vegyelek le az akasztófáról ugye? No, hiszen csak azt lesd, hogy én könyörögjek érted. Nem én!
A fiú szó nélkül hagyta az öreg szavait, aki meg markába nevetett titokban, s büszkén gondolta: egészen rám ütött az a gyerek.
A fiatal Dankó Lengyel Gyurival benyitott a tanácsterembe. Ott voltak a tanár urak valamennyien, s bizonyos ünnepélyes hangulat uralkodott bent. Talán a tanár urak fekete kabátjai és hófehér inggalérjai okozták azt.
Berkes tanár úr felkelt a székről amint a két tanuló belépett, egy feltört levelet vett föl a zöld asztalról s így szólott:
- Kedves fiam, Lengyel György! Te igen megnyerted őexcellenciája, a kormányzó úr magas tetszését, s íme jutalmul két aranyat küld számodra. Ezennel átadjuk azt neked s magunk részéről is megdicsérünk mai magaviseletedért. Te igen derék fiú vagy, engedelmes a felsőség iránt, szelíd, jó erkölcsű és okos, szülőidnek valóban öröme lehet benned. A kormányzó úr őexcellenciája azt is írja, hogy ha az iskolai év végével megmaradsz kívánságodnál katona lenni, pártfogására számíthatsz. Most pedig lépj elő, Dankó!
Dankó előlépett, nagy fejét magasra emelte, olyan volt most, mint egy atléta; vastag fekete haja rendetlenül folyta körül halavány arcát.
- No, te ugyan szép mákvirág vagy, Dankó. Te haszontalan gazember, naplopó. Hát micsoda ostoba dolgokat beszéltél te összevissza a felsőség előtt iskolánk szégyenére és gyalázatára?
Berkes tanár úr egészen belelovalta magát, valódi düh rajzolódott le arcán, s mérgesen suhogtatta a kezében levő irónt.
- Sohasem lesz belőled becsületes ember, te semmiházi, te ostoba fráter.
A fiatal Dankó arca kigyúlt, ökle hevesen mozdult, homlokán kidagadtak a felindulástól az erek, - de még tartotta magát s vad erővel harapott ajkaiba, mialatt mereven, kihívólag nézett a tanár arcába.
Berkes tanár úr mindig mérgesebb hangon folytatá:
- Rólad is megemlékezett őexcellenciája és rosszallja gonosz indulataidat. Mi pedig ezennel ünnepélyesen megdorgálunk, te gazember, és becsukatunk a karcerbe. Menj csak le, fiam, Lengyel, a pedellusért.
Amint Lengyel Gyuri kiment az ajtón, a Berkes tanár úr arca egyszerre megváltozott, mint a téli tájkép, ha a nap rásüt, csupa mosoly, csupa rokonszenv sugárzott le a nemes vonásokról.
- Az a másik a gazember, édes fiam! Hanem azért te fogsz elmenni a karcerbe. A feleségem pecsenyét sütött számodra, ott fogod találni.
Ezekre a szavakra a fiatal Dankó arca is kiderült, s vidáman, boldogan ment a fogságba.
III. A »KURUC« MEG A »LABANC« SORSA
Ezentúl az volt a Lengyel Gyuri neve, hogy »labanc«, a Dankóé meg, hogy »kuruc«, és az egész gimnázium ezen a néven ösmerte őket, később pedig az egész város.
Az iskolai élet végén, mikor az érettségi vizsgát letették, a fiúk közül tizen kötelezték magokat arra, hogy tizenöt év múlva összejönnek Budapesten.
Éppen tavaly nyáron telt le az a tizenöt év, az aláírt nevek között ott volt a Dankóé is, a Lengyel Gyurié is, s többek között e kis beszélyke szerzőjeé.
Tizenöt év alatt keveset hallottunk egymásról, a hír csupán a Dankó nevét emlegette néha. Országgyűlési képviselőnek lett megválasztva. Ő vitte legtöbbre valamennyiönk közül. Nagy Pista gazda otthon. Lengyel Gyuriról meg azt tudtuk, hogy csakugyan beállott katonának.
A tízek közül csak heten jöttünk össze. Mint gyerekek váltunk el, s mint meglett férfiak találkoztunk viszont.
- A Lengyel Gyuri, a »labanc« - kiálták - hol van?
- Mi lett a »labanc«-ból. Ki tud róla valamit?
- A szegény »labanc« - vette át a szót a képviselő -, őneki csakugyan rossz sorsa lett. Nem is csuda, mert rosszul indult. Azt mindnyájan tudjátok, hogy katonának állott be, mert azt hitte, hogy ama nagy úr pártfogása mellett fényes állást szerez magának a katonai pályán. De nem vitte semmire, kényelmesebb élet után vágyódott. Az excellenciás protekciója folytán kinevezték hivatalnoknak csakhamar. De éppen olyan hamar vége lett ennek a hivatalának is. A kormányzati rendszer megbukott, s vele a nagyhatalmú úr is. A porszemekkel, kik e kormányzat apró részei voltak, senki sem törődött, azokat elfújta a nemzeti gyűlölet szele, mint a szemetet.
Lengyel Gyuri ekkor átkozta magát, átkozta az excellenciás urat, és átkozta a magyarokat.
Aki polgártársaival meghasonlik, az okvetlenül meghasonlik önmagával is. A végzet következetes.
Lengyel Gyurival is ez történt. Kiköltözött hazájából, hol olyan csúfosan bántak vele, s a Bécsben lakó kormányzóhoz ment. De annak már nem volt ereje többé, nem bírt neki hivatalt szerezni. Egypárszor kihallgatta, biztatta. Később azután megunta látogatásait, és »nem volt többé otthon« a számára.
Lengyel Gyuri elbúsulta magát, inni, korhelykedni kezdett, majd kártyás lett. De a szerencse itt sem kedvezett neki. Midőn tavaly fönn voltam a delegációban Bécsben, egy alkalommal egy rongyos külsejű, sovány ember szólított meg.
Hátrafordultam. Az alak, mely előttem állt, legalább ötven évesnek nézett ki, fésületlen haja, nagyranövesztett, rendetlen szakálla borzasztó külsőt kölcsönöztek neki. Cipője el volt szaggatva s meztelen lábujjai néztek ki, s kellemetlen pálinkabűz terjengett körüle.
- Nem ösmerem önt - szólék s tovább akartam haladni.
Arca lángba borult, amint végigtekintett önmagán.
- Igen, ebben a ruhában. De én szándékosan öltöztem így; titkos rendőr vagyok.
- Semmi közöm önhöz. Én a törvényhozó testület tagja vagyok.
- Én Lengyel Gyuri vagyok - tört ki végre.
- Te a Gyuri vagy. A Lengyel Gyuri - mondám meglepetve. - De hát hogy jutottál ennyire?... titkos rendőr vagy?
- Nem vagyok én semmi! Csak úgy hazudtam... Ölni, gyilkolni szeretnék...
- Mert most már persze rebellis vagy te is.
- Igen, az vagyok.
- Köszönjük alásan, nem kérünk belőled.
- Ajánlj be valahova, te nagy befolyású ember vagy...
- Azt nem teszem, hanem íme, itt van tárcám tartalmának a fele, vedd ezt és segíts magadon.
- Vigy haza inasodnak.
- Én bizony haza nem viszlek. Ilyen cikkeket én nem származtatok be az országba. Maradj te csak idekünn. Van nekünk efféle emberünk otthon elég.
A VÁSÁRHELYI EMBER
1881
A kedves jó Alföldnek, mely olyan szomorú húsvét-napot ül az idén, ha nincsenek is várkastélyai, s ha nincs is tipikus dzsentrije, de vannak originális parasztjai, kikről éppúgy, mint a görbe Felföld táblabírói világáról, jóízű adomák keringnek, - öregbítve a derék alföldi atyafiak iránti nimbuszt és szeretetet.
Ott van például a derék Kérdő Márton uram Hódmezővásárhelyen, éppen olyan híres őkigyelme, mint Józsa Gyuri volt a maga idejében, csakhogy Kérdő Márton uram mégis sokkal különb ember.
Németh Albert valahányszor Vásárhelyre megyen, sohasem mulasztaná el egy világért betérni őkigyelméhez is, mert Kérdő Mártonnál mindig történik valami, amit idefönt a képviselőházi folyosókon szívesen meghallgatnak az örökké derült kedvű honatyák. Kivált a Németh Berci szájából.
Németh Berci valahányszor megy valahova, vagy jön valahonnan (pedig mindig jön-megy), megszedi magát adomákkal, de mindezek az adomák nem olyan érdekesek, mint a Kérdő Márton uram dolgai.
- Mit csinál Kérdő Márton? Hogy van a jó öreg Kérdő Márton? - kérdik Némethtől, ha Vásárhelyről jön, mert ki ne ösmerné őkigyelmét. Még a legnagyobb államférfiak is érdeklődnek utána.
Németh Albert minden évben meglátogatja Kossuthot Baracconeban. Olyan már ő az »öreg kormányzónak«, mint egy évenkint megjelenő kassai kalendárium, az ő megszokott jóslataival és anekdotáival. Ha nem jönne meg, még el sem hinné Kossuth, hogy már egy évvel lett öregebb. Nagyon örül a látogatásnak. Nem is csoda, mert olyan naptár Németh Berci, amelyik mindég derült időt mutat.
Száműzöttnek, bujdosónak jószerencse a derült égből egy sugár...
Öt, hatszáz adomát visz el évenkint Németh Berci Kossuthnak, amiknek a slágvortjait pontosan följegyzi a »Notesz-könyvébe«. - Kossuth nagyokat nevet ezeknek, mert csak az illedelmesebbeket meri elmondani, de a legjobban mégis azokat szereti, amik a magyar népet karakterizálják.
Kossuth előtt sem ismeretlen már Kérdő Márton. Németh Berci minden évben beszél róla eleget, sőt Németh Berci nélkül is ösmerné már őt Kossuth, mert hiszen éppen Kérdő Márton uram az, aki neki a legnagyobb híve és már pénzzel is segíteni akart rajta.
De sorjában maradjunk a Kossuth iránti ragaszkodás példáival.
Mikor 1857-ben divat lett megtagadni az adófizetést, bizony fölösleges elmondani is, hogy Kérdő uram is bezzeg tele torokból kiabálta a tetszetős nemzeti nótát: »nem fizetünk!«
Megfogadta szentül, hogy nem fizet s meg is tartotta volna, ha olyan körülmény közbe nem jön, mely a ládafiókba nyúlni ösztönzé mindenáron.
Már hat év óta két fehér tulkot nevelt azon célból, mire azok megnőnek és meghíznak, akkorára be kell hogy jöjjön Kossuth. Mindig hitt, s mai napig is hisz a Kossuth bejövetelében. Azokat a tulkokat azon a napon fogja levágni s olyan dáridót csap, hogy egész Vásárhely egy hétig lesz részeg.
A tulkok éppen ebben az időben eredtek rendkívüli hízásnak, midőn az egzekútorok ott garázdálkodtak nála, fölírva mindenféle eleven és nem eleven tárgyat. Bánta is a gazda, jut is, marad is még; hanem mikor a tulkokat is el akarták hajtani, rimánkodásra fogta a dolgot, hajtsanak el mindent, csak azokat hagyják.
Az egzekútorok nem engedtek, s teljesen csúffá tették Kérdő Mártont, mert az kénytelen volt az utolsó fillérig kifizetni az »átkos adót«.
Hanem a két tulok közül még ma is megvan az egyik (a másik szegény határozottan bebizonyította, hogy nem várja tovább a szentnek sem Kossuthot, s jobb létre szenderedett). Ez is nagyon öreg és vézna már, csak a csont zörög rajta, de egy jóravaló vacsora mégis kitelik még belőle, ha »a kormányzó hazajön«.
Mikor - nem nagy ideje annak - arról panaszkodott Kossuth levelében, hogy folyton zaklatják egyes alkalmatlan emberek, váltsa be nekik a Kossuth-bankót osztrák pénzre, minek következtében az is előfordult levelében, hogy neki nincsenek kincsei, hogy szegény stb., Kérdő Márton uramat nagyon meghatotta az az egy szó, hogy Kossuth szegény, s mindjárt másnap egy picike bőrzacskót varratott az anyjukkal s abba a zacskóba 5 darab aranyat pakkolva elküldte Kossuthnak, megírva az ő tört ákombákomjaival, hogy »csak ne sajnálja magától az ételt-italt, semmiben se lásson szükséget«.
Kossuth nagyot nevetett a naivságon, de nem sérthette, az öt aranyat Németh Alberttel küldte vissza, hogy az adja át Kérdő Márton uramnak, s jelentse ki neki, hogy még annyira nem jutott, miszerint másokra szorulna.
Egyszer »mameluk tisztviselőre« szavazott Kérdő Márton odahaza, mert nagyon közszeretetben álló egyén volt az illető, s a város java úgy kívánta, hogy tehetségeinél fogva ő viselje ezt az állást.
Németh Berci elhatározta megpirongatni ezért s a választási napon a szokott beszélgetést kezdi meg vele:
- Hja bizony, nagy ember volt az a Kossuth Lajos, Kérdő Márton uram!
- De még milyen, nagyságos uram. Előre látott az mindent.
- Hanem jó járt kigyelmed, hogy a mai cselekedetét mégsem látta előre, mert akkor másképp szerkesztette volna a 48-iki törvényeket.
- Hogy, hogy?
- Hát úgy, hogy ehelyett a mondat helyett: »és az egész nép az alkotmány sáncai közé vétetik föl«, odatette volna még azt a négy szót: »Kérdő Márton uram kivételével«.
Elvörösödött az öreg, s mikor Németh Albert eltávozott, félénken súgta a fülébe:
- Aztán arra kérem, ha már így elszóltam magam a mai közgyűlésen, legalább ne tessék elmondani Kossuthnak.
Azóta nem is hisz a mamelukokban. Mikor most nemrég díszpolgárrá választotta Kossuthot Hódmezővásárhely és egy aláírásokkal megtöltött díszalbumot szándékozott neki küldeni, Kérdő Márton uram volt az egyedüli, aki a polgármester által küldött ív aláírását megtagadta. Ő nem írja alá semmi áron, mondá ravasz diplomatikus mosollyal.
- De Kossuthnak, akit annyira szeret kigyelmed?
- Neki se.
- Mondja meg legalább miért?
Márton csak a fejét rázta és begombolkozott a kérdés elől.
Hanem Németh Bercinek aztán szépen kivallotta, hogy nem bízik ő az elöljáróságban, tudja a gonosz praktikájukat, mikor már készen lesz az album, kocsira ülnek vele s elviszik Bécsbe - a koronaörökösnek.
A SZÜRKE ASSZONY
1881
Csöndesen ültem tegnap szobámban, a XIX-ik század legostobább könyvét, a tegnap megjelent »Rejtelmes édes«-t lapozgatva, s koronkint kitekintve a nyitva hagyott ajtón át a folyosóra, ahova éppen most csinálják a telefont.
Bizonyos türelmetlenséggel várom, míg elkészül, mert valóban mulatságos lesz távollakó ismerőseimmel itthonról beszélgetni s végighallgatni azoknak a feleletét.
Az épület, ahol lakom, a Népszínházzal fekszik szemben s kedvenc szállóhelye a színészeknek. Van is itt az én emeletemen vagy negyven színésznő (köztük a szegedi társulatból is sokan), s olyan nyihogást, vihogást visznek végbe a gangon, hogy az ember majd belesiketül.
Egy szürke ruhás délceg nő lenyírt hajjal köztük a királyné. Arcában valami szomorú van; tétovázó, de mégis ruganyos lépésein költészet ömlik el. A szürke ruha suhogását még a becsukott ajtón keresztül is kiismerem a többi közül. Varázs és bűbáj van abban a suhogásban...
A szép asszony maga van egy udvari szobában. Olyan fiatal és olyan szomorú! Aztán milyen szép! Bizonyosan akadnának elegen, akik megvigasztalnák...
Semmi közelebbit nem tudhattam meg róla senkitől, mindössze azt, hogy a pécsi társulatnál volt szende, s hogy férje az idén halt meg, s hogy a nyárra Aradihoz szerződött, tehát a jövő télre Szegedre kerül.
A portás leveleimet hozta föl ebéd után. Mindössze három levél volt. Az egyik, aranyos-betűs Szegedről, a szép Ilonka - a »második legszebb« - eljegyzését tudatja. Bizony nem hittem volna, hogy így megszomorít.
A másik levél azé a poétáé, akit az »Üstökös« adomája szerint én vicceltem le a palóc dialektusommal. Aprehensivus keserű levél, - pedig nem igaz egy szó sem a nekem tulajdonított rossz viccből: nem bántom én a poétákat sohasem, inkább kezdenék ki a hétfejű sárkányokkal.
A harmadik levelet már nem volt időm feltörni, a portással elegyedtem beszédbe:
- Kap-e leveleket ez a szürke szép asszony?
- Milyen leveleket?
- Hát tudja, illatos, rózsaszín leveleket. Hiszen ösmerik már önök az efféléket...
- Nem tudok semmit, uram.
- No, ha semmit sem tud, küldje föl nekem a borbélyt. Borotválkozni akarok... és keféltesse ki a fekete kabátomat.
Feljött a házban lakó borbély, s mialatt megmagyaráztam neki, hogy engem Asbóth János mintájára borotváljon meg, elhatároztam magamban, hogy ma este, amikor lent a vendéglőben vacsorázni fog a szép, szürke asszony, megszólítom. Egyéb bajom nem történhetik, mint hogy legföljebb összeszid.
- Nagy sérelem, uram - kezdé a borbély, a szappanhabokat kéjjel kavarva. - Rettentő dühös vagyok Tisza Kálmánra. Irtóztató sérelem, uram. Miért nem vagyok én a toll embere... mint ön. Hogy lesujtanám most ezt a zsarnokot...
- Mi baja, kedves Sprenger úr?
- Honnan tetszik tudni a nevemet?
- Hát a firmárul. Az ilyen becsületes magyar nevet megjegyzi az ember magának kegyelettel, a sok pipogya Rákóczy, Nádasdy és Árpádffy nevek között.
- Hogy mi bajom Tisza Kálmánnal? Hát képzelje, kérem, az iparosokról szóló törvényben úgy definiálta az iparosok fogalmát, hogy: iparosok mindazok, kik részint kézi, részint gyári munkával valamely használati cikket produkálnak...
- Nos aztán?
- Ön még kérdi? Valóságos merénylet ellenünk. Valódi orvtámadás kerülő úton! Mert mi, borbélyok, sohasem produkálunk, mi irtunk, uram... mindig csak irtunk - tehát nem is vagyunk iparosok. Hanem megállj, Tisza...
- Ah, bah! Önök művészek.
Sprenger mosolygott.
- Van benne valami, uram. Mert nem tréfadolog az, amivé ön lesz például a kezem alatt... Én tetszés szerint teszem az ön arcát, ahogy kívánja, tekintélyessé vagy ellenállhatlanná... Melyiket parancsolja.
- Tegyen ön ellenállhatlanná, kedves Sprenger úr! Látta ön azt a szép szürke ruhás asszonyt, aki ott lakik a hotelben... Szeretném, tudja... hiszen ért ön engem.
Sprenger úr kedvtelenül húzta szét nagy száját.
- Oh, oh! Annyira már nem megy a művészetem. Az egy nagyon furcsa, különös asszony.
- Miért furcsa, és miért különös?
- Azért, mert nagyon erkölcsös.
- Tehát ismeri?
- Hat év óta minden húsvétkor ide száll hozzánk.
- Hogyan, mindig húsvétkor?
- Annak sajátszerű története van.
- Mondja el, kérem.
Csak azt várta Sprenger úr, hogy beleszabadítsam a beszédbe.
- Most hat éve volt itt először. Olyan gyönge volt, mint a harmat, és már férjes, sőt egy kis három éves, angyalarcú szőke leánykája is volt. Csupa gyönyörűség volt megnézni a szép gyermeket, okos kék szemeivel, pajkos, csintalan mosolyával.
Éppen a húsvét közelgett. Az asszony és férje szűkecskén lehettek pénz dolgában. Amiről persze a szegény kicsike nem tudhatott. Oh, ezek a gyermekek olyan naivok, uram! Én ha még egyszer születnék, első dolgom volna széttekinteni a szobában, hogy van-e bent Wertheim-kassza? Mert ha Wertheim-kasszája nincs a szüleinknek, meg sem érdemes születni.
A kis Elza, mert így hítták (ezek a színészek mind olyan szegényes neveket keresnek a gyermekeiknek), folyton kuncsorgott az anyjánál, hogy lesz-e húsvétra kalács és tojás? A mama azt mondta, hogy lesz, de a kisleány nagycsütörtökön mindenáron látni akarta volna az említett kincseket, s addig-addig szekirozta a mamát a kalácsért meg a tojásért, mutassa meg, hogy az kijött a türelemből és megverte a kis Elzát.
Elza kiment a szobából, leszaladt a lépcsőkön könnyű perkál ruhácskájában, s ott ácsorgott a kapu előtt, nem mert fölmenni egész estig. Mikor a mama meglátta ott este, egészen át volt fázva, meg volt kékülve.
Megbocsátott neki, összevissza csókolta, de a csók már nem bírta fölmelegíteni. Ágyba fektette - s reggelre a kis Elza megkapta a torokgyíkot, s nagyszombaton kivitték a Kerepesi temetőbe, hol akkor sok száz ilyen kis sírocska domborodott egy végbe. A halál apró játékszereket ígért a Krisztuskának, ezer apró sírt mire föltámad. S még talán ez az egy hiányzott...
Képzelhetni, hogy a szegény asszony fájdalma milyen volt! Majdnem megőrült. Húsvét vasárnapján kiment a temetőbe, s kivitte Elzájának a piros tojást és a kalácsot.
- Elhoztam a tojást és a kalácsot - mondá zokogva a sírnál.
De onnan alulról nem jött semmi felelet.
Apró bogarak mászkálgattak ki s be a rögök között: azok se szóltak semmit.
És azóta minden évben húsvétkor itt terem ez a szegény asszony az ország bármely részéből is, s húsvét első napján kiviszi kicsikéjének a tojást meg a kalácsot.
- Hisz ez egy rettenetes érzékeny történet, Sprenger úr. Szegény szürke asszony! Remélem, készen van ön?
- Egészen, uram. Méltóztassék magát megtekinteni.
- Meg vagyok elégedve. Isten önnel!
- Ne feledje, kérem, Tisza Kálmánt! Oh, a zsarnok! Volna csak toll a kezemben... Vagy ha már toll nincs, legalább azt engedné az úristen, hogy az én borotvám járjon egyszer a nyaka körül. Majd megmutatnám én, hogy kell az alkotmányt kireperálni!
KÉT RÓZSABIMBÓ TÖRTÉNETE
1881
I. A MENEKÜLŐK
Mikor az árvíz elborította Szegedet, azon a sötét éjszakán, mielőtt rémletes kongással vészt hirdetve megkondult volna a Rókus-külváros nagy harangja: rohanó emberek, szaggatott felkiáltások jelezték a rettenetes veszélyt. A vihar irtóztatóan süvöltött, mintha bekiabálta volna az ablakokon, amint megrecsegtette azokat: Most még csak én vagyok itt, hanem mindjárt itt lesz hét testvérem közül a leghatalmasabb és a legkegyetlenebb: az árvíz!
Ott is volt, ott állt már napok óta a város kapuinál, és rést nyitott magának, betört zuhogva, hömpölyögve, nem kímélt semmit, sem életet, sem vagyont.
A Felsőváros egy alacsony házikójában két gyermekleány feküdt az ágyban egymás mellett, orcácskáik kigyúlva és felpuffadva, mint általában az alvó gyermekeké. Szőke hajfürteik összekuszálva vegyültek össze, kövér karocskáik összefonódtak, mint két rózsatő.
Csak jóízű szuszogásuk hallatszott a néma szobában. Vajon miről álmodhattak? Talán ugyanegy dologról: aranyos bábukról, amik selyem viganót hordanak, selyem derékaljjal takaróznak, mézes kalácsos figurákról, parányi székek- és asztalokról, apró dézsáról és mozsárról, aminő a szomszédban lakó gazdag mészárosné kis Laurájának van.
Az asztalon petróleum-mécses pislogott, vékony lángnyelvecskéjével alig egy félarasznyi sötétséget bírt elnyelni, de azért mégis némileg megszürkíté a homályt a szegényes szobában, melynek bútorzatát egy almárium, egy asztal, nehány szék és még egy nagyobb ágy képezte, közvetlen közelségében annak, ahol a kis ikrek aludtak, semmit sem setjvén a rettenetes veszélyből, mely odakinn tornyosul fejök fölé.
Éppen a kicsinyek ágya fölött függött az egyetlen kép, a Szűz Mária a gyermekkel.
Az a szent gyermek odafönn mintha szemeit mereven az alvó gyermekekre függesztené. De vajon az anya, az isten anyja meg fogja-e látni őket, őrködni fog-e felettük?
E pillanatban zuhogva kezd a víz beömleni az ablakon. Mindig jobban, jobban. Már eléri a mécsest is, mely egy alacsony padra van helyezve. A padot fölemeli a víz, a mécsest eloltja, s koromsötétség lesz a szobában.
És a két gyermek még mindig alszik.
Még jobban összebújnak s a derékaljat önkénytelenül magukra húzzák. A víz nagy hideget hozott be.
Borzasztó éj! Köröskörül dűlnek a házak, egy-egy tompa zuhanás jelzi. E pattogások, melyek nem nagyobbak a zúgó orkánban, mintha valaki egy nagyot dobbant a lábával, mindig egy-egy ház összeomlását jelenti.
De hát mit tudnak erről a gyerekek, és az alvók?...
Aki ott künn jár a gyilkos hullámok között csónakán, az az evezőlapátok loccsantásától még a zuhanásokat sem hallja, a sötét éjszakában úgy tünedeznek fel előtte a házak, mint meredező kísértetek, s e kísértetekből minden percben leguggol egy-egy, hogy soha többé föl ne keljen.
Majd csak a reggel mutatja meg a szörnyű drámát - ha ugyan megvirrad még, ha ez irtózatos isteni harag után mosolyogni és világítani fog még a nap.
Megvirradt. A szürkületben egy csónak hasította át a piszkos, hömpölygő habokat a még tegnap népes, élénk utcákon, vagy hogy talán nem is egészen virradat az, hanem egy égő gyár szórja rémletes fényét nagy darabon. Alant - víz, fent tűz. A víz a falakat ostromolja és repesztgeti, a tűz a fedelet falja mohón; mintha vitatkoznának: »Melyikünk hatalmasabb?«
A csónakban katonák eveznek, s tele van felszedett menekülőkkel, kik némán, batyuk nélkül ülnek szerteszét, arcukon elfásultság és a rettenetes megdöbbenés, melynek nincs már panasza és könnye.
- Segítség! - hangzik e pillanatban egy tompa, hörgő hang. Az emberek körülnéznek, de sehogy sem jöhetnek rá, honnan származik a hang, mely olyan, mintha a föld alól jönne.
De hisz ez már csak egy üres fogalom, hogy föld alul. Van is itt már föld! A tenger alól, - de onnan meg nem jöhet... Ép ház nincs messze a környéken, puszta sík tenger lett a tegnapi háztömbökből. Honnan kiáltottak hát »segítség«-et?
- Hol vagy? Ki vagy? Merre vagy? Nem látunk! - kiáltott a kormányos megállítva a csónakot, mely ide-oda lóbálózott a szélben.
- Itt vagyok, édes uraim! - kiálta ugyanolyan tompán az előbbi -, itt vagyok a fán, de már az is ingadozik, mindjárt kidől.
Csakugyan egy nagy akácfa állt alig öt-hat ölnyire a csónaktól, tegnap még hihetőleg valamely udvaron, ma már a pusztaságban.
A fa ágai közt egy öregember guggolt hosszú, összekuszált ősz hajjal, görcsösen kapaszkodva az ágakba, kalap nélkül. A vihar vadul vagdalta a vén fát, s az jobbra-balra hajladozott, de az öreget nem bírta lerázni, az életösztön óriásinak nevelte meg erejét, szívósságát, a száraz gallyak recsegtek, ropogtak s verték a hátát és lábait, de az öreg nem engedett.
A csónak menekülő embereit ez a megrázó kép sem hatotta meg. Nem volt itt már semmi rendkívüli.
- Kicsoda kend? - kiáltott rá a kormányos. - Hogy jutott kend oda?
A szerencsétlen ember most oldalt fordult kissé, s fogainak a vacogását lehetett kiérezni reszkető hangján, mert minden szótag külön-külön hangzott.
- Midőn az éjjel hazasiettem unokáimhoz, útközben lepett meg az ár. Ide másztam fel a fára.
- Teringettét! - szólt a kormányos - már három órája van a fán szegény... No, hiszen mindjárt kiszabadítjuk kendet.
Egészen a fa alá eveztek, az egyik katona fölkúszott érte s ölben hozta le. Most látták csak, hogy az öreg félig-meddig meg van fagyva, az arcszíne szederjeskék, a kezei, fülei pedig violaszínűek.
Alig fért a csolnakba. A kormányos levette nagy köpenyegét és az öregre teríté.
- Hova visznek? - kérdé az halkan.
- Legyen nyugodt, jó öreg, odavisszük, ahol még szárazföld van: a várba.
- Nem, én az unokáimhoz akarok menni - mondá erőteljesen és határozottan.
- Miféle unokáihoz?
- Én Kampós János vagyok, kedves uraim, s a szegény megboldogult leányom után két unokám maradt. Két szép kisleányka... ikrek. Este lefektettem őket az ágyba, magam pedig dolgom után mentem. Szegény kicsikék, nem tudom, mi lett belőlük... Oh, ha van magokban irgalom, kegyelem, vigyenek engem oda.
- De lássa, nem lehet - szólt a kormányos -, a csónak már is túl van terhelve, arra nem vehetünk fel többé senkit.
Az öreg kétségbeesetten nézett fel az égre, szemeiből könnycseppek gurultak ráncos arcán végig.
- Akkor hagyjanak hát itt, jó uraim, itt várom ki a fán, míg jön valaki csónakkal, aki megsegít. Istenre bízom magamat.
Kampós ki akart szállani. A katonák összenéztek, s az egyik így szólt:
- Menjünk el az árvákért, kormányos uram, az egyiket én hozom az ölemben.
- A másikat én hozom - mondá a másik katona -; az nem fog bennünket gátolni az evezőlapát kezelésében.
- Jól van, tehát menjünk! - szólott a kormányos. - Üljön kend ide mellém, Kampós, mutassa az irányt.
Mintegy félóra hosszat eveztek, ezalatt egészen megvirradott. Szőreg felől haragos színben kelt föl a nap, nem volt sem melege, sem fénye, olyan volt, mint egy vérbeborult szem.
- Nos, messze van-e még a házuk? - kérdé a kormányos Kampóstól.
- Mindjárt ott leszünk: amott annak a nagy háznak túlsó szögletétől már meg fog látszani.
Egy-két evezőcsapás, s ott voltak a nagy ház túlsó szögleténél.
- Hát most merre? - kérdé a kormányos.
De az öregember nem felelt.
- Szóljon hát kend szaporán...
De még most sem felelt. Szeme megüvegesedve meredt a környékre.
Nem volt már meg az ő háza sehol.
- Ledőlt - rebegé s összeroskadt.
- Elájult szegény - szólt egy öreg nő, ki szintén a csónakban volt.
Az egyik katona lehajolt, kezét szívére tette s ezt jegyzé meg:
- Lassan ver, meg fog halni. De talán jobb is... Szegény kis unokái!
- Forduljunk, fiúk. Itt nincs mit keresni többé. Az ördögnek tartoztunk egy úttal... vagy hogy azoknak az angyaloknak.
E pillanatban valami úszó fa-alkotmány kezdett kibontakozni a romok közül, a megfordult szél gyorsan hajtotta feléjük.
- Nini, kormányos úr, mi lehet az?
A kormányos odanézett nagy figyelemmel, de sehogy sem bírta felismerni a tárgyat.
Mindig közelébb úszott. A hullámok csendesen ringatták.
- Egy ágy! - kiáltá csodálkozva az öregasszony.
Igen, egy ágy volt, a veres csíkos dunyha a legtetején, könnyebb pelyheit játszogatva kapkodta fel a szellő, s aztán behajigálta a vízbe.
- No, ez egy ágy - szólt a kormányos közönyösen. - Valahol alkalmasint előbb egy közfal omlott össze, csak azután maga a ház, a résen át úszott ki az ágy érintetlenül.
E percben egy nagyobb szélroham egész erővel odalökte az ágyat a csónak farához, úgyhogy azt majdnem - felfordította.
Mindenki odanézett.
Egy gyermekfő emelkedett ki a vánkosok közül, s kevés vártatva egy másik hasonló fej bukkant elé. A szőke hajfürtöket enyelegve lobogtatta a friss szellő.
Mind a két gyermekfő mosolygott.
- Isteni csoda! - dünnyögte a vénasszony a csónakban. - Szent vagy, uram! Legyen meg a te akaratod!
- Az öreg unokái - mondá a kormányos -, alkalmasint az öreg unokái. Hej, Kampós apó, ébredjen, nyissa fel a szemeit; itt vannak a gyermekek.
Az öreg paraszt erre a szóra felemelte fejét és felnyitotta a szemeit, mintha álomból ébredne...
- Hol vannak a gyerekek?
- Nagypapa, nagypapa! - kiálták a kicsinyek kezeikkel integetve.
- Ej, ej, de borzasztót álmodtam! - szólt Kampós a szemeit dörzsölgetve, mialatt az egyik katona megkapván az ágy oldalát, egészen odavonta azt és elébb a meleg madarakat szedte ki a puha fészekből, aztán a fészket.
A kormányos beengedte az óriás dunyhát is, a vánkosokat is. Mind a két gyereket odaültette a maga ölébe. Hiszen az isten kedvencei azok, s kedvökre kell tenni mindent.
Az öreg irigykedve nézte a kormányost, hogy a gyerekek ővele fecsegnek, de nem akarta azokat kivenni az öléből, hadd legyen megjutalmazva a jóságáért, hogy megmentette őket.
II. AZ AJÁNLATOK
Most már megfordulhatott a csónak és sebesen evezhetett a vár felé, mely még a török világ maradványa, s mondanunk sem kell, hogy a nagy magyar város legmagasabb pontján fekszik.
Kampós János a szögletről még egyszer visszanézett a sík tengerre, melyen feketés pontok jelezték itt-ott a tegnapi házakat, mert az olvadó földanyag megbarnította a vizet, s a piszkos erek összeszűrődtek mindenünnen.
Visszanézett arra a helyre, ahol édes otthona volt még tegnap, szíve elfacsarodott, szemeiből kiesett egy könnycsepp, - de kis unokáit látva, csakhamar hálát adott az égnek, hogy kedveseit ilyen csodálatos módon megszabadítá a biztos halálból. Az ártatlanság felett az isten szeme őrködik.
Nemsokára a parthoz értek, ott aztán kedvére szívéhez szoríthatta Juliskát is, Mariskát is...
- Hogy szabadultatok meg, picinyeim? Édes kis gyémántkáim?
Hanem a kis gyémántkák éppen nem tudták azt elmondani. Ővelük semmi különös sem történt, ők nem láttak abban semmi rendkívülit. Elaludtak otthon az ágyban, s felébredtek az ágyban, csakhogy az ágy akkor már a hideg vízen úszott. És az igazán olyan érdekes, olyan szép volt, hogy csak örülni tudtak neki. Hanem mi lesz most?...
A várfoka tele volt menekülőkkel; asszonyok, gyermekek, lányok, elszánt mogorva arcok, amelyeken ott van nyoma az átszenvedett szörnyű éjszakának és a megdöbbenés a jövő fölött.
Kampós János fázni kezdett azon gondolatra, hogy mihez kezd most a kis Mariska- és Juliskával? Milyen szerencse, hogy a jószívű katonák fölvették a csónakba az ágyneműjöket, a szegény két gyermek megfagyna most anélkül.
- Nagyapa, én éhes vagyok - szólott a kis Juliska.
- Én is, nagyapa - ismétlé a másik.
Az öreg felsóhajtott, azután összekötötte az ágyneműt egy batyuba, a hátára vette, a gyerekeket pedig karjaira szedte, és elindult az Új-Szegedre vezető hídon át Szőregre.
Ezer meg ezer menekülő tartott arra. Mintha csak egy nagy népes utcán menne az ember, s a nép csupa koldusokból állana.
Szőregen a szolgabíró élelmiszereket osztott ki a menekülőknek, s a jószívű falusiak versenyeztek a szegények ellátásában.
Kampós Jánost és két unokáját egy derék öregasszonyhoz szállásolták, ahol mindennel ellátták őket s kipihenhették magukat.
Reggel, midőn az öreg szomorúan azon tépelődött, hogy micsoda sors vár reá, mihez kezdjen, mi módon neveli fel unokáit? - egyszer csak dob perdült meg az ablak alatt. A szolgabíró hajdúja kihirdette, hogy: »Adatik tudtára mindenkinek, akit illet, miszerint jószívű emberbarátoktól ajánlatok érkeztek be a tekintetes szolgabírói hivatalhoz, melyek folytán többen készek az árvíz csapásai által sújtott szegedi családok gyermekeit részint örökbe fogadni, részint pedig fölneveléseiket rövidebb időre elvállalni. Akik erre nézve igényt tartanak, jelentkezzenek déli 11 órakor a községházánál.«
Kampós János nagyon megörült a hirdetménynek. Mintha csak az égből jövő szózat lenne, kész felelet az ő töprengésére. Igenis oda fogja adni a gyerekeket. Mért is ne adná oda, mikor ott jobb dolguk lesz! Őmellette talán el is pusztulnának. Ha nem kap munkát, miből tartsa őket, ha pedig munkát kap, hol legyenek, míg ő dolgozik?
