Mikszáth Kálmán művei 
III.

NOVELLÁSKÖTETEK, RÖVID ELBESZÉLÉSEK

TARTALOM

A TÓT ATYAFIAK
A JÓ PALÓCOK
FÜGGELÉK
A FILCSIK URAM BUNDÁJA
LUCA
A KIS ANDRIS CSIZMÁI
A KŐSZÍVŰ FÉRJ
ASZTALTÓL - ÁGYTÓL
AKI KIVÉTEL AZ ASSZONYOK KÖZT
AZ ELZÜLLÖTT BÁRÓ
AZ ELSŐ PÁCIENS
A CSATAKÉP
A KIS HÚGOM VIRÁGAI
ÉJI SÉTÁK ÉS ÉJI ALAKOK I.
ÉJI SÉTÁK ÉS ÉJI ALAKOK II.
A GYEREKEK VILÁGA
A VÁSÁRHELYI ASSZONY
A HOSSZÚ ÉLETŰEK
AZ ELVESZETT NYÁJ
APRÓ ELBESZÉLÉSEK
A FRIDÉNYI BANKJA
AKIK UGATNAK
A KELEPCÉBE JUTOTT FÉRJ
AZ UTOLSÓ LOVAG
FRIVOL AKTA 
A BRÉZÓI LUDAK 
BAGI URAM FRAKKBAN
A CSODAHAJÓ
A KÁNTOR-FIÚ
SALAMON ÍTÉLETE
AZ ÖREG PRIKLER NÉNI
A FÁTUM GYERMEKE
FÜRDŐRE KELL MENNI!
AZ ÜRES BÖLCSŐ
MIT MOND A BARÁT?
ADÓSOK, JÓTÁLLÓK, HITELEZŐK I.
ADÓSOK, JÓTÁLLÓK, HITELEZŐK II.
A LEGRÚTABB LEÁNY
AZ ÁRULÓ RÓZSA
A KIRÁLY RUHÁI
ÚTI KALANDOK SZEZONJA
A SZÍNÉSZ NEJE
A KISHIRDETÉSEK
AZ ELSŐ FOG
A ROKKANT SZEKÉR
MIKOR A SÍRKÖVET HOZTUK
ARANYOS FELHŐK
A TOLDI-LEGENDA ALSÓ-TOLDON
MILYEN A MAGYAR IPAROS?
AZ ALISPÁN-KISASSZONYOK
LÁBNYOMOK A HOMOKBAN
FÜGGELÉK
A KIRÁLY KEGYELME
A CSEKK
A MÁSOK EMLÉKEI
A LUPCSEK JANI HÁZASODÁSA
A SZERELMES GENTLEMAN
A ROSSZ MATÉRIA
A VESZETT SÓGOR
A LEGMODERNEBB PÁRBAJ
TESSÉK ENGEM BECSUKATNI
HASZONBÉRLŐ KOROMBÓL
A KIS ÁLMOS
AZOK A »NYÁJAS OLVASÓK«
HISTÓRIA EGY HÁZASSÁGRÓL
A SZÁZEGYEDIK ASSZONY
A TISZA
A SZÉTTÖRT KAPOCS
A JÓ ÖREG RAKSÁNYI
RÉGI URAK, RÉGI CSELÉDEK, RÉGI RABLÓK
A PÉNZÜGYMINISZTER REGGELIJE
EGY RENDŐR-ZSENI
A MENNY BELSEJE
KIRÁLYLÁTOGATÓ PARASZTOK
A NAGY REGDON MIHÁLY
AZ ISTENNEK A KÉT KRAJCÁRJA
ÚJ TÁRSADALOM
AZ EGYETLEN GAZEMBER
HOGYAN KELETKEZNEK A ZAVARGÁSOK?