Bizony kétségbeejtő kérdések.
A kitűzött időben ott volt tehát pontosan a községházán s nagy figyelemmel hallgatta a szolgabíró által felolvasott lajstromot.
Fényes koszorúja volt ez a jótékonyságnak, habár találkozott rajta egy-két fonnyadt levél is; ki-kicsillámlott az önzés is, századunk eme lidérce, mely sok szépet, nemeset eltipor.
»Balajthy Nagy Pál - olvasá a szolgabíró -, lakik Bodonyban, kész elvállalni egy vagy két évre egy fiúgyermeket s az alatt az idő alatt nevelteti. Szabó János Tur-Varasdról egy tizenhárom-tizennégy éves leányt fogad gondviselésbe...«
- Meghiszem - mormogta egy paraszt -, legalább ingyen szolgálóhoz jut.
Kazay János és neje Rimaszombatból egy egészséges négy-öt éves leánykát fogadnak el, s miután gyermektelenek, szülői szeretettel fogják gondját viselni.«
Kampós János a nagy tömeg közt odafurakodott ennél a tételnél a szolgabíróhoz, s felkiáltott:
- Itt van kérem az én kis unokám, fogadják el ezt azok a jó emberek.
A szolgabíró odanézett az öregre, azután a két gyermekre, kik okos szemeiket csodálkozva jártatták a sokadalmon.
- Szép két gyerek! A másikat is odaadja kend?
- Kénytelen vagyok vele, tekintetes uram! Mit csináljak egyebet? Mellettem elpusztulhat két kis rózsabimbóm.
Míg úgy megnyugszik a lelkem, ha jó helyen vannak, s nyugodtan láthatok hozzá a keresethez, mellyel fölépíteni remélem ősi hajlékomat s visszahozni őket. Ámbár - sóhajtott fel keserűen - nem érem én azt már meg, hogy ebben az életben még egyszer »otthon« láthassam őket. Nagy kegy volna az az Úristentől. Sok az kívánatnak, sok még reménynek is.
- Tudja mit, öreg? Ezt a másik leánykát meg én fogadom örökbe.
- Egészen örökbe nem adom, tekintetes uram. Nem mondhatok le rólok végképp, mert az annyi volna, mint lemondani az életről. Ha nincs meg az a reményem, hogy őket visszakaphatom, nem kell az élet sem.
- Jól van hát, öreg, maradjon az egyik gyerek nálam, ameddig kend akarja... a másik pedig hadd menjen Rimaszombatba.
- Köszönöm a tekintetes úr gondoskodását.
A szolgabíró megcsipkedte a picinyke arcát, s így szólt hozzájuk:
- Nos, melyitek jön hozzám?
A gyermekek húzódozva vonultak az öreg mögé, annak a kabátjába fogózkodva.
- Úgy látszik, szeretik kendet, egyik se szívesen jön. Jelölje kend ki, melyik marad itt? Azonnal küldöm a feleségemnek, úgy fog örülni a kisleánynak, mintha valami ékszert küldenék neki.
Aztán a hajdúnak intett a szolgabíró.
- Miska, haza fogod vinni e kisleánykát. Útközben pedig meleg ruhát válogatsz ki számára a zsidóboltban. Fázik szegényke.
- Mindjárt vigyem?
- Jobb lesz, ha mindjárt.
Az öreg Kampós bezzeg meg volt most akadva. Melyiket adja oda a kettő közől, hiszen az igaz, hogy mind a kettőtől meg kell válnia, de hát mégis olyan nehéz elhatározni, melyiktől váljon meg előbb. Egyformán szereti őket, szívéhez van nőve mind a kettő, mint lomb a törzséhez.
Révedezve tekint hol az egyikre, hol a másikra. A gyermekek, mintha kieszelnék, milyen tusa foly nagyapjuk lelkében, erősen megmarkolják kezét. Az öreg szemei alatt kidagadnak az erek.
- No, hát szóljon már, öreg Kampós! - sürgeti a szolgabíró.
- Nem adom - hörgi fojtott hangon -, nem adhatom egyiket sem. Verjenek előbb vasba s úgy vigyék el.
A szolgabíró elérti a szeretet diadalát a nyomor fölött, s éppen nem vereti vasba Kampós Jánost, hanem egy tíz forintost csúsztat a markába.
- Majd visszaadja kend, ha módjában lesz.
III. JULISKA SORSA
De az események elősegítették azt, amit a szeretet nem akart engedni. Az öreg Kampós János még ez este veszedelmesen megbetegedett, úgyhogy reggelre már azt jelentették a szolgabírónak, hogy önkívületi állapotban van.
A szolgabíró intézkedett, hogy a beteg a rögtönzött kórházba szállíttassék, a gyermekek sorsát pedig kezeibe vette a tegnapi terv szerint, a kis szőkék közül a Juliskát, kinek egy fekete lencse volt a bal ajkán, elküldte, a másikat pedig, Mariskát megtartotta magának.
Hosszasan betegeskedett az öreg, a tavasz, nyár elmúlt, a víz eltakarodott medrébe, a nagy árvízveszedelemnek csak a nyomai voltak már, de neki úgy tetszett, hogy azóta csak egy hosszú nap folyt le.
Úgy érezte magát, mint a magyar népmesék alakjai, kik ezredévekig meg vannak kövülve, szoborrá agyonátkozva, s midőn egy tündérke végre visszaadja nekik az életet, felugornak, megrázzák magokat s így szólnak: »Jaj, be soká aludtam! mintha csak tegnap este feküdtem volna le!«
Első kérdése az volt, mikor eszmélethez jutott:
- Micsoda hónap van most?
- Október! - mondák neki.
- Szent isten! Lehetséges-e? No, hiszen szépen vagyunk!
Egy egész csoda volt ez rá nézve. Most már mindent elhitt volna. Félve kérdezte, milyen esztendőt írunk Krisztus születése után, s bizony még talán azon se csudálkozott volna, ha azt mondják neki, hogy 2000-et.
A második gondolata unokái voltak. Elmondták neki sorsukat. Mind a kettő jó helyen van. Az egyik magánál a szolgabírónál, aki most már igen messze lakik, mert azóta képviselő lett egy másik vármegyében. A Marika Budapesten van, mert a képviselő ott lakik bizonyosan, a másik leányka pedig Rimaszombatban Kazay János uramnál. Vigasztalták, hogy ne búsuljon, a gyerekeknek kétségkívül semmi bajuk.
Kampós bátyót azonban nem lehetett megnyugtatni, alig várta, hogy felgyógyuljon, hogy kiszabaduljon a kórházból, az lesz az első dolga, felkeresi kis unokáit, ha a világ legvégén volnának is, ha térdig kellene is elkoptatnia értük a lábait.
Nem is nyugodott. Az ősz végével, körülbelül október 20-ikán hagyta el a kórházat s vette kezébe a vándorbotot Rimaszombat városa felé.
Szülővárosát is szerette volna megnézni, szíve vonzotta oda is, hogy apái telkén leborulva kisírhassa magát, de valami úgy hajtotta, úgy űzte azokhoz a gyerekekhez. Istenem, istenem, hátha valami bajuk van.
Az öreg Kampós János nem is ment Szegedre, hanem egyenesen Rimaszombat felé, mégpedig mint valami hódító hadvezér, toronyirányban, nem válogatva a vasúti vonalakat és utakat. Ösmerte az egész országot, még a régi jó időkben, mikor nem voltak vasutak; fuvaros volt őkigyelme, s még Lengyelországba is vállalkozott nemegyszer fuvarral.
Némely faluban napokig időzött, részint hogy pénzt, részint hogy erőt szerezzen a további utazásra.
Bizony már november hava volt, mikor végre megérkezett Rimaszombatba, éppen estére harangoztak, midőn sebesen ügetett a szabadkai hídon, s a csinos városkában mint mélázó csillagok egyenkint gyúltak ki a petróleum-lámpák.
A karcsú lutheránus toronyhoz érkezvén, egy suhanctól kérdé meg, hogy nem tudná-e megmondani, hol lakik ebben a városban Kazay uram?
- Éppen a háza előtt van kigyelmed. Itt ez a két világos ablak!
Az öreg szíve - nagyot dobbant örömében, azután remegni kezdett egész testében. Íme, amit olyan régen óhajtott, itt van a célnál, megtett érte hatvan mérföldnyi utat, s most, mikor már csak egypár lépés, erőt vesz rajta a gyöngeség s majdnem összeroskad. Mégsem tréfa hát a Balassa István története, ki száműzetésből hazatérve, harminckét évi rabságot kiállott, s hét napig lovagolt egyfolytában anélkül, hogy az egészségének megártott volna, de az első kedves arc látása odahaza, annyira elérzékenyítette, olyan hatást tett rá, hogy szörnyethalt.
Tántorogva közeledett a házhoz, hol kis unokája van, melyet most dehogy hagy itt többé, magával viszi, mert nem élhet nélküle.
Mikor az ablakhoz ért, már akkor erőt vett rajta a kíváncsiság, meg nem állhatta, hogy be ne pillantson a kivilágított szobába.
Sóvárgó tekintetet vetett be és ott feledte hosszan, hosszan.
Szegényes volt a szoba, de tiszta; az asztalnál a gazda ült és a szentírásból olvasott, az asszony pedig az almáriumpatkán, ölében a kis Juliskával, kit imádkozni tanított.
Kis kezei össze voltak téve szépen, hanem az ajka sokszor megakadt, s akkor zavartan tekintett fel az asszony jóságos szelíd arcába, melyből a szeretet melege sugárzott ki delejesen.
Az öregember látta, érezte ezt és szemeiből könnycseppek hullottak örömében.
»Áldott legyen a szellő is, mely ezt a zsúpfedeles házat éri, manna legyen az eső is, mely reá hull.«
Egy-két lépést tőn a kapuajtó felé. Rátette sovány, nagy kezét a kilincsre és ekkor jutott eszébe, hogy minek is megy ő be tulajdonképpen? Nem jobb volna visszafordulni?
Az a gyermek boldog ottan, isten szeretetében és tiszteletében nevelik szegény ember leányának. Ő nem nevelhetné így! Nyomorognia kellene mellette, a jó isten tudja, mi lenne belőle...
»Öreg, öreg! - feddé önmagát - te csupa önzésből kivennéd őt az áldott kezekből s betaszítanád a nagyvilág örvényébe.«
Megfordult s még egyszer az ablakhoz ment. A gyermek éppen akkor végezte imádságát s szép csengő hangja kihallatszott, mint valami mennyei zene:
»Adj, istenkém, jó éjszakát Kazay bácsinak, Kazay néninek...«
- Hát még? - mondja Kazay néni mosolyogva. - Valakit megint kifelejtettél...
»És az én kedves nagyapámnak.«
De már ez több volt, mint amennyi örömet az öreg szíve megbírhatott. Odaborult a falra és sírt keservesen, mint a zápor.
- Hej, ki ez, mi ez? Kicsoda kend? - kiáltott rá egy járókelő. - Mi baja van, bátyó?
- Nincs nékem, hála istennek, semmi bajom, örömemben sírok.
- Ritka ember kend. Tán bizony a lutrin nyert?
- Legalább annyi, mintha nyertem volna - mondá Kampós bátya jókedvűen, aztán elővéve a jó szegedi ravaszkodást, együgyűen kérdé:
- Nem tudná kérem megmondani, ki lakik ebben a házban?
- Kazay János a nejével. Hogyne tudnám, hiszen szomszédok vagyunk, itt a másik házban lakom.
- Csak egyedül laknak?
- Nem. Egy szegedi árvát magukhoz fogadtak, s azt úgy szeretik, mintha a tulajdon gyermekük volna.
- Hát jó emberek?
- A gazda maga a becsület... az asszony, az meg egy valóságos angyal.
- Köszönöm, barátom! Isten áldja meg!
- Hova tart, jó ember? Nálam meghálhat éjszakára, ha utas.
- Köszönöm, de el kell mennem. Félek, ha itt maradok, elrontom, amit lelkemben elhatároztam, pedig az az igazi, azt kell tennem. Igen, azt fogom tenni...
Az öreg megigazította a szeredást vállain, azután megindult szépen azon az úton, amerre jött, s meg sem állott Osgyánig, hol kinyugodta magát és reggel friss erővel útnak indult Budapest felé.
IV. A MÁSIK LEÁNY
Budapesten, a Sándor utcában az országház kapujában egy nagy botú ember áll. Ahhoz utasították Kampós Jánost: az majd megmondja, merre lakik Bély Miklós őnagysága.
Ott állt tehát a Múzeum kerítéséhez támaszkodva, de nem merte a fényes ruházatú urat megszólítani, kinek a botján akkora aranygomb van, mint egy szercsika-alma. Nagyobb úr talán magánál a szegedi polgármesternél is, mert azt beszélik arról a házról, amely előtt őgyeleg, hogy mikor valamennyi gazdája együtt van, azok még a királynak is parancsolnak.
Egyszer azonban maga az aranyos botú ember alázkodott le: az szólította meg Kampóst:
- Mi járatban van, bátyám? Talán bizony a minisztereket lesi - kend is?
- Nem lesem én a minisztereket, nagyságos uram, hanem azt mondták nekem, hogy a nagyságos úr az az ember, aki megmondja, merre lakik Bély Miklós úr.
A kapus jóízűen nevetett a nagyságos tituluson, azután kikereste valami jegyzékből a Bély úr lakását: »Lipót utca 8.«
Ezen aztán el tudott menni az öreg, kérdezősködött s oda utasították. Óriási nagy ház volt, olyan fényes tükörablakokkal és falakkal, ahogy talán a mennyországban sincs különb. És itt lakik a kis Mariska. Vajon melyik ablakon szokott kinézni? Ha ő azt tudhatná!
Megállt a kapunál, rongyos volt, úgy nézett ki, mint egy koldus. Nem mert bemenni az udvarba, mert a házmester már rárivallt, hogy ebben a házban tilos a koldulás, takarodjék innen!
Amint jó sokáig ácsorogna, egy fiatalember jött ki a kapun, kopottas, szerény öltözetben; nagyon barátságos, nyájas arca volt, attól kérdezte meg, hogyan lehetne Bély Miklós úr őnagyságához bejutni?
- Hja, az bizony nehéz lesz - mondá a fiatalember -, mert az nagy úr, ritkán van otthon, s nem minden ember juthat be hozzá.
Kampós nagyot sóhajtott s jámbor megadással hajtotta le fejét.
- Nem lehet vele beszélni... de én mégis meg fogom látni Mariskát.
Ott járkált reggeltől estig az utcán. A csípős novemberi szél ugyancsak kipirosította.
Szerencséje volt. Úgy estefelé üres hintó állott meg a ház előtt, piros szám volt rajta, minő a lutrisboltokon van. A bakról a kocsis mellől egy libériás inas ugrott le és bement a házba. Kevésvártatva visszajött két kis leánykával, akiken csak úgy suhogott a selyem és bársony, kis kalapjok csupa virág, csupa szalag, olyan cifrák voltak, hogy majd elröpültek, és olyan szépek, mint a mesebeli királyasszonyok gyermekkorukban, csak a csillagok hiányzottak a homlokukról.
Az egyik kisleány barna volt, a másik pedig szőke, s olyan kedves, olyan ösmerős Kampósnak, mintha már látta volna valahol. Én uram istenem, ugyan kihez is hasonlít?
Nini, nini, az bizony szakasztott olyan, mint az ő unokája, a kis Mariska. De az is az testestől, lelkestől, most már megösmeri a mosolyáról. Éppen úgy nevetett az édesanyja is. Hanem csodák csodája, németül beszél! Talán mégsem ő az!
A hang azonban egészen az övé.
Kampós bátyó önfeledten rohant a hintóhoz, de éppen akkor ért oda, mikor már az inas becsapta a hintó ajtaját.
- Unokám! Mariska! - kiáltá.
Az inas eltaszította onnan.
- Mit akar itt?
- Az én unokám az a kocsiban. Engedje, hogy lássam.
- Ej, hagyjon békét a kisasszonyoknak. Bizonyosan a szeme káprázik kendnek. Azok nem a kend unokái, biztosítom. No, hisz nem is kellene egyéb.
A két gyermek ezalatt kedélyesen fecsegett odabenn, s észre sem vették e rövid feleselést az inas és a paraszt között.
Az inas felugrott a bakra, s a kocsi elrobogott, ott hagyván Kampós Jánost lehajtott fejjel, elszomorodva az utca közepén.
- Elviszem innen... minden áron elviszem. Mi lesz belőle, ha így nevelik? A kisasszony!... Aki kisasszony, az már nekem nem unokám. Szegény, szegény kis Mariskám! Látod, látod, mivé lettél, mit csináltak belőled a te nagyapád tudta nélkül!
Egy félóra múlva visszatért a kocsi, a kis kisasszonyok kiszállottak; vidámak voltak.
- Nekem igen jót tesz a sétakocsizás, Ella - mondá a szőke.
- Én nem mondhatnám - felelte Ella bágyadtan -, nekem már semmi sem kellemes. Hidd el, Marie, én mindent megunok, éppen mint madame Henriette mondja. Ha mégis szeretem a sétakocsizást, az azért van, mert a sétakocsizás divat, és a Szentirmay konteszek is mindennap sétálnak a ligetben a papájuk és mamájuk nélkül, - ez az uras...
- Oh, milyenek ezek a hatéves gyermekek!
E pillanatban odasettenkedett az öreg Kampós és megrántva a szőke gyermek piros selyem szoknyácskáját, lassan suttogá:
- Mariska!
Az összerezzent, megrázkódott, azután odatekintett az öregre.
- Nagyapám! - dadogá elsápadva.
- Én vagyok, gyermekem. Eljöttem érted, No, ne húzódj úgy tőlem. Igaz, igaz, össze találom piszkolni szép ruháidat.
A kis leányka ösztönszerűleg megérezte a szemrehányást, ami e szavakban feküdt, s eddigi modorát, mely inkább meglepetés volt, s Ella gúnyos pillantásaitól való félelméből - eredt, most egyszerre megváltoztatva, a természet önkéntelen parancsszavának hódolva, odavetette magát a nagyapa szívére, csókolta, görcsösen magához szorította s könnyekre fakadt.
Ella gúnyosan, ajkbiggyesztve nézte e »jelenetet«, mely őt a háziak előtt kompromittálta, s azután hahotára fakadva szaladt fel a lépcsőkön, hol atyjával találkozott.
- Itt a Marie nagyapja... egy paraszt!
Bély Miklós lekiáltott a folyosóról:
- Jó napot, Kampós gazda! Hát megjött?...
- Megjöttem, csókolom kezét-lábát...
- No, hát jöjjön fel.
Kezén vezetve unokáját tipegett fel az öreg, a képviselő bevezette azokba a fényes szobákba, amik még tán a templomnál is pompásabban néztek ki.
- Meg van elégedve a lányával?
- Nem vagyok, nagyságos uram. Haza fogom vinni - felelé a paraszt egyszerűen és határozottan.
- Pedig gondját viseltük ám. Nézze, hogy megszépült, hogy megnőtt, aztán milyen okos, kedves; a feleségem mondhatom jobban szereti, mint a saját lányát, de én is.
- Mind meghiszem, nagyságos uram! De éppen ez a baj. Én sok hálával tartozom nagyságodnak s éppen azért nem fér a lelkemre, hogy ne egyenesen beszéljek. A másik unokámtól most jövök. Ott találtam, ahova nagyságod adta, áldja meg érte az isten; becsületes, de szegény embereknél találtam, megnyugodtam benne. Ott hagytam. Hanem a Mariskát nem hagyom, nem a selyem ruhához született ő, nagyságos uram. Akit isten szegény, igénytelen parasztleánynak jegyezett be a mennyei protokulumba, sohasem válik jóra, ha abból az emberek erőnek erejével nagyságos kisasszonyt csinálnak.
- Értem kegyelmedet. Kegyelmed derék ember, Kampós uram! Nekem semmi akaratom rontani a kegyelmed erkölcseit. Hanem mondja meg nekem, mit fog csinálni?
- Hazaviszem a leányt... van otthon egy kis fundusom, mondják, hogy kölcsönt osztogat az ország, fölépíteni a hajlékomat, aztán dolgozom. Halász vagyok mesterségemre.
- Ám legyen, hanem maradjon kend nálam vagy négy hétig. Egy házat építtetek a Józsefvárosban, ott felügyelni fog a munkásokra; ily megbízható emberre szükségem van.
- Tartozom vele nagyságodnak, még ha az életemet kívánná is.
- Nem kívánom ingyen, Kampós gazda. Jó fizetése lesz.
- Én azt nem kérdeztem. Maradok.
Négy-öt hétig volt ott az öreg, mikor felépült a józsefvárosi palota, akkor aztán hazaeresztette Bély Miklós az unokájával együtt. Az egész háznép sírt, mikor a jó leányka elment, csak Ella nem. Ella nem szerette, mert szebb is volt és jobban is tanult őnála.
A jó nagyságos asszony összevissza csókolta s mindenféle aranyékszereket adott neki; maga a nagyságos úr pedig ünnepélyes ígéretet tett, hogy majd ő fogja kiházasítani.
Kampós János nagy hálálkodással fogadta mindezeket, csordultig volt a szíve, annyira meghatotta a sok szívesség, jóság.
A nagyságos úr azonfelül jegyet is váltott nekik a vasútra, s még az utolsó percben is így szólt:
- Jól meggondolta-e, amit tesz? Kemény tél idején, hajlék nélkül lenni nagy dolog.
- Meggondoltam, nagyságos uram. Megyek és viszem. Velünk lesz az isten.
Hanem mikor azután ott ültek a vasúton, s a robogó vonat közelebb-közelebb vitte a szerencsétlen városhoz, bizony mégis az a gondolat kezdte marcangolni az öreg szívét:
- Hátha mégsem gondolta ő meg jól ezt a dolgot?
Délben érkeztek szülővárosukba. Hólepedő volt elterülve mindenütt. Jobb is, hogy eltakarta a romokat, melyek fájdalmas emlékeket tárva föl, még jobban összefacsarták volna Kampós János szívét.
Kis leányát kezén fogva, a másik kezében pedig a meglehetősen izmos batyut tartva, melyben a leány ruhácskái voltak összecsomagolva, egyenesen a város felé tartott, s mint aki sírok mellett halad el, jóformán behunyt szemmel, sem jobbra, sem balra nem tekintve ment végig a hosszú utcákon és tereken, míg végre elérte a saját utcáját.
Tudta már a járásról, a léptei számáról, mikor van otthon. Ott aztán felpillantott, s szemeit félénken elindítá a környéken.
De íme tündéri káprázat... az ő telkén ott állt a háza, mint azelőtt, ugyanolyan kapu, ugyanolyan fedél, csakhogy újdonatúj.
Megtörülgette szemeit, megfogta a kis leányka fejét, hogy abból lássa, ébren van-e vagy álmodik.
Bizony csakugyan ébren van.
Akkor talán mégis az utcát tévesztette el.
Nem, nem, hiszen ott az a szögletház a Csapó Mihályné háza, ez meg itt a kápolna. Nem, mégsem álom hát.
De hogy is lenne álom, hiszen a ház homlokzatán van írva nemzetiszín betűkkel:
Építette Kampós János. Annó 1878.
Az öreg megszólított egy arra menőt:
- Kié ez a ház?
- Hát kié másé, mint a kegyelmedé. Hiszen a múlt héten építette, hogy ím, kincset talált kegyelmed.
- Már mint én?
- Legalább az a híre jár a városban.
Az öreg elgondolkozott, némán fölnézett az égre, az ajka is mozgott, mintha köszönetet rebegne egy láthatatlan lénynek, azután így szólt:
- Igen, kincset találtam, ebben az én kis leányomban, ki úgy megnyerte annak a jó uraságnak a szívét, hogy fölépítette a házunkat. Igen, igen, most már tudom, mért tartóztatott ott, hogy azalatt itt építhessenek.
- Úgy van, nagyapa! Most már én is tudom, mért csúsztattak a zsebembe egy nagy kulcsot azzal a paranccsal, hogy csak itthon adjam át.
- Nálad van a kulcs?
- Itt van.
Kampós átvette a kulcsot és kinyitotta vele a pitvarajtót. És még csak most következett az álmélkodás. Minden úgy volt a szobában, mint azelőtt; egyik szuszék liszttel, a másik gabonával, a fogas a bundával és a tulipántos láda és minden, minden.
Mikor a tulipántos ládát felnyitották, ott csupa picike parasztruhácskák voltak, a Mariska számára, volt ott olajos kendő kilenc is, virágos kis kacabáj, meg piros csizma is.
A kis Mariska örömrepesve tapsolt kezeivel, s mikor az öregre ránézett, elszomorodva mondá:
»Milyen furcsa vagy te, nagyapám, hogy sírsz.«
A SZEGÉNY JÁMBOR ÁRMÁDIA
1881
Bizony, mi polgárok húzzuk örökösen a rövidebbet a katonasággal szemben. El is vagyunk keseredve emiatt. No, hogy valamit enyhítsek ezen a nagy nemzeti keserűségen, mondok én egy olyan esetet ellensúlyozásul, melyben a hadsereg húzta a rövidebbet egyetlen magyar polgárral szemben. Igaz, hogy az az egyetlen polgár is csak képzelte ezt s meghalt, mielőtt kiábrándulhatott volna.
Az 1879-iki tiszai árvíz pusztítása idején többek közt Kállay Ödön képviselő is vállalkozott mentési munkálatokra, s minthogy ő volt a legtekintélyesebb a leutazott képviselők között, a végrehajtó hatalmat őrá ruházták; vitte is azt az öregúr egész táblabírói tekintéllyel és szigorúsággal.
A veszély első napjai voltak ezek. Szegeden mindenki fejét vesztette, a municipium hatalma elenyészett, - a törvényszék szétfutott, adóhivatal, végrehajtó, városi drabant, börtön, minden nullifikáltatott, csak a villámok között létezett egy Úr, akiről azt mondják, hogy a világot dirigálja; a földi gondviselés pedig állott Kállayból és az odarendelt katonaságból, melyet Kállaynak, ki quasi kormánybiztosi állást viselt, joga volt igénybe vennie.
Az öregúr nem is igen kímélte őket, s sokat mérgelődött rajta, ha a megkeresésére legénységével megjelent tiszt utasításait nem teljesítette föltétlen engedelmességgel, hanem rendesen hozzájárult a maga ellenvetéseivel és tanácsaival.
Már abban az időtájban beteges volt, ami idegességét csak nevelte. Ingerlékeny természete minden pillanatban erőt vett rajta.
Így történt meg egy napon, hogy a kérelmére odarendelt hadnagyot, ki 50 legénnyel jött s kit az alsóvárosi részekbe akart küldeni pontonokkal, miután az némi nem éppen tapintatos megjegyzéseket tett intézkedéseire, dühre lobbanva kiutasítá hivatalos helyiségéből.
- Takarodjon ön ki, mert rögtön kidobatom! - kiáltá ingerülten a hatalmas táblabírói alak, s az oroszlán dörgő szavától megjuhászodva ment ki az inci-finci hadnagyocska.
Fiatalabb, de higgadtabb képviselőtársai hüledezve fogták körül az öreget.
- Mit tett, bátyám, az isten szerelmeért?
- Ej, hát egy kis becsületre szoktatom az ármádiát. Majd megmutatom én...
- Nem jó a katonasággal kikötni. - Meglássa, bátyám, az lesz a vége, hogy megtagadják az engedelmességet, s akkor aztán nem mi keserüljük meg, hanem az ügy.
Úgy is lett. Az ezred, mely a tiszai hajókon állomásozott, roppant zokon vette a sérelmet s a szerencsétlen várostól megvonta a katonai mentőerőt. A másik utász-csapat, melynek délben kellett volna megérkeznie a kormánybiztoshoz, már nem jött el. A kardbojton esett hitök szerinti megalázás elég volt, hogy hadd vesszen minden: vagyon és emberélet.
De még ilyen körülmények között sem mert szólni a büszke Kállaynak senki. Valaki úgy példálózva megpendítette mégis, hogy tán jó volna bocsánatot kérni a tisztikartól ily körülmények között. Az öreg arca lángba borult, egy méltóságteljes megvető pillantást vetett az illetőre dacos, villámló szemeivel, becsapta mérgesen hivatalszobája ajtaját, s ki nem jött abból többé a másik szobába, hol a képviselők hivataloskodtak. - Ott ült egyedül estig, mint egy medve.
Valamit mégis tenni kellett, mert a »földi gondviselés« kerekéből kiesett a sróf, s nem forgott többé.
Szótlanul távozott H. képviselő, egyenesen a hajóra, ahol éppen tanácskozva találta O. tábornok elnöklete alatt az egész tisztikart, hogy mitevők legyenek, milyen intézkedéseket involvál a kérdés.
- Én H. országos képviselő vagyok - mondá a jött, a hajó födélzetére lépve -, s O. tábornok urat keresem.
- Én vagyok az.
- Kállay kormánybiztos megbízásából jövök, hogy az ő nevében ünnepélyes bocsánatot kérjek a tisztikartól, melyet megsértett.
A tábornok egészen kipirult a dühtől ennek a névnek hallatára.
- Az egy neveletlen, goromba ember - mondá. - Nekünk teljes elégtétel kell. Nekünk nem elég holmi diplomáciai intervenció. Csalódnak önök, ha azt hiszik, hogy egy katonát meg lehet sérteni, s aztán megkövetni. Az megjárhatja a civilek között. Nekünk több jár, uram...
H. elmosolyodott.
- De hát mit szándékoznak önök tenni?
- Elégtételt követelünk!
- Kapni fognak, biztosítom. Ha pisztoly kell: pisztollyal; ha kard, karddal. De most, midőn arra vagyunk ide küldve, önök is, mi is, a király akaratából, hogy ezt a várost mentsük, csak nem kaphatunk a világ szeme előtt egymással hajba. Ha majd a vész elmúlik...
- Önöknek mindenre van egy csomó argumentumuk - dönnyögé a tábornok s aztán hozzátette: - Nekünk semmi közünk többé a mentéshez, én egy szál katonát sem adok többé önöknek, éppen most fogalmazzák ott az asztalon a sürgönyt...
- Milyen sürgönyt?
- A kabinetirodába: őfelségéhez, melyben jelentjük a sértést s azt, hogy további rendelkezésig felfüggesztjük a katonai támogatást.
H. meg nem állhatta, hogy közbe ne szóljon az ő bizalmas, rábeszélő modorában, egész önkéntelenül.
- Én nem tudom, mire való az?
- Hogyan? - mondja a tábornok homlokát összeráncolva s gúnyosan felbiggyesztve ajkait: - no lám, ön nem helyesli?
- Őszintén szólva nem: mert őfelsége vagy megbüntet valakit emiatt, vagy nem büntet meg senkit.
- No, aztán?
- Ha senkit sem büntet, akkor hiábavaló volt a sürgöny, ha pedig megbüntet valakit, az semmi esetre sem lehet Kállay, annak nem parancsol őfelsége, mivelhogy országos képviselő.
- Mondom, hogy vigye az ördög az önök argumentumait! Hanem, hüm... ebben a dologban igaza lehet... No, ez így van. Hát tudja mit az úr, én nem vonom meg a katonai támogatást, csak egyet kötök ki, hogy a katonákat kirendelő iratok alá ezentúl az ön neve legyen aláírva.
- Hja, csakhogy ez lehetetlen... Kétségbe vagyok esve, tábornok úr, mert azt nem teljesíthetem. A kormánybiztos Kállay, csak neki van joga.
- Jog... jog! Maguk mindig a jogról beszélnek. Maguk nevetségesek az örökös jogaikkal... Nos, vigye ördög, nem bánom hát, miután ő végre is bocsánatot kért, ám legyen; azt azonban kijelentem, hogy azzal a goromba emberrel ezentúl egyetlen tiszt sem alázza meg magát annyira, hogy szóba eredjen; néma megvetésükkel fogják őt sújtani!
Hát hiszen éppen erre vágyott H. legjobban, s örömmel nézte s jóízűn nevetett markába estefelé, midőn ismét sorba jelentkeztek a megrendelt katonai csapatok Kállaynál, s katonásan tisztelegve előtte, miután kiadta a parancsot rossz németséggel, a szolgálattevő tiszt rendszerint szó nélkül fordult meg, hogy teljesítéséhez lásson.
Nem volt ott soha többé egy »mukk« se.
Az öreg táblabíró gőgösen feszítette ki a mellét ilyenkor s kevélyesen magyarázta a fiatalabbaknak:
- Lássátok, gyerekek! Mindenhez talentum kell. Íme, hogy ráncbaszedtem egy nap alatt az egész ármádiát.
KALIFORNIAI RAJZ
1881
Csöndesen meghúzódva ültem a vagonban, Bret Harte elbeszélését olvasva. Néha letettem a könyvet s álmodozva tekinték ki az ablakon, vagy pedig bágyadtan hordozám szemeimet a körülülőkön.
Majd újra olvasni kezdék. A varázsszerű hatás lenyűgözve tartott s vonzott, visszahítt az életet lehelő apró betűkhez, mint ahogy a thungelshirei folyam kiabált a gyermek után.
A nap átkozottul sütött s kopasz fejemet csiklándozta, siettem behúzni a függönyöket. Éppen egy nagy homoksivatagon mentünk keresztül, bizony így könyv nélkül nem is tudom, merre jártunk, a konduktor csodálatos állomásneveket kiáltott olykor-olykor, midőn a vonat megállapodott bizonyos rövid időre.
A tájék, melyen most haladtunk, nem volt rút, hasonlított azokhoz, melyeket Aldrich és Twain Mark oly szépen leír. Igen-igen ismerős volt előttem valahonnan. A homok, amint a nap fényét rávetette s a süvöltő szél fölkavarta, arany porszemeket csillogtatva futott össze-vissza. Valóban ez már az arany por. Itt már közel kell lenniök valahol a kaliforniai aranybányáknak.
A vagonban apró csoportokban beszélgettek halkan, vagy pedig szótlanul ültek különböző sajátszerűbbnél sajátszerűbb alakok, a világ mindenféle nemzetiségeiből összeszedve.
Ezek már nem az Aldrich emberei, ezek már a Bret Harte-éi: tőrülmetszett szerencsevadászok és aranyásók.
Egyik a német viselet szerint van öltözve, markirozott arca sápadt, haja vörhenyes és a szemei alatt patkók vannak, bizonyosan a brandytól. Lássuk csak, ha nem láttam-e valahol ezt az alakot? Ahá, az a mr. Snagsby. Nem, nem! A monsieur Gaillard lesz... ilyesvalami. - Nem emlékszem már, hogy a világ melyik városában láttam, hanem azt bizonyosan tudom róla, hogy a kártya volt a foglalkozása... Rosszakarói azt suttogták róla, hogy hamisan játszik. Nos igen, az ilyen ember való ide!...
Másokon ismét magyar ruha volt, valóságos zsidótípusok pedig. Hol az ördögbe jutottak ezek ilyen öltözethez? Volt azonban egy zöld kaftános orosz zsidó is köztük. (No, ez ugyan jó, hogy eljött otthonról!)
Némelyek arca ki volt borotválva közepütt; ezek bizonyosan angolok. Amott az a szikár ember a büszke hidalgói tartással és hegyes szakállal alkalmasint spanyol s Calderon dicsőségéről gondolkozik. Ódát bizonyosan nem tudott írni, de aranyokra szomjazik ő is: ide jött az aranytelepre.
Vagy hogy éppen ódát írt, azt olvassa az ablaknál és tanulja be arról a papirosról... Legalább azt mutatják a gesztikulációk s izzadó üstöke.
Sok országban utaztam, de mindenütt bizonyos jellege van az arcoknak, az öltözetnek, és a többség első pillanatra elárulja, mely tartományban vagyunk; - de itt nem, és éppen azért érdekes ez a Kalifornia, mert a világot látjuk benne, igaz, hogy olyanformán, mintha a földkerekség minden terményéből összehoznák azon magokat, amik a rostán keresztülesnek.
A napbarnított, vöröses bibircsókos, sápadt, kiélt és ismét elhízott tokás arcok, mindeniken más a homlok, más a szem színe, vágása, mások a karakterisztikus vonalak - egyszóval reprezentálva van minden faj, minden éghajlat.
Kár, hogy odább ülnek és nem lehet kivenni, miről beszélnek. Hanem, ohó, Bret Harte! Valamiben mégis elhibáztad! Hiszen ezek a te fickóid meglehetős tisztán vannak öltözve. Vagy igaz, hisz ma vasárnap van...
Ily gondolatok közt tettem le a könyvet ölembe s szétnéztem, mintha vártam volna valamit vagy valakit. Úgy rémlik, hogy vártam is a konduktort, meg akarván tőle kérdeni: messze járunk-e San Franciskótól.
De nem jött, s addig-addig bámészkodtam az esti szürkületbe, míg egyszer szempilláim fáradtan lecsukódtak s fejemet könyökömre hajtva, félszenderbe merültem.
A vonat dübörgő zakatolása s a vagonbeli társalgás lassú moraja altatólag hatott idegeimre, bár megvan az a rossz szokásom, hogy vasúton csak félébren tudok aludni.
Koronkint csodálatos ordítások vertek föl. Ilyenkor felriadva nyitottam ki szemeimet. A vonat rendesen állt, s utazótársaim megkevesbedtek. A fickók közül kettő-három kiszállott, - s hihetőleg aranyásó pajtásaik odakünn fogadták őket olyan mennydörgő lármával. Ezek a kaliforniaiak bizonyosan mind részegek és bolondok vasárnap, hogy az embert nem hagyják aludni.
Hanem azért mégis csak aludtam. Két utas mellém ült s beszélgettek, úgy hogy szavaikat teljesen kiérthettem.
- Mennyi lelked van összesen? - kérdé egy nyújtott madárhang.
- Ezer - felelt egy bariton.
- Mennyibe vannak?
- Sokba, nagyon sokba... Félek, megsokallja a kormány...
- Mind vették a számodra?
- Majd mindnyájat. Potya csak vagy száz, az atyafiak. (Ejnye, de generózus ez a kaliforniai kormány is - gondoltam magamban.)
- Hüm! Én olcsóbban csináltam volna.
- Tán ördögöd van?
- Nem bizony nekem, hanem van egy sógorom, annak meg bányái vannak, s azokban a bányákban hétszáz munkás; hétszázból ha kivonunk háromszázat, aki nem számít, marad négyszáz.
Hosszú idő múlva ismét suttogó hangok érintik füleimet. Egészen mások beszélgettek most és más nyelven.
- Nem thodom, lesz-e szerencshe?
- Lesz, kedves Spitzer úr, lesz... Bízzunk a legjobban. Ön meg fogja látni, mennyire népszerű vagyok. A dolog biztos s én meg vagyok győződve, hogy ön prolongál és kölcsönöz. Hiszen csak bagatell az egész...
- De khérem, az mindig reszkirt... ami reszkirt, az nem bagatell, még ha üt gharas is. Önnek semmi vagyona nincshen.
- Van népszerűségem, kedves Spitzer úr. Az pedig aranybánya.
- Nü, az is csak valami: ün port szór az ő szemükbe, ük pedig aranyport szórnak vissza... De hát mit mondott nekik olyan okosat?
- Elengedtem nekik az adót.
- Micsoda? Az egész adót? Ah, bah! Ön, oram, egy tékozló... Ez még threfábul is nadj bűn...
- Azonfelül elmondtam nekik, hogy mindenki gazember, magamat kivéve.
- Igen helyesen tette, baratocskám! Ez edj szép mondás!
Harsogó kacaj hallatszott e pillanatban a vagon túlsó szegletéből. Szomszédaim elhallgattak, valószínűleg odamentek. Az aranyásók közül valaki, mint a zűrzavaros szavakból kivehettem, egy papirost gyújtott meg fidibusznak szórakozottságból, s mikor már égett, vette észre rémülve, hogy az egy értékes okmány, amely nélkül most már akár visszafordulhat.
- Oda a programbeszédem - mondá és dühösen káromkodott. - Most már megbuktam.
- Ki csinálta azt a beszédet? - kérdé egy gúnyos hang.
- Készen hozom otthonról, holnap kellett volna elmondanom - és még nem tudom könyv nélkül. Vagy úgy, hogy ki csinálta? Ki más, én magam...
- Tehát forduljon ismét maga magához...
- Igen ám, csakhogy a tanár öcsém nélkül sohasem vagyok magamnál.
Ismét elcsendesült minden, vagyis jóízű álom nyomott el talán, azt hiszem, hogy hortyogtam is.
- Hozol-e tollakat? - kezdé a társalgást egy rekedt torok.
- Van bőven - felelte vontatottan megint egy új ember.
- Hát a kerület hogy áll?
- Az megvolna...
- No, derék, - többi megjön magától, mert hallod, öcsém, ha már mindenét elveri az ember, kétféleképpen válhatik még valamivé: vagy a kormány nevezi ki valami hivatalba, vagy a nép helyezi olyan piedesztálra, aminek hasznát veheti. Voltál-e már valaha Miskolcon templomban?
- Hát hogyne lettem volna!
- Akkor hát láttad, hogy Szent József egy arany tuskóra van állítva. Mármost azt kérdem én tőled, mit tennél, ha te lennél esetleg Szt. József és ha megelevenednél? Ugye ahelyett, hogy a tuskót taposnád, kapnád hirtelen a hónod alá s beváltanád az aranyművesnél. A népszerűség arany, édes öcsém, a kormány ö t v ö s,  te pedig okos ember vagy...
- Jól ismer, kedves bátyám... pszt... a lelkemben olvasott!...
E pillanatban éles, hosszantartó fütty hallatszott. Fölriadtam. Hangzott a csengettyű is, s a vonat szép csendesen megállapodott.
Az utasokból három leszállni készen áll az ablaknál. Lelkesedett, harsány kiáltás fogadta: »Éljen Bajmóczy Kristóf jelöltünk!«
Kitörültem szemeimből az álmot.
Teringette... milyen bolond vagyok én! Hiszen nem aranyásók ezek az urak, hanem kerületeikbe utazó követjelöltek. Aztán nem Kaliforniában vagyunk, hanem idehaza Magyarországon.
A konduktor torkaszakadtából kiáltotta:
- Bugy-Péterfalva, drei Minut.
A KÍSÉRTET
1881
Petruska úr szerette volna a házát eladni; akadt is vevője. De ájtatos nénje, kit a ház jussa felerészben illetett, sehogyan sem akart az ősi fészektől megválni...
Nagypénteken reggel Püspükóvár templomjáró népe különös hírt hallott.
Petruska Ignác főkapitány házát kísértetek járják. Soha, mióta Püspökóvárt a török elpusztította, a nagy piacon ilyen gyülekezés nem volt.
Az emberek suttogva bújtak össze s rémült arccal beszélték el egymásnak a történet részleteit, melyeket egyikök se látott. Kupka, a harangozói pontosság 77 esztendős mintaképe, elfelejtett a nagymisére beharangozni; Hájas Kata asszony nem vette észre, hogy az inasgyerekek az almáját lopják, - oly hévvel deklamált; Pásztor Imre, becsületes szűcsmester pedig keresztet vetett magára a korcsma előtt is; Pakli Tamás találkozott az utcán Jani úrfival, aki négy esztendeje adósa egy öltözet ruha árával, és Pakli Tamás nem kérte a pénzét. Az al-járásbíró, derék, pocakos agglegény, elment a gyógyszertár előtt és nem nézte meg magát a nagy üvegtáblán.
És mindezt ama hír okozta, hogy a főkapitány házát kísértetek járják.
Kellett valaminek lenni a dologban; mert Püspökóvár írástudó közönségét minden kósza szellő meg nem ingatja hitében. Bizonyosat ugyan senki se mondott; de azt úton-útfélen beszélték, hogy a Petruska-kisasszonyok, ezek a fehér viaszból formált angyalkák, egész éjjel imádkoztak; a padlásról titkos dübörgés hangzott; a falakon kopogó szellemek árnyai vonultak végig, és a főkapitány testvére, az öreg Zsuzsi asszony feje alól tízszer is kihúzták a vánkost.
A megrontott ház zöld kapuja egész nap be volt zárva, s a magas kőfalon a legkíváncsibb szemek se bírtak keresztülhatolni. Egyedül Erzsók néninek, a Boris szolgáló mostohaanyjának sikerült egy percre bejutni.
- Jaj, édes lányom, gyere hamar, haldoklik az apád.
A szegény leány futott. Erzsók néni megállította.
- Mit tudsz? mit láttál? minő volt? Beszélj!
- De mikor az édesapám!...
- Ördög baja sincsen. Csak azért mondtam, hogy kieresszen a vénasszony. Láttad a kísértetet?
- Láttam-e anyámasszony? Úgy láttam, mint kigyelmedet látom. Fehér lepedő volt rajta, a csontjai zörögtek, mint a vacogó ember foga. Villogó haj úszott utána, szemeiből és szájából kénköves tüzet okádott. Hát még az a csörömpölés, amit véghez vitt! Az üvegek, az edények táncoltak az almáriumban, s a szenteltvíztartóból egy szempillantásra kiszáradt a víz. A ténsúr a fejét se merte kidugni a paplan alól, a kisasszonyok pedig halványabbak voltak, mint amikor bálba mennek. Éppen éjfélt vert a toronyban, mikor a csengettyűk megszólaltak. Én hallottam a zajt s fölnyitottam a szemeimet. De a világért se tudtam megmozdulni. A szívemet mintha malomkő nyomta volna, s a kezeim guzsba kötve se fájnának úgy. A gonosz lélek járt fölöttem.
Erzsók asszony eleget hallott; kipirult a lótásfutásban, mire a komámasszonyt, sógorasszonyt, ángyomasszonyt s a jó ég tudja, még miféle asszonyt összeharangozta. Nem száradt a lelkiismeretén, hogy másokat nem tudott részesíteni a pletykatudás mennyei mannájában. Déli harangszóra minden ember tudta már a dolgot, s még Rőt Miska, a három mázsás mészáros is így fohászkodott:
- Add meg, Uram, mindennapi kenyerünket és ments meg a kísértetektől!
Másnap Petruska Ignác úr, hóna alatt a jólismert bambuszbottal, a plébániára ment. Apró szemei nem reszkettek ugyan a félelemtől, sem arcavirágát az ijedség el nem hervasztotta; de szemtanúk beszélik, hogy a plébánia küszöbén guggoló hét koldusasszonynak fejenkint két garast osztott ki. S ez a körülmény határozottan valami rendkívüli eseményre vall; mert Petruska úr emberemlékezet óta nem adott koldusnak többet egy fillérnél, azt is csak a legnagyobb sátoros ünnepen, mikor az árendát beszedte.
Szelid József esperes úr a díványon hevert s nagyon megörült, hogy a főkapitányt látta.
- Micsoda gyermekmesét terjesztenek az ön házáról?
- Nem mese az. Egy szóig valóság, főtisztelendő uram. Föl van forgatva házam gyökerestől. Harmadik éje már, hogy a szemünket se hunyhattuk be. Iszonyú dübörgés riaszt fel álmainkból; a falakban titokzatos moraj zúg, a tűzfalon kéklángú jegyek jelennek meg, s a föld mintha bugyborékolna lábaink alatt. Éjfélkor valami kísértő szellem huzódik át ágyaink fölött, mintha ködbül volna, s hatalmas, mint a pokol fajzata. Olvastam én, uram, Wilkie Collinst, Poe Edgart; egy csöppet se féltem. De most én is csak azt mondom, amit a néném sürget, hogy nem ártana a házunkat  b e s z e n t e l n i.
Ünnep után Szelid József esperes mind a két káplánjával teljes papi díszben beszentelte a kísértetjárta házat. Kupka vitte a füstölőt, s két iskolás fiú a nagy könyveket, melyekből az esperes úr ráolvasott a manóra.
Zsuzsi néni, a főkapitány testvére, ott ült a bőrös karosszékben s morzsolta az olvasót. Redős arcán az áhítat nyugalma fénylett, s ajkai csöndesen reszkettek.
- Én uram, én istenem, mi rosszat tettem, hogy így büntetsz engem! - suttogta jámboran s szemeit a papra emelte.
De nem használt semmit. Sok bátorság szorult abba a kísértetbe, még a szentelt víztől sem ijedt meg.
Húsvét után kedden és szerdán éjjel nem volt a Petruska-házban egy zug, mely a kísértet figyelmét elkerülte volna. Zsuzsi néni a kamrába zárkózott, Szűz Mária képe előtt mécset gyújtott s buzgón hangoztatta a zsolozsmát. Éjfélkor az ablakok megzendültek, az oltármécs hirtelen kialudt és Zsuzsi néni halálra ijedten a következő szavakat hallá:
- Hagyd el ezt a házat, itt lakik a sátán!...
Isten a megmondhatója, mi történt ezután.
Reggel Zsuzsi néni beszélt az öccséhez.
- Édes öcsém, én ebből az átokverte házból még ma kihurcolkodom. Áztasson inkább az egek esője, mintsem egy éjszakát még e födél alatt töltsek.
Nagyot villant Petruska úr két apró szeme.
- Mondtam én azt régen, hogy adjuk el ezt a házat. Vevője is volt már. Szekeres Pál hétezer forintot kínált érte; azonban te nem akartad adni.
- Od adom, öcsém, od adom!
- Késő bánat! Szekeres Pál már csak a felét ígéri.
- Od adom féláron, od adom ingyen.
Húsvét után első csütörtökön megtörtént az alku. Szekeres Pál uram kifizette a hétezer forintot, nem retteg ő a kísértetektől.
És aki a kísértettől nem fél, azt a kísértet sohasem látogatja meg...
Püspökóváron pedig a rossz nyelvek azt beszélték, hogy Zatocsil Márton hajdani szitakötő, akinél azelőtt soha senki tíz garast nem látott, - három hétig csak úgy szórta a pénzt, mint a polyvát, s minden éjjel kapatosan került haza, az utcákon végig azt dalolva, hogy:
- Én vagyok a Petruskáék kísértete!
A »KÉK KAKAS« A KEREPESI ÚTON
1881
I. A 68-IK SZÁMÚ HÁZ LAKÓI
Történetünk abban az időben játszik, mikor még nem volt meg a fényes sugárút, mikor országunk fiatal fővárosa körülbelül úgy nézett ki, mint a mai Szeged. Az öreg Duna, mely most megzabolázva szelíden suhan el karcsú paloták véget érni nem akaró sorai között, még nem volt olyan költséges ágyba fektetve, s tükrében nem nézte magát annyi kevély, fényes épület.
Az 1848-iki szabadságharc után volt már, de még sok évnek kellett eltelni a virradatig. Egyszóval ama, egészen az unalomig emlegetett »tizenkét esztendő« egyikét éltük.
A mi kedves Pestünk ezekben az időkben korántsem volt oly eleven még hozzávetőleg sem, mint most. Igazi kisvárosias élet volt benne, a Váci és az Úri utcákat leszámítva, s még talán a Kerepesi utat is, hol a forgalom élénksége valamivel nagyobb mérveket öltött, mint egyébütt.
A vámsorompón innen, de nem nagyon messze feküdt egy nagy sárga ház, mely előttünk főleg azért fontos, mert történetünk legnagyobb részben benne folyt le. A hosszú, egyemeletes ház, mely sárgára volt meszelve, egyike volt akkoriban Pest legszebb házainak. A kapu fölött nagy, ódon címerrel, melyben egy életnagyságú vadkan pajzsot tart arany mezőben, e felirattal - »Prosperis et asperis« (örömben s búban), az ablakok közt csinos faragványokkal; a 68-ik számot viselte.
A ház még most is megvan, bár sok átalakítással, de már ki tudja, milyen szám alatt!
A 68-ik számot azon időben használták megjelölésére, midőn még ott ékeskedett a balszárnybeli boltajtón a »kék kakas« felkunkorított farkkal, mely legyezőhöz hasonlított.
A »kék kakas« alatt különféle csemegék, citromok, narancsok, fügék, cukorsüvegek, s szalonna voltak festve, majdnem művészi ihlettel, úgyhogy az iskolásgyerekek mindig bizonyos ámulattal álltak meg a bolt előtt; míg kicsinyek voltak azért, hogy a sok tündér-dolgon legeltessék szemeiket, melyeknek eredetije belül vagyon, mikoron pedig nagy deákok lettek, azért, hogy a szép Marit, a boltos leányát láthassák, ki rendesen egy kis széken kötögetett anélkül, hogy csak futólag is felpillantana az epedezőkre.
Bodner Mari vézna, beteges teremtés volt, átlátszó fehér arcbőrrel, a halántékon kiütő kékes erekkel, a szájszéleknél két-két félkörbe futó ránccal, miket el nem simított az örökösen ott lebegő jóságos mosoly, hanem mint a téli napfény inkább valami fagyos jelleget kölcsönzött a színtelen, vékony ajkaknak, mik nem látszottak teremtve édes, odaadó, forró szerelemre.
Akit Bodner Mari meg fog csókolni valaha azokkal a vékony ajkakkal, az bizonyára összerázkódik a hideg érintésre - hanem, aki azzal a szőke lágy hajjal, mely sarkáig ér Marinak, fog játszadozni egykor, az boldog ember leszen, ha ugyan ama gyönyörű tüzes, fekete szemeknek egy olvadó pillantása egyszerre izzó szénné nem égeti, ha meg nem semmisíti, őrültté nem teszi végképp az ellentétek e találkozása: a forró délöv és az éjszaki sark együtt.
Mari, bár olyannak tűnt föl, mintha már a huszadikban járna, csupán tizenhét éves volt, de valódi gyermek, kedélyének ártatlanságát, szívének áldott jóságát és üdeségét tekintve. Aki őt bővebben ismerte, jóságát, szendeségét, eszményi kedélyvilágát, csak így és nem másképp képzelheté az úgynevezett angyalokat, mikkel a poéták frázisai népesítik be a világot; a legendák pedig ama tartományt, melyről nincs sem térképünk, sem földrajzunk, s hova a doktorok szoktak adni érvényes útlevelet és nem a rendőrfőnöki hivatal.
Mari olyan, mintha előkelő hölgy volna, dacára annak, hogy atyja az excentrikus Bodner Ferenc bácsi egyszerű szatócs a Kerepesi útnak a Népszínházon túli részében, anyja pedig született Barkás Amália nevelőnő volt egy magánintézetben Budán, ki a leckeóráktól megmaradt idejét lelkiismeretesen értékesíté, átültetvén minden tudományát egyetlen leánygyermeke elméjébe, és midőn már semmi átültetni való nem maradt, teljesítvén az időközben egy fűszerkereskedő özvegyével viszonyba bonyolódott Bodner Ferenc iránti női engedékenységből folyó kötelmét is, a lehető legjobb időben kitért a jóravaló ember útjából, örök nyugalomra hunyva be szemeit, melyeket Bodner bácsi, mikor életteljesen csillogtak, macskaszemeknek nevezett.
Mari vigasztalhatatlan maradt, mostohaanyja iránt ellenszenvet érzett, de tiszteletteljes modort tanúsított, összes szeretetével atyja felé fordult, kiről nem tudni egészen bizonyosan, miként vélekedik az új viszonyokkal szemben?
Bodner úr, ki valaha tudományos pályára készült, és a filozófia volt kedvenc tudománya, melyből az 1848-iki nagy nemzeti háború zaja ragadta ki, részint ezen háború folytán, részint pedig azon másik következtében, melyet közönségesen házasságnak szoktunk nevezni s mely néha küzdelmesebb, fáradságosabb és tovább tartó a »harmincéves háborúnál«, minden kedélyét elvesztette: mogorva lett, gondolatait ritkán közölte másokkal, s ha igen, akkor is nagyon szaggatottan, úgyszólván ködösen.
Nyíltan mindössze annyi változást konstatált, hogy az új feleség jobban készíti a főzelékeket, ellenben a káposztának titkát nem bírta úgy kilesni, mint a megboldogult; nyugossza meg az Isten ott, ahol vagyon, a kerepesi temetőben.
Egyéb újat nem akart észrevenni, de e változás is annyira kivette sodrából az örök egyformasághoz szokott férfiút, hogy azt tette, amit még sohasem cselekedett azelőtt: elkezdett őszülni.
Ezen tünemény már említett okához nem kis mértékben járultak Bodnerné asszony némely egyéni sajátságai, mik egészen ellentétbe helyezték őt a már végképp elhallgatott néhai élettárssal, ama fájdalmas meggyőződéshez vezetvén a jó Bodner urat, miszerint a megboldogult fűszerkereskedő, az ő érdemes elődje, egy teljesen alávaló, vastagbőrű lurkó lehetett, hogy annyi évig húzta ki életpárja folytonos zsörtölődéseit és sátáni uralkodását.
Bodner úr tehát mindjárt a kesernyés mézeshetek után Marival együtt komolyabb arccal, mint valaha azelőtt, alkotmánya sáncai közé, a szatócsboltba vonult, és kivévén azon időt, amíg ebédelt és aludt, ott ácsorgott és dörzsölte kezeit, vagy pedig teljesíté a vevők kívánatát; nagy ritkán kockáztatva egy-egy rövid megjegyzést a női munkába merült Marihoz:
- Hideg van ma, leány, hideg van.
Némelykor így szólt:
- Milyen világ, Mari, milyen világ!
Máskor megint ezek voltak szavai félnapi elmerült gondolkozás után:
- Gyengül az ember, Mari. Öregszünk. Nagyon öregszünk. Átkozottul öregszünk!
Nincs valami egyhangúbb - még ott künn az öreg Duna folyása sem -, mint egy félreesett szatócs-üzlet napi története, illetve forgalma. Ugyanazok az arcok a környékről naponkint. Hajnalban a friss süteményt hozza a pékfiú, ezután jönnek a különböző munkások, kik egy garas ára pálinkát fogyasztanak fejenkint, majd a szomszédból Wimmer anyó csoszog be a maga félköcsög tejéért, melyért fizet nyolc krajcárt, de naponkint ott csacsog félóráig s tíz krajcár árú meleget szed magába, nem különben a vastag, vén Miska, ki míg paprikás szalonnából álló »fölöstököm«-jét fogyasztja, Mari kisasszonyt nem szűnik meg folytonosan untatni urára, Kaziray Gáborra vonatkozó elbeszéléseivel. Délfelé a környék szolgálói adják egymásnak a kilincset, apró bevásárlásokat téve; az átellenes kávéház pincérjei szerzik be szivar-, burnót- és gyufaszükségleteiket. Délben a sánta Molnár Jánosné érkezik a Ferencvárosból, friss halat, lisztet és préselt töpörtűt visz, egyébkor füstölt sertéshús-hulladékot: »Molnár János uram - úgymond - meg fog örülni e cikkeknek.« Délután két órakor Szabó Sámuel úr, a szatócs régi és állandó barátja nyit be a »Kék kakashoz«: egy talpig jóravaló, jámbor ember, aki délután egy óráig ül a hivatalban (iktató a törvényszéknél), háromnegyedóráig ebédel a »Sárga hering« című terézvárosi vendéglőben és aztán piquetet játszik érdemes barátjával egy petróleumos hordón mindazon időpontig, míg Bodnerné asszony jónak nem látja bekiáltani:
- Hallod-e, Bodner? Az ördög vigyen el, Bodner! Még mindig a kártya mellett gubbaszkodol?! Abbahagyod, de mindjárt! A vevők azért nem jönnek, mert nem látják kopasz vén fejedet az ajtó-ablaknál. Milyen visszaélés ez, hallod-e? Kártyával ölni az időt, míg én munkával értékesítem. Ezer csattogó mennykő, ez többé ne történjék! Mentegetődzöl ugye? Hogy egy órát magam is megengedtem? Millió kartács; - de hát mióta vannak ily hosszú órák Budapesten? Feleljen ön, Bodner úr! És mióta szabad egy üzletembernek annyira - megfeledkezni magáról, hogy nekem, a gyönge nőnek kell őt kötelességeire figyelmeztetnem? Ez többé ne történjék!
- Milyen világ, Samu barátom! - sóhajt föl ilyenkor Bodner úr fölkelve. - Holnap ön kezdi az osztást.
És ez így megy napról napra, csak elvétve esik meg, hogy egy ismeretlen ember téved be változatosságból, mi szinte eseményt képez a Kerepesi úti szatócskereskedésben.
Hát még az aztán milyen ritkaság, midőn egy olyan elegánsan öltözött igazi úr lép a boltba, mint aminő Kaziray őnagysága, ki az egész első emeletet bérli fölöttük.
- Mivel szolgálhatok? - kérdi Bodner a szokásos kézdörzsölgetéssel, mellé egyszersmind tiszteletteljesen meghajlik.
Kaziray Gábor fölteszi monokliját és néhány másodpercig meglehetősen szemtelenül megtekinti Mari kisasszonyt.
- Egy doboz szivart kérek.
- Milyen szivart parancsol?
- A lehető legjobbat. Komisz, pocsék időnk van.
Bodner úr helyeslőleg bólint fejével és becsomagolja a szivarokat.
- Inasom, a semmirevaló Miska, egészen el van ragadtatva az önök angolkeserűjétől. Megígértem a vén fickónak, hogy megízlelem.
- Mari! - mondja Bodner úr egyhangú ünnepélyességgel.
A karcsú leány fölkel és elhagyja a boltot, hogy behozza a szobából a jobbik üveget.
- Ha nem csalódom, a kisasszony a Bodner úr leánya, nemde?
- Kié is lenne másé? Igen, az enyém - mondja elmerengve. - Meg vagyok róla győződve, uram. Ez tény, valóságos tény.
- Nem kételkedem benne. Igazi csinos gyermek.
- Aki ép, az mind szép. Gulyáshússá aprítsanak, ha ez nem az én megrendíthetetlen elvem.
- Mindenesetre tiszteletreméltó elv, hanem bajosan általánosítható helyzet - viszonzá Kaziray.
Bodner úrban ma nagy volt a szóbőség. Egy elegáns úr a boltban azon hatást tette reá, mit a tubákot már föl sem vevő orra tesz a kapadohány megszárított pora: elkezdett tüsszögni.
- Nem általánosítható? Meglehet. De csak addig, míg a gyakorlatias irány kevesek vezetője lesz. Az öreg Bodner gyakorlati fickó, uram, és neki megvan azon szabadsága, hogy mindent ez irányban fogjon föl. Uraságod ellenben fiatal szemekkel és kedéllyel tekinti a dolgot. Ez pedig nagy különbség.
Kaziry csakugyan inkább volt még számítható a fiatalság, mint az öregek közé: csattanó piros arca a rajta honoló jámbor kifejezéssel, sima, redők nélküli homloka, örök derűjével, legföljebb harmincöt évesnek mutatták.
- Bizonnyal a helyes úton jár ön - mondta a szatócsnak. - A gyakorlatias irányt én is szeretem s ez okból mellőzve beszélgetésünk eddigi fonalát, azonnal áttérek a tárgyra, mely tulajdonképpen ide hozott.
- Hallgatom, uram.
- Én a kisasszonyt azon idegen hölgynek hittem, kit Miska... az inasom említett.
- Ama kisasszonynak, ki a szomszéd szobát bérelte tőlünk?...
- Bérelte? tehát már nem bérli?
- Valóban ő már kihurcolkodott a csinosan bútorozott és jutányos szobából, s meg kell jegyeznem az illető fiatal hölgy érdekében, ami rendkívüli a mai időkben, számláját teljesen rendbehagyva. Igen, fájdalom, ő már nem lakik nálunk. Talán tetszett is látni kifüggesztve a kapun a cédulát...
- És hova ment?
- Nem hagyta hátra lakjegyzékét.
- Nagy kár! - mondá Kaziray bosszúsan.
Mari éppen e pillanatban jött be a nagy üveggel s hallván a társalgás utóbbi részét, önkéntelen kíváncsisággal kérdé szép csengő hangján:
- Az idegen hölgyet kérdezi, uram? Engedje tudnom, miért?
- Oh, az egy igen sajátságos történet, kisasszony! Egy jó barátom fekszik szállásomon betegen már egy félév óta, keresztülgázolt a tífuszon és nem tudom, mi mindenen, bár az orvos is lemondott már róla. Tökéletesen eszmélet nélkül feküdt egész tegnapelőttig, a múltkor végre visszanyerte öntudatát, azonban betegségében - ami orvosom állítása szerint éppen nem példa nélküli - elfelejtette a magyar nyelvet, melyet lengyel létére is olyan hibátlanul beszélt, akár én, s elfelejtette ama féltucat egyéb nyelvet, mikben még azonfelül járatos volt; nem bírja magát kifejezni, csupán anyanyelvén.
Erre Bodner úr is azt mondta:
- Teringettét! Ez már valami!
- Szegény barátom! Beszél, kiabál, de nem értjük, s érthetetlen szavait oly dühös mozdulatokkal kíséri, hogy én azt hiszem, a harag forr benne, s hogyha fogva nem tartaná erőtlensége, kiugranék ágyából, hogy ott megfojtson.
- Ez kellemetlen lehet - de mi vonatkozással van azon fiatal hölgyre?
- Egészen világos lesz. Gondolhatja, kisasszony, hogy ez tarthatatlan helyzet. A körülmények követelik, hogy megértsük, mit kíván a beteg, s elmondhassuk neki, mihez tartsa magát. Pest összes cselédintézetében megfordultam, s sehol egy egyén, ki a lengyel nyelvet beszélné. Ma végre a vén Miska figyelmeztetett, hogy ott az utcai szobában lakik egy hölgy, kit gyakran hallott dalolni e nyelven. S íme, fájdalom, ő is eltávozott.
- Oh, ha csak ez a baj - mondá Mari csendesen -, azon könnyen segíthetek.
- Hogyan, kisasszony? Kegyed talán tudja lakását?
Mari szomorúan rázta fejét:
- Nem, nem tudom: nem mondta meg, nagyon titkolt valamit, úgy ment el szó nélkül, ki tudja hova?... hanem én beszélek e nyelven.
- Hihetetlen. Kegyed lengyelül tudna?
- Igen, uram. Palowszki Anna barátnőm volt; megtanultam tőle.
- Ez már valami! - kiáltá Bodner úr egy zöld blúzos vevőnek, selmeci pipákat bontva ki.
Mari hévvel folytatá:
- Az igen szép nyelv, uram. Aztán ha látta volna őt, a legszebbet, a legjobbat...
Kaziray mosolygott.
- Bizonyára nagy tisztesség ily ajkak által dicsértetni, mint a kegyedéi, de engedje meg, hogy őszinte örömérzetem dacára is, melyet azon tudat kelt, hogy végre hát érteni és teljesíteni fogom beteg fiatal barátom óhajait, legelsőbben ön iránti csodálatomat fejezzem ki; hogyan volt kedve megküzdeni ama sok nehézséggel, melyet egy ily nyelv elsajátítása hoz magával?
A hideg ajkak bágyadt mosolya olyan lett, mintha valami magasabb vallásos ihlet tündöklő hímporral aranyozná be.
- Mert ő akarta, uram. Ő, Anna. Azt akarta, hogy megtanuljam.
- Ah, kisasszony! Az ember sokat megtehet egy szép hölgynek, kivált ha az ember férfi - de egy nyelvet megtanulni, engedje meg, ez már több a soknál.
- Szüksége volt rá szegénykének - mondá Mari érzékenyen -, hogy én lengyelül tudjak. Hogyan olvashatta volna föl nekem egyébként a levelet, mely lengyelül volt írva?
- Az ördögbe is! - kacagott föl édesdeden Kaziray Gábor - akadémiai taggá legyen az ember előbb, hogy fiatal hölgyek kedélyvilágába belásson s indokaikat megértse. Vitázzunk kissé a dologról, ha megengedi. Mi szüksége volt a lengyel kisasszonynak megmutatni a levelet, vagy miért nem fordíthatta azt le németre?
Mari arcán ritka vendég jelent meg: a pír.
- Oh, uram, mit tehetek én arról, ha ön nem érti ezt, s én nem vagyok képes oly szívhezszólóan megmagyarázni, mint ő tenné. Anna levelet kapott kedvesétől, egy itt Budapesten tartózkodó lengyel emigránstól haza, a falujába, melyben megírja neki, hogy miután a szülei meghaltak, nincs ellene azon tervnek, miszerint Anna jöjjön utána Magyarországba s illetőleg Pestre, kitűzi a határidőt, amikor várni fogja az indóházban, megírja benne szállását - és sok minden egyebet, ami ilyen levélbe való.
- Kárhozzam el, kisasszony, ez egy regénynek az eleje.
- Egy szomorú regénynek. Anna otthagyta hazáját, hogy álnév alatt lappangó kedvesét fölkeresse. A kitűzött napon itt volt Pesten, de az indóházban nem várta senki. Az ifjú nem volt ott.
- Egy régi történet, mely...
- Megdöbbentő bizonytalanság metsző kínaival sietett kedvese szállására. Hiába sietett. Az már nem lakott ott: híre-hamva sem volt. Még a házmester sem tudott róla semmit, hová ment; új, négynapos házmester volt, az előbbit elcsapták, ki tudná, hol van?
- Igazán szomorú eset - szólt Kaziray.
- Anna kétségbe volt esve. Egyedül, elhagyatva zúzott szívvel találta magát ez idegen városban.
- Szegény leány! - sóhajtá Kaziray önkéntelenül.
- Nem olyan szegény, mint ön gondolja. Aki szeret, az még mindig elég gazdag... megmérhetetlen gazdag. Anna - mint mondá - meg volt győződve, hogy kedvesének elmaradása s lakásváltoztatása tőle nem függő körülmények kényszere és reménye volt őt feltalálhatni. Hiszen Pest elvégre is nem világváros...
- Kezdek kíváncsi lenni.
- Hitte, ha eltávozott volna is valamely oknál fogva Pestről, vissza fog jönni ide okvetlenül. E kinccsel, e reménnyel jött házunkhoz, melyhez, mint magát sokszor kifejezte, valamely sejtelemszerű borzalom bilincselte. Utcára nyíló ablakú, földszintes - szobát keresett, ez éppen olyan alkalmas arra, hogy az ablakból a járókelőket nézze. Ő azt tette örökké, vagy pedig ott bolyongott a Váci, Hatvani utcákon, melyek a legnépesebbek, hol naponkint majd minden úri ember megfordul egyszer. Fájdalom, eredmény nélkül múltak a napok, az az alak, akit keresett, nem volt látható sehol.
- Milyen szerelem! - sóhajtá Gábor.
- Kínos, de mégis édes napjai voltak. A leáldozó nap, mely örömet nem hozott, Anna örömeit s reményeit mindig átadta örökül utódjának: a következő napnak. Néha, nem tagadom, csüggedés fogta el a kedves leány lelkét, s ilyenkor én voltam vigasztalója. Szívét az én szívembe öntötte, egy szívvel éreztünk. Kedvese utolsó levelét ezerszer és ezerszer elolvasta, külön minden sorát; oh, mennyi mindent beszélt abból neki csak egyetlenegy szó is...
- Milyen bolondság! - mormogott magában az öreg Bodner, egy cukorsüveget nyiszálva garasos apró darabokra.
- Egyszer az a sötét gondolata támadt, hogy az a levél nem eléggé forró szerelemmel van írva. Lefordította nekem nagy gonddal, szórul szóra. Én összecsaptam kezeimet és fölkiálték: »Oh, milyen levél! Mennyi érzelemmel telt!« Arca boldogságtól ragyogott, kikapta kezemből a fordítását és összetépte: »Nem úgy, kedves Mari! - mondá - neked nem szabad e hitvány, elhalaványító fordításból ítélned, neked eredetiben kell azt olvasnod.«
- Milyen költészet! - kiáltá Kaziray elragadtatva. - Oh, kisasszony, ez rendkívüli!
- Beláthatja tehát, uram, hogy meg kellett e nyelvet tanulnom az én Annám kedvéért, hogy nyugalmát adjam vissza.
- Igaza van, kisasszony. De miként történhetett, hogy a lengyel kisasszony anélkül cserélt lakást, hogy önt lakcíméről értesítse?
Mari szép márványhomloka elborult.
- Egy jósnő, ki a városligeti fasorban lakik - mert Anna minden eszközt igénybe vett -, azt jósolta szegénynek, hogy egy lény van csak, akitől boldogságát féltenie kell, és az én vagyok. Sírva borult keblemre s kért, ne haragudjam, amiért elhagy nyomtalanul; annak meg kell lenni. Nem használt semmi rábeszélés, és fájdalommal bár, tisztelnem kellett akaratát.
Mari nagy égő szemeiben könnyek jelentek meg.
- Szinte elérzékenyültem magam is - szólt Kaziray felkelve. - Érdekes előadása annyira magával ragadott, hogy majdnem elfeledkeztem szegény barátomról odafönn. Nem képzeli, kedves kisasszony, mennyire le leszek kötelezve emberbaráti szívessége által. Nőtlen levén, talán Bodnerné asszonyság kíséretében lesz oly szíves...
- Minek ez? - egészen fölösleges. - Magyar nő vagyok; nem félek.
Kaziray néma áhítattal kísérte föl a lépcsőkön.
- Ez hát a »grajzlerajos kisasszony« - amint a házban nevezik. Milyen leány ez! Az öreg Budát Pesttel együtt nem tapossák ennél drágább lábacskák.
Kaziray szívéről, úgy érezte, mintha valami ráülepedett por lett volna ma lekefélve. Könnyebben, szabadabban vert ott belül.
- Egy kis türelmet kérek, kisasszony - mondá egy pazar fénnyel bútorozott kis szalonban -, megnézem, oly állapotban van-e barátom, hogy elfogadhatja kegyedet.
Félperc múlva kilépett.
- Tessék, kisasszony!
II. KOZENSZKY LÁSZLÓ
Mari szeretetreméltó félénkséggel és együgyűséggel nyújtotta karját s belépett.
Gábor úgy érezte, amint a beteghez közelgett, hogy a Mari karja, mely az övén nyugszik, görcsösen megrándult.
- Ah, mi lelte kegyedet, az istenért?! Rosszul lett?
- Nem, nem - suttogá. - Istenem, ez ő! Igen, megismertem, ez ő!
- Melyik ő? - kérdé Gábor, egy megvillanó sejtelem befolyása alatt önkéntelenül hangosan.
- Az Anna vőlegénye - rebegé a leány mozdulatlanul a földhöz gyökerezve.
- Szent isten! Lehetséges-e az?
- Láttam a fényképét.
A beteg, bármily halkan volt is kiejtve, meghallotta az Anna szót, feszülten figyelt, arcát a spanyolfal mögé húzva.
Mari az ágyhoz közeledik.
- Uram - szólítá meg lengyelül.
Az egyszerre, mint a nyíl, ütötte föl fejét az édes hazai hang hallatára; nagy fekete szemeiben csillogó tűz gyúlt ki.
- Ki van itt? Ki ön? Ön szólt itt hozzám hazám nyelvén?
- Én, uram! Eljöttem önnel csevegni, az ön barátja, Gábor úr fölkérése folytán.