BRANA BÁCSI
A HONATYASÁG
KÉT SZEKÉR ÖREGASSZONY
A TORKOS FIÚ
ÚT A PISZTOLYCSŐIG
A SZÁLDOBOSI PAPP FAMÍLIA
NAGY FAL, NAGY ÁRNYÉK
ÉDES VISSZAEMLÉKEZÉSEK
A GYARMATI VÁSÁR VAGY GYEREKET KÉREK KÖLCSÖN
AZ ÉN ELSŐ PRINCIPÁLISOM
PARASZT-MÁGNÁSOK
AZ OLVASÓHOZ - A NEM OLVASÓKRÓL
EGY ÖREG PÜSPÖK HÁZTARTÁSA
AZ ÉN ASSZONY ISMERŐSEIM
A GUMILASZTI ZSINÓR
A KÉPVISELŐHÁZ MADARA
A KIRÁLY KIBÉKÜLÉSE
AZ ILLOJÁLIS ALATTVALÓK
AZ ASSZONY HAJÁNÁL CSAK AZ ESZE HOSSZABB
LÁTOGATÁS EGYIK ALAKOMNÁL
FÜGGELÉK
A MI OLIGARCHÁINK
A LITAVAI ERDŐ
A NAGYAPA
ŐSÖK ÉS UNOKÁK
A BECSÜLETBÍRÁK ELŐTT
CSÁBRÁG VÁRA
AZ ISTEN HÓNA ALATT
MAGYAR VIRTUS-CSELEKEDETEK
A FELSŐKABÁTOK ESETE
BIHARI NAGY ISTVÁNNAK AZ Ő GONOSZ PRAKTIKÁJA
A KÜRTHYNÉ UBORKÁI
HOGY BUKTAM ÉN MEG A KERÜLETEMBEN?
A RAVASZ ÖREGEK
URAK ÉS CIGÁNYOK
HOGY TEREM A KÉPVISELŐ?
A SEPRŰS TÓT
KI A GYILKOS?
RÓZSASZÍNŰ ROZSDA
AHOL A VÍZ IS VIRÁGZIK
V. HŐSÖK - AZ EGYÜGYŰSÉG KÖNTÖSÉBEN
NEM IGAZ A KORRUPCIÓ!
LIKAVA VÁRA
MI MINDEN KELL A JELÖLTNEK?
CZIROK MÁTYÁS ÉS SZOMOR MISKA
AZ ŐRÜLT SZOLGABÍRÓ
A KÖNYVEKRŐL
HOGY LETTEM ÉN MEG?
NINCS TÖBBÉ »EGYHANGÚSÁG«
ÜGYVÉD-SEGÉD KOROMBÓL
AZ INGYEN CSOKOR
A FEKETE ASSZONY
A TÁLYAI SÖTÉT ERDŐBEN
AZ ELFELEJTETT RAB
ZBORÓ
HOL FEKSZIK A GÁLY?
MEGVAN MÁR A GÁLY!
A FEHÉR KAKASUNK
JOHANKA NÉNI, FRANCKA NÉNI ÉS KERESZTAPÁM
VILÁGOS
AKINEK NEM KELL »ELÁLLNI«-A
ÚJKORI VŐLEGÉNY
AZ ÖREG SZEDŐ
CÍM NÉLKÜL - ÉS CÍMMEL
A KIRÁLY ÉS A PLÉBÁNOS
A STATISZTIKA
A LEGNAGYOBB BOLOND A VILÁGON
A MAGYAR ÖRDÖG
OKOS AZ ÉN KÁROLY FIAM
ERESZD EL A SZOKNYÁMAT!
AZ ELBÚSULT MAMELUK
FÜGGELÉK
A KLUB

A TÓT ATYAFIAK
1881
AZ ARANYKISASSZONY
1881
BEVEZETÉS
Uraim, ha a pokolban egyszer az a gondolatjuk támadna az ördögöknek, hogy várost építsenek, az bizonyosan olyan lenne, mint Selmecbánya.
Bocsássa meg az ottani érdemes magisztrátus ezt a becsmérlést, nem akar lenni sem sértés, sem gúny, különösen az élőkre vonatkozólag, kik bizonyára nem tehetnek róla, hogy az őseik olyan bolondos helyre építkeztek. Nyájas olvasó, ki még nem jártál e görbe országban, képzelj magadnak háromezer hegycsúcsot, ugyanannyi völgykatlant, egy tucat sziklát, mely sűrűn be van építve mindenféle alakú házakkal, melyeknek előrésze sokszor háromemeletes, míg ellenben a háta szerényen odalapul a hegyhez.
Ha végigjárod e maga a természet által kikövezett várost, szíved csordultig megtelik humanisztikus érzelmekkel s elérzékenyülten sóhajtasz föl: »Hát még itt is emberek laknak?«
A vidék kietlen, rút, az időjárás mostoha.
A zimankós »Szitnya«, a »felhők szeretője« erővel aszott keblére húzza le szeretőit, akármerre tartanak.
S ha felhője nincs, mint a mellőzött vénleány, duzzog, fölfújja magát. Ha tehát eső nem esik, szél sivít végig a zigzugos utcákon és sikátorokon.