Az ifjú végigsimítá ujjaival homlokát, azután nagy erőfeszítéssel előre nyúlt teste felső részével és megragadta a hölgy kezét.
- Köszönöm, köszönöm!
Majd behunyta szemeit, s fejét, melyet fekete göndör fürtei sűrűen árnyaltak be, kimerülten hajtá a párnára.
...Egy nő! Oh, ő igazat fog nekem mondani - suttogá magában.
- Barátnőm kegyed, vagy ellenségem? - kérdé azután hangosan. - Ismer engem?
- Barátnője vagyok és ösmerem önt - felelt Mari. - Ön Kozenszky László.
- Hát kegyed?
- Az én nevem Bodner Mari.
A beteg gondolkozni látszott.
- Idegen hangzású!
- Német származású, de magyar nő vagyok, uram. A földszinti boltos lánya itt e házban.
- Itt e házban? - nyögé a beteg - itt e házban? Oh, erre még rátérünk majd. Ugye rátérünk?
- Ha ön kívánja!
- Ön eszerint azért jött, hogy velem csevegjen? Énvelem? Mily különös! De hogyan tudhat lengyelül, ha magyar leány? Ne vegye kérem rossz néven, ha bizalmatlan vagyok: egy ideges betegnek oka van annak lenni, egy hontalan menekültnek még több oka...
- Önt teljesen kimeríti a sok beszéd. Kímélje magát!
- Nem, nem - mondá elhárító mozdulattal. - Miért nem felel ön? Kitől tanult lengyelül?
Oh, ha megmondta volna neki, hogy kitől!
- Hosszú történet az. Bizonyára el fogom önnek mondani egyszer.
Az ifjú kedvetlenül rázta fejét és soká nem szólt, nem kérdezett semmit; nyitott szemekkel, mereven, némán bámult a szoba-boltozat művészi freskójára, mely Phöbus égi útját ábrázolta.
Nyomasztó csend honolt a teremben, csak Gábor úr mély lélegzete hallatszék, ki sápadtan, keresztbe tett kezekkel állott egy ablakmélyedésben.
- Esküdjék meg kegyed - kiáltott föl egyszerre a beteg -, hogy igazat fog felelni!
- Én sohasem szoktam hazudni, uram! - mondá Mari szigorú hangon.
Kozenszky megütődve nézett rá a lábadozó betegek ideges bámészkodásával, és amint lassankint végigfutott tekintete e hideg, fönséges vonásokon, mint a megnyugtatott gyermek, szégyenkezve rejté arcát a paplan alá.
- Hiszek kegyednek. Lány ön vagy asszony?
- Leány. Ön ugyan kivallat engem!
- Lássa, az megnyugtató, hogy leány. A leánynak több szíve van és kevesebb esze, az asszonynak több esze van, de már kevesebb szíve; mert a szív kopik az idővel, kisasszony, de az ész növekszik...
Mari alkalmat talált most vidámabb mederbe vezetni a társalgást.
- Ön elhagyta a magyar nyelvet betegségében, de önt nem hagyta el szelleme.
- A magyar nyelvet? - nem értem önt.
- Azt állítottam, uram, hogy az ön derék barátja, Gábor úr nagy bánatára elfelejtett magyarul betegsége alatt.
- De hát tudtam valaha? - kérdé mintegy önmagától, mély küzdelembe merülve előtóduló zavaros gondolatokkal, melyek sötéten hömpölyögtek agyában... - Ah! igen, igen... ott, ott...
Egyik kezével homlokára csapott, másikkal pedig Marinak intett, mintha csendet kérne.
- Csudálatos!... megőrülök... - Fejével jobbra-balra kapkodott, mintha valami homályosan borongó eszme-fonalat akarna megfogni, mely hol föltűnik, hol eltűnik, mint az alaktalan délibáb.
Egy konvulziv roham-rázkódás, mely túlfeszített idegeit megcsapta, egyszerre ismét sötét éjt borított a Mari által nyitott résre, honnan a múlt derengett szürke, formátlan foszlányokban.
- Oly izgatott... bolond vagyok. Bocsásson meg, nagyon kimerített a betegség. Hol is hagytuk el?
- Ön kérdezni akart.
- Ah, igen! Azt akartam kérdezni, szeretett-e már valaha, vagy szeret-e?
Mari arca lángba borult.
- Oh, uram! - rebegé - ilyen kérdés!
- Egy halálos beteg kérdése, egy kétségbeesetté...
Mari összeszedte magát és mosolygott.
- Nem, uram, én még nem szerettem.
- Nagy szerencsétlenség! - sóhajtott Kozenszky. - De mindegy: hallgasson meg, hallgasson meg...
- Azért vagyok én itt; barátja tudni akarja minden kívánatát.
- Oh! - mondá leírhatatlan dühhel - ő nem felelt nekem, nem nyújt fölvilágosítást, két napja ordítok, mint a vadállat, fenyegetőzöm, rimánkodom, ő nem felel; ő megöl engem.
- De ő nem érti önt! - szólt Mari erőltetett nevetéssel, sejtelmével a szomorú történetnek, melyet a véletlen szőtt átkozott kezekkel, dévaj pajkossággal.
Kozenszky fölkiáltott:
- Csakugyan lehetséges! És mégis akkor... Oh, én furfangos ember vagyok kisasszony. És most már hallgasson és feleljen! Miért süt be a nap ablakomon délután, mikor azelőtt reggel sütött?
- Nem értem önt - mondá Mari, figyelmesen nézve a beszélő arcába: vajon hova céloz ez a kérdés?
- Én megfigyeltem e körülményt s borzasztó gyanúm támadt; én nem vagyok a Fürdő utca 10. számú házban, mert annak utcai ablakai keletre nyíltak.
Mari most már értett mindent.
- Persze, hogy nincs ott; ön a Kerepesi úton van. Barátja idehozta önt a saját szállására nagy betegen, mert nem volt kellő ápolása.
- Istenem! - ordított föl. - Milyen hónap milyen napja van ma?
- Október ötödike - felel Mari remegő hangon.
A beteg indulatosan dobta föl magát fekvő helyzetéből.
- Minden késő! - sikoltá velőt hasító fájdalommal. - Anna! Mi lett Annával? - hörgé és ájultan rogyott össze.
- Segítség, Gábor úr! Gábor úr! - kiáltott Mari ijedten. - Miska! Miska!
A vén fickó után kiabálhatott, az odalent oszlatá már a boltban világi gondjait a törkölypálinka mellett, Gábor pedig kőszoborrá meredve, állt régi helyén, szólni, mozdulni képtelen.
- Miféle dolog ez? - szólt Mari, megrázva karját.
- Oh, kisasszony - dünnyögé az kétségbeesett ábrázattal. - Én mindent kitaláltam, ez az én művem. Ez az én művem. Szánjon engem! Mit tegyek én most már?
- Ne legyen ön gyermek, Annát föl fogjuk keresni!
- Igen, igen, föl fogjuk keresni - kapaszkodék a felé nyújtott gondolatba -, ha föl kellene is egész Pestet fordítani miatta. Hamar orvosért!
III. A GRÓFI CSÉSZÉK
Kaziray kalap nélkül szaladt le és a kapuban úgy fellökte a jámbor Szabó Sámuel urat, hogy az szokása ellenére azon kemény szavakra engedé magát ragadtatni: »No, no« és a piquet-parti alatt - megzavartatván ezen rendkívüli esemény által - hamisan mondta be pointjeit, fölemlítvén a nemzetes asszony távoztakor, miszerint nincs messze már azon idő, midőn a személy iránti tisztelet nem fog érni egy harapás levegőt sem.
Mari, míg Gábor az orvosért járt, egyedül maradt a beteggel, kiben csak halk lélegzet árulta el az életet. Tizenhét éves leány, beteg, fiatal férfi és a néma csend együtt. Költői társaság!
Friss vízzel meglocsolta az ifjú halántékait és félresimítá hollófürteit. Talán mert útban állottak, talán mert meg akarta tudni, olyan puhák-e, amily fényesek?
Ahogy megérinté a hajerdőt, megijedt attól, amit tett, elrettenve kapta vissza kezét s ki akart futni a teremből.
De szabad-e magára hagyni a beteget?
- Miska bácsi! - kiáltá, amint csak telt tőle, majd Mártát, Kaziray szakácsnéjának nevét hangoztatta - mind hasztalan.
- Istenem, mily meggondolatlanság volt Gábor urat elmenni hagyni. Nem én mehettem volna inkább orvosért?!
Mit fog gondolni Kozenszky, ha felnyitva szemét, itt pillant meg mellette? Oh, bárcsak ne térne eszméletre addig, míg valaki jő. És mégis, bárcsak magához jönne szegény!
Lábujjhegyen visszasompolyog ágyához s hosszan elnézi a férfias szépségű, halavány arcot. Ezt szerette tehát Anna oly nagyon! Ez itt a száműzött hős, a karcsú ifjú a fényképen! Milyen erős ott, karddal a kezében. Itt csak árnyék kard nélkül, erő nélkül. Erejét a betegség törte össze, kardját a hatalom! De a lelkét, a szívét nem törhette ketté semmi, s az is egy éles kard, jobb az acélnál. Azért van ő száműzve!
A zsarnokság lehelete megrontja, megmérgezi a levegőt, hogy az meggyúl, lángra lobban az ilyen szívektől. Azért van ő száműzve...
Pedig hát most alig dobban egyet-egyet az a szív, s ha dobban is, minden dobbanása Annáé.
- Boldog Anna! - sóhajtott Mari.
A délutáni napfény néhány bágyadt sugárt szűrt át a leeresztett redőnyökön, bearanyozva az ifjú arcát: mind oda esett az ágy fejéhez, mind neki jutott.
Mari elgondolta, hogy a napsugár abból az országból jön, hol az ifjú született, harcolt, s melyet a fehér cár rabbilincsre fűzött, onnan jött s most benézett ide, üdvözletet intett.
...Aranyos napsugár szegény lengyel földről, ki felcsókolod a hősök vérét, légy üdvözölve ebben a másik országban, ahol szintén annyi a felcsókolni való...!
Oh, hogy nem volt most itt Bodner bácsi, útját vágni e csapongó gondolatoknak: »A gyakorlati irány, Mari! és semmi egyéb, Mari!«
De hiszen gondolkozni szabad mindenről. A gondolat nem bánt senkit, az egy semmi, amitől nem fél senki, amit latba nem vesz senki, míg alakot nem nyer; de annak, aki gondolkozik, mégis sokat érhet: melegíti belül, megborzasztja, kétségbeejti, üdvözíti.
Ah, a Mari gondolatai nem ilyenek! Azoknak nincs irányuk, testük; bizonytalan homályos képzelődés szülöttei azok, a szegény Anna elbeszéléseinek kísértgető árnyai, melyek születnek hivatlanul és örökre elhalnak egy ajtócsattanásra vagy egy nyomatékosabb lábcsosszanásra, aminő teszem most hangzik a lépcsőkön, Miska bácsi közelségét jelentve.
Mari megrezzent, mint a tetten kapott bűnös; zavartan fordult el a betegtől, hogy egy albumban lapozzon.
Kozenszky arcképe volt az első, mit bent megpillantott; az a régi kép az összevont erős szemöldökkel, magas, domború homlokkal, herkulesi mellel.
- Milyen színben lesz majd így, véznán, felöltözve?
Elpirult e gondolatra. - Úgy tetszett neki, hogy bűn van abban, pedig nem volt bűnös gondolat, csak új gondolat, új elültetett mag a szívben, mely az első csíra-parány szálait ereszteni kezdi...
- Oh, csak jönne már az a Gábor úr az orvossal!
Éppen e percben jelent meg, lihegve tuszkolt maga előtt egy szőke fiatalembert, kit a Szent Rókushoz címzett kórháztól hozott, és Miskát, a néhai huszárt.
- Mindenekelőtt nézze meg a beteget, doktor úr. Kend pedig egy javíthatatlan csont, Mihály! Kendet éppen csak akkor nem találja az ember, mikor szüksége van rá. Nekem úgy tetszik, hogy kend délután megint nem volt otthon?
- Az már nem igaz, tekintetes uram - mondja dörmögve Mihály úr.
- Hiába csűri-csavarja kend! Midőn a lengyel úr rosszul lett, a kisasszony hítta kendet, ha itthon van, meg kellett volna hallania. De kend nyilván ivott odalent.
Nem azért volt Miska Miklós-huszár, hogy ki ne vágja magát egyszeribe:
- Az Isten úgy segéljen, csakugyan hallottam ám a kisasszonyka hangját, de minthogy az ő hangját hallottam, azért mentem le Bodner atyushoz, azaz a kisasszonyhoz.
- De a kisasszony innen kiáltott a teremből.
Miska együgyűen bámész arcot vágott.
- Persze... persze... De hát ki tudhatta azt? A hangot hallottam, de elhibáztam az irányt. Ez az átkozott fülem az oka, Schwechátnál nyomorodott el.
- Talán a torka...
Miska ájtatosan az ég felé fordította a szemeit.
- Görbüljek meg, tekintetes uram, akár a kis ujjam, olyanra, ha csak láttam is színét az italnak ma.
- Persze, mert kőkorsóból ivott kend...
Míg Gábor nem minden kedvtelés nélkül zsörtölődék vén, de hű inasával, Mari észrevétlenül kiosont, magányt keresni otthon, az ő kicsiny, szűk szobájában... Talán érdekes mondanivalója volt a magánynak!...
Csakhogy a magány és a Bodnerné asszony nyelve nem férnek meg egy fedél alatt.
- Ah, drágalátos kisasszony! - gúnyolódék Bodner apó életepárja, amint Marit megpillantá szobácskája ablakánál, melyet folyondár futott be. - Nos, irgalmas szamaritánus! Csodatevő szűz! Mióta lett a nagyságos kisasszony gyógyszertár, ha szabad kérdenem? Nem is tudtam, hogy drága kegyed hites tolmácsa a polyák nyelvnek! Ezer csattogó mennykő! Franci! Vén Franci! Lódulj elő odúdból, gyere hamar... itt van a híres wolwichi kuruzsló, javasasszony.
A vén Franci (már mint Bodner úr) eszeveszetten engedelmeskedve ugrott ki paróka nélkül a »Pester Journal« egy tegnapelőtti számával, mert őhozzá csak akkor jutott el már az élvezetcikk, mikor az »Arany pillangó«-hoz címzett kávémérésben, mely átellenben fekszik, már előtte való nap elolvasták.
- Mi baj? - kérdé Bodner úr nem minden ijedtség nélkül.
- Az a baj - rikácsolta az asszonyság -, hogy bemutatom neked a nagyságos Kaziray Gábor úr háziorvosát... Eredj, siess be parókádért, amit lefelejtettél gyönyörűséges koponyádról, hadd teszem föl e kedves ártatlan fejecskére.
- Mennyire nem gyakorlati! - dünnyögé Bodner apó behúzódva.
- Úgy, úgy, paróka a fejedre, szép mákvirág; emancipált hölgyecske! Csak egy kis olló annak a fölburjánzott, libaszínű hajadnak s aztán beállhatsz férfinak, doktornak, hahaha! Igen, egy olló! Csakhogy tudja-e, kedves kisasszony, miféle nőknek szokták a hajukat levágni?
- Én semmit sem tudok - mondá Mari szilárdan -, csak azt, hogy ön igazságtalan!
- Micsoda? Igazságtalan? Már hogy én? Vajon ki vagy te, és ki vagyok én? Azt hiszem, én parancsolok a házban? - következésképp nem is lehetek igazságtalan.
- Nekem senki sem parancsol. Én magam parancsolok magamnak.
- Oh, oh! - tajtékzott még jobban nekigyulladva, úgyhogy hadonázás közben egy porcelán színűre mázolt csészét ütött le a konyha-állványról. Az ezer darabra mállott cserép minden darabkája ezer ördögöt küldött neki kölcsön. No, megálljatok, majd megmutatom én neked, hogy parancsolok, megmutatom, hogy a Bodner név bármilyen mihaszna is, nem merül gyalázatba, míg én tartom kezemben a gyeplőt, míg én fésülöm az erkölcsöt bennetek, én, aki a természet romlatlan gyermeke voltam, vagyok és leszek. Merészkedjél csak még egyszer egy fél délutánt ellopni ilyen helyen... ilyen helyen...
E végzetes pillanatban futott be Gábor egyenesen Marihoz.
- Oh, kisasszony, jöjjön fel, kérem, egy percre. Barátom szólani kíván önnel.
- Az nem lehet, uram! Mit gondol ön? - vevé fel a fonalat Bodnerné. - Éppen most tiltottam meg. Az én szavam nem levegő, uram, nekem elveim vannak. Most is a kedvenc csészémet törtem el éppen e miatt a lány miatt... a legjobb csészémet uram, mely hozományomnak... mégpedig milyen hozományomnak legnagyobb éke volt. Marinak megtiltom többé fölmenni, menjen ön dolgára, uram!
A megbántott Mari némán, indulataival küzdve állott, arcán a megtestesült erély kinyomatával, Gábor úr ellenben lehűtve készült elsompolyogni, midőn egy szerencsés ötlet hirtelen visszaadta őt a cselekvésnek.
- Igazán sajnálom a dolgot, mert tudom, hogy kivált úri hölgyek ragaszkodnak az ilyesmihez; és főleg sajnálom azért, mert közvetve én is oka voltam a szerencsétlenségnek, s ha a ténsasszonynak csak némileg is kárpótlást nyújthatok, szívesen ajánlok föl egyet anyám rokonainak, a Szántay grófoknak tea-készletéből.
- Oh, ön túlságos szíves uram. Habozom, elfogadhatom-e? Ni, éppen itt jön az inas - kiáltá élénken.
Csakugyan Mika jött az orvossággal.
- Miska! Hozzon le kend azonnal egy ezüst csészét a Szántay-címerrel.
- Lássa, nagyságos uram, nem vagyok én rossz asszony, jó vagyok, mint a falat kenyér, de ezek az enyéim minduntalan paprikát öntenek rám, s a jó kenyér paprikás kenyérré válik. Haragítanak, bosszantanak, úgyhogy aztán az illedelemről is megfeledkezik az ember, mely a magamforma hölgynek, igen jól tudom, első kelléke. Nos, mit duzzogsz, kis Marcsám? Mintha az orrodat harapta volna le valaki. Aztán tessék elhinni, olyan a női erkölcs, mint a befőtt, mihelyt egy kis külső levegő éri, mindjárt elromlik. Magamról tudom.
Eközben Miska jött a csészével.
Bodnerné ripacsos arca végtől végig egyetlen lelkesült mosoly lett.
- Oh, uram teremtőm, hisz ez egy remekmű, egy kincs! egy vagyon! Királyi asztalra való drágaság. Kedves Mariskám, édes gerle! ezt úgy veszem, mintha te ajándékoztad volna szerető anyádnak - kiálta elérzékenyülten, könnyekre fakadva. - De nini, te itt hagyod állni a nagyságos urat, ahelyett, hogy felebaráti kötelességedet sietnél teljesíteni, melyet az írás parancsol a szenvedők és szerencsétlenek iránt.
Gábor el volt ragadtatva diplomáciai csínyjének sikere fölött, s minthogy Kozenszky éppen szenderbe merült, midőn fölértek, elbeszélte Marinak, miként ismerkedett meg s kötött barátságot az ifjúval, ki bár nyomorban élt, javai el lévén kobozva, semminemű segélyt el nem fogadott soha.
Egy este a Fürdő utcai házmesterné, ki egyszersmind takarított Kozenszky hónapos szobájában, rontott be Gáborhoz jelenteni, hogy barátja haldoklik, minek folytán nyomban odasietett s Miska segélyével kocsiba emelte ágynemű közé s idehozta.
- Hihettem-e, gondoltam-e, hogy egy tragédiának leszek okozója? Ő soha nem avatott viszonyába. Emlékszem ugyan, hogy említé jegyesét, de ki gondolt volna ilyesmire?
- Már megtörtént! Most azon kell lennie, hogy feltalálhassuk Annát.
- Vigasztaló rám, hogy többesszámot használ. Az ön segélye, úgy tűnik fel nekem, annyi már, mint félsiker. Szíve gyermek, lelke férfi, esze aggastyán.
- Ön nagyon rövidlátó lehet, uram - mosolygott Mari -, hogy ily rendkívül nagyító üvegen néz engem.
- Mennydörgettét! Még bizony hízelgőnek keresztel el öreg koromra! Nos, tehát tanácskozzunk, van önnek valami terve Annát föllelni, mert én... én nehézkes vagyok, mint a daru, ritkán támadnak eszméim. Oh, ez a mai nap a mostohaanyjával és a csészékkel egészen kifárasztott. Egy ily csel után elmém kimerül, parlagon pihen egy ideig, mint az erejét kiadott föld. Milyen gondolat volt az, milyen ötlet!
Alig bírta elállítani a szemeibe könnyeket csaló édes kacagását.
IV. ANNÁT KERESIK
- Úgy, úgy, osszuk föl a munkát - folytatta komolyabban -, mindenkinek azt a részt, melyben megállja a sarat. Ön lesz a tervező, én a végrehajtó hatalom.
- Nem bánom. Tehát legelőször is a lapokban kell közzétenni, hogy Palowszki Anna fontos ügyben kéretik megjelenni, teszem azt mához három hétre, délután három órakor - de hova? mert e házba nem hívhatjuk, hol mindjárt reám gyanakodnék.
- Talán valamely előkelő vendéglő egyik e célra kivett szobájába?
- Egészen jó lesz; de még ez nem minden. Kedvezőtlen esélyre is számítva, be kell szúrni a hirdetmény szövegébe azt, hogy aki az illető kisasszonyról felvilágosítást tud adni, ugyanakkor, ugyanoda jelentse magát; jutalma ötven forint.
- Ez kevés, a több, ha nem használ, semmiesetre sem fog ártani.
- Ön eszerint gazdag, ugye?
- Atyám nagybirtokos volt: szépen örököltem. Majdnem oly gazdag vagyok, mint Kozenszky.
- Hogyan? Kozenszky úr, ki oly szegényesen volt a Fürdő utcában?
- Igen, ő, - mert időközben megenyhültek otthon a politikai viszonyok. Talán néhány hét múlva hazatérhet s javait visszakaphatja.
Mari el nem fojthatott egy sóhajt.
- Mily feledékenység - szólt mohón -, nem is kérdtem, hogy az orvos mit mondott?
- Előadtam neki az egész történetet, mely az ájulásnak okozója lett. Apródonkint - úgymond - nem lesz ártalmas közölni Anna ittlétét. Ami kizárólag az ájulási tényt illeti, aggodalmát fejezte ki egy új nyavalya eshetősége iránt, mit még most, a keletkezés stádiumában meghatározni lehetetlen. De íme, hangot hallok a beteg szobájában, menjünk be.
Ott szomorú látvány várt reájuk.
Kozenszky hangja volt, amit hallottak, beszélt, de félrebeszélt, összekeverve mindenféle nyelveket. Arcán forró izzadságcsöppek gyöngyöztek, szemeit kísértetiesen forgatva, ujjaival mutogatta a csodálatosnál csodálatosabb alakokat a falon, miket képzelete odarajzolt: négy kecske, mely egy szekérrel szalad, hajszálon lóbálózó éles kés feje fölött, levágott emberfő, mely utána kiált. Éppen azzal volt most szóba eredve.
- Új szerencsétlenség! - hüledezék Gábor - bizonyosan agygyulladás.
Valóban, Kozenszky ismét eszméletvesztve feküdt reménytelen állapotban. Az imént, egy-két óra előtt lefolyt jelenet talán hetekre, hónapokra vetette vissza, vagy talán örökre. Napokig tartott e veszedelmes, élethalál fölött határzó állapot. Kaziray két orvost tartott ott éjjel-nappal. Szomorú arccal látogatott le naponkint a szatócs-boltba; önmagát vádolta mindenért s szinte megszokta már, hogy Mari vigasztalja; az ő szavától, bűbájos közellététől visszanyerte lelke ruganyosságát. Mi is volna a világ Mari nélkül? kongóbb, üresebb! A Szántay grófoknak már a harmadik csészéje vándorolt le, hogy Bodnerné asszonyságban a koronkint ébredező oroszlánt megszelídítse, mely nem nézhette bosszúság nélkül, hogy Marinak valaki részéről nagyobb fontosság adassék »az ő házában«, mint neki, s hogy ugyanannak és Bodnernek kellemes társalgója van a boltban, mialatt ő a konyhában uralkodik két alattvalója: Panni szolgáló és a macska fölött, mely utóbbi még arra sem alkalmas teljesen, hogy kipattogja magát ellene, nem értvén állati oktalanságánál fogva szónoki értékét és hatását amaz ajkak válogatott kifejezéseinek, melyeknek édességét Bodnernek adatott megízlelni »másod ízben«. Ezt a történeti hűség kedvéért sohasem mulasztotta el odatenni Bodnerné.
Egy napon Gábor élénk örömmel nyitott be a boltba egy kis »angolkeserűre«. Ez volt az ürügy.
- Jó hírt hozok, kisasszony. Kozenszky túl van a veszélyen, betegsége jobbra fordult, az orvos biztosított, hogy most már rohamosan javulni fog.
- Hála istennek!
- De ez még nem minden. Ő ma megszólított engem. Mennydörgettét, majd hanyatt estem örömömben.
Mari szíve elszorult.
- Az új betegség - folytatá Gábor - helyrehozta, amit a régi elrontott. Mindenre emlékszik. Csodálatosan van az emberi természet alkotva! Képzelheti, milyen szemeket meresztettem, mikor egyszerre megszólít jóízű magyar kiejtésével: »No, Gábor, gonosz fickó!... ugyan jól őrizted az ajtót, hogy a halál be nem jöhetett rajta!« Akasszanak föl, ha nem ezt mondta szórul szóra. Nem hangzott még mondat magyar földön, mely kellemesebb lehetett volna fülemnek ennél!
Mari borult, elmélyedt arccal hallgatta Gábort.
- És még ez sem minden. A lapok hozták a hirdetéseket. Holnap van a megjelenési idő az »Arany kulacs« című vendéglőben. Siker, Mari kisasszony, lehető siker! Ketten jelentkeztek a kapusnál, kik készek fölvilágosítást adni holnap Annáról a kitűzött száz forintért, egy nő s egy férfi.
- Ah!
- Meg kell önt kérnem, legyen kegyes magára vállalni ez ügyet egészen, mert én könnyen esem misztifikáció áldozatául, ki Annát nem ismerem, azt sem tudva, szőke-e vagy barna.
Mari némán intett fejével.
- El fogok menni. A 20-ik szám, nemde?
- Itt a kulcs és itt a pénz. De mi baja önnek? még nem láttam ily kedvetlenül.
- Semmi, éppen semmi bajom sincs. Sőt inkább...
- Hiába ámít, egészen ki van kelve képéből.
- Nem tetszem önnek, gondolom, ezt akarja mondani.
- Oh, Mari - mondá Gábor úr és ebben ki volt fejezve minden. Először életében hagyta el a »kisasszony« szót s talán szinte először életében hajlott lággyá szokott érdes hangja. Vajon megértették-e azt »illetékes« helyen?...
Többet azután egész délután nem mondott Gábor úr, hallgatott s hosszan elmerülve nézte Marit, ki nemkülönben el vala mélyedve és ki tudja, mit nézett, mit gondolt?
Ez este a negyedik csészét küldte Bodnernénak és borzadva gondolt arra, hogy több nap, mint csésze. Egész éjjel nem bírt aludni. Ugyan nem-e valami olyan diplomáciai csínyen törte fejét az álmatlan éjen, mely a csészeritkulásból és Bodnerné nagyhatalmi állásából eredhető bonyodalmak gyökeres meggátlását célozta?
Hát Mari? Hozott-e édes álmot az éj? Volt-e rá vonatkozással az, ami Gábort annyira melegítette. Mari egészen másról álmodozott! Egy nagy víz partján feküdt a fűben, ölében a Kozenszky feje pihent, ujjai a fekete fürtök közt játszadoztak, midőn egyszerre kánya csap le a magasból s száll egyre lejjebb, de amint közelebb jött, mindinkább átidomult - fehér galamb lett belőle, s a fehér galamb arca szakasztott az Annáé volt. Mari fölébredt s megrezzent: többé nem tudott elaludni s nem tudott szabadulni e képektől. Hol járhat, merre lehet most a szegény Anna? Ugyan fogja-e Kozenszky kívánni még? Nem fogja többé, mert hiszen már fölösleges lett. Oly szegénynek érezte magát ebben a tudatban, mint aki egyszerre elvesztette a bűvös kincset, mintha az Aladin csoda-lámpája esett volna ki kezéből s tört volna szét ezer diribdarabra...
Azzal a szilárd elhatározással kelt föl reggel, hogy minden erejét megfeszíti Anna föltalálására. Ő fog, a gyenge leány, cselekedni a beteg férfi helyett. Türelmetlenségében nem bírta bevárni a délutáni három órát, melytől sokat remélt, addig is bejárta a statisztikai hivatalt, a rendőrséget, bár sikertelenül, mert a hónapos szobák bérlőiről a magyar fővárosban nem vezetnek lajstromot. Pesten - nem lehet megtudni semmit, hanem a száz forint, az majd megteszi a magáét!
Ebéd után Szabó Sámuel uram szokott megérkezésével majdnem egyidejűleg sietett az »Arany kulacs« vendéglőbe s ott a kijelölt szobában tompa álmodozásba merülve várta a tudósításokat, illetve tudósítókat, és ha a szerencse kedvez, magát Annát is; édelegve képzelte el, mint fog odarohanni a föltalált Annához, hogy keblére borulva elmondhassa neki »Megtaláltam őt - neked.«
Végre kopogás hallatszék az ajtón.
- Szabad! - szólt Mari fölugorva, a beközelgő eseménytől izgatottan.
Az ajtó megnyílt, s belépett madame Bodner.
Leírhatatlan a tekintet, - melyet az érdemes asszonyság bámulatában Marira vetett. Volt abban gúny is, harag is. Majdnem öt percig maradt némán, tátott szájjal. (Még annyit egyhuzamban sohasem pihent az a száj.)
- Ah, ah, kisasszony! No, nézze meg az ember, milyen szemes. Hja persze, szemesnek áll a világ... lassú víz partot mos, a hollónak holló a fia, rókának róka... Ő is eljött pályázni a száz forintra. Hüm! kisasszony! Mire kellene önnek az a száz forint? Azt mondom, leány, menj haza, én, a családfő akarom értékesíteni ama tudósításokat, én várom be itt azt az urat...
Mari meg nem állhatta, hogy szívéből ne nevessen.
- Miféle urat?
- Nos, aki a száz forintot adja.
- Hisz az én vagyok, én kutatom Annát a Kaziray költségén, ama beteg barátja számára, ki senki más, mint az Anna kisasszony sokat emlegetett vőlegénye. Annyit pedig, amennyit ön mondhat volt lakónkról, Kaziray már tőlem tud.
- Mily szerencsétlenség! - szörnyülködék Bodnerné asszonyság rendkívül savanyú arccal, - de legalább kétszeri utamat mégis meg kell téríteni Kaziraynak. Úgy van, Mari, kétszeri utamat kocsibérrel.
Újra kopogás hallatszott az ajtón, melyet tiszteletteljes lábcsoszogtatás kísért a gyékényszőnyegen.
A két nő feszült várakozással tekintett a lassan, csikorogva táruló ajtóra, Bodnerné még mindig kételkedett kissé s várta a száz forintos urat. Mari pedig az igazi tudósítást.
Mindketten csalódtak, mert bizony csak Bodner apó sompolygott be a maga lassú tempójában.
Már odáig mégsem visz a bátorság, hogy a bekövetkezett jelenetet megkísértsem rajzolni. Viharos volt az és humorteljes, de mégsem végignézni és végighallgatni való.
Mari is ezt gondolta magában, s magára hagyván az akként összekerült házastársakat, hazasietett; visszatarthatatlan nevetése csak kissé enyhíté a bosszankodás érzetét és a sikertelenség kedvetlenítő benyomását.
V. A FÁTYOL
Otthon a kapuban Kazirayval találkozott.
- Mi történt az istenért? A boltjuk be van csukva, és egy lélek sincs otthon önöknél; már kétszer kerestem.
- Azt történt - bár szinte szégyellem elmondani -, hogy apám és mostohám volt a két jelentkező az »Arany kulacs«-nál.
- Eszerint ott vagyunk, ahol voltunk - mondá Kaziray lehangoltan.
- Tökéletesen.
- Ez nagy baj, nagy baj, tudja-e, hogy Kozenszkynek mindent elmondtam, ami történt.
- Ah! És mit mondott ő?
- Alig várja, hogy talpraálljon, személyesen fogja fölkeresni Annát, ha addig nekünk nem sikerülne. Addig is az a kívánsága, hogy abban a szobában várja fölgyógyulását, hol Anna lakott. Éppen evégett akartam értekezni szüleivel.
- Milyen gondolat! kényelmetlen szoba az egy betegnek!
- Egy betegnek kicsinyek az igényei, s legalább ha unni fogja magát, cseveghet önnel is, ki iránt nagy hálával van eltelve.
- Valóban? - rebegé Mari. - Talán említett?
- De még mennyit. De nem csoda, hiszen ön az egyedüli, ki Annát ösmerte.
- Igen! - szólt elkomorodva.
Gábornak sikerült a szobát kibérelni a Bodner-családtól azon föltétellel, hogy abban minden úgy hagyassék, amint Anna ott tartózkodása alkalmával volt elhelyezve, még a port sem szabad eltörülni, s Kozenszkyt már másnap oda kellett szállítani az orvos tiltakozása dacára.
Milyen napok voltak ezek! Bodnerék szerették volna, ha sohasem lábad föl a beteg »szobaúr«, átkozottul felsózták a szoba árát. Gábor is meg volt elégedve, mert szabadon járhatott Bodnerékhoz. Ami magát a beteget illeti, nemcsak szemlátomást épült, de jókedvét, élénkségét is visszanyerni kezdé, minek előidézésében, azon körülmény mellett, hogy időközben visszakapta elkobzott birtokait s engedélyt nyert a hazatérésre, nem csekély része volt Marinak, ki sokat beszélt Annáról, Anna nagy szerelméről, s ki különben is ritkította párját, mint látogató.
A szobát, melyet elfoglalt, csupán közös előszoba választotta el a Bodner-család lakosztályától, s Panni elfoglaltatása esetén, ha a szobaúr valamit kívánt, Mari sietett annak eleget tenni. Amikor aztán néha huzamosabban ott felejtette magát, mígnem lassanként bizonyos gyöngéd baráti viszony fejlődött köztük, mely csak bensőbbé erősbült, midőn az ágyat elhagyta s egy-két óráig sétálhatott is a szobai levegőn: ezen időt kizárólag Mari társaságában tölté, fölkereste őt szobájában vagy a boltban s bosszankodott, ha ilyenkor jött az orvos és megháborítá.
Csakhogy míg ez lett, sok víz lefolyt előbb még a Dunán. Majdnem az egész őszt és fél telet ott húzta ki az ágyban, a szobában, hol minden zig-zug megszólította, alakot adva képzelődéseinek; ott-ott ült, meglehet azon a széken, mely a kályhánál állt, róla gondolkozva szomorún, sötéten... ott, abban a tükörben nézte szép arcát, mikor fésülködött... hányszor megfogta puha, fehér kezével azt az ajtókilincset... ebből a kancsóból ivott... abban a szekrényben tartotta fehérneműjét...
Ennek a szekrénynek a tetején egyszer egy fekete foszlánynak a csücskét pillantotta meg. Marit kérte, vegye le onnan. Az egy székre állt föl, hogy a porlepte tárgyat elérje.
- Az Anna fátyla! - mondá Mari - itt feledte szegény.
Az Anna fátyla! Az Anna fátyla! Ez a mondat hangzott mindenünnen, a boltajtó csattanása ezt hangoztatta odakünn, a szekerek behangzó zörgéséből e mondat bontakozott ki, még a kintornás távolról ideszűrődő zenéjének is ez volt a refrénje: az Anna fátyla! az Anna fátyla!
A beteg összecsókolta a szent ereklyét (az egyedülit Annától, mert búcsútlanul volt kénytelen menekülni Lengyelországból.) Marinak kellett őt figyelmeztetni, hogy az öltözékdarab tele van porral, megárt a mellének.
- Ne búsuljon, mindjárt nem lesz, lecsókolom.
- Inkább hadd keféljem le.
- Oh, hogyisne! A világért sem. Az ő kedves porát lerázni, amit ő piszkolt be...
- Ön egy új kultuszt honosít meg.
- Ugye? - szólt Kozenszky mosolyogva. - Ilyen vagyok én. Jobban örülök ennek az édes-kedves rongynak, mintha nekem adnák a budai királyi palotát.
- Ha szegény Anna tudná...
- Oh, ő tudni, látni fogja azt, mert itt lesz keblemen, míg őt meg nem találtam és azután is örökké e napok emlékeül. Gyűrt, eldobott rongy, mely az ő arcát takartad, óvtad, megbecsülted, együtt leszünk ezután, nem válunk el soha többé!... De ne nevessen ki, édes Mari. Lássa, milyen bolond vagyok...
Mari nem felelt; most már az ő fülében zúgott felül ez a hang: »Kopott fátyol, nem válunk el soha többé.«
Mily nagy szó az a »soha«. Egy koporsó, melyben önmagára zárja az ember a jelent. De vajon tud-e meglenni veszteg a koporsóban, amíg él? Hátha kedve támad fölrúgni a fedelét?
Kozenszky, mihelyt fölgyógyult, leveleket írt haza rokonaihoz, ismerőseihez, Anna felől tudakozódva, de a válaszok mindig csak azt hajtották, hogy hiszen utána ment Pestre.
Midőn a szobát elhagyhatta, nyakába vette a fővárost, minden helyen, ahol az gyaníthatólag megfordulhatott, tudakozódott, sehol semmi nyom. Midőn két hét eredmény nélkül múlt el, felhős homlokkal panaszkodott Marinak:
- Átok nehezül reám... soha, sohasem fogom megtalálhatni...
- Mert már bizonyosan nincs Pesten. Hanem egy véletlen... Oh, ne essen ön kétségbe. Vagy meglehet, itt is van, de kimerülve, betegen fekszik valahol. Hagyjon mindent a végzetre!
Azontúl kevesebbet említé Annát, a hasztalan kereséssel pedig majdnem teljesen fölhagyott. Készületeket tett hazájába visszatérni. De vele is az történt, ami a legtöbb emberrel, ki nagyon megszokott egy kedves várost vagy helyet, állandóan a készülődésnél maradt, s az »utolsó napokat«, mint nevezé, Mari és Gábor társaságában töltötte.
A leány kötött, Gábor úr sóhajtozott (ki tudja, mi baja egy idő óta?), ő pedig nézte őket szivarozva és gondolkozva. És mégis olyan jól érezték magukat mind a hárman.
Mari egy idő óta feltűnően hidegebb, tartózkodóbb lett Kozenszky iránt, megrezzent, ha jött, kezét visszahúzta, mikor az meg akarta fogni, kevesebbet beszélt s szavait rendesen Gáborhoz intézte, ki egészen el volt ragadtatva e kedvező jelek által.
Kozenszky sokat, igen sokat gondolkozott e változásról, s azt találta, ő nagyon szerencsétlen ember, kivel nem rokonszenvez senki. Pedig hiszen megmondta egyszer Gábor, hogy akadémiai taggá kell lennünk előbb, ha fiatal hölgyek kedélyvilágában kívánunk olvasni.
Kozenszky ugyan nem lett akadémiai taggá (e beszély folyamán legalább), de olyasvalami történt, amitől világosabban kezdett látni.
VI. BIZTOS NYOM
Egy szép tavaszi napon így szólítá meg Mari:
- Türelmetlenül vártam, Kozenszky úr, míg ön szobájából kijött: fontos közlendőm van.
- Hogyan, nem akart ön hívni, vagy bejönni, mint egyébkor?
- Hova gondol? Hisz ez illetlen lenne...
- Mari, Mari, mi történt önnel? Azelőtt ön...
- Azelőtt - mondá és elpirult -, mikor beteg volt... De minek e kitérés? Röviden: én biztos nyomra akadtam.
- Valóban? Miféle nyomra? Mi tárgyban?
Mari a szemrehányás rezgő hangján felelt, de valljuk be, e hangban volt valami mesterkélt.
- Még kérdheti? Mi más tárgyban, mint Annára vonatkozólag?
- Hallgatom önt - mondá Kozenszky majdnem egykedvűen.
- Ez éjjel nem alhattam, sok minden közt eszembe jutott volt szolgálónk, Borcsa, ki most egy lipótvárosi nagykereskedőnél van szolgálatban. E cseléd vitte ki - Anna holmiját a kocsira, s mint rémlett, még hosszabb beszélgetésbe is bocsátkozott a fiatal kocsissal.
- Nos?
- Az imént fölkerestem Borist, nem emlékszik-e a kocsisra, kinek révén könnyen megtudhatnók, hová vitte Annát. Ez az egyedüli helyes fonál, melyen nyomára akadhatunk.
- Nagyon, nagyon le vagyok kötelezve édes Mari. Isten látja, mit érzek... de...
- Mit de? Minden megvan, uram. A »hosszú Borcsa« nemcsak emlékszik a kocsisra, hanem - mint magát kifejezte - bensőbb ismeretségben állanak, s késznek ajánlkozott őt ide küldeni.
- Mind igen szép ez - mondá Kozenszky kelletlenül -, csakhogy keveset hoz a konyhára. Valószínű, hogy a fickó már nem fog visszaemlékezni...
- Ellenkezőleg - tört ki végre Mariból a szó -, mert az a fickó már itt is van s kész önt odavezetni, ahol lakik vagy lakott...
Kozenszky úgy tett, mint az elkényeztetett makacs gyerekek, kik forrón óhajtanak valamit, s mikor már megvan, kifogyhatatlanok a gáncsolásban, hogy így, hogy úgy, nekik az nem jó, nekik az nem így kell.
- Kezdem önt nem érteni. Ha rögtön felöltőt nem vesz és nem indul, tudja meg, hogy én magam megyek.
- Menjünk együtt.
Mari csak egy percig habozott;
- Nem bánom, itthon kétségbeesném a bizonytalanság miatt.
- Oh, kegyed angyal, Mária! - kiálta fel lelkesedve. - Engedje, hogy így, lengyelesen szólítsam ezentúl.
És megfogta kezét, hogy arra egy csókot nyomjon erőszakkal.
A »márvány kisasszony« kacsója olyan forró volt, mint a parázs, és remegett, mint a fázó lelkiismeret.
A kocsis a Zöldfa utca egyik két emeletes háza előtt állott meg. Kihívatták a házmestert.
- Tudni akarjuk - kezdé László -, hogy lakik-e itt, vagy lakott-e egy Palowszki Anna nevű kisasszony, ki mintegy félév előtt hurcolkodott ide.
- Ki tudná azt uram, az régen volt.
- Egy igen szép arcú, magas, karcsú.
- Hja, az nem tudható.
- Lássa - mondá Kozenszky Marinak diadalmasan.
Mari néhány hatost csúsztatott a kopasz öreg házmester érdes markába.
- De hiszen önnek emlékeznie kell. Mindig fekete ruhában jár, kék szeme van.
- Úgy, a kék szemek és a fekete ruha. Emlékszem már, két hónap előtt hurcolkodott ki a Fürdő utca 10. szám alá.
Kozenszky izgatottan hajtá fejét a kocsi vánkosára. Mari némán húzódott a szögletbe, mialatt a kocsis a Fürdő utca felé hajtott.
Meg volt hát minden, amit óhajtottak. Anna ott lakik abban a házban, hol vőlegénye lakott. Oda, arra a helyre vitte nyugtot nem engedő szerelme. Oh, hogy ezt maguktól is ki nem találták, pedig olyan természetes vonás!
Miért, honnan e szótlanság? Nincs arcotokon örömmosoly, hogy az kiüljön most oda ragyogni? Így fogtok odaállani, hidegen, némán, gondolkozva, egyik a kedves, másik a barátnő elé.
Mégis csak volt abban valami, amit a jósnő beszélt Annának!
- Ő nem lesz már ott, Mari! - mondá Kozenszky fojtott hangon, és hozzátette hirtelen... félek, hogy nem lesz ott.
Az, akit megszólított, nem felelt, hanem leereszté fátyolát, ne olvasson most az ő arcáról senki.
A Fürdő utcai házmester éppen a kapuban ácsorgott, s mikor Kozenszky előadta, hogy egy hölgyet keresnek, ki a Zöldfa utcából jött ide lakni, még csak ki sem hagyta beszélni.
- Ah, a feketeruhás kisasszony, az ott lakik özvegy Kopomonkyné ténsasszonynál, I. em. 5. ajtó, balra. Tessék fölsétálni! Otthon van.
Kozenszky meghökkenve nézett Marira. Annak az arca olyan sápadt lett, mint egy halotté.
- Menjünk... menjünk - suttogá tompa, síró hangon.
- Ön rosszul van, kisasszony!
- Nem vagyok - kiáltá bosszús hangon.
Kozenszky most már mindent értett, mindent... mindent.
Szándékosan lassítá lépteit a lépcsőkön, azon lépteket, melyek már egy új életbe visznek, mely mögött úgy maradt el ez a mostani, hogy vissza sem lesz szabad pillantani rá.
Az 5. számu ajtónál nagyot dobbant szíve, hirtelen a Mari keze után nyúlt, egy kimondhatatlanul bánatos, de édes tekintetet vetett a remegő fehér liliomra, ki kezét elfeledte zavarában visszahúzni, aztán az ellentétes érzelmektől remegővé vált hangon mondá, Mari kezét gyöngéden elrántva a kilincstől:
- Oh, Mari! Ne forduljunk vissza innen, úgy, amint jöttünk, minden nélkül? Még most lehet, Mari!
A márványkisasszony szép szemeiben csodálatos tűz ragyogott föl, keze önkéntelenül görcsösen szorítá vissza a Kozenszkyét, de ugyane pillanatban a másik sebes csattanással nyomta meg a kilincset.
- Kozenszky úr! - szólt kemény hangnyomattal, midőn az ajtó csikorogva megnyílt - ön minduntalan hajlandó megfeledkezni kötelességeiről.
- Csak egy percig, kisasszony!... - dadogá Kozenszky befelé tántorogva.
Egy kövér, köpcös, kissé szeplős hölgy jött eléjök.
- Palowszki Anna kisasszonyt keressük...
- Itt Berger kisasszony lakik. - Tán tévedés?
- A Zöldfa utcából jött ide.
- Ugyanaz.
- Közönségesen gyászruhát visel.
- Igen, asszonyom.
- Látni kívánjuk a kisasszonyt.
- Valóban nagy kitüntetés - szólt kacér mosollyal -, én vagyok az!
- Ez esetben bocsánatot kérünk.
Kozenszky el nem fojthatott egy mosolyt s ott lent a kocsiban azon akarta kezdeni a társalgást, hogy élceket csinált Berger kisasszonyra, de Mari szótlansága megfagyasztá az ő szavát is.
Az ajtó előtti jelenet némán, nyomasztóan feküdt köztük, mint egy tenger. Az érzelmek zárja fölpattant egy percre és ismét becsapódott!... Halálos csend honolt a kocsiban, mely robogva haladott a kövezeten Pest nyüzsgő utcáin. Ki mert volna most megszólalni? Milyen szó is következhetnék még ezek után? Olyan-e, mely elsimítsa azt a jelenetet, vagy olyan, mely áthidalja egy következőhöz?
Mikor a Kerepesi úti házhoz értek, Mari hirtelen felrántá az ajtót és kiugrott.
- Megálljon - mondá Kozenszky - vakmerően eléje lépve -, ne lépjünk így e házba a kétely és bizonytalanság poklával! Mari! édes Mari! tudja meg előbb, hogy én szeretem, kimondhatlanul!... Legyen nőm!
Mari, mint az álomlátó, behunyt szemmel hallgatta e szavakat, mik - úgy érezte - villámként futnak keresztül minden ízén, megdicsőült gyönyört árasztva; kezével a kapuoszlopba fogódzék, hogy el ne szédüljön röpülése közben az ég felé, másik kezét lankadtan terjeszté ki a levegőbe, kihullatva az útközben vásárolt tárgyakat.
- Feleljen nekem erre, Mari! - suttogá a széthullott tárgyakért lehajolva.
A leány ajkán, a hidegnek gúnyolt ajkon már ott lebegett az üdvözítő felelet, a legköltőibb, a legszentebb szó, csak az alakot kereste még, a külső mezt, melyben diadalútjára keljen, midőn a lehajolt ifjú mellén szétvált az ing s látni engedé a fekete ereklyét, az Anna fátylát.
Mari összerezzent.
- Feleljen, Mari! - sürgeté az ifjú.
- Erre a kérdésre nem felelek.
Kozenszky elsápadt.
- Legalább most még nem - toldá utána, arcát elfordítva.
- Meddig?
- Lehet, hogy nagyon sokáig! - kiálta s hirtelen eltűnt a boltban. Kozenszky szótlanul ment szobájába és csomagolni kezdett. Estefelé beüzent Panni által Bodneréknak, hogy holnap hazautazik, a szobát visszabocsátja rendelkezésükre.
- Mennydörgettét! Hát te mi a mennykőt csinálsz? - álmélkodék a belépő Gábor, kinek arca szinte sugárzott a jó kedvtől. - Akasszanak föl, ha nem úgy nézesz ki, mint egy megvert ellenség. Nos, ezzel a sok bőrönddel meg mi történik?
- Holnap hazautazom.
- Abból ugyan semmi sem lesz - kacagott Gábor.
- Szeretném tudni, miért?
- Két okból: először, mert nem bocsátlak, s másodszor, mert... mert nagy dolgok fognak történni a te barátoddal... a vén megátalkodott fickóval, amiket te bizonyára be fogsz várni.
- Glaszé kesztyű, fehér nyakkendő, - talán estélyre vagy hivatalos valami herceghez?
- Följebb.
- Akkor hát magánkihallgatás a palatinusnál, - aki nincs is.
- Még följebb!
- Elvégre is mi közöm hozzá!
- Nem úgy, édes László, hiszen előtted nincs titkom. Be van-e jól csukva az ajtó? Halld tehát - én leánykérőbe indultam.
- Magadnak?
- Mennydörgettét! - ki másnak?
- Miskáról hamarabb föltettem volna ezt a bolondságot. Azt gondoltam, neki.
- Tréfán kívül, László, én komolyan megfeledkeztem régi énemről... Sakk-matt vagyok, élni sem akarok amaz angyal nélkül. Milyen nő, milyen nő!...
- Jókor dicséred - előttem a nőket - veté oda sötéten, majdnem durván Kozenszky.
- Mi bajod velök? - kérdé Gábor megütközve.
- Éppen most kaptam egyiktől kosarat.
- Te kosarat, lehetséges-e? De hát Anna?
- Annát nem lehet föltalálni, s elvégre is nem tehetek róla, ha bolondulásig beleszerettem időközben Mariba.
- Ma-ri-ba? - tagolá az érdemes férfiú, megüvegesedett szemekkel bámulva a beszélőre. Ajka görcsösen mozgott, valamit mondani akart, aztán mintha magával küzdene, összeszorítá szájszéleit, finom batiszt zsebkendőjével megtörlé halálos verejtéket izzadó homlokát, levágta magát egy karosszékbe, keresztbe vetette lábait és ott ült némán, mereven, mint egy sírból kelt rém. László nem olyan kedélyben volt, hogy háborgatta volna.
- Tehát Maritól kaptál kosarat? - törte meg végre mégis ő a csendet síri hangon.
- Hányszor mondjam?
Megint hosszú hallgatás következik.
- És most mit szándékozol tenni?
A lengyel vállat vont.
- Hát én tudom? Holnap hazautazom, ha ugyan még holnapig főbe nem lövöm magam.
VII. BEFEJEZÉS
Gábor fölkelt, kalapját vette és szilárd léptekkel nyitott be Mari szobájába. Egy nemes elhatározás visszaadta erejét.
- Kisasszony - mondá -, legyen bizalmas, miért utasította vissza barátom szerelmét?
- Ez az én titkom - szólott lassan, elmélázva.
- Engedje meg nekem a diplomáciai közbelépést, tudhatja, hogy ez gyenge oldalam. Lássa, őt Annához kötötte a múlt, de hiszen Anna már meg is halhatott azóta. Aztán ő kegyedet szereti.
- Igaz - szólt Mari -, de ki felel nekem, hogy irántam való szerelme nem egyéb gyorsan kialvó szalmalángnál? Addig, míg ő az Anna fátylát hordja, addig ő az Anna vőlegénye, s én nem tolakodom ily ereklyén keresztül szívéhez.
- Igaza van - mondá Kaziray, s szó nélkül távozott.
Bodnerék annyira elérzékenyültek a jövedelmező szobaúr elutazása fölött, miszerint elhatározták őt és Kazirayt egy csésze búcsú-teára meghívni, fölhasználván ezen alkalmat Bodnerné asszonyság arra, hogy miután a teázás a már teljes számúra szaporodott grófi csészékből fog történni, az összhang kedvéért »soha vissza nem adom« fejében elkérje Gábor úrtól a még hiányzó kannát és cukortartót is.
Ez megtörténvén Gáborék megjelenése után behozatott a kormos, vízzel töltött üst, s a konyhában sürgölődő asszonyság megparancsolá Marinak, hogy az urakat mulattassa addig, míg ő és férje megjelenhetnek, valamint gyújtsa meg a szeszt is.
A kékes, rózsaszínű szeszlél vígan lobogott fel (jele, hogy tisztességes 32 fokos spirituszt tart Bodner úr a »Kék kakas« firma dicsőségére a boltjában) túlcsapva még az üst födőjén is.
Ez ünnepélyes pillanatban a két férfi a pamlagon ült beszélgetve, Mari pedig az asztalnál állott.
Mindenki szeme az üstre volt irányozva és a lángra, mert valljuk be, hogy a láng regényes elem, szerelmesek társalgója, ábrándos gondolatok ébresztője.
László csöndesen fölkelt helyéről és hirtelen odalépett az asztalhoz. Arca ünnepélyes volt és szomorú, szemeit Marira - szegezte, ki némán süté le a magáét, s amikor újra fölemelte, csodálva látta, hogy az üst lángnyelvei zizegve csapnak össze egy röpke, könnyed tárgy fölött, mit az ifjú dobott oda martalékul.
- Az Anna fátyla! - kiáltá Mari önkéntelenül utána kapva.
Kozenszky gyöngéden megfogta kezét, hogy megakadályozza.
...Hangulatteljes pillanat volt ez, nyomasztó és szomorú...
Egy emléket temettek mélyen-mélyen a megsemmisülésbe... ahonnan nincs föltámadás soha... soha.
A láng még egyszer nagyot, szilajat lobbant, azután kialudt végképp. Még akkor sem tudták levenni szemeiket arról a parányi hamuról: pedig hiszen nedves volt a könnytől mind a négy szem, nem sokat lehetett vele látni.
- Miért tette ezt? Miért tette? - rebegé Mari mintegy álomból felocsúdva.
- Önért, kedves Mari, egyedül önért - sóhajtá Kozenszky, megölelve őt.
Az nem szabódott nagyon, s ha oly villámsebesen elfordult az ölelő karok elől, az csak a szűzi szeméremnek és azon vágynak volt tulajdonítható, hogy az áruló Gábor urat megfenyegesse ujjaival.
Hanem Kaziray már akkor szép észrevétlenül fölszedte a sátorfát, kitért a »jelenet« elől, melyet annyi önfeláldozással ő készített elő. Annyi hidegvér már mégsem volt benne, hogy végignézze, mikor a halvány ajkakat először megcsókolják. Nem kívánt gyönyörködni diplomáciai közvetítésének korán megtermett gyümölcseiben; a diplomata vet, de nem arat.
Később azonban előkerült, s olyan egykedvűen szürcsölte teáját egy gróf Szántay-féle csészéből, mintha egyéb sem történt volna a világrend folyásában, mint az, amit Bodnerné asszonyság hajtott egyre, hogy tudniillik valami égés-szag van a szobában.
- Ön ugye nem érzi, édes Marim? - kérdé arájától a »legboldogabb ember«.
Mari odahajolt az ifjúhoz és azt suttogta vissza lengyelül:
- Érzem és érezni fogom örökké.
Kozenszky elértette s így szólt magyarul:
- Igen, legyen ez nekünk szomorú nap. Az örömet hagyjuk holnapra. Legyen az ma még édes titok.
Majd Kaziray felé fordult tréfás, mosolygó arccal.
- Az ördögbe is, Gábor, most jut eszembe, hogy te elmulasztottad a dolgodat.
Kaziray nem jött zavarba.
- Elmaradt, mint a te utazásod - dörmögé. - A magyarnak most úgyis az a jelszava: hogy »várjunk«. -
Pedig hiszen tudta nagyon jól, hogy már ő nem várhat. De talpig jószívű volt, tudott lenni filozóf is szükségből.
- A szerelem cudar, önző dolog - dünnyögé, midőn a társaságtól elszakadva fölfelé botorkált a lépcsőkön.
Ott fönt ágyában pedig sokáig gondolkozott arról, hogy holnap, úgy lehet Európa valamelyik városában, egy gyászruhás, bánatos arcú hölgy fog föl s alá járni az utcákon és a népes tereken, szembe nézve minden délceg férfit, ki az ő vőlegényéhez, Kozenszky Lászlóhoz hasonlít...
Szegény, búbánatos arcú, fekete ruhás hölgy, ne keresd hiába!...
Kevéssel éjfél után azonban mégis megnyugodott a történteken, mert hát mindezek miatt végre is nem esik ki a világ feneke, a világ ezentúl is forogni fog, mint eddig, a maga tengelye körül; a nap is úgy fog sütni, mint eddig és a reggel is csak akkor fog kezdődni ezentúl is, mikor Mihály jónak látja behozni a kávét és kiflit.
A »Kék kakas« is megmarad a Kerepesi úton és csak a kis csirkét viszik el.
A MINISZTEREK ZSEBE
1881
- Karcolat -
Muki hazajött. Mégpedig hivatal nélkül jött haza még most is. Hat esztendős »zsebrák« már s még mindig semmi »sine cura«. A felesége szidja, a rokonok szidják, az ipja szidja s esküdözik, hogy bepecsételi a pinceajtót s ki se nyitja szeptemberig, ami pedig annyit tesz, mintha a Muki jövőjét pecsételné be.
És hogy teljes legyen a harmónia, még a választók is szidják Muki urat, - pedig ezeknek igazán nincs okuk. Ők nem csalódtak. Ők mindig gyámoltalan embernek tartották Muki urat.
Hiszen legalább egyetlenegy önálló tette volna, mellyel bátorságot tanúsít, vagy erélyt. De nincs egy körömfeketényi sem.
Nem is választották volna meg, de az apja, ipja, sógora, nagybátyja, nagynénje, unokatestvérei váltig azt hajtották a jó ismerősöknek, hogy:
- Ne hagyjátok elveszni azt a szerencsétlen fiút! Tudjátok, hogy betegeskedett s kénytelen volt abbahagyni az iskolába járást, úgyhogy most nem való egyébre a világon, mint országos képviselőnek.
Ahogy Muki úr hazajött a kerületbe, bizony mindjárt rosszul kezdett állani a szénája. Beszámoló beszédet követeltek tőle.
Beszámoló beszédet? De hát miről számoljon ő be, ha senki sem bízott rá semmit. Nem tud ő az egész országgyűlésről egyebet, kivévén, hogy a »Kék macská«-ban hányszor változtak azóta a kellnernők.
De nolens-volens kellett. A tigrisek nyugtalankodtak, s ha nem akarta még a remény utolsó deszkaszálát is kiejteni maga alul, be kellett ugrani Demosthenesnek.
- Meg kell lenni, fiam! Meg kell lenni! Még egy országgyűlés, s akkor tán megkapod, amit kiszemeltünk számodra: a kamarális birtokoknál a tiszttartóságot.
- Dehogy kapom, dehogy - mondja Muki kétségbeesetten -, hiszen már ezelőtt is megígérte Trefort, mindennap vártam, mindennap néztem a hivatalos lapban... ebben a várakozásban telt el egész életem.
- Nekem is megígérte őexcellenciája... hogy kinevez.
- Ah!
- Sőt azt is mondta egyszer futólag, hogy már alá is íratta a királlyal. Csodálom, talán valami rossz fát tettél a tűzre, amiért megharagudtak rád s visszavonták. Nem szöktél te meg valamikor a név szerinti szavazás elől?
- Soha! Nem tettem én soha semmit.
- Nos, mindegy. Ahogy volt, úgy volt, hiába találgatjuk. Egy szónak száz a vége. Próbáld meg még három évig. Mégis talán több morzsa, mint ahány ember... Hátha megkapod könnyen, ingyen...
- Treforttól? Ingyen?
- Bízzál a jövőben és tartsd meg a programbeszédet.
- De mit mondjak?
- Amit gondolsz, édes fiam.
- De mikor én semmit sem gondolok.
- Hát a meggyőzésed?
- Még eddig semmiről sem győződtem meg.
- A beszédet pedig meg kell tartani. Mégpedig legyen benne valami ellenzéki.
- Ellenzéki?
- Igen, mert enélkül oda a kerület örökre.
- De hát mit mondjak?
- Gondolkozz csak, van-e valami ellenzéki aktusod, amire hivatkozhatnál?
- Nincs, azaz hogy most jut eszembe, egyszer nagy tolongásban lábára hágtam Kemény Gábornak.
- Nem elég.
- Egyszer pedig tévedésből a Trefort kabátját adtam föl Tisza Kálmánra a klubban, s mindeniknek benne voltak a zsebében aznap kapott szerelmes levelei.
- Kitudódott?
- Isten ments, hogy kitudódott volna... Mindenik eltagadta a kabát tulajdonjogát a benne levő írásokkal együtt.
- Oh, te bolond!
- Miért? Ha szabad kérdeni.
- Oh, te együgyű birka! Hátha éppen abban a kabátzsebben volt a kinevezési okmányod?
-  Az istenúgyse! - mondá Muki elboruló homlokkal.
A FEKETE KISASSZONY
1881
Görbébb lett a gózoni róna is száz picike dombbal...
Száz apró sír üli meg a temető toldott részét: mintha játékszereknek hordta volna őket össze a halál.
Nem lehetett a halálnak komoly célja azokat a virágokat tépni le, amik még ki nem nyíltak. Mióta lett olyan bolondos az öreg, mint a vén anyóka, aki picike bögrécskéket, asztalokat, kanapékat vesz össze a vásáron a leánykájának.
Hja, a halál is megöregedett s a háztartást és a kertészkedés egy részét rábízta a kislányaira, s azok közül a legkisebbik, a Difteritisz, csak a gyöngéd növényeket bírja kigyomlálni, vagy azokat, miknek gyökerei még nem nyúlnak le mélyen a földbe és nem erősek, hogy a parányi sarlója lemetszheti.
A Difteritisz, a »fekete kisasszony«, az jár itt, sötét ruhában lebeg a környék fölött, egy felhőn ülve. Hosszú sovány keze leér egész a földig, éles szemei belátnak mindenüvé, széles fehér fátyla, mely fejéről alácsügg, ködnek gömörödik a vidékre, lehelete párának foly össze a levegővel. E lehelet, amit megérint, az az övé... menthetetlenül övé.
Nincs is már apró gyerek Gózonban, mind elszedte. A szegény főtisztelendő Kubcsik Mihály nem győzi őket temetni és minden újabb halálesetnél fájdalmasan sóhajt föl, mert az eklézsia megkárosítása van abban, ha egy földi lélek csupán születik és meghal, mivelhogy az ilyen kibújt a harmadik egyházi funkció, az esketés alól.
De a legjobban van megrökönyödve mégis tudós Billényi Márton uram, az iskolamester. Hogyisne, az isten szerelméért! Hát kit fog már ő ezentúl tanítani, ha mind elszedi a halál a kis tudatlanokat?
Ha ez így megy, utoljára is nem marad más tanítványa, mint a saját kis Erzsikéje. No, de csakhogy az megvan még és egészséges hála istennek, víg, ugrál, mint egy mókus.
De vigyáz is rá, mint a két szeme világára, még a levegőre sem ereszti ki. Mindent megtesz a kedvére; már két képeskönyvet kapott e héten és három bábut, csakhogy veszteg maradjon a fűtött szobában.
Sok, sok mindent kapott még ezenfölül; az özvegy számtartóné ruhát küldött a bábunak és apró párnácskákat, azután egy piros almát cukorból. A csacska dada egy napon kitalálta, miért jönnek ezek az ajándékok, s biztatta Erzsikét, hogy nemsokára kapni fog még valamit: egy mamát.
A gyermek ránézett nagy, méla kék szemeivel, összeráncolta kis homlokát, mintha gondolkoznék, és egész szomorú, szótalan volt...
Hát csakugyan mamát fog kapni. Hiszen neki volt már mamája - de meghalt.
- Beszélj nekem az anyámról - szólította meg a dadát, ki csodálkozva csóválta meg ősz fejét: »Szép asszony volt a te édesanyád, kedves szívecském. A bizony, szép és gazdag asszony volt. Tisztességes vagyon maradt rád utána. Ha megnősz, te leszel a legmódosabb lány a Bágy mentén. Még szolgabíróné is lehet belőled, kis bogaram... A bizony, úri lány vagy te! Azért is vigyáz rád olyan nagyon az édesapád, mert ha te is meghalsz, a nagy vagyontól koppan a foga, átszáll az anyád testvérére...«
A kislányka pedig mindezekből éppen keveset értett meg, hanem azért szomorú maradt napokon át. Így érte a Szilveszter estéje is.
Billényi Márton az estélyt rendesen jövendőbelijénél töltötte. (A falu legalább azt tartja, hogy már a lakodalom napja is ki van tűzve, sőt a számtartóné az udvarban levő nagy diófát is kivágatta és fölküldte Majornokra az asztalosnak, hogy politúros asztalt csináljon belőle hozománynak.) Szilveszter estéjén azonban lánykájával otthon maradt Billényi uram és mindenféle tanulságos dolgokat beszélt neki, de a gyermek szórakozott volt s azt kérdezte az apjától egyszerre:
- Hova lesznek az évek, édesapám? Azt mondtad az imént, hogy azokat is elnyeli az idő?
- Úgy van, gyermekem!
- De azt is mondtad, hogy a tavalyi év vitte el az én édesanyámat. Mondd meg nekem, lehet-e még azzal a tavalyi évvel találkozni?
- Oh, te bohó... Hát minek találkoznál te a tavalyi évvel?
- Kezet csókolnék neki és szépen megkérném, hogy a mamámat adja vissza.
A kandallóban vígan pattogott a tűz, künn erős szél zúgott és zörögtette meg koronként az üvegtáblákat, melyek tele voltak rajzolva jégvirágokkal.
A tanító elmélyedve nézte a tűzszikrákat, majd a gyermek bánatos arcára vetve szemét, könnyedén jegyzé meg:
- Mamádnak jó dolga van, Erzsikém! Ő az égbe jutott.
- Hát nincs a sírban, ahol dada mutatta?
- Nincs bizony, mert az angyalok kivették onnan és magukkal vitték.
Erzsike elandalodva hallgatta ezeket, szájacskája nyitva maradt, szemei pedig könnyektől nedvesedtek meg.
- Aztán hogy tudod te azt, hogy a mamám ott van? Ki mondta neked?
- Hja, van nekem egy kis tükröcském. Ha én abba belenézek, mindent meglátok. Látom a mamát is az égben.
A gyermek piros arcán mennyei derű ömlött el, s édes, behízelgő hangon mondá:
- Oh, add ide nekem azt a tükröt, hogy én is lássam!
- De nem addig az, kis bolondom! - felelte az apa, térdére kapva Erzsikét - ha abba a tükörbe más belenéz, mindjárt megvakul.
- Bánom is én, csak egyszer meglássam, ha mindjárt megvakulok is.
- Az ám, csakhogy előbb vakulsz meg, mintsem láthatnál valamit.
- Akkor hát nézz bele, édes kedves apám. Úgy szeretném... olyan nagyon kíváncsi vagyok tudni, hogy az én mamácskám most ugyan mit csinál.
Márton úr ellenkezett egy darabig, hogy így, hogy amúgy nem tudja, hova tette a tükrét, de a lányka oly makacsul ragaszkodott kéréséhez, s annyit ostromolta, hogy végre is rászánta magát bemenni a másik szobába s végigjátszani egy gyermekkel az ő naiv világát.
- Láttad-e? - kérdé mohón, midőn tíz perc múlva előjött az apa.
- Láttam bizony. Fönn van a mennyországban és éppen az Istenkével beszélgetett.
- Oh, igazán? - kiáltá ragyogó szemekkel. - Engem nem emlegetett?
- Éppen rólad beszéltek.
- Oh jaj, igazán?
- Azt kérdezte az istenkétől: hogy viseli magát az én kis Erzsikém? Jó-e? Szófogadó-e? Az Istenke már éppen azt akarta mondani, hogy bizony sokszor nem fogadsz szót, pajkos vagy, a múlt héten is kilopózkodtál csúszkálni a jégre, hanem azután, hogy ne okozzon szomorúságot a mamádnak, meggondolta magát és így szólt: eddig még nincs ellene panaszom, hanem ezentúl majd jobban szemmel tartom.
- Hát aztán, aztán?
- Édesanyád meg volt elégedve s arra kérte az Istenkét, engedje meg, hogy inkább ő maga vigyázzon rád, s mikor alszol, éjjel eljöhessen hozzád, vánkosaidat kiegyengetni, fölcsúszott takaródat megigazítani.
Még a lélegzete is elakadt a gyermeknek, orcái kigyúltak, szívecskéje hangosan dobogott.
- Megengedte az Istenke? - kérdé fojtott, félénk hangon.
- Megengedte, rögtön parancsot adott ki, hogy mamád számára egy kis nyílást vágjanak az égen, amelyen által rád nézhessen. Hát most már aztán úgy viseld ám magadat, hogy most vigyázat alatt vagy.
A gyermek homlokán megdicsőült fény sugárzott, szemeit behunyta s szép szőke fejecskéjét bágyadtan ereszté apja karjára.
A tűz is kialudt a kandallóban, a ketyegő óra már éjfél felé járt. Márton úr elküldte Erzsikét aludni.
Az öreg dadával aludtak egy szobában. Erzsikének egy kis ágya volt, a dada pedig a díványon szokott feküdni.
A jó öregasszony levetkőztette, szépen betakargatta, megcsókolta, mint minden este, jó éjszakát kívánt neki és lefeküdt, öreg szemeit csakhamar lenyomta az álom.
Hanem a gyermek nem aludott el. Kis fejében nagy tervek forrtak, amikhez egy kis ravaszság is kellett. Oh, a lánykák akármilyen picinyek is, értenek ahhoz, a pólyától a szemfedőig.
De hisz az nem is olyan messze út... mióta az a fekete kisasszony utazik a felhőkön ülve.
Hát a kis Erzsike bizony csak azt gondolta, hogy az ő mamája, ha az Istenke megengedte neki, bizonyosan el fog jönni az éjjel. Hanem az ajtón nem jöhet be, mert az be van csukva, valamint a pitvarajtó is, biz az csak az ablakon jöhet be hozzá - ha ki lesz nyitva...
Megvárta a dada hortyogását, mikor az már mélyen elaludt, félretolta a takaró dunyhát, fölkelt, s mellén összefogva ingecskéjét, nesztelenül lépegetett az ablakhoz s lassan, óvatosan kinyitotta az ablaktáblát.
Csípős, maró hideg tódult be.
Egy pillantást vetett az égre, azt a nyílást keresve rajta, de nem látta, talán elfödték előle a fekete úszó felhők... egy csontos hosszú kéz mintha lenyúlt volna a felhőkről és megsimította volna jégujjaival a nyakát...
Sietve osont vissza az ágyba, bebújt egészen a dunyha alá, de több hideg jött be az ablakon, mint amennyi meleget a párna adhatott.
Fázott, reszketett és félni kezdett a sötétben, mert egyszerre sötétebb lett. Az a fekete kisasszony, aki a felhőkön ül, sötét arcát betolta az ablakon.
Erzsike a mamát várta egy darabig, de csak nem jött, nem jött, s ő mindig rosszabbul lett, míg egyszerre elvesztette az eszméletét.
Reggelre már alig tudott beszélni, csak nyöszörgött s hörgött a melle, a nyaka pedig meg volt dagadva.
Rémülve vették észre, hogy az ablak egész éjjel nyitva volt.
- Én nyitottam ki - suttogá rekedten, erőlködve - szegény kicsiny -, a mamával akartam találkozni.
Alig lehetett érteni ennyit is. A fekete kisasszony már akkor erősen fojtogatta a nyakát. Szegény kis Erzsike! Már azt sem bírta elmondani, ha vajon találkozott-e mamájával.
...Hanem harmadnapra aztán bizonyosan találkozott.
A fekete kisasszony tovább utazott a felhőkkel, de majd minden évben eljön azóta Gózonba, s amennyi a kis sírokból bedől, kiegyenesedik, évenkint újakkal pótolja.
EGY KIS TÉVEDÉS
1881
- Alkalmi karcolat -
Egy kedves dalocskát dúdolva fogtam korán reggel az öltözködéshez. Bajuszomat elégedett mosollyal keféltem s be kellett vallanom, hogy a tükörben oly szeretetreméltó fiút látok, kihez hasonló legfölebb én lehetek a - valóságban. Vagy megfordítva? Igazán, nem tudtam volna megmondani.
Az egész világ rózsaszínű felhővé gomolyodott össze előttem, s én nem voltam képes megkülönböztetni, vajon az a felhő rózsalevelekből vagy égő, szerelmes szívekből alakult-e?
Istenem, ki is vehetné rossz néven egy vőlegénytől, hogy esküvője napján meg van zavarva a feje!
És én vőlegény voltam, mégpedig a közvélemény vőlegénye...
Délceg fiú voltam; szemeimből tüzes jókedv sziporkázott; fürteim csábítóan göndörödtek homlokomra; tudtam sokat beszélni - semmiről; kitűnően lovagoltam; kardra, pisztolyra verekedni, fölségesen lejtettem a keringőt, raktam a csárdást; csoda-e hát, hogy az a bájos, hiú asszony, a közvélemény, belémszeretett s eljegyzett magának?
Én legalább cseppet se csodálkoztam, midőn Karancsi Péter, Fütykös Lázár, Epöli Gábor, meg Rigó Dani nagy becsülettudással bekopogtak hozzám s megkérték a kezemet a csentei választókerület számára. Természetesen kosarat adtam nekik habozás nélkül. Csakhogy abba a kosárba száz összegöngyölt zászló s tízszer annyi kortestoll volt csomagolva.