Szomorú város ez! A levegője méreg a bányák kipárolgásától, vizétől »gelyva« nő a halvány arcú leányok és az idétlen férfinép nyakán. A harmadévi újoncozásnál hatszáz katonakötelezett ifjú közül négy vált be »császár emberinek«. (Szinte szégyenlem megírni.)
Egy idősb nőt láttam egyszer a »kamara-utcán«, amint lihegve és a fáradságtól kimerülten egy mennydörgős nagykosárral a hátán mászott a hegynek, mert Selmecbányán vagy fölfelé mászik az ember, vagy lefelé ereszkedik; tertium non datur.
A kosár átkozottul füstölgött. Azt hittem, valami portékája meggyulladt benne, s rákiáltottam a szegény tót asszonyra:
- Anyó, ég a kosara!
Ónszürke arcát mosolyogva fordítá felém s anyai büszkeséggel mondá:
- Ej, dehogy. A Náckó pipázik bent.
S valóban, egy veszekedett kamasz ült a kosár alján összekuporodva, aki már pipázott s akit anyjának még mindig a hátán kellett cipelnie.
Sehol a világon nem olyan részrehajló a mennyei gondviselés, mint Selmecbányán. A hegyen lakó Csemez Stevónak egy órával korábban kel és későbben nyugszik a nap, mint közvetlen szomszédjának, az alant lakó Kutlik Stevónak, valamint sehol sem mutat föl olyan eredeti közlekedési viszonyokat geográfiai helyzet, mint itt.
A Csemezék Krisztina nevű lánykája például kiáll ebéd után a zöldre festett kapuajtóba, s amint merengő fekete szemeivel meglátja a szomszéd hegygerincen, hogy a Mirkovszkiék Bohuska nevű kisasszonya a kertben sétál, nyájasan int gyönyörű fejecskéjével és üde, csengő hangján átkiált:
- Megebédeltetek, Bohuska?
Bohuska megfordul a kedves, nyájas és ismerős hangra, s ugrándozva fut a kis Krisztina felé egész a hegygerinc széleig, hol a tátongó mélység kezdődik; alig vannak húsz lépésnyire egymástól, kedvükre fecseghetnek.
- El is felejtettük már. Hol leszesz ma?
- Itthon - felelte Krisztina.
- Mindig otthon! Jobban tennéd, ha átjönnél most délután hozzánk.
- Magam is szeretném, Bohuska, mert kiállhatatlan vendégeim lesznek… csúf emberek…
- No, no, megállj csak! Kik azok a nagyon csúf emberek? Vajon igazán azok-e?
A szép Krisztina fölnevetett. Csengő kacagásuk hallatára abbahagyták dalukat a fülemilék a »fekete csalitosban«. A szebb hangra figyeltek ők is.
- Ha igazán csúfak-e? Meghiszem azt, Bohuska. Az öreg bányagróf lesz itt, meg a Csutkás professzor.
- Juj, Krisztina!… Így már csakugyan hozzánk kell szöknöd.
- Meg is tenném, ha olyan messze nem volna.
S valóban, a Csemezék lakásától a Mirkovszkiékig jó másfél órányi út volt, mert le kellett ereszkedni egész a lutheránus templomig, onnan megkerülni a várost Szélakna felé s ott a katolikus anyaszentegyház melletti kőlépcsőzeten fölkapaszkodni a »Klopacskára«, melytől már aztán tűrhető út visz a Mirkovszki-házig.
- Ha messze is van, Tinikém, mit tesz az?
- Nem, nem, Bohuska… ha ezelőtt meglátogattalak és rám esteledett, nálatok tölthettem az éjt, - de most… most, tudod, hiszen tudod… nem lehet…
Krisztina kifejezésteljes, gyönyörű arcát pír öntötte el. Szemvesztő tündérszín, még a szivárvány is megirigyelhetné.
- Igaz, igaz… Az a haszontalan fiunk! Ugyan, hogy juthat eszedbe? - viszonzá Bohuska kedvetlenül, - és el is felejtettem, hogy a világon van.
Tini szótlanul nézett le a mély völgytorokba, melynek alján és oldalain, mint a tündérmese táncra kelt rögei, megelevenedtek az időfeketített házfödelek és elkezdtek mozogni, ingadozni, mintha el akarnának indulni valahova Bakabánya felé.