Személyesen ugyan nem mentem a menyasszonyomat meglátogatni; mert egyszer a torkom fájt (nem beszélhettem volna), máskor pedig az orromon támadt kelés (nem hódíthattam volna): de azért a dolgok teljes rendben folytak. Fütykös Lázárnak 62 esztendős ember létére olyan atyafisága volt a megyében, Rigó Dani szép szóval, Karancsi Péter ököllel és Epöli Gábor jó borral annyira győzték, hogy az ellentábor vereségét már hetekkel a választás előtt bizonyosnak lehetett mondani.
Az ellenfél a régi képviselőt léptette föl, aki mellett a főispán, az összes megyei tisztviselőség és a kerület úri osztálya küzdött, s akiről azt állították, hogy harminc éves közpályán sok jó szolgálatot tett már a hazának; de az én hetyke bajszomnak az ő deres szakállát, viruló képemnek az ő ráncos arcát, könnyű járásomnak az ő tipegését nem volt nehéz legyőzni.
A főispán fogait csikorgatta, a főjegyzőtől le a napidíjas másolóig valamennyi hivatalnok reszketett haragjától... mind nem használt semmit! Latba vetették tekintélyüket; a kormány minden hatalmát fölhasználták; azután, mikor a jelöltjük magasztalásába belefáradtak, rágalmaztak engem is. Elmondták, hogy mindig a balerinák szoknyáját taposom, hogy összes tudományomat a fodrászom fecsegéseiből merítem, - mind hiába való volt! az én négy kortesem győzte az ő köveiket - kenyérrel és borral.
Az ellenfél kivénhedt patrióta, - mint mondják; országos hírű kapacitás volt... de az én eszközeim mégis jobban tudták a népet kapacitálni.
- Hej! szép dolog is az a népszerűség!...
Ezzel az önérzetes sóhajtással feküdtem le a nagy nap előestéjén, s ennek a sóhajtásnak édes legyintésére pirult oly kerekké arcom a nagy nap hajnalán...
*
A piperézés sok időt rabolt el (gondoskodnom kellett a kedvező hatásról!), a vasúti állomáshoz tehát úgy érkeztem, hogy nagy hirtelen még fölkapaszkodhattam egy kupéba.
A szívem zakatolt, a fejem zúgott... olvasni kezdtem. De szemeim előtt boszorkánytáncra keltek az apró betűk. A fák csupa zászlóknak tűntek föl, melyeken az én nevem ragyogott. A kövek csillámain az én dicsőségemet láttam. A gép dübörgése mintha népek ezreit lelkesítő riadás lett volna... úgy elkápráztatott. Éreztem a diadal mámorát; éreztem a szép asszonyok kézszorítását; láttam, hogy kendőiket lobogtatják, csókjaikat szórják felém... szédültem, s lázban égő ajkam érthetetlen varázsigéket suttogott.
Ha még egy pillanatig tart ez a lázas álom, nem tudom, mi történt volna... de a vonat füttyentett, én fölriadtam... megérkeztünk Úrfalvára.
Kidugtam a fejemet; megvallom, kíváncsiságból, hogy - a díszes bandériumot láthassam, mely rám várakozik... de nem láttam senkit.
A vonat megállt; két utas szállt ki; én ruganyos léptekkel ugrottam a kavicsos földre.
E pillanatban tíz megyei rendőr fogott körül, s az egyik elém állva, kezével a vállamra ütött.
- Uram, ön a törvény nevében foglyom.
- Én? az ön foglya? De hát megbolondult ön?
- Kérem, ha gorombáskodni akar, én megtiltom. Emberek, vasalják meg!
- De, uram, az égre, tévedés lesz! Én nem tűrhetem...
- Nem lehet tévedés. Szőke haj, gondosan felsütve; bamba, savós szemek; a homlokon két sebforradás; vékony, szőke bajusz; hajlott orr; ritka, vöröses angol szakáll; szűk mellkas; feltűnően hosszú körmök... a leírás tökéletes.
- Ostobaság! Ez minden harmadik emberre ráillik.
- Semmi ellenmondás! Előre!
- De, kérem, én Nagy Kázmér vagyok!
- Igen Nagy Kázmér, a tengersári pénzhamisítók feje...
- De, kérem, én kisgézengúzfalvi Nagy Kázmér vagyok!
- Nem zárja ki, hogy nagy gézengúz ne legyen!
- A csentei kerület képviselőjelöltje vagyok!
- Hohó! Ez meg már éppen nem valószínű.
- Be tudom bizonyítani. Kérdezzék meg a legelső parasztot, akit látnak, hogy ki éljen? Nagy Kázmér - fogja mondani. Térjenek be Fütyökházán nemzetes Fütykös Lázár úrhoz; kerüljenek Kakukkfára, ott van Rigó Dani, ők jól ismernek.
Hiába rimánkodtam, fenyegetőztem, sírtam, tomboltam haragomban; a rendőrök megkötöztek és elhurcoltak. Rázós úton, parasztszekéren, vágtatva vittek a megye székhelyére. Napfényes reggel volt; de én millió csillagot láttam reszketni az égen és bosszút esküdtem a megye, az ország, az egész világ ellen!
*
A megyeházon szikár, zord képű porkoláb jött elém, s annak intésére a rendőrök egy alacsony, homályos rabszobába löktek.
Az ajtó bezáródott mögöttem, én ordítva rohantam neki, döngetni, rugdosni kezdtem... hasztalan volt. De a nagy zajra börtönöm másik felén egy ajtócska pattant föl, s ott állt a küszöbön... az én négy kortesem! Ott álltak Karancsi, Fütykös, Epöli, Rigó... az én népszerűségem oszlopai... láncra verve.
Kezem lehanyatlott... agyamban iszonyú világosság támadt; de nem bírtam egy szótagot kiejteni.
- Árulás! gonoszság! alávaló csalás! gyalázat! - kiálták torkuk szakadtából, midőn megpillantottak.
De az én testem és az én lelkem megtagadta a szolgálatot: kimerülten roskadtam össze...
Mire magamhoz tértem, Fütykös Lázár felém fordulva a vasajtóra mutatott és szólt:
- Hallod e zúgó zajt odakinn? Ez a fönséges nép tiltakozása a zsarnok erőszak ellen! Ez a mi elégtételünk!
Soha még ilyen öt farkas nem került össze - egy veremben. Üvöltöttünk; bosszúterveket koholtunk; gondolatban egy óriási kardot köszörültünk, mellyel az ellenünk elkövetett méltatlanság sárkányfejét levágjuk.
Rigó Dani rekedésig azt harsogta, hogy:
- Van még igazság a földön! Majd megmutatja a mi hű népünk!...
Így aludtak el rideg szalmaágyon. Ilyen volt az én nászéjszakám, mikor a népszerűség ölelésére vágytam.
Másnap reggel megnyílt a börtönajtó, s azon a sima képű kir. ügyész lépett be hozzánk.
- Uraim, bocsánatot a rendőrök ügyetlenségeért, kik a tengersári pénzhamisítók gyanánt önöket fogták el. Egy kis tévedés volt. Igazán sajnálom...
Izgalomtól reszketve álltam az ügyész elé, két öklömet fölemeltem... de Fütykös Lázár méltóságteljes nyugalommal tolt félre s azt kérdezte az ügyésztől:
- Mi történt a képviselőválasztáson?
Az ügyész mosolyogva felelt:
- Szavazást senki nem kívánt. Kikiáltották egyhangúlag - Bogárdi Jánost.
AZ ELSŐ DINNYÉK
1881
- Szezon-csevegés -
A holt idény egyedüli felfrissítője. Ma jelent meg először nehány előkelő étterem kirakatában.
Szép sárga bordácskái, amint a nap fénye keresztülfutkos a ripacsos és mégis igéző barázdákon, úgy néznek ki, mint valami rozsdaette ősi páncél kidudorodásai.
A spékelt kappanok tiszteletre méltó holtteste egészen háttérbe szorult, pedig e szegény kappanoknak egyéb dicsőségük sincs, mint az eltakarítási pompa, a fényes kosztüm, amelyben örök megsemmisülésük előtt megjelennek, közszemlére tétetvén ki előbb ünnepélyes díszben a közönségnek, miként a fejedelmek és költők... azután eltűnnek a sír éjjelébe.
A borospalackok sem okoznak feltűnést, arisztokratikus vignettejük dacára. Minden, de minden háttérbe szorul a természet gyermekének megjelenése előtt.
Az első dinnye! A nyár ajándékai közül a legkellemesebbik.
Megjelenése nem kihívó; nem feltűnő, mint tavaszkor a gránátszín piros cseresznyéi, mely messziről szeme közé mosolyog a járókelőknek; nem kacér, mint a tengerié lesz, mely zöld patyolat pongyolájából bájosan kikandikálni hagyja fehér, tejtől duzzadó testét, s halavány selyemhaja ingerlőn, mert kuszáltan tapad igéző idomaihoz...
Nem! a dinnye nem kacérkodik, ő csak a gyomrokat ingerli. Ami legszebb benne, aranyos színét kérges haj fedi el, vizes zamatja a belsejébe van bezárva, míg a cseresznye és a tengeri (van még több ilyen gyümölcs is, de nem merem mindnyáját megsérteni) valóságos svindler gyümölcsök, csalékony a felületük: a belsejük mag és csutka.
A dinnye egyszerűen, igénytelenül jelenik meg s mégis nagy hatást gyakorol.
Az idő hozza - mondják önök, természettudósok -, de nekünk, gourmandoknak, mégis úgy látszik, hogy ő nem az idő és a természet eszköze, hanem ezek állanak az ő szolgálatában.
Előkészítik a megjelenését, s ez bizonyos színpadi taktika. A gyomrot úgy alakítja át a forróság, a por, hogy az szenvedni kezd, sivár kietlen mező lesz előtte még a Marschal étlapja is. Nagy hiány érzete tölti be az ember egész valóját, s ezen tervszerűen előidézett alkalommal jelenik meg a piacon a dinnye.
Természetes, hogy nagy hatást szül, ragyogó arccal nézzük. A nyár beváltotta programja leglényegesebb részét.
Ez idén a megjelenés nem volt eléggé impozáns, mert - mint mondják - rosszul választotta az időt, a tömérdek tökkel úgyszólván egyszerre termett... de én nem tartom helyesnek célzásokat tenni a képviselőválasztásokra... a dinnye valóban megérdemli, hogy össze ne keverjük a követekkel... bár tagadhatatlanul van némi rokonság köztük...
Az első dinnyék sem nőnek magoktól... ezeket is többnyire a melegágy növeszti... forszírozva termettek, éppen mint többnyire a képviselők.
És mégis ezeké a dinnyéké a világ, amiket a kertész növeszt. Ezeké a dicsőségből a tejfel, ezek az arisztokraták... a »canaille« csak gyönyörködik bennök, de nem érintkezhetik, irigyelheti boldog birtokosaikat, epedhet utánok, de el nem éri, s durva tenyere be nem piszkolja arany színbe játszó kérgüket.
A paloták ebédlőtermei nyílnak meg előttük. Hol a falakról művészi képmásuk mutatja buja idomaikat, előkelő szép asszonyok pici piros ajka szívja föl édes testüket. Dinnyének lenni többet ér a világ valamennyi hivatalánál!
Hanem azután azok a dinnyék, miket a természet nevel föl, pazar pompájú napsugarakkal, tündérharmattal és dajkáló szellővel, azok ott künn a piacon hemperegnek, a kofák asztala alatt a ponyvákon, s vásott parasztgyerekek hajigálóznak velök: mert ezek már közönségesek.
Olyanok, mint a szerető - a hetedik kézben.
Én már kóstoltam, jóllaktam vele, egy ajkbiggyesztés megilleti hát, aki meg csak most eszik belőle... már ti. a dinnyéből.
Szegény dinnye!
Van egy bizonyos logika a világrendszerben. Habár tagadhatatlan, léteznek megfoghatatlan dolgok, nem azt - a problemát akarom említeni, hogy miért lesz az embernek veres az orra nemcsak a veres, de a fehér bortól is, az a csodálatos dolog: amiért a dinnyétől, dacára hogy csillapító szer, az emberek ingerlékenyekké válnak.
Szulejmán szultán híres francia szakácsának memoárjai szerint: valahányszor a padisah dinnyét fogyasztott, mindég olyan ingerült volt, hogy egy-egy török fejet leüttetett. S mikor meghalt, mint nagy humanista (mert minden szakács az), azt hagyta hátra, hogy az igazhívők egyetlen dinnyefészket se ültessenek el.
A mondat titkos értelmét csak a memoárok felfedezése után találták ki az ulemák, kik a koránból sehogy sem bírták eddig kiokoskodni. A nagy titok fel lett fedve, de azért a dinnyeevés kultuszát a legkevésbé sem csökkenté. Erősebb az írott betűnél, még a trónoknál is.
Fájdalom, ma már az emberek nem gondolkoznak - csak esznek. Az evés mestersége bizonyos gépies dologgá süllyedt. Valaha még az is művészet volt.
Az irodalomban az utolsó gourmand a megboldogult Kecskeméthy Aurél volt. Az utolsó érző szív, mely hálás tudott lenni a természet és a szakácsok iránt.
Meggyőződése volt, hogy egy nő több bájt és gráciát fejthet ki egy dinnyének elegáns fölvagdalása és elfogyasztása közben, mint amennyi elég, hogy minden férfi fejét elbódítsa. Egy dinnyét evő nő ellenállhatlan... a superlativus a kellemben.
De ebbeli igényeit nehéz volt kielégíteni.
Egyszer a »Nemzeti Szállodá«-ban ebédelt egy barátjával. Nem sokára odaérkezett s egy másik, szomszéd asztalhoz ült Tóth Kálmán.
Kecskeméthy nemcsak enni szeretett, neki, mint minden igazi ínyencnek, gyönyör volt másokat enni látni is.
Tóth Kálmán megette levesét, s azután »vegyes fölszelt«-et rendelt.
Csinosan volt szervirozva. Három szelet, az egyik sonka, téglaszín vörös, fehér zsírszalaggal beszegve; a másik szelet bágyadt piros volt, ripacsos kissé és finom erekkel átfuttatva, fiatal korában a borjúelokvencia eszköze; a harmadik szürke, igénytelen húsdarab, marhaszelet... Királyi szemnek ékes pihenőhely együtt mind a három...
Kecskeméthy aggodalmas arccal tekintett oda, s sötét fellegek tornyosultak homlokán...
- Félek - mondá elkomorodva -, hogy az az ember rosszul fogja megenni azt a húst.
- Hát hogy kellene?
- Először a sonkát, a zsírosat, azután a nyelvet, mely mintegy rendszeres átmenetet képez a száraz, itatóspapirosszerű, hideg, szürke húshoz... Oh, barátom, mily tökéletes rendszer!...
Egyszerre izgatottan kezdett helyén fészkelődni. Tóth Kálmán a szürke húst ette meg először.
- Hallatlan! - sziszegé. - Skandalum!
Egyre izgatottabb lett, s dühösen csengetett a kellnernek, amint a jeles költő utoljára hagyta a sonkát.
- Megyek... Nem nézhetem tovább!...
De a pincér nem jött. Tóth Kálmán eljutott egész a dinnyéig.
- Félek - hörögte fájdalmasan -, hogy sóval fogja enni... A dinnyét, az isteni dinnyét, amelynek a paprika a hímpora...
Csakugyan a sótartó után nyúlt.
De már ezt nem tűrhette tovább. Felugrott.
- Majd máskor fizetek! - kiáltá a kellnernek s kisietett, hogy e rettenetes dolognak tanúja ne legyen.
Mert Kecskeméthyben volt bizonyos arisztokrata vonás: a borzalmas jelenetektől irtózott.
Halála előtt ugyanis azt sajnálta legjobban, hogy nem volt étvágya. Ő úgy élt és halt meg, mint utolsó védője és terjesztője a művészi evésnek.
Az ilyen embereknek halálos vétek meghalni...
»Mért nincsenek jó szakácsok?« - panaszkodnak némelyek.
Egyszerű az ok. Mert nincsenek, akik őket megbecsüljék. Ahol nagy írók vannak, ott nagy kritikusok is támadnak. Ahol az egyik nincs, ott a másik is hanyatlik.
Ezért nem főznek már mai napság jól sehol.
Csak a természet hozza meg szolgailag évről évre az ő ajándékait...
De az is elhagyhatná! Mert nincsen, aki azokat kellemmel megegye.
A KIS ABLAK A MENNYORSZÁGBÓL
1881
- Rajz -
- Beszéljen nekem valamit, kedves bácsi, az esztendőkről - így szólt a kis Katica hozzám egy este, midőn a kandallóban barátságosan pattogott a tűz. Az apró szikrák, mint valami tűzijáték, a lyukacsos vasajtón keresztül jobbra-balra ugráltak s jóformán a levegőben hamvadtak el.
- Miért vagy éppen az esztendőkre kíváncsi, kedves gyermekem?
- Mert lássa, az olyan nagyon furcsa, hogy az esztendők elmennek és sohasem jönnek vissza többé. Hova mennek azok?
- Elvesznek, édes picinyem. Hatalmas trónusán ül az idő, királyi palástban és aranyos jogarral; ő azokat átgyúrja és új esztendők lesznek belőlük.
- Hát az esztendőket sohasem lehet megtalálni?
- Nem bizony, édes lányom. De miért szomorodtál el annyira?
- Mert ha én nagy leszek, meg akartam keresni azt az esztendőt, amelyik az én édesmamámat elvitte.
- Oh, te bohó! Hiszen az édesmamádnak jó dolga van...
A kis Katica szemeibe drága harmatcsöppek gyűltek. Mintha megöntözött violák volnának.
- Dehogy van jó dolga, abban a csúf fekete földben... Ahol azok az utálatos férgek vannak. Aztán milyen hideg lehet ott! Szegény jó mamám!
- Nem úgy van az, gyermek! Nem érted te azt! Mikor édesanyádat a sírba tették, éjjel eljöttek az angyalok, kiemelték a hideg sírból és magukkal vitték a mennyországba.
- Hát igazán elvitték?
- Persze, hogy igazán.
- Honnan tudja a bácsi?
- Van nekem egy tükröm, hogyha én abba belenézek, mindent látok, ami a földön és az égben történik.
- Ugyan nézzen bele, kedves bácsi, hátha meglátná a mamámat, hogy most mit csinál? Vagy hagyjon engem is belenézni.
- Nem lehet ám. A tükörbe csak én látok; te mindjárt megvakulnál, ha belenéznél.
A kis Katica makacs, akaratos volt. Meg kellett neki tenni, amit kívánt.
Míg a gyertyákat felgyújtotta a cseléd, addig a bácsi bement a szobájába, meghagyva, hogy a kis Katica azalatt rendesen viselje magát, mert különben nem lesz tiszta a látása.
Mire visszakerült, a Katica nyakába ugrott.
- Ejnye, honnan olyan dohányfüst-szagú a bácsi? Nem pipázott maga odabent?
- Nem bizony.
- Hát belenézett-e a tükörbe?
- Persze, hogy belenéztem.
- Látta-e a mamámat?
- Bizony láttam.
Katica örömreszketve tapsolt kis kezeivel.
- Hát mit csinált? Hogy néz ki?
- Lassan, sorjába, kis picikém! Hajtsd ide szőke fejedet a térdemre, hadd mondjam el apródonkint; mert igen sokat láttam, véletlenül éppen jó időben találtam belenézni a varázstükrömbe.
- Ne várakoztasson hát olyan soká.
- Jól van, no. Ide hallgass! Mikor a tükörbe belepillantottam, az édesanyád éppen istenkével beszélgetett; szép piros selyemruha volt rajta, az arca meg szinte olyan piros.
- És mit beszélgetett az istennel? Emlegetett-e engem?
- Éppen rólad beszéltek.
- Oh, ne mondja! - kiáltott fel Katica, s arca kigyúlt, szemei ragyogtak az örömtől.
- Azt kérdezte az istenkétől, aki - mint már mondtam is neked - mindentudó, hogy jó kislány-e az ő Katicája?
Az istenke nagy zavarban volt arra nézve, hogy mit feleljen, mert eszébe jutott, hogy sokat pajkoskodol, tegnap is majd kitörted a lábadat a jégen, a bácsinak szót nem fogadsz s több efféle; de csak nem akarta megszomorítani a szegény megboldogult testvérhúgomat, s mondá, hogy nem tartozol éppen a rosszak közé.
- Oh, hála neked, istenke! Hát aztán?
- Édesanyád erre megörült s könyörögve tette össze kezeit a nagyhatalmú mindenség ura előtt, hogy engedje meg neki, hogy ő maga vigyázhasson rád az égből - és néha-néha éjjelenkint lejöhessen hozzád.
És az isten így szólt:
»Teljesítem kérésedet, jó asszony. Ezentúl egy kis ablakot csináltatok neked a mennyből, melyet odalentről nem fognak látni, s melyen által te mindent látni fogsz, amit gyermeked tesz és mond.«
- Úgy bizony, kedves Katicám! Ezentúl hát engedelmes légy, jó légy, mert a mamácska nézni fog rád.
- És igazán meglátogat engem?
- Meg bizony.
- De mikor?
- Mikor már alszol éjjel. Eljön fehér ruhában, szellemléptekkel, s megigazítja fejed alatt a vánkost s csókot lehet arcodra.
Katica egyszerre elkomolyodott. Nagy szöget ütött fejébe a bácsi elbeszélése. Kis homlokát összeráncolta, szemei tévetegen jártak ide-s-tova. Gondolkozott, nagy tervet forralt - a bácsi háta mögött.
»Nekem okvetlenül meg kell látnom a mamámat.«
Nem szólt semmit, hanem mikor aludni mentek, mikor a cseléd szobájába vitte, s mikor az is elaludott és hortyogni kezdett édesdeden, szőtte a tervet tovább.
Tehát a mamácska el fog jönni. Bizonyosan az éjjel is el fog jönni. Jól van, ő nem fekszik le, virraszt, ameddig lehet, hogy megláthassa. Mert neki okvetlen meg kell látnia.
De én istenem, ha jön, merre jön be? A szobaajtó nincs ugyan bezárva, de bezzeg be van a kapuajtó. Az ablakon sem jöhet be.
Oh, ezen segíteni kell, hogy a mamácska bejöhessen.
Felkelt, lábujjhegyen odalópozott az ablakhoz és kinyitotta. Aztán visszafeküdt, s boldogan csukódtak le pillái, de nem aludott el, hanem a mamát várta. Meglehet, hogy később aztán el is aludt, és a mama meg is látogatta.
A decemberi hideg csak úgy özönlött a szobába. Reggelre a kis Katica nem tudta elmondani, találkozott-e a mamával, - torokgyíkot kapott. Harmadnapra azután bizonyosan találkozott a mamával. S most már együtt vannak örökre.
A FOGADOTT RAB
1881
(A Moson megyei levéltárból)
A tekintetes alispán úr kijött az ambitusra. Méltóságos léptei alatt ünnepélyesen kongtak a kövek, mintha azok is éreznék, mekkora nagy hatalom lépked rajtuk.
A szél átsuhant az udvaron s megcsapkodta a fel s alá ácsorgó hajdúk és darabontok arcát, mintha mondaná: »Vigyázzatok, fickók! Az ő szeme rajtatok függ.«
Bizonyos komoly csend uralkodott a természetben is, minden hallgatott, minden glédába látszott állani a vármegye első embere előtt: a fák elkezdték rázni zuzmarás koronáikat. A hóval borított fedelekről elfutott az ott játszogató téli napsugár, mintha nem merne, mintha illetlen volna mosolyogni a tekintetes viceispány úr engedelme nélkül.
A két mogorva kőoroszlán a homlokzaton olyan kevélyen és mégis nemes szolgálatkészséggel bámult az alispánra, mintha annak egyetlen intését várná, hogy egyszeribe megelevenedjék s parancs szerint egy-két világrészt elnyeljen.
Maga az alispán úr pedig nem tudott erről semmit, egykedvűen szítta a tajtékpipáját, s némán bámult fel s alá járkálva a hóra, mely az udvaron majdnem térdig ért.
- Várnagy! - mondá. - Hol a várnagy?
Egyszerre húsz ember jött mozgásba a halkan kiejtett szavakra. Sürgés, forgás, lótás, futás keletkezett a vármegye palotájában, ajtócsapkodások, a távolban elvesző felkiáltások hallatszottak, míg végre előtermett maga a várnagy, kis-kagylósi és bezerédi Kampós Mihály uram, s négy rét görbülve állott meg az alispán előtt.
- Miért nem söprik ki az udvarról a havat, domine Kampós? Micsoda rendetlenség ez?
- Nagy baj van, instálom alásan... Attól lehet tartani, hogy tócsa támad a megyeház udvarán. S valamikor tó lesz e helyen...
- Hát miért nem söprik el a havat?
- Nem lehet!
- Megbolondult maga, Kampós? Hogyne lehetne?
- Márpedig nem lehet, mert senki sem akarja megtenni.
- Vágasson ötven botot rá, aki engedetlenkedik.
- Az ám, ha nem volna meg az ordré éppen a tekintetes alispán úrtól, hogy a vármegyeház udvarát a rabok tartoznak söpörni.
- Söpörjék hát a rabok!
- Csakhogy az a baj, nincs ám egyetlen rab sem...
- Hüm! Ez már baj, igazán baj. Egyetlen rab sincs?
- Egy fia sem, tekintetes uram. Mindszentnapkor szabadult ki az utolsó.
- Azóta senki sem lopott a vármegyében?
- Nem, az akasztófáravaló gazemberek... - szólt Kampós uram méltatlankodva. - Egyetlenegyet sem tudtunk becsípni.
- Nos, mi lesz hát? - kérdé az alispán szigorúan.
- A legalázatosabban várom a tekintetes alispán úr bölcs intézkedését ilyetén nehéz körülmények között...
Amit kimondtam, az törvény... az persze törvény; rabok tisztítják az udvart, és senki más... Ennéfogva ha nincs, fogadni kell készpénzen.
- Mit, instálom?
- Hát rabot - mondá az alispán és sarkon fordult.
Amit pedig az alispán egyszer kimondott, annak teljesedni kellett.
Kampós uram utánanézett és Köszvényes Szőcs János kóbor csizmadiát megfogadta rabnak harminc sájn forint fertályévi fizetésért, úgyhogy ez az összeg már ott figurált a vármegye jövő negyedévi számadásában szóról szóra, imigyen:
»Köszvényes Szőcs János fogadott rabnak fertályesztendei bére. . . . . . . . 30 forint.«
Szőcs János alacsony, tömzsi ember volt, egy kicsit iszákos, de különben tiszteletreméltó perszóna. Kosztot az alispán konyháján kapott, italra való pedig csak mindig csordul megyei hivatalban levőnek, neki is bőven kijutott, mert a 30 forint is a »Rák« című, a megyeházzal átellenes korcsmába vándorolt lassankint.
Hivatala elég nyugodalmas volt, mert a bilincset csak juxból tették a lábára, kezére a tréfás vicenótárius urak, hogy ha már fogadott rab, viselje a jelvényeket is, de levehette, amikor akarta: a lakat kulcsa ott csüngött egy madzagon a nyakában.
Le is vette sokszor estenkint, mikor a »Rák«-ba átballagott, hol mint előkelő perszóna, ki az urakkal él egy funduson, ő volt a szószóló és elölülő a többi közönséges vendég között.
Egyszer azonban, éppen három királyok napján (ez a nap volt az alispán nevenapja is) nagyon sokáig pityizálgatott a vármegye rabja, úgyhogy az éjjel is elmúlt, mikor az utolsó kortyot lenyelte. No, de ma meg lehet engedni - a hajdú urak is azt teszik benn a várta-szobában a vicispán egészségeért.
Azok is nyilván mind becsíptek és észre sem fogják venni Szőcs uram ingadozó lépteit és nehezen forgó nyelvét.
A vármegyeház kapuja be volt már csukva, mire Szőcs odakerült. Zörgetett, de semmi hang sem felelt belülről, máskor pedig rögtön nyitották az őrtálló hajdúk.
Hja, ma azok is holtrészegen feküdtek bundákba takarózva a kapu alatt, hallották is a zörgést, de azt hitték: álmodnak...
Még jobban zörgetett Szőcs János.
- Ki az, mi az? - riadt fel Hetyke-Czakó István, a hajdú-strázsamester.
- Én vagyok - kiáltá rekedten Szőcs János.
- Miféle én?
- H á t ... é n ... a  ... r a b. Eresszenek be!
- De ide ugyan be nem jössz, gazember! - feleli Czakó Pista nagy álmosan. - Ha rab vagy, tartsd itt az orrodat; most pedig eredj, keress magadnak más szállást!
Még egy darabig zörgetett Szőcs János - aztán lassankint megszűnt minden nesz. Csak szörnyű hortyogás hallatszott a néma éjben.
Reggelre megfagyva találták az egyetlen fogadott rabot.
Az alispán dühös volt és azt mondta: inkább két hajdú veszett volna el - mert az elég van.
- Ha meg nem hal szegény, felemeltem volna a fizetését.
...Ilyen idők voltak ezek! S mégis szidják a régi közigazgatást és a régi közbiztonságot.
APRÓ - MEGYEI TÖRTÉNETEK
1881
I. A CSÁSZÁR EMBERE
Egyszer egy vidám vacsoráról mentünk haza az alispánnal. Koromsötét éj volt és borzasztó sár, úgyhogy a keskeny gyalogúton szorosan a palánkok mellett csak egymás után haladhattunk, mint a ludak.
Elöl maga az alispán ment, én utána, utánam pedig tarsolyosan, kardosan az András hajdú.
Egy helyen, gondolom a göthös Veisz Náthán háza előtt, hátramaradtam kissé a hajdúval, míg az ívbe összecsukott két tenyere közt tüzet csinált, hogy rágyújthassak.
Ez idő alatt a hatalmas alispán, ki ötvenkét éves kora dacára is még mindig daliás, erős ember volt, nagy bajba keveredett.
Részeg parasztlegény jött vele szemben a keskeny gyalogúton, ahol csak egy ember férhet el, a kitérőnek okvetlenül a sárba kell belépni térdig.
A legény torkaszakadtából dalolt, s hozzánk is eljutott a rekedt nóta.
Hej, megtapogattak,
De mégis bevettek...
Szegény Csuzi Katát
Mért is szomorítják?
Minthogy éppen asszentáció napja volt, nagyon aktuálisnak találtam a nótát, hallva azt még amúgy impurumban, ahogy születik, de csakhamar zűrzavaros hangok váltották fel.
- Félre az útból, minden jó lélek - mert baj lesz.
- Ejnye, akasztófáravaló gazember! - dühöng az alispán.
- Kitérjen az úr, aszondom... mert én a császár embere vagyok.
- Majd adok én neked császárt, de mindjárt, megállj csak...
A legény nem hagyta magát, de az alispán sem. Meglökte a legényt, az visszalökte, s olyan dulakodás támadt köztük, hogy csak úgy rengett a deszkapalánk, amint majd az egyik, majd a másik odavágódott.
- Baj van! - kiáltá a hajdú a gyufatartót is elejtve, s velem együtt rohant urunk védelmére.
András kirántotta kardját (mindig élesre volt fenve), hogy szimpliciter a fejét vágja le annak a hitvány parasztnak, ki kezet mer emelni - uram én istenem! - még a viceispánra is!
- Hol a nyaka, nagyságos uram, hol a nyaka? Hadd válasszam el a fejétől! Ha a fejet hazavisszük, legalább megismerjük reggel, hogy ki volt!
- Pszt! lassan! - kiáltá az alispán hörögve. - Ide ne jöjjetek! Majd végzek én vele magam!
No, már ebben a passzióban nem lehetett háborítani, az ő parancsa végre is törvény: annak engedelmeskedni kell.
Tétlenül néztük a tusát; hol az alispán volt felül, hol a parasztlegény szorította oda a kerítéshez és fojtogatta. Egy mesteri lapockafogással azonban egyszerre az alispán lett a helyzet ura, és átnyalábolva a legényt a földre gyűrte és a mellére térdelt.
Nagy, gyűrűs kezét ökölre szorítva, ütötte, verte ádáz dühhel.
- Nesze neked, császár embere... no, még egy... és még egy, eredj panaszra a császárodhoz.
Egyszerre azonban elcsendesedett a vármegye hatalmas ura, s egész szelíden felemelte a legényt:
- Elég volt, édes fiam! Felkelhetsz!
- Jaj, jaj! oda vagyok! - óbégatott az összevert fiú.
- Hogy hínak, kedves öcsém?
- Nagy Pálnak.
- No hát, Nagy Pál! Ezer szerencséd, édes fiam, hogy te voltál a gyengébbik.
- Köszönöm alásan az ilyen szerencsét...
- Mert ha te lettél volna az erősebb, húsz esztendeig ülsz a börtönben, gazember... ha ezerszer a császár embere vagy is. Most pedig itt van tíz forint - végy rajta pántlikát a szeretődnek.
A privát ügyeiket ilyen sommás úton végezték hajdan az alispánok.
II. AKI TÚLSÁGOSAN LOJÁLIS
J-cs László volt a főispáni adminisztrátor. Magas, robosztus alak, szép szakállal. Politikai nézeteire konzervatív, pecsovics; származására kevély; mindenki iránt nyájas különben és leereszkedő, - de éppen ilyenkor nemegyszer tört ki belőle a gőg és a méltóság, vagyis inkább a kettőnek sajátos vegyüléke.
A megyegyűlések első napja volt. A tiszti emelvényen az alispán és a főjegyző közt ott foglalt helyet a méltóságos kinézésű adminisztrátor, a kócsagos kucsma előtte s az aranyos kard leoldva és keresztülfektetve a könyöklőn. A meggyszínű bársonymente is ott lógott le a nyakáról, tizennégy fontnyi aranyos járulékaival, pedig szédítő meleg volt a teremben.
A tekintetes karok és rendek átkozottul izzadtak, s kopasz homlokukat alig győzték törülni keszkenőikkel. Csak a nagy úr, az adminisztrátor nem törülte meg a magáét... őt nem dirigálja a természet. Őneki semmi sem lehet kellemetlen. Mert semminek sem szabad másképp történni, mint ahogy ő akarja vagy rendeli.
Makacs és merev, igazi arisztokrata. Szókimondó, és diplomata nem tud lenni, higgadt és mégis merész, utálja a pátoszt, de mégis patetikus ő maga is.
Pedig éppen a pátoszáról ösmeretes Fráter beszél, aki öccsét: Fráter Pál megyei követet kísérte a pozsonyi koronázó országgyűlésre.
Se vége, se hossza a beszédnek, melyet kappanhangon ad elő a szónok, elreferálva nagy fenek-kanyarítással szögrül-végről mindent a pozsonyi útról és a diéta megnyitásáról.
Unják a rendek, a hatalmas ásítások feszítik a tekintetes és vitézlő állkapcákat, csak az adminisztrátor hallgatja mereven, figyelmesen, mint mindig, s el nem mosolyodik, komor méltóság ül a homlokán.
Fráter áradozik a lojalitástól, s mindig az adminisztrátor felé néz egy-egy ilyen diktum alatt, mintha a »lojális nagy úr« figyelmét híná fel, hogy »ide hallgass, most neked hízelgek, a te kedved szerint beszélek«.
Jankovics László ráncbaszedi a homlokát, úgy hallgatja, míg a karok és rendek kissé már sokallják is nemcsak az oráció hosszadalmasságát, de a lojalitását is.
De Fráter mindig jobban-jobban belejön. Szemeit áhítatteljesen forgatja, s egzaltálva, hangja zsoltáros éneklésbe megyen át.
- És láttam a szentséges király őfelségét fejedelmi díszornátusban...
De már ez sok! A hatalmas adminisztrátor bosszankodva üt kardjára. Megcsördül a jó ősi vas, s csörgését tompán követi az adminisztrátor gúnyos közbeszólása:
- Volt-e bagó a szájában?
Végig süvít a meggondolatlan gőgös szó a termen. Elsápadnak a rendek. Csak az adminisztrátor marad hidegen:
- Különben folytassa, tisztelt táblabíró úr.
Folytatta is aztán, míg el nem végezte. De Jankovics László is elvégezte fényes pályafutását ezzel az egy közbeszólással.
Néhány nap múlva fölmentették - adminisztrátori hivatalától.
III. A BÉCSI HINTÓ
Az öreg Rolly nagyon eredeti ember volt: úgy hazudott, mint egy bakancsos, s fösvény volt, mint egy rongyszedő zsidó.
Egyszer meglátogatta az unokaöccse Rollyt, ki szerfelett gazdag ember volt, éppen akkor hozatott Bécsből egy parádés kocsit, - olyat, aminőn még a főispán felesége sem ült, pedig hercegnő.
Olyan kocsit akkori időben még nem is láttak Magyarországon; karcsú, módos, ruganyos az ülése, alja csupa merő selyem - csak éppen, hogy beszélni nem tudott.
- Ejnye, de szép kocsija van, bátya! - mondja a parasztforsponton jött jurista fiú.
- Hehehe! Ugye tetszik neked, te gazember? No, hát neked ajándékozom, hehehe...
Így szokott beszélni az öreg. Hanem hát azt már mindenki tudta, hogy a szava nem gilt, a jurátus is tudta. A »neked ajándékozom« után, ha tovább firtatta volna, az a mondat állt: »de használatra nálam marad«, vagy: »de tíz év múlva«.
Laci azonban nem firtatta tovább, hanem ebéd után, midőn az öreg elszundikált, kiment a paraszt fuvaroshoz és megparancsolta neki, hogy a szép új kocsiba fogjon. A Rolly ispánja, aki látta a dolgot, meg akarta akadályozni, de az úrfi felvilágosította, hogy kipróbálja a hintót.
Befogott a fuvaros, Laci felült a hátulsó ülésre, kimentek a kapun s befordultak a szilkei országútra. Egyszer csak jön szemközt velök Serédy főszolgabíró, aki legnagyobb auktoritás volt a megyében.