- Ti jertek át! Te, kedvesem… indítványozá Tini és a fejére kötött fehér tüll-kendőt egy rántással olyan nagyon mélyen lehúzta a szemére, hogy semmi sem látszott szép arcából, csak az állahegye; egy kis darabka a mennyországból.
ELSŐ FEJEZET
Csutkás tanár úr és Luppán Demeter úr bemutattatik a nyájas olvasónak
Bizonyára egyike a legszebb dolgoknak ez árnyékvilágon a házasság. Isten ments, hogy ezt eldisputáljam az utánam következő nemzedéktől; mert ha már mi ittunk a suvikszos palackból, az adomabeli cigány logikája szerint, hadd igyanak ők is.
Ha tehát nem kárhoztatom a jövő maradékra nézve, nincs okom a múltakba visszatekintve sem megróni elődeink közt akár Luppán Demeter lovagot, akár Csutkás tanár urat, amiért abba a meleg fürdőbe vágyakozának, amelyből, mikor már benne van, nyomban kikívánkozik az ember.
Nagyobb baj, hogy ugyanazon egy fürdőkád felé vonta hajlamuk őket, kik annyi év óta a lehető legnagyobb barátok.
Nem is csoda ez, kérem, olyan embereknél, kik szakadatlanul együtt vannak, kölcsönös tisztelet, egyetértés uralkodik köztük, természetük, hajlamuk, gondolkozásmódjuk bizonyos egyöntetűséget nyer, s addig-addig dicsérgetik, bámulják közösen egy harmadik hasonló lelki-testi barátjuk, Csemez István chemiae-professor Krisztinkáját, míg halálosan beleszeretnek.
Én legalább nagyon természetesnek tartom, hogy ennek így és nem másképp kelle történnie. Egyszerre sütött ki szíveikben a »vének nyara« s egyugyanazon virág fogamzott meg a száraz talajban.
Ha valamin, csak azon bámulok, hogy maga Csemez István úr is nem lett szerelmes valakibe, mert hiszen egy lélek voltak ők három testben, aztán soha a világ eleje óta nem merült föl köztük semminemű vitás kérdés, vagy nézetkülönbség, kivévén a burnót élvezetében.
Ezen az egyetlen téren önálló kapacitás volt mind a három úr.
Luppán lovag ugyanis azt állította, hogy a burnótot olyanformán kell fölszíni, mint mikor a mágnespatkó vagy a megdörzsölt spanyolviasz messziről felhúzza a tűt vagy a nyírott papírszeleteket; a világért sem szabad a burnótot egészen odavinni az orrlyukakhoz s ezáltal devalválni a mennyei kéjt, mely ezen metódus szerint őrjítő fokra hág.
De már ezt Csutkás tanár úr nem engedheti. Ő sem a szemeten szedte tudományát, hogy holmi felületes és ferde… ferde és egyéni… egyéni és rossz szokás által megdönteni engedje ama sarkalatos principiumot, miszerint az orrlyukak egyenesen arra valók, hogy azok tubákkal tömessenek be. Mégpedig jól tömessenek be. - A lyuk fogalma már magától valamely hiány fogalmát nyújtja. Ha egyéb hiányt nem, testfolytonossági hiányt mindenesetre. A hiány pótlandó! s vajon mivel lehetne pótlandó egyébbel, mint burnóttal?
Csakhogy ezt némi csínnal és ízléssel kell tenni. A szelencét azalatt, míg az orrt lakmároztatjuk, szépen alá kell tartani, a mutató- és a mellékujj közé szorítva, hogy a lehulló burnót kárbavesztének tudata ne háborítsa meg a gyönyört. E pontnál, t. i. a szelence alátartásánál több gráciát fejthet ki egy férfi, mint amennyi elég, hogy minden asszony fejét elbolondítsa.
Érdemes kollegája nézetét vallja Csemez úr is, de azon lényeges eltéréssel, hogy a szelence alátartása tiszta ostobaság; egy, a tökély magasabb fokán álló, tubákoló bizonyára nem is fog vetemedni e primitív fölfogásra, egy igazi szakember, míg a fölösleges burnót aláhull, a nyelvét nyújtja ki s azzal fogja föl a veszendő részeket. Ez az egyedüli helyes rendszer Csemez úr szerint, melyet kötelességének tart az emberi nem fölvilágosítása céljából mindannyiszor megvédelmezni, ahányszor szükséges.
E részletesen körvonalazott véleménykülönbségen kívül csak a mély emberismerő találhat