- Ejnye, de szép kocsid van, öcsém! - kiált rá a fiúra.
- Ha olyan nagyon tetszik a bátyámnak, cseréljünk.
- Igazán mondod? De csak nem bolondultál meg?
- Már én pedig szívesen elcserélem a bátyám sárga bricskájáért; mindig az ilyen kocsira vágyódtam.
- No, hát akkor itt a parulám.
Nyomban ott kifogták a lovakat, s elcserélték a kocsikat, s azon a sárga bricskán vígan ment hazafelé, Serédy pedig a Rolly-kastélynak tartott.
Nézi, nézi az ambitusról az öreg Rolly a gazdasszonyával.
- Ejnye ni, micsoda pompás hintója van Serédynek! Akármi legyek, ha nem hasonlít az én bécsi hintómhoz: szakasztott olyan. Már csak jó ízlésű ember ez a Serédy is...
Berobogott a négy pej, kényesen hozta a könnyű hintót. - Hozta isten, főszolgabíró úr! Gyönyörű kocsija van, meg kell adni.
- Éppen az imént cseréltem az úton.
- Ugyan kitől? Mert nekem is éppen ilyen van...
- Hát éppen az unokaöccsétől, Lacitól.
- A La ...ci  ... tól? - hebegé az öreg meghűlve. - No, megállj, gyilkos gazember!
- Miért haragszik reá olyan nagyon?
- Én? Már mint én? - vette magát észre az öreg, ki nem sietett nevetségessé válni. - Nem haragszom... dehogy haragszom; hanem csak úgy rájár a szájam, valahányszor a gyerek nevét említem... aki különben nagyon kedves fiú, hehehe...
IV. HÉT FONT EMBERHÚS
Tihanyi temesi gróf, főszolgabíró korában, mint fiatal ember, négy szép szürke lován indult el a járásba. Tüzes volt a négy paripa, alig bírt vele a kocsis, néha még a cifratarsolyos hajdú is segített tartani a gyeplőt - kivált a lejtős helyeken.
Z. falu mellett egy kereszt állott, egy vérrel bepettyegtetett pléh Jézussal. S a Jézus éppen olyan alkalmatlanul volt elhelyezve egy út-kanyarulatnál, hogy a lovaknak szemben esett, s azok rendesen megijedtek tőle.
Most is az történt. Az ijedős szürkék fölágaskodtak prüszkölve és nem akartak indítani, hanem a bricska farolt recsegve, úgy, hogy majd összetört. Dühbe jött a fiatal Tihanyi s rákiált a hajdúra.
- András!
- Parancsoljon, nagyságos uram!
- Hoztál-e fejszét?
- Ott van a kocsiban a kis balta: anélkül sose indulok, mert nem tudni, nem-e esik valami baja a kocsinak, amit megigazítani kelljen.
- Nohát, fogd szaporán: vágd ki azt a keresztet!
A hajdú marcona legény volt, de erre a parancsra mégis elsápadt, mereven állt meg ura előtt és nem mozdult.
- Mit parancsoltam, te gazember?
A legény térdre esett.
- Nagyságos uram... ne kívánja tőlem, mert megver engem az isten.
- Te nyomorult! - kiáltá Tihanyi. - Hát neked több az isten, mint a főszolgabírád, te gazember? Hátha száz botot vágatok rád, leveszi azt aztán rólad az isten?
A hajdú belátta, hogy talán mégis csak több a szolgabíró: engedelmeskedett. Egy-két fejszecsapás, s a Jézus ott hevert a porban, éppen az arcával vágódott oda az útszéli rögökhöz.
A bricska pedig vígan röpült odább, nagy port kavarva fel maga után a négy paripa: messziről hadd tudják, hogy a vármegye hatalmas ura közeledik abban a nagy porfelhőben.
Harmadnapra fordult meg a főbíró, hogy ím útja megint arra vigye.
De mennyire meg volt lepetve, midőn ahol előbb a kereszt állott, azon a helyen nagy néptömeg fogadta zászlókkal és mindenféle szent jelvényekkel. A processzió élén a pap, főtisztelendő Kubcsik János úr állott a baldachin alatt, mint Úrnapkor szokás.
- Miféle bolondéria ez! - tűnődik magában Tihanyi. - Kocsis, állj meg, hadd hallom, mit akarnak.
A szelíd arcú pap ekkor előre lépett a tömeg közül és súlyos szavakban megátkozta a lutheránus nagy urat.
- Átok reád, amiért az isten fiát megcsúfoltad, fű kiszáradjon, ha megtaposod, ember elundorodjon, ha megszólítod, izzadságod vérré legyen, álmod ébrenlétté váljék, ébrenléted lélekmardosássá. Légy átkozott; leheletedben dögvész támadjon, pillantásod megperzselje a becsületet, mosolyod izzó sebeket fakasszon...
Szörnyű volt az átok. Dühbe jött a nagy úr, és nem hagyta bevégezni sem.
- András! - mondá és parancsolólag intett a szemével.
- Parancs! - kiáltá a hajdú hirtelen leugorva.
- Fogd le azt a papot és vágj rá hirtelen huszonötöt - aztán induljunk.
- Híveim! - kezdte a pap... - Ne engedjétek rajtam azt a csúfot elkövetni.
- Majd adok én mindjárt »híveket«! Láncokba veretem, s holtig rab, aki moccanni mer!
A hajdú torkonfogta a lelkészt átkozódása közepett.
- Eressz el! Én az isten szolgája vagyok.
- Üsd! Én a vármegye ura vagyok. Meg ne moccanjon senki.
Nem is moccant meg senki, s megtörtént a nagy botrány - a szegény lelkészt az út közepén vágatta meg, de csak hét pálcaütésig.
A hetedik pálcaütésnél maga is megdöbbent a nagy merénylettől s intett a hajdúnak, hagyja abba.
.......
Híre ment ennek a vérlázító stiklinek a megyében s iszonyú felháborodást szült mindenfelé. A katolikusok nagyban lázongtak, s petíciók, küldöttségek mentek a megyéhez, az érsekhez Esztergomba, a palatinushoz Budára, sőt még magához a császárhoz is.
Tihanyi, amint megérezte, hogy baj lesz: rögtön leköszönt hivataláról s elmenekült a megyéből, el tán az országból is.
Az ájtatos hívek azt rebesgették, hogy Bécsben van a börtönben, s hogy a császár hét font húst fog kivágni az ő testéből a hét pálcaütésért.
A papok előszeretettel terjesztették e hírt, s mint rege, sok évtizedig tartotta fenn magát a megyében a köznép között - még akkor is, midőn hosszú évek múlva, Tihanyi mint temesi gróf tért vissza ottani birtokaira, mégpedig nem megfogyva hét font hússal - hanem a régi karcsú legény helyett egy pocakos öregúr, megszaporodva vagy egy mázsával.
V. A HARMADALISPÁN
Sz. Miklós bácsin esett meg az a közönséges dolog, hogy versenyúszók egylete nélkül is egyszer csak azon vette magát észre, hogy úszik.
Mégpedig úszik olyaténképpen, hogy sohasem fog a partra kiúszni.
Ellicitálták a dominiumot, s azonfelül maradt még egy potom félmilliócska adósság. No, hanem ez már egészen a hitelezők baja, s Miklós bácsinak nem okozott főfájást a világért sem.
A hatalmas, mindenható főszolgabíró ezentúl is csak olyan nagy úr volt, mint azelőtt. Fényesen költött, nagy borravalókat adott s semmiféle kényelmet nem vont meg magától - ami pedig nagy művészet, ha az ember egy félmillióval túl van a minuson.
A testvérei segítették az öreget valamicskével; ez a pénz jól fölosztva és a fényes összeköttetések, melyekkel bírt, fenntartották őt.
Midőn a restóráció bekövetkezett, minthogy igen népszerű ember volt, szavazattöbbséggel megválasztották 2-od alispánnak.
- Köszönöm a megtiszteltetést - mondá Miklós bácsi -, de nem fogadom el az alispáni állást.
Nagy éljent harsogtak neki, s miután semmi ovációkkal nem volt rávehető, megválasztottak alispánnak egy másik urat, s jött a főszolgabírói állás betöltése.
Egyhangú, viharos felkiáltással lett meg Miklós bácsi. Olyan éljenzés tört ki a nevére, hogy majd leszakadt a fényes palotaterem.
- Köszönöm a megtiszteltetést - mondá Miklós bácsi az emelvényre lépve -, de nem fogadom el a főszolgabírói állást.
Most mindazok, kik előbb szerénységét méltányolták is, megrohanták az öreget; hogy az istenért, mit gondol, miért nem fogad el hivatalt, hiszen ő rá van szorulva.
- Hát ki mondja, hogy én nem fogadok el hivatalt?
- Az imént mondtad magad.
- Én csak a főszolgabíróságot nem fogadom el.
- Ugyan miért?
- Azért, mert én írnok akarok lenni.
- Írnok? Te? Egy... Sz. Miklós!
- Sz. Miklós ide, Sz. Miklós oda... Ha a tekintetes megyei bizottmány jó szívvel viseltetik irántam, akkor...
- Halljuk!
- Akkor írnoknak fog megválasztani... vagyis olyan állásra, amely csak 300 forint javadalmazással van összekötve, mert, uraim, én a hitelezőimmel rossz lábon állok, s elvem, hogy valami kellemes velök sohase történjék: annál kevésbé énáltalam. Válasszanak meg engem a tekintetes alispán úr mellé - írnoknak.
Így lett Miklós bácsiból megyei írnok, de minthogy sose körmölt azért semmit s abszolute nem dolgozott - az ifjabb generáció »Harmadalispán«-nak nevezte el komótus állásában.
VI. AZ ARANYKALODA
A Sz. család egyik nem régi őse országbíró volt. Hatalmas, módos család most is majd mindenik tagja; de ha vagyont szerezhetnek is az ősök az unokák számára, az észt nem lehet rátestálni senkire. Azt még a király se adhat.
Így lőn, hogy a nagy országbíró egyik unokája bizony együgyű ember s főleg rettenetesen hiszékeny és kapzsi, amit az ismerősök szeretnek a maguk mulatságára felhasználni.
- Hallod-e, Pista!... - mondjuk neki egyszer -, téged megcsaltak ám a testvéreid.
- Engem? Hogy engem? Olyan nincs! Ki merne egy Sz-t megcsalni.
- No hát, én nem tudom... hanem rebesgetni hallottam. Ha nem igaz, annál jobb! Váljék egészségedre, ha kikaptad annak idején a részedet az aranykalodából.
- Ohó! Hüm! Miféle kalodát mondasz? - kérdezi Pista úr összeráncolt homlokkal.
- Hát az aranykalodát!
- Miféle aranykalodát?
- Ami az országbíróknak szokott lenni.
- Az országbíróknak? - lihegé tátott orrlyukakkal és kidülledt szemekkel.
- Nos, igen! Azt csak tudod, hogy minden falusi bírónak kalodája volt azelőtt, persze fából...
- Ühüm... persze, persze... Hát hogyne tudnám? Mondjad csak, kérlek, tovább.
- Ejnye, de nehéz fejű vagy! Nos, a falusi bírónak fából volt a kalodája, de az országbíróé aranyból kellett hogy legyen...
Pista szemei felcsillogtak a dühtől, de csak egy percig, a következőben már elérzékenyülve borult barátja nyakába.
- Áldjon meg az isten... látom, hogy jóakaróm vagy, pajtás... Hidd el, magamtól sose jöttem volna rá!
...S azóta folyik a per fórumról fórumra az eltagadott aranykaloda és járulékai iránt.
VII. EGY KONFERENCIA
...Ötven bot annak az akasztófáravaló újságírónak, amelyik a dolgunkba meri magát ártani... és ezt a konferenciát kiírja!...
Így ígérte ezt miheztartás végett a megye legmindenhatóbb oligarchája, H. István, midőn az elnöki széket elfoglalta azon a Deák-párti titkos értekezleten, amelyet én most mégis kiírok.
Hanem az igaz, hogy előbb mégis óvatosságból bevárom, míg a tekintetes úr, aki az ígéretet tette, meg méltóztatik halni.
De azért tartok tőle, hogy az éjjel, ha van halottak birodalma, megjelenik két vármegyei hajdú síri árnya - ha ugyan a halvány lepedőkosztüm miatt mind le nem mond odaát az itteni hivataláról - és a hatalmas oligarcha nevében lekapnak a tíz körmömről, ha már egyszer ki van mondva eleven ember korából megmásíthatlan végzésnek.
Hát úgy volt az - ha már belekezdtem -, hogy a Deák-párt nagyon ingerült volt e napon a választási mozgalmak rossz fordulata miatt. Nagy dolog történt. A hírhedt »paktum« ellenére is egy Deák-pártinak kicsinált kerületben baloldali ember lépett fel.
Hát látott már valaha Európa ilyen botrányt! Hát kicsodák ők, hát levegő az ő szavuk, mikor kimondják, hogy »az idén nem lesz választás, punktum. Innen ez és ez lesz a követ!« Hát nem respektálnak már ebben a vármegyében senkit és semmit? Hát ki parancsol itt már?
Hallatlan ez. Immár megfordul a világ és mozog a föld.
Hogy mer mozogni, ha rá van parancsolva, hogy megálljon?
Nem ér már a Corpus Jusit semmit, palatinus sincs már Budán - hanem ők, a régi urak még itt vannak, s amíg itt vannak, még a fűnek is úgy kell nőni a megyei ég alatt, amint ők akarják.
Gyúanyaggal volt tele a terem, mintha minden percben felrobbanni készülne, a szemekben villám, a homlokokon felhő.
Az ős főispánok arcképei a falakról, amint a belopódzott napsugár ott táncolt rajtuk, mintha jóváhagyólag integettek volna ehhez a nagy haraghoz... Csak rajta, tekintetes urak! A hatalom az önöké!
Kezdetét vette a tanácskozás. Idegesen szólalt fel legelőször egy öregúr ősz fejjel, apró, szúrós szemekkel.
Elmondta, hogy ő erős pártember ugyan, de ennél a dolognál mégsem pártérdekből szólal fel, hanem lelke mélyéig felháborodott azon a szemtelenségen, hogy egy olyan ember mert föllépni, aki nem a megyei famíliák közül való... még tán nem is nemesember.
- El kell fogatni! - kiáltott közbe Szentillényi, a legtősgyökeresebb megyei arisztokrata.
- Helyes! - zúgtak rá a többiek. - El kell fogatni.
- Én is osztom a tisztelt értekezlet nézetét, - de mit adjunk indoknak?
- Egyszerű! Azt fogjuk mondani, hogy fölségsértés, lázítás volt a programbeszédjében.
- Igen ám, - de még nem mondott programbeszédet!
- Hát akkor valamelyik magánnyilatkozatában volt fölségsértés.
No, ebben aztán megnyugodtak valamennyien, csak egyetlen ember hallgatott: egy szép fiatal férfiú, a megye legképzettebb szolgabírája: Ribay Miklós, kit mindenki szeretett s kinek mindenki kedvében járt, mert sokoldalú tudományosságából fényes karriert lehetett jósolni. Ez a gyerek még miniszter lesz valaha s berakja az egész vármegyét államhivatalokba!...
- Eszerint ki van mondva határozatilag az elfogatás - vette fel a szót az elnök. - Mint én tudom, a jelölt most Budapestre utazott zászlókat és jelvényeket szerezni. Legkényelmesebb volna őt, amint Vácon a hajóbul kiszáll, rögtön elcsípni a parton, mert otthon, a kerületben véres verekedés fejlődhetik: a fanatizált - választók ellenszegülhetnek az elfogatásnak.
- Fogjuk el tehát Vácon a parton, - de itt viszont az a kérdés merül fel, ha jogunk van-e őt idegen megye területén rabbá tenni?
- Ej! Jog ide, jog oda! Legfeljebb Pest megye fog berzenkedni egy kicsit.
Ki lett hát mondva a határozat. Csak az volt még hátra, kire bízassék a végrehajtás?
A szolgabírák valamelyikére. Legjobb lesz, ha Ribay Miklós küldetik ki.
- Ezennel kiküldetik tehát Ribay Miklós - mondja ki berekesztőleg az alispán.
Ribay Miklós szép halvány arcát lángoló pír önté el.
Felkelt a padban s ahelyett, hogy némán meghajtotta volna magát a távozni készülő urak előtt, egyszerre harsány hangon kezdé:
- Uraim! Várjanak még kissé. Engedjék, hogy elmondjam észrevételeimet.
- Miféle észrevételeket? - rikoltott közbe Szentillényi. - Minek az a sok beszéd?
De a fiatal tudóst nem lehetett elhallgattatni, s az urak nagy kelletlenül visszaültek székeikre, hogy ugyan mit lehet itt még mondani...
Az a fiú pedig úgy beszélt, mint egy Demoszthenes és mint egy egyetemi tanár egyszerre. A tudomány érvei, a meggyőződés ereje és a lelkesedés tüze tették ragyogóvá szónoklatát, hogy ámulva és fejcsóválva hallgatták azt a vének; az alispánt és az elnököt úgy hátba ütötte néha egy-egy hatalmas kifejezés, hogy izgatottan forogtak ide-oda.
Mert a személyes szabadság szentségéről beszélt az ifjú s a képviselő-jelölt állását fejtegette, hol jogilag, az észhez szólva, hol flosculusokkal a szívekhez.
Kérte esedezve a tisztelt értekezletet, vegye vissza e határozatot, s mikor lezúgták, szenvedélyes hangon tört ki, megfenyegetve a hatalmasokat:
- Jegyezzék meg, uraim, hogy minden dolognak két oldala van...
- Meglehet, öcsém - vágott közbe az öreg Szentillényi zordonan -, de sose lesz belőled vicispán.
Nem is lett szegényből soha, de még vármegyei hajdú sem.
Fölösleges mondanom, hogy a jelöltet elfogták, hiszen benne volt akkoriban a hírlapokban, s a miniszterhez intézett interpellációkban később, melyekre az mai napig sem felelt természetesen, csak Ribayról említem meg, hogy fényes karrierje odalett.
Egy hónap alatt kivekszálták a hivatalából, s most mint ügyvédsegéd tengeti életét szegényen, nyomorultul, azon töprengve: hátha mégis csak egy oldala van minden dolognak.
Az  - amit a hatalmasok meglátnak.
VIII. A DIPLOMATA MODORA
Az N. megyei főispán őméltósága nagyon jó lábon állott az esztergomi érsek őeminenciájával, mert őeminenciáját a kiválóan katolikus grófi család e fejéhez a vallásos érzetek is csatolták a személyes rokonszenven kívül.
A főispán úr őméltósága gyakran átkocsizgatott Esztergomba, sőt azonkívül is sűrű levelezésben állott a hercegprímással, gyakorolván magukat mind a ketten az ősök dicső nyelvében: a latinban.
Hogy e stílgyakorlatoknak néha nem kevés befolyása volt a közügyekre is, magától értetődik, mert »János érsek«-nek is, a kancellárságot viselt főispánnak is messzire elért a keze - bár meg kell adni, hogy a főispán úr őméltósága mégis jobban nyújtotta ki a magáét.
Nem volnának papok a papok, ha ki nem szimatolták volna ezt a viszonyt, s nem lett volna bennük magyar természet, ha kerülő utat nem használnak oda, ahol az egyenes út kétes lehet.
Így lőn, hogy a csoltói plébános a verecskei eklézsiára való vágyódásában, midőn az vakanciába esett, mielőtt a prímáshoz folyamodnék, a főispán úr ajtaján kopogtatott előbb: a nagy befolyású főúr kegyes pártfogását kikérni.
A legócskább reverendáját és a kopott saruit ölté fel őtisztelendősége ez alkalomra, így állítván be a nagy úr színe elé.
- Mivel szolgálhatok, domine reverendissime? - kérdé a főispán íróasztalától udvariasan felkelve, s arcát, melyet bizonyos gúnyos vonás az ajkszéleknél olyan jellemzővé tett, a jött fel fordítva.
- Könyörögni jöttem nagyméltóságodhoz - mondá a pap tört, alázatos hangon -, kegyes gráciáját jöttem kikérni.
- Mi végett, kedves páter?
- A verecskei vakancia végett. Esedezem, kegyeskedjék engem levélileg ajánlani őméltóságának.
- Tehát nincs megelégedve a jelenlegi plébániájával?
No, erre aztán megeredt a panasz a főtisztelendő úr szájából, mert ösmerte, hogy a főúr jószívű a nyomor iránt, s elkezdte ecsetelni, hogy ő milyen szegénységben van, hogy nincs mit ennie, még tisztességes ruhát sem csináltathat, cselédre sem futja, a csizmát is maga tisztítja; ha még egy olyan rossz esztendő jön, mint a tavalyi, az éhenhalás fenyegeti... pedig már öreg, roskatag, nem is lát jól, egy jó káplán ugyancsak ráférne...
A főúr csak hallgatta egy darabig, ásított egyet-kettőt közbe, türelmetlenül végigsétált a szobán, de a panaszból még folyton nem fogyott ki a pap, mindig nyöszörgőbb hangon, élénkebb színekkel festve szegénységét.
A gróf hagyta beszélni, majd odalépett a nyitott ablakhoz, széthúzván a pompás vörös atlasz-függönyöket s szórakozottan hajolt ki úgy, hogy a fél arca benn volt a szobában, mintha figyelne is, nem is - a szeme pedig ott künn kalandozott a néptelen, hallgatag utcán, hol a kisváros csendjét semmi sem zavarta, csak két jó paripa patkóinak csattogása, mely egy hintó elé volt fogva, a bakon libériás kocsis, fel s alá sétáltatta a módos úri fogatot a megye fényes palotája előtt...
Végre nagy idő múlva - miután a leghosszabb létániának is van vége - kifogyott a szuszból a tisztelendő atya, elmondott nagy nyomoráról minden képzelhetőt és ájtatosan keresztbe fektette mellén kezeit. Szemét az ég felé fordítva várta a főúr kegyes válaszát.
Az pedig nem szólt semmit; hallgatagon nézett hol ki az ablakon, hol befelé a háromrétbe görbült papra.
Végre, midőn már megsokallta olyan sokáig ácsorogtatni, nagy álmosan egyet-kettőt ásított s így szólt:
- Apropos, főtisztelendő úr! Az öné az a szép ekvipázs odakünn?
...A tisztelendő úr elpirult - s nem kérdezősködött tovább a hatás iránt, melyet nyomora előidézett, hanem hirtelen ajánlotta magát.
CSERVÁRY ÁKOS HŰ FELESÉGE
1881
Szezon-beszély húsz fejezetben...
Bevezetés
Vilma nagysám nagyon beteg volt. Mikor Pista, a parádés kocsis megpillantotta, amint hintóba tették, kedves Boriskájának azt súgta hirtelenibe:
- No, ez se fog kitelelni! Nem hiszem, hogy élve elérjük Koritnyicát.
Maga nagyságos Cserváry Ákos nem mehetett el őnagyságával a fürdőbe. Fájdalmas szívvel bár, de kénytelen volt otthon maradni a nyomorult pótválasztás miatt.
Ha már húszezer forintot belefektetett az éljen-ordításokba - s bizony nem a maga, hanem szeretett felesége kedveért tette, ki minden áron Budapestre vágyik - most már nem hagyhatja abba a közbizalom ápolását, midőn majdnem valószínű már a mandátum.
A szegény kis menyecske egyedül utazik... Ákos úr majdnem könnyeket hullat az önvád miatt. De hiába, úgy kell lenni, a választások után rögtön ott lesz »édes kis beteg angyalánál«.
Hiszen mehettek volna együtt is, de a szegény beteg nem várhat, egy napot sem várhat... Az orvosnak roppant aggodalmas volt az arca, midőn üterét tapogatta... Nem, egy órát sem lehetett várni...
Hanem hiszen vele lesz a hű Boriska szobalány, kinek tíz forintot nyomott kezébe, hogy csak jól ápolja.
Mikor a fiatal asszonyt felültették a kocsiba, az »időske« férj sírva fakadt...
- Isten veled, édesem! Isten veled!
- Adieu! - mondá az asszony elhaló hangon, s a hintó megindult...
Adieu, adieu! Ez a szó visszhangzott Ákos úr fejében; mindenünnen ez zúgott. A füvek ezt suttogták, a folyamok ezt morogták.
Ákos úr szívére nagy lidércnyomás nehezedett. Valami sötét előérzet kezdte bántani.
Húsz nap múlva lesz a pótválasztás. Húsz nap egész örökkévalóság.
Az a szegény, hű teremtés nagyon rosszul nézett ki. Arcbőre átlátszó volt... Istenem, istenem, hátha húsz nap múlva már késő lesz!
Még elgondolni sem merte a szörnyű eshetőséget. Annál kevésbé kimondani...
De azért mégis nyomta szívét az a nagy fekete, alaktalan holló, melynek előérzet a neve.
Első nap
Cserváryné a fürdőbe érkezett skót köpenybe burkolva, nagy kalap és nagy fátyol takarja el szenvedő arcát.
- Van-e szoba?
- Van a földszinten - mondá a pincér.
A nagyságos asszony beszállásolt.
- Meddig parancsolják a szobát?
- Két hónapra.
A főpincér végigtekintett az asszonyságon s kétkedő mosolyt eresztett meg.
Cservárynét két cseléd támogatva vitte be. Levetkőztették és egész éjjel mellette virrasztott a Borcsa szobaleány.
Második nap
- Ön nagyon rosszul van, asszonyom. Önnek gyökeres kúra kell - mondja az öreg orvos.
Halk sóhaj a válasz.
- Hüm, hüm! A szív nagyon hevesen dobog, a szem... hüm, ez a szép szem beteges sárga színű, az idegek túlizgatottak.
- Istenem, még az is.
- Úgy van, asszonyom. Egészen elerőtlenedett. Ön naponkint egy negyedóráig fürdeni fog. Abból három perc jut a tusra, s megiszik egy pohár forrásvizet.
Harmadik nap
Hordszéken viszik a fürdőszobába. Nehéz flanell-köpeny van rajta.
- Vegyetek le róla minden ruhát.
- Milyen soványka - mondja a fürdető asszony.
Beteszik a fürdőkádba.
Viaszkos vászon főkötőt helyeznek szép hajára.
A harmincöt foknyi víz nervózussá teszi.
- Nem akarok kigyógyulni - nyögé. - Inkább meghalok. Vegyetek ki a fürdőből.
Negyedik nap
Mit mondjunk a negyedik napról? Hiszen olyan egyformák a napok - ezekben a magyar fürdőkben!
Ötödik nap
- Nini, őnagysága éledezik.
- Igaz-e, hogy már magától kelt fel s lépett be a hordszékbe?
- De igaz ám. A fürdőben sem türelmetlen többé.
Az orvos, ki minden ötödik nap meg fogja mérni testsúlyát, ma kezdte ezt s azt a reményét fejezte ki, hogy öt nap múlva Cserváryné már sokkal nehezebb lesz, mert könnyebben lesz.
Ez ennek az unalmas doktornak első jó vicce!
Hatodik nap
Cserváryné gyalog megy már a fürdőbe, fehér flanell-kosztümben.
De a csuklya egész orráig le van húzva.
Csupán a parkon kell áthaladnia.
A park hemzseg a sétálók rajától, de mit törődik velök. Hiszen neki férje van, aki szereti s akit ő is... tisztel.
Az ismerősöket sem veszi észre.
A cselédségnek kiadta a rendeletet:
- Akárki kérdezősködik is utánam, mondjátok, hogy még nem érkeztem meg.
- Teringette! - mondja a felszolgáló személyzet. - És még azt mondják a rossz nyelvek, hogy már az erényes nők kivesztek!...
Hetedik nap
Az asszonyság olyan édesdeden aludt az éjjel. Tej-arcán még rózsák is nyíltak álmában. Csodálatos, hogy milyen jót tesz neki ez a fürdő...
Aztán milyen étvágya van! Mint egy kis farkasnak.
Délután négy órára kocsit rendelt s kiment a bércek közé. Mily felséges ez a hegyi levegő! A magány is elragadta.
Megelégedetten sóhajtott fel;
- Mily boldogság egyedül lenni!
Nyolcadik nap
Másnap is egyedül volt tehát. A magány gyönyörködtette most is.
De már ez mégis csak olyan másodszori magány volt!
Kilencedik nap
Ma is megszokott életrendjét követte a gyengélkedő asszonyság (most már arra változott át a »beteg asszonyság« titulus).
Mikor azonban a parkon keresztülment, egyszerre úgy érezte, hogy kissé még nehéz a lélegzete.
S ez okból (higgyék meg, hogy pusztán ez okból!) hátradobta a csuklyát s szép harmat-arca egészen látható lett.
Meg is látta rögtön egy sétáló fiatalúr. (Jaj, de kellemes egy ember!) Mert a hölgy is megpillantotta.
A fiatalúr utána ment.
Mikorra a szép Cserváryné visszatért, akkor ott ült a »szerelmesek padján« közvetlen szobája előtt s hosszan, érdekkel szemlélte...
Olyan szép, szelíd nézése van!
Félóra múlva borravalót nyomott a pincérnek markába.
- Kicsoda az a hölgy, ki a 6-ik számban lakik?
- Cserváry Ákosné.
- Mit tud róla?
- Semmit... Azaz, hogy egyedül van. Férje nincs itt.
Tizedik nap
- Ma igazán jól esett a fürdő, kedves Borcsám!
- Különösen a zuhany... ugye, nagysád?
- Hogy tudod?
- Hát iszen ott voltam... Úgy nézett ki nagysád, mint egy angyal. Oh, ha...
- Micsoda ha?
- Ha az a fiatalember akkor benézhetett volna valami repedésen.
- Eredj, te cudar!... Hogy mersz ilyet beszélni!
Tizenegyedik nap
- Ah! Oh! Hiszen nagysádka már egészen jobban van... Igazi friss menyecske lett.
- Igazán, kedves doktor úr?
- Becsületemre, asszonyom. Ez a fürdő, ez a fürdő. Ilyen fürdő több nincs a világon. Ugye, jól esik kegyednek is?
- Megvallom.
- Nos, fürödjék tehát egy óra hosszat, szép testének... az ilyen patyolat testeknek, hüm... jó a víz. Gyógyvizet is többet ihatik... Sőt...
- Rendelkezzen velem, doktor úr!
- Sőt egy kis zenét is hallgathat délutánonkint.
- Oh, kedves, aranyos doktorkám, maga csókolni való öregember!
Tizenkettedik nap
Cservárynén ma fehér kasmir-öltöny van.
Így megy fürdeni. A fiatalember természetesen most is ott van a parkban és pillantásaik találkoznak.
Este a zene andalító. A hölgyecske lefekvés előtt egy operett-áriát dúdol.

(A tizenharmadik nap leírását engedjék el az olvasók a szerzőnek)

(A tizennegyedik napot viszont a szerző engedi át elképzelni az olvasónak.)
Tizenötödik nap
- Borcsa! ma olyan üdének érzem magam, hogy azt hiszem, eljött az ideje felvenni a derékfűzőt.
- Mit gondol, nagysád?
- No, ne morogj! Hozd elő inkább!
Felpróbálja, de még szorítja egy kicsit.
- Vegyük le - mondja lemondó sóhajjal. - Azután hozd ide a »Magyarország«-ot. Attól elalszom, míg a zene megkezdődik.
Tizenhatodik nap
Ami marad, nem múlik.
A derékfűző újra előkerül a szekrényből. A kísérlet most már egészen sikerül.
- Nem adom száz forintért, hogy már nem szorít!
Elmegy a sétányra. Éppen a nyitányt játsszák. Gyönyörű a zene, de még gyönyörűbb a menyecske.
Nézik is sóvár szemmel minden oldalról.
Cserváryné a legyezőt villogtatja. Az alól kacérkodik két hamis szeme.
Az »ismeretlen« fiatalember le nem veszi róla tekintetét, mely epedő és ábrándos.
Szegény fiatalember! gondolja az asszonyság - sajnálkozva.
Pedig most éppen nem lehet sajnálni, mert most a legboldogabb.
Az történt, amire már régen várt: egy barátja éppen e percben halad el Cserváryné mellett és köszön neki.
No, isz éppen ez kellett neki. Hirtelen utána fut.
- Megállj csak, pajtás! Ösmered azt a hölgyet?
- Hogyne ösmerném. Még lánykorából.
- Gyere hát, mutass be, de azonnal.
- Szívesen. Gyere!
(Odaérnek.)
- Asszonyom, van szerencsém bemutatni Fenyéry Miklós barátomat.
- Örülök, uram! - mond őnagysága nyájas mosollyal.
Tizenhetedik nap
Másnap hősnőnk kikocsizott a környékbe, mint tegnap is említé, az Ámor-templom romjaihoz.
Mikor a hintó fölért a hegyoldalra, egy lovast pillantott meg a tisztáson.
Ez ő! Suttogá csillogó szemekkel.
Tizennyolcadik nap
A parkban ma is találkoztak - persze véletlenül.
A menyecske pompásan néz ki, fürge, mint a csík, szemei fénylők, ajkai pirosak.
Kölcsönösen üdvözölték egymást és beszélgettek néhány percig.
A zenénél új toalettben jelent meg Vilma.
Este a műkedvelő-előadásra megint új ruhában. Vilma hajában piros rózsa. Mily figyelem! Miklós gomblyukában szintén ilyen színű.
Székeik egymás mellett voltak - persze véletlenből.
Fecsegtek, csevegtek s néha keresztnevükön szólították egymást - persze tévedésből.
Tizenkilencedik nap
Együtt sétáltak ki a romokhoz s sokáig nem voltak láthatók, se a parkban, se a zenénél.
Huszadik nap
A huszadik nap meg éppenséggel nem voltak többé láthatók. Elrepültek együtt, mint egy szerelmes galambpár.
Mikor a huszonegyedik napon megérkezett a férj s tudakozódott őnagysága után, a főpincér azt mondta:
- Őnagysága elutazott.
- Hová ment? - kérdi megdöbbenve a férj...
- Hja, azt nem lehet tudni!
S nagyságos Cserváry úr eltalálta ebből, hová mehetett neje.
Jele, hogy nem volt egészen ostoba ember. Biz azt meg lehetett volna választani a pótválasztáson is.
A SZŐLŐ
1881
Nem célzásképp mondom el a bájos történetet a szőlőfürtről. Átteszem prózába a tiszta szín-poézist, mely annyira meghatott engem. Pedig beszélhetnék a szőlőről célzásképp is, ha meg akarnám köszönni annak a szíves fogadtatásnak a fölösleges részét, amelyben részesültem Szegeden.
Örömmel tölt el a tudat, ha meggondolom, hogy egész Magyarország olyan lesz egykor, mint ez a város, mert a demokrácia fogadtatása ez, amelyben én itt részesülök, aki nem vagyok sem királyi biztos, sem nagy úr, aki csak író vagyok, ki még koszorúkat sem szereztem, nemhogy a nemzetnek, de magamnak sem. Nem is csinálták ezt a fogadtatást úgy, hogy összebeszéltek volna, hanem mintha az egész város egyetlen família lenne, akihez vendég szállt, minden egyes tag szavaiból, modorából kiérzik az akarat, kellemessé tenni minden itt töltött órámat.
Hálátlan lennék, ha észre nem vettem volna ezt, s bolond volnék, ha büszkélkedném vele. Hiszen nagyon természetes az.
Az arisztokrácia kevély volt, csak a nagy érdemek előtt hajolt meg.
A demokrácia okos és a becsületes törekvéseknek is ad előleget.
Szeretettel szívom magamba a port utcáikon, mely ellankasztja az idegent, irigylem még a békákat is a népkerti tóban, hogy itt lakhatnak. Zöldebbnek látom a füvet, amely itt nőtt, és rózsaszínű ruhába öltözik a felhő, ha erre jár...
Én csak barátaimhoz jöttem egy ital borra. Csak őhozzájuk mertem jönni. És az önök meseszerű szívessége kitágította szívemet, hogy beleférjen az egész város.
... Nem is veszem ki onnan soha többé.
Hanem azért ide tartozik ez a történet a szőlőrül. Okos ember majd ki fogja találni, hogy miért. Legalább az az egy valaki, akire legjobban tartozik.
Az pedig úgy történt, hogy egy szegény öregember nagyon beteg volt. Családja aggódva állta körül ágyát, ahol feküdt, nagy kínok között elbágyadva, kimerülve, aszottan, alig bírva lélegzetet venni.
Az ágy szegényes volt nagyon, egy szalmazsák s egy foltozott derékalj. A család, mely ott zokogott az ágynál, rongyos volt. A szoba szegényes, rideg. Egyetlen asztal és egyetlen szék volt benne. Az asztalon orvosságos üveg állott, a széken egy pápaszemes úriember ült, a doktor. Más szék nem volt. Ha a halál bejön, nem lesz hova leülnie, hogy várakozzék.
A doktor az üteret nézi, majd a torkát vizsgálja. A családtagok, a feleség, két fölserdült leány és a kis iskolás fiú, a Gyuri, elfojtott lélegzettel várják, mit mond a pápaszemes ember arról a roncsolt testről, mely ott fekszik tehetetlenül, s mely kenyérszerzőjük, mindenük volt.
- Már három napja nem evett! - mondja az öregasszony méla, tört hangon. Kisírt szemei, sápadt arca, felhős homloka az ébren viruló szeretet fönséges költészete.
- Nem is szabad neki enni adni - szól az orvos infámis orrhangon -, hanem ha tán egy szőlőfürtöt tudnának keríteni valahol...
Egy szőlőfürtöt! Hol vegyenek ők szőlőfürtöt február közepén itt ebben a faluban, ahol tíz mérföldnyi területen nem terem szőlő?
És annak a szőlőfürtnek mégis meg kell lennie.
A városban, mely három órányira fekszik innen, lesz talán. Drága pénzen - mondják - ott mindent kaphatni.
Pénzt kell szerezni minden áron. De miből? A megtakarított néhány ezüst huszas már mind elfogyott. Istenem, istenem, de nehéz is sorsa a szegény embernek!
A szeretet azonban nem ösmer lehetetlenséget.
Az asszonynak ott van az ünneplő ködmöne, hátha azt eladná, hátha megvenné valaki... Máskor nem válna meg tőle semmiért, hiszen olyan nehezen szerezte, de most örömest teszi pénzzé a testi ruháját, csak a szőlőfürt meg legyen a betegnek.
Eladták a ködmönt. Két forintért vette meg a zsidó.
A nagyobbik leány a városba sietett. Bánatos arca kiderült, ha meggondolta, hogy estére a szőlőfürttel fog megtérni.
Útközben utólérte a vihar, a hó verte szép fehér arcát, de ő mégsem csüggedett, ment föltartóztatlanul.
A városban nem volt szerencséje, hasztalanul járta be sorba a házakat, ahol mondták, hogy szőlő van. Sehol sem volt. Kétségbeesve gondolt beteg apjára és beállított a püspökhöz. A püspökről azt beszélték, hogy minden ebéd és vacsora után szőlőt is tesznek az asztalára.
A leány előadta kérését. De a püspök kikergette.
- Hogyisne - mondta gúnyosan -, a parasztok egyenek zabkenyeret, de nem szőlőt!
Szomorúan tántorgott ki a lépcsőkön és ott összerogyott.
- Kelj föl, szép leány! - szólítá meg háta mögött a püspök inasa, ki az asztalnál fölszolgált. - Én megszántalak... A megmaradt szőlő a gazdám asztaláról hozzám kerül, én adok neked egy édes fürtöt, egy édes csókért... de csak reggel... értsd meg, reggel.
Lángba borult a leány arca... majd elsápadt. Szabódott, de nagysokára ráállott.
Reggelre kezében volt a szőlőfürt.
Hogy égette, mint a pokol!... de nem baj az, csak enyhülést szerezzen a szegény betegnek.
De nem szerzett.
Mire hazaért, már akkor az apa meg volt halva. Ott feküdött mozdulatlan mereven, lecsukott szemekkel. A halál nem várta be a szőlőfürtöt.
Az anya és a kisebbik leány zokogott, a szomszéd Nagy János uram a ravatalt állította föl és mértéket vett a koporsóra, ahova mindenüket elzárják. Csak az iskolás fiú nézte egykedvűen. Ő még kicsi volt, nem tudta mi történik.
A szőlőfürt itthon volt, de most már kié legyen? Kié másé, mint a fiúé. Úgyis az az összes öröksége.
Neki adták a fürtöt, s hogy ne legyen ott a nagy siralomban, mint egyébkor, ma is elküldték az iskolába.
Elment, s amint egyik kezében az ócska ábécés könyvvel, a másik kezében a szőlőfürttel belépett, a falusi fiúk, akik körben ültek a padokon, sóvárgó szemeket vetettek a szőlőfürtre és a fiúra.
...Ő volt egész délelőtt a legirigyeltebb gyermek az iskolában.
*
Sok pénzért nem adnám ezt a szegedi mulatságot - hanem azért ne irigyeljétek az én szőlőfürtömet!
CSAK SEMMI MOZGÁS
1881
Útirajz, írta: János
Mehádia, aug. 14.
Még a palóc kollegám ki nem adta a jelszót, hogy »csak semmi mozgás«, azalatt én is másztam a hegyeket keservesen, de hogy ím ő megjött Temesvárról s kimondta, hogy ő egy tapodtat sem mozdul a kúrszalon környékéről, hol állandó tanyánkat felütöttük, mert - úgymond - miért tenne ő kirándulásokat, az egyik bikkfa olyan bikkfa, mint a többi bikkfa, míg ellenben - így szólt - tanulmányozzuk a kocsmákat és kávéházakat, mert mindenütt másféle bort mérnek és mindenütt másforma kasszirnő van, így lett aztán, hogy mi ketten, okosabbak ki sem mozdultunk a kúrszalon és mellékhelyiségeiből. Sőt most is ennek egyik asztalán kalapálom ezt a tárcát, hogy félbenszakadt irodalmi működésemet ismét folytassam.
Hát biz itt szép élet van. Jó bor, jó egészség bőven akad. A vidék olyan magasra van feltöltve, hogy még gondolatban sem lát haza ebből a mélységből az ember.
Nem is igen vágyódunk egyhamar, mert biz itt a szerelem rózsafája is virít, annyi a szép asszony és leány a fürdő közel kétezer vendége között, hogy lapátolni lehet.
Ki is választottuk azonnal a javát - persze csak ideálnak. Nekem jutott a legszebb, egy begyes, rózsás arcú menyecske, a többieknek is olyan amilyen. A palócé nem ér egy pipa dohányt, lévén az egy vékony dongájú verseci kisasszony, ki négyszer vált gúnyát napjában, amit Párizsban varrnak a női »kecskék«, a »Zrínyi-köntöskék«-et, ahogy tudományosan elneveztük.
De ebben ugyan nem kopik a fogunk, mert egy angol főúr, állítólag Maulborough herceg udvarol neki, ki itt Svarcz név alatt fürdőzik inkognitóban.
Megeshetik azonban, hogy a Maulborough az álnév és a Svarcz az igazi.
A verseci lány különben általános föltűnés és hódolat tárgya a fürdőben, mert hát kiveszett már a jó gusztus az emberből.
Csupa agglegények és özvegyek lévén együtt, mondanom sem kell, hogy ábrándozás mellett a vászoncselédek tekintetében a gazdag partikra irányult főfigyelmünk.
Mindjárt Szegeden beszálltunkkor egy kétmázsás, piszkos sárga ruhás öregasszonnyal jutottunk egy kupéba.
Mint a legszebb gyereknek, nekem volt kötelességem megtörni a jeget s szóba keveredni a derék asszonysággal, mert hiába, nem a ruha teszi az embert... hátha hasznunkra válhatik.
- El van fáradva, asszonyom, ugye? - kérdém gyöngéden, midőn fésületlen, rút fejét egyik kufferjére hajtotta.
- Meghiszem azt, uram, 65 órája utazom...
Jelentőségteljesen pillantottam a fiúkra, mintegy diplomatice mondván, hogy:
- Hüm! Ühüm! Hatvanöt órát utazik gyorsvonaton! - Fiúk, ennek az asszonynak pénze van!
A nemes ifjak megértettek és vetélkedve mulattatták Kikindáig, hol borzadva láttuk, a férje várta az indóháznál.
De ez a szerencsétlenség nem hökkentett meg. Asszonyt találtunk mi Mehádián is nem egyet s gazdag parti is volt bizonyára elegendő.
A hadi szerencse azonban nem kedvezett. Oláh asszony nélkül fogunk hazatérni Szegedre, mert hát nem értjük a nyelvüket, nem lehetett érvényre emelkedni.
Egyedüli mulatságunkat az képezte, hogy milyen ajándékokat viszünk haza az ismerősöknek.
A Katámnak egy kis pirosítót, két szép menyecskének egy kis fehérítőt, a »Szegedi Napló« szerkesztőjének egy lepke Zsuzsu-t, a »Hiradó«-énak száz darab Spielmarkot, Pálfy polgármesternek egy messzelátót, Tisza Lajosnak egy kártyavárat, a Borcsának egy virágbokrétát, Szluha főkapitánynak egy ólomkatonát.
De hát mit vegyünk legkedvesebb emberünknek, az Oroszlány gazdájának?
Vegyünk neki egy eleven oláh gyereket.
Nyolc forintot ígértünk egyért, de az anyja nem adta, ámbár látszott, hogy kész az alkudozásra, mert hogy a portéka tetszetősebb legyen, ujjait megnyálazta s mosdatni kezdé velök piszkos csemetéjét.
Itt van a híres festő Makart is.
Szóba eredtem vele. Kérdezősködött Szeged felől. Meginvitáltam, hogy csak jöjjön el ide, mert van elég kilátás a keresetre. Ezer új ház épült Szegeden legalábbis, s a közt sok olyan úri módis, akit ki kell pingálni belülről.
Összes mulatságaink közül legtöbbet ért a fogat verseny. Öt talyigát béreltünk ki s így hajtottunk a Mayerhofba uzsonnálni, a fürdői vászoncselédség nagy bámészkodása mellett.
Az úton előzködni kezdtünk s büszke vagyok a »Manci« lovamra, mert úgy elhagytam a gyerekeket, mintha ott sem lettek volna.
Egyszóval én voltam a nap hőse az asszonynép előtt, s este a kúrszalonban nem egy csinos táncosné felejtette tüzes pillantását a bajuszomon, le is perzselték a két végét egészen.
A nyavalyás Bismarck gyerek is itt van, de bizony nem láttuk, mert betegen fekszik, bizonyosan politikából - hogy az európai potentátok azt higgyék az apjáról, hogy most nem diplomatizál, hanem az orvosságot adogatja be kávéskanállal a beteg gyerekinek.
Mondják, hogy a Herkulesfürdőnek igen szép tájéka van, nagyszerű vízesési, pompás meleg fürdője és hideg uszodája, kirándulási helyeit is dicsérik, igaz-e vagy sem, nem lehessen tudni, mert mi nem láttuk.
Hétfőn éjjel összeszedtük a palóc cimborámmal a cókmókot (mert őt csak nem hagyom el) s hazapályáztunk.
A többieknek, akiket ott hagytunk, kiült az öröm az arcára: mert most már őket is észreveszik az asszonyok.
APABÁCSIKA
1881
(A szegedi árvíz idejéből)
Egy úszó deszkán találtak egy csecsemőt. Nem volt már pólyákban, de mégis igen kicsiny. Kék szemeit bámészan hordta szét a tenger fölött, mert valóságos tenger volt akkor a szegedi »budai országút« - s üde, gömbölyű arcán egy bájos mosoly nevette azt a regényes képet, amit annyian sirattunk.
A kormánybiztos éppen arra siklott el könnyű csónakján s észrevette az elhagyott csecsemőt.
- Vegyétek fel az istenadtát a csónakba.
A gyerek, mintha értette volna a kormánybiztos szavait, örömrepesve terjeszté feléje kis kezecskéit és tapsolt.
Izmos fiúcska volt. Tagjait egyetlen ingecske fedte, mely nyakánál piros zsinórral volt összehúzva.
- Jó erős fiú - mondá a biztos -, ha apja, anyja nem akad, magaménak fogadom.
- Engedd át nekem, bátya! - szólt a kormánybiztos öccse, aki mint országos képviselő szintén parancsosztogató volt a mentési munkálatoknál.
- Hagyd el: majd találok én neked másikat. Lesz itt elég.
Talált is mindjárt másnap egy másik fiút, körülbelül hasonló korút, és elnevezte Csongrádi Mihálynak. A tegnapi, minthogy éppen Gergely napja volt, Szegedi Gergely nevet kapott. Szüleik nem jelentkeztek, a két csecsemő megmaradt hát a két képviselőnek.
Éppen egy kupéban utaztam a képviselő urakkal, midőn a gyerekeket hazavitték. Vagy nyolcan voltunk benn, a gyerekeken kívül, mert menekülőkkel volt tele a vonat. A mi kupénkban csupa képviselők voltak.
A két gyereket ölibe vette a kormánybiztos s mindenféle gyügyelő szavakat talált ki nekik; de azok nem feleltek semmire; nem tudtak még beszélni.
- Azt restellném - mondja a kormánybiztos -, ha valami rácgyerekeket fogtunk volna össze.
- Biz az pedig nem lehetetlen; hátha valami szőregi asszony tette ki. Gergely úrnak úgyis olyanforma a kinézése - találgatta az egyik utas.
- Nem szeretném pedig. És kivált Gergelynél, aki az enyim. Hanem tudod mit, öcsém, mondok neked egy pompás tervet. Neveljük a két gyereket közös kasszára...
- De hisz az mindegy...
- Nem úgy értem. Csináljunk egy tréfát a sorssal, neveljük a két gyereket közösen, de az egyiket közönséges parasztnak, a másikat pedig előkelő úrnak.
- Jó, ebben van valami érdekes. Én ráállok.
Mindenkinek tetszett a dolog s abban állapodtak meg, hogy döntsék el szavazat útján, melyik legyen úr és melyik paraszt.
Jól megtekintve a gyermekeket, Csongrádi Mihálynak vékony arca sokkal úriasabb volt, mint Gergelyke cipó-feje.
Majdnem egyhangúlag Mihály nyerte el az »úri jövőt«.
Gergely tömzsi állapota azonban sokat nyomott a latban a szavazásnál, pedig ez az állapot nem volt természetes. A kormánybiztos 15 forintot adott a hajdúnak elindulás előtt, hogy Gergelyt equipirozza ki, s az, amit vett, mind a gyerekre húzta: négy inget, két lajbit és két kacabajkát: persze, hogy nem lehetett szegényke oly karcsú, mint Csongrádi Mihály (kinek ezentúl már »y«-nal írjuk nevét).
Cegléden Gergely úr fészkelődni kezdett s minden jelekkel földre kívánkozott. Elértettük, s hat parlamenti tag rohant hozzá ruhácskáit kikapcsolni, s ekkor sült ki tulajdonképpen, hogy egy egész ruhamagazin van rajta.
De ugyanakkor kisült az is, hogy Gergely úr magyar ember; egy csikót látván ugyanis éppen az indóház előtt, kis ujjacskáival, mintha kedves ismerőst pillantott volna meg, odamutogatott:
- Ló! Ló! - mekegte, száját egészen kinyitva s lábaival dörömbölve. A »ló« szót tisztán ki lehetett venni, s okozott is olyan örömet a képviselő urak közt, mint egy jól elsült »névszerinti szavazás«.
Így értek be a gyerekek Budapestre, ahol a következő intézkedések történtek őrájuk vonatkozólag.
Gergely számára ezer forintot tettek le a takarékpénztárnál, hogy midőn felnő, ebből és kamataiból egy kis telket vehessenek számára valahol falun.
Nehogy elpuhuljon, egy napig sem tartották otthon, hanem odaadták kosztra egy házmesternéhez a Zöldfa utcában, onnan jár a kisdedóvóba, oda, ahová a közönséges szegény gyermekek.
A megállapított rendszerhez képest bezzeg egészen más sorsa lett Csongrády Mihálynak. Ő otthon nevelődik az úri háznál, bársony ruhácskában jár, és a bonne vigyáz rá, az neveli.
Néhány nap előtt találkoztam a kormánybiztossal.
- Hová megy? - kérdém tőle.
- A Gergely gyereket nézem meg - felelte.
- Nagy-e már?
- Beszél, mint a folyóvíz, és pajkos mint az eleven ezüst.
- Hát Miska?
- Azt nagyon elkényeztetik a feleségem, meg a leányaim. Sose lesz belőle semmi. Beteges, sápadt és el van kényszeredve.
- No, hát nézzük meg a Gergelyt. Ha megengedi, én is önnel megyek.
Gergely éppen az udvaron szaladgált mezítláb, midőn odaértünk. Két macskát kötött össze madzaggal s azokat kergette szilaj kedvteléssel.
- Apabácsika! - kiáltá örömteljesen s a kormánybiztos elé futott.
A házmesterné is kijött a fiú felkiáltására s nyájasan köszönt.
- Nos, hogy viseli magát a kis huncut?
- Semmi panaszom rá; nagyon szeretem, csak ne beszélne olyan csúnyán. Maig sem bírtam leszoktatni.
- Hát hogy beszél? - Kérdém.
- Csupa »ö«-vel uram, ahogy a szegediek. Én nem tudom, kitől tanulta. A vérében hozta magával. Mert közülünk senki sem beszél úgy.
- Hogy hínak fiam? - kezdé vallatni a kormánybiztos.
- Szögedi Gergöly - felelte bátran.
- Kell-e cukor, hoztam!
- Köll - mondá Szegedi Gergely s hirtelen elkapta a csomagot s vígan futott a macskái után.
A TRAMWAY
1881
A »lófejű« vasút, mint Magyarországon nevezik, a burgerek alkalmatossága. Egy közlekedési eszköz, mely az emberi vérmérséklethez van szabva, a szelíd, türelmes, lassan mozduló, álmodozó lelkületekhez: a polgári erények és tulajdonságok megtestesülve egy járműben.
Igazán csodálatos találmány. Amióta alá kezd merülni a négy csengős lovon járó nemesi osztály vagy világ, s gyalog jár vagy kócos hámú lovon a paraszt, amióta kitolni kezdi fejét az új polgári osztály, mely a dzsentrit fogja helyettesíteni, azóta született meg a lófejű vasút, mely lassankint meghonosodik a többi nagyobb magyar városokban is.
Poeta nascitur, mondják. És valóban mindenre születni kell. De arra, hogy az ember a lóvonatú vasúton utazzék, ahhoz még nem elég csupán a születés, ahhoz külön neveltetés is szükséges. Egy ormótlan nagy szekér, amely mindenkit fölvesz egy hatosért, mely minden utca szögletén megáll, mikor az ember siet, és nem ott áll meg, ahol az ember akarja, hanem ahova a direkció a »Haltepunkt«-póznát beszúrta. Ez a rettenetes kimértség megöli a nervózus embert s meggyűlölteti vele a XIX-ik századot.
Én tudom érteni azt a mágnást, aki fumigálva a vasutat, saját fogatán készül elindulni Párizsba, mert nincs a világon kényelmesebb dolog, mint a saját négylovas kocsiján utazni; de azért nem tagadom meg tiszteletem őszinte kijelentését a robogó gőzvonattól, mely kisebbé lapította össze a világot, mert mindent közelebb hozott egymáshoz; de mi még a tisztelet azon csodálattal vegyült bámuláshoz képest, melyet azon emberek iránt érzek, akikben elég higgadtság és türelem van a lóvonatú vasutat frekventálni.
De midőn felemlítettem az összes közlekedés-eszközöket s midőn hozsannát zengek a jámbor polgárnak, akinek a lóvasút is jó: meg nem állhatom, hogy fel ne említsem, hogy a gyalog-járásnak is vannak határozott hívei, a magyar atlétikai klub tagjain kívül is.
Egy ötvenéves parasztot ösmertem, aki fiatal korában kengyelfutó volt a Balassa-családnál, mely, ha vékonylábú gyerek született a faluban, hagyományos szokás szerint kivétette a lábikrákból a vastaghúsát.
Ez a sors érte gyerekkorában Bodza Pál uramat is, aki hasznát vette öregségére, mert a vékony lába révén jutott hivatalhoz: ti. gyalogpostás lett.
Hanem tudott is gyalogolni őkigyelme. Mikor egyszer az alispán négy gyors pej lován utaztunk Vácra, útközben megkínáltuk a bakon üléssel az öreget.
- Üljön fel, öreg bátyó - szólítja meg a jószívű alispán.
- Nem lehet, nagyságos uram, mert nagyon sietek.
És csakugyan, amint híres Vác városába értünk, már akkor ott szalonnázott az öreg a »Kilenc rigó« című spelunkában, s nagy »dicsértessék«-et kiáltott felénk.
Nem lehet hát abszolute elítélni semmi közlekedési eszközt, ha még a »pedes apostolorum« is jó ilyen bravúr-cselekedetre.
Nem, én még a talyigát is tisztelem, becsülöm, ha egy csacsi húzza is. Utaztam már ökrös szekéren s irigykedve néztem a velocipéden ülő utast; de a lóvonatú emberei iránt mindig bizonyos szánalom-érzet gerjedt szívemben.
Honnan van ez? Sokáig kutattam. Mi hintette el bennem a gyűlölség fekete magvát a szegény tramway iránt.
Az-e, hogy mikor a Kerepesi út felé megyek s a tramwayra szeretnék ülni kényszerűségből, az összes kocsik az osztrák államvasút felé gurulnak s vice versa; vagy az, hogy ha az ember Óbudára megy, csak zugligeti kocsi van a láthatáron.
Nem, nem ez keserít el, ez csak hozzájárul ahhoz, hogy az ürömpohár csordultig megteljen.
Az nyomja alá a tramway becsületét szörnyen, hogy a kocsis-művészetet gyári minőségre szállította le.
A jövendő századok számon fogják kérni a kocsispoézist, mikor még csínja-bínja volt annak, hogy kell tartani a gyeplőt, szilárdan és mégis kecsesen, hogy kell vele bánni, egy-egy lebbenéssel megriasztani galoppba a lovakat, egy-egy rántással megállítani őket a legsebesebb futásban, s száz meg száz árnyalata van a gyeplőtartásnak, ami a jó kocsis kezében olyan, mintha folyton diskurálna a lovaival. Hát még az ostor? Mikor megcsattan hangosan, mint a villám, mikor meglegyinti a hű párákat szelíden, mintha a dámák aranyos legyezője volna.
És a hang, amellyel a »gyű«-t odakiáltja, hát az attitüdök, a mozdulatok, amelyekkel a bakról igazgatja őket, mikor félrehajlik, a lovak azt megértsék, ha strucctollas kalapú fejét hátraveti kevélyen, vessék fel a paripák is nyakukat...
Mikor pedig előzködés van... (Olyan ez, mint a potentátok között a háború...)
De ne is beszéljünk róla. A tramway mind végét vetette ennek és lesüllyesztette a kocsis-művészetet a sárga földig.
Kell is oda kocsis. Ott csak közönséges emberek kellenek, akik a fütyülőig aljasodtak, mint a gyűrűs zsidók.
A ló magátul megy a sineken, nem dirigálja senki; megy bután, egyformán, amint a vaslineák viszik.
De meg is romlik aztán alaposan. Az olyan lovat, mely a tramwayt húzta, nem használhatja többé a magyar ember, mert az becsületes kocsiba fogva, bizonyos distancokra magátul megáll az országúton, s a magyar embert majd elégeti a szégyen, mert az a híre megy a környéken, hogy bizonyosan fazekas tóté volt a ló valaha, azért áll meg minden falu és utca végén, mintha a fazékvevő asszonyok összegyűltét várná.
Ami pedig legjobban tönkretette a tramway-lovak és kocsisok renoméját, az a Kétszer Kovács Jóska esete volt.
Ennek az esetnek a hősét, Kétszer Kovács Jóskát pedig éppen azért hítták »Kétszer Kovács«-nak, mert ez a hallatlan eset történt vele.
Mint afféle tramway-kocsis, talán először látott lovat Jóska, mikor a két szürkét rábízta a direkció, de abból a kettőbül is sánta volt az egyik.
Jóska megnézte a ló lábát és azt találta, hogy patkót kell rá veretni.
- Persze, hogy sántított... hogyne sántított volna mezítláb.
Elvitte a kovácshoz.
- Patkolja meg az úr ezt a szegény állatot!
A kovács elhozta a ráspolyt, meg a szerszámokat, a kalapácsot és a metélőt s amint lehámozná a ló patájáról az oda verődött sarat és piszkot, olyan nagy nevetés fogta el, hogy majd hanyatt esett.
- Mit nevet az úr?
- Hogy mit nevetek? Hát ott van alul, ni, a patkó. Ahon csillog ni!... a sár alatt volt!
És megint előfogta a nevetés, a kacaj.
- Kendnek se kell kétszer kovács?... Vagy kétszer kell? Mert ráüthetek még egyet.
Azután csak újra nevetett, s hogy ím, köztudomásúvá lett ez a história, az ország valamennyi kocsisa három esztendő óta kacag ezen a rettenetes gyalázaton.
HOSSZÚ SZERELEM
1881
[Az elbeszélés második ily című kidolgozása]
Tavasz óta, valahányszor az ablakon kinéztem, a szemközt levő ház egyik ablakában mindig egy férfit meg egy asszonyt láttam.
Eleinte az asszonyt leánynak gondoltam. Oly üde arca volt, szemeiből annyi ártatlanság, ajka szelíd mosolyából oly tiszta báj sugárzott! De végre is be kellett látnom, hogy csalódtam: mert a fiatal emberhez gyakran oly közel, oly csábító közel hajolt, hogy én, bár »ég és föld« választott el tőle, véremet mindannyiszor lobogni éreztem.
Csókolództak folyvást, mint a szerelmes galambok; a nő pajzán gyermekes mozdulattal csucsorította össze kis ajkait, és az ifjú lázas tekintettel csüggött rajta, s mint rózsához a lepke, reszketve repült hozzá. Eh, de mi volt ez ahhoz képest, ami aztán következett... Az ablak szárnyai megingottak... a nő szilaj szenvedéllyel tapadt a férfihez... Ah, így csupán a férj és feleség érinthetik egymást!...
Tavasz óta, mondom, mindennap ott láttam őket gerlicebúgással, galambepedéssel szeretkezni az ablak előtt.
Szemem úgy hozzászokott a szoba-kémleléshez, hogy már akkor is világosan kivettem a két mozgó alakot, ha kissé beljebb húzódtak. Reggel, ha felöltöztem, tíz óra tájban (nekem tíz óra előtt ritkán kél föl a nap!) első dolgom volt megnézni a turbékoló párt: ott van-e rendes helyén? Ah, a kedves fészek!... A reggeli sugár bearanyozta, a reggeli szellő körülfolyta és benne csicsergett az én két madaram. Az asszony csupa csipke, szalag és virág, oly könnyű teremtés, mintha illatban fürdenék hajnal előtt s liliommal törülköznék utána. És az úrfi! Kétségtelen, hogy az ő inge, zsebkendője is ibolyavízbe volt áztatva, kabátja legújabb szabású, haja szigorúan ketté választva, oldalt két csinos karikában simult le homlokára. Festeni se lehetett volna különbet.
Munkába kezdtem; de megvallom, - az ember gyarló! - minden alkalommal odapislogattam feléjük. Úgy tetszett, hogy verőfényes glória övezi őket, fehér szárnyakon őrködő angyalok lebegnek fölöttük és a gyönyörök nemtői, a szerelem tündérei virágot szórnak fejükre, táncolva, dalolva...
Elmúlt a tavasz. A szép május elhullatta virágait: a fehér ákácok menyasszonyi koszorrúját letépték a forró napok, és jött a tikkasztó nyár, amely gyümölcsöt érlel. Por, unalom, egyhangúság tespedt a kedélyeken, s a főváros népe falura menekült, aki tehette. Egyedül csak ők ketten maradtak frissek, üdék, harmatosak! Ők ketten, ott a vis-à-vis ablakban... az én álmaim zománca, az én ismeretlen eszményképem, akinek hűségét csodáltam, az a bájos asszony a férjével.
Megrögzött természetemmé vált bennük gyönyörködni, messziről, észrevétlenül. Nem is éreztem volna már jól magamat, ha ők nincsenek ott.
Különös érzés volt az, mely szívemet betölté. Pesszimista voltam gyermekkoromtól, az egyedüllét, az árvaság, a sok csalódás szomorú gondolatokra tanított, és az a tömérdek rossz, amit láttam és átéltem, azt a hitet gyökeresíté meg szívemben, hogy a világon minden rossz. Még hittem az ártatlanságban; de az erényt már tagadtam.
És íme, most egy idegen ablak-ismerős kizökkent csökönyös világnézetemből. Egy asszony, aki hű: egy asszony, aki nem változik!...
Száll az idő... A kutyaizzasztó nyarat követi az ősz. Istenem, hiszen azt valóban méltó följegyezni, hogy az a fiatal emberpár még most is oly nagyon szereti egymás!
Nem nyughattam tovább; sarkallt a kíváncsiság; bekopogtam a házmesterhez.
A házmester nem volt otthon: a csacska feleségétől pedig röstelltem megkérdezni, amit akartam.
A sors nem akarja! - csendült meg lüktető szívem mélyén egy titkos hang. - Az isten nem akarja! Ők szeretik egymást és boldogok. Te pedig nyomorult, elhagyatott pára vagy, akinek rendeltetése a földön szenvedni egyedül, bolyongni egyedül és meghalni egyedül! Mi közöd hozzájuk. Ördöge akarsz lenni annak a szűzies asszonynak? Te, botor! Azt hiába szeretnéd!... Kudarcot vallasz, nevetség tárgya léssz!
- Hát jól van, jöjjön aminek jönni kell! - dörmögtem, mintegy a saját lelkiismeretemmel feleselve, s öntudatlan léptekkel egy napon újra a cseh cerberus lakásához közeledtem.
- Ki lakik ott az emeleten a sarokban? - kérdém.
- Ki laknék más?... egy uraság... államhivatalnok.
Durva szava megriasztott, nem volt bátorságom többet kérdezni, szó nélkül kullogtam el.
Lám!... Tehát államhivatalnok! Persze, persze, ki is lehetne más? Gondolhattam volna, hiszen az oly természetes. Szerencsés államhivatalnokok! Nem azért, hogy oly híven szerető feleségük van, de hogy egész nap otthon csókolódhatnak.
Bántott a keserűség... nem tudom, mi a kő ütött hozzám! Ideges voltam; irigy, elégedetlen és epés. Fölmegyek, mondám, kikönyöklök az ablakon és nézni fogom őket, amint eszik egymást... úgy! úgy! Gyönyörködni fogok bennük... mint a vérszomjas tigris áldozatában - a pusztán, a sivatagon, ahol az emberi nyomot fehérlő csontok jelölik...
Kegyetlen hangulattal érkeztem haza; áttekintettem a szomszédba, de a fészek üres volt.
Nem volt maradásom. Alkonyatra hajlott az idő. A Dunapart népesedni kezdett; a nagy paloták alatt, az ákácok közt hullámzott a sétálók tömege; ezer apró lámpafény imbolygott a vízen, mint csalfa lidérc.
Jártam föl s alá, kezeimet a kabátzsebekbe mélyesztve, mindig sebesebben. Egyszerre hirtelen megálltam. Mi ez? Mi okom van így kikelni önmagamból? Isten bizony, gyerek, te szerelmes vagy abba a szép asszonyba, azért, mert szereti az urát! - Ezt súgta lelkiismeretem; de én tiltakoztam.
E pillanatban mintha villanyos ütést éreztem volna. Föltekinték és a szerelmes pár jött velem szembe: a szép fiatal asszony, a szőke férfi, akik oly nagyon szeretik egymást, s velük az én öreg jó barátom, az én csöndes vérű bátyám, Kardos Mihály miniszteri tanácsos.
Kardos Mihály bátyámat régóta ismertem; egy időben egy kávéházi asztal törzsvendégei voltunk, hanem a sors széthányt, elszakított egymástól. Most én magamban évődöm, ő pedig görnyedt hátával, köszvényes lábakon egy szerelmes ifjú pár mellett tipeg.
A haja, mikor utoljára találkoztunk, deres volt, most már teljesen ősz; a járása, jóságos, igénytelen arca, hunyorgató szeme pedig még mindig a régi.
A szép pár bizalmasan hajolt egymáshoz, valamit suttogva. Az én Kardos bátyám éppen egy kissé hátra maradt.
Használnom kellett a kedvező alkalmat; odaléptem hozzá s köszöntöttem. Barátságosan megrázta kezemet. Az én szívem pedig úgy zakatolt, mint egy gőzgép.
- Milyen csodaszép asszonnyal sétálsz! - mondám neki mohón.
- Ugye szép?
- Oh, nagyon szép! De mégsem oly szép, amily nagyon hű! Az asszonyok gyöngye ő! És hogyan szereti a férjét!... igazán nagyon szereti a férjét!...
Kardos egészen elérzékenyekedett, majdnem sírva fakadt.
- Oh, köszönöm, barátom, köszönöm, hogy megnyugtattál! - rebegé meghatottan.
- Hogyan? Nem értelek, bátyám!
- Örülök, majd kiugrom a bőrömbül... boldog vagyok!...
- Talán bizony az a szép asszony...
- Igen, öcsém... az én feleségem!
A SZÉP ÉNEKESNŐ REGÉNYE
1881
(Első fejezet.) Egész Franzensbad rajongott érte. Valamint divat az előkelő világban orrhangon beszélni, divat a kisvárosi lady patronesseknek a bálba éjfél tájban érkezni, divat a dandyknak akkor is feltűrt nadrággal járni, ha egy csöpp sár sincs: éppen úgy divat volt Franzensbadban a szép ismeretlenről ábrándozni.
A zöld asztalnál, a sétányokon, a mulatók termeiben, a fürdőkabinokban, az utcákon és a ligetekben, szóval mindenütt és mindig csak őt emlegették.
Verseket írtak hozzá, virágbokrétákkal lepték meg, kirándulásokat rendeztek tiszteletére, párbajokat vívtak miatta, rőfnyi versekkel üldözték, egész férfi-világ lábaihoz omlott, bájainak hódolt és kegyének legparányibb jeleért könyörgött... Mind nem használt semmit: ő szfinx maradt, hideg és büszke, megközelíthetetlen.
Csodákat regéltek közönyéről, szűzies tartózkodásáról és az epedő férfiak szégyentől piruló arccal vallották be, hogy minden kísérletük kárba veszett: a bájos ismeretlent nem lehet meghódítani.
Az ingert még fokozta az a titokteljesség, mely a szép fiatal hölgyet övezte. Nem tudta senki: mi a neve? sem azt, vajon leány-e még, vagy menyecske, vagy özvegy?
Az összes gavallérok egy nagy tükörré változtak, hogy az ő bájainak dicsőségét hirdessék... Ah, mindhiába!
A férfiak kénytelenek voltak beérni azzal, hogy messziről imádják őt és elnevezték franzensbadi Madonnának!
*
(Második fejezet.) De hát ki ne emlékeznék donna Diana történetére? Donna Diana minden hódolattal szemben közönyös maradt. Ekkor jött don Carlos, és legyőzte donna Dianát a saját fegyverével - a közönnyel...
Egy kedélyes, életvidor bécsi fiatalember érkezett Franzensbadba. Meglátta a csodaszép nőt, rögtön szerelmes lett belé, de rögtön eszébe is jutott donna Diana regéje.
És míg a többi lovagok fejet hajtottak az idegen nő erényei előtt, a bécsi ifjú elfordult tőle közönnyel.........
.......
És a furfangos kópé elérte célját. Egy hét múlva bemutatta magát, ő Liebert Arthur, egy bécsi gyáros fia, és megtudta, hogy a kedves Alice, DArmilly Károly híres párizsi ügyvédnek a neje.
Tíz nappal később már a következő párbeszéd folyt le köztük:
- Arthur, szerelmünket veszély fenyegeti! Férjem holnapután megérkezik.
- Nincs más mód, meg kell előle szöknünk.
- Jó, tehát szöktess meg, édesem...
Másnap útban voltak a kék egű Olaszország felé, ahol a citromfák virulnak...
A férj megérkezett... megtudta a valót... egyet fordult a sarkán és főbe lőtte magát? vagy üldözőbe vette a hűtlen asszonyt és csábítóját? - nem! visszautazott Párizsba a klienseihez.
*
(Harmadik fejezet.) Olaszország a szerelem hazája. A fiatal pár boldogan élt csöndes magányban, elzárva a világtól, az emberektől.
Reggeltől estig egyebet se tettek: csókolództak, ölelkeztek. Árnyas lombok alatt, szemeiket egymásban fürösztve hallgatták a pásztorsíp mélabús dallamait és a távolban csengő kolompok zaját. Ha egy-egy madár felröppent fészkéről valami zajtól megriadva, összebújtak ők is, mintha félénk madarak volnának.
De Liebert Arthur bécsi fiú volt, akinek az idilli szerelem gyönyörein kívül az utcai lárma, a világvárosi élet tarkasága, a színházi tömeg, az énekes csapszékek panorámája, szóval a mozgalmas változatosság kellett, hogy boldognak érezze magát.
Az egyhangú turbékolást hamar megunta s egy napon szépecskén kirepült a puha fészekből.
Megszökött a megszöktetett szép asszonytól.
*
(Negyedik fejezet.) Alice szörnyen röstellte, hogy őt, aki megcsalta férjét, megcsalta - egy férfi.
Az éppen nem furdalta lelkiismeretét, hogy férjétől megszökött; de hogy szöktetője faképnél hagyta, ez arcába kergette a vért. Dühös volt. Örök gyűlöletet esküdött a férfiak ellen...
A bécsi francia követ éppen akkor nevelőnőt keresett gyermekei mellé... Alice gyászruhát öltött és Silia Margit álnév alatt elfoglalta a nevelőnői állást a bécsi francia nagykövetnél.
Gyászruháját, titokteljes szótlanságát talán sohase vetette volna le, ha egy napon nem találkozik de Bruys Viktor vicomte-tal...
De Bruys Viktor vicomte, aki testi-lelki jó barátja volt Alice férjének, dArmilynek, a francia nagykövetnél megpillantotta Alicet.
- Asszonyom, mit keres ön e háznál?
- Az istenért, vicomte, el ne áruljon. Jöjjön holnap reggel a Praterbe, mindent meg fog tudni.
A vicomte - a hiszékeny - másnap reggel megjelent a találkozón, de Alice nem jelent meg.
Eltűnt... megszökött...
*
 (Ötödik fejezet.) A napokban óriási plakátok jelentek meg a hirdetési táblákon. Egy ismert mulatóhely tulajdonosa kürtölte nagy betűkkel Mirjam Zoé énekesnőnek első fölléptét.
Mirjam Zoé föllépett... nagyon szép volt, meghódította a közönséget, a férfiak ékszerekkel kedveskedtek neki. Övé a világ!
.......
És a férj? Izzad napestig fárasztó munka mellett irodájában és hű marad a - klienseihez.

.oOo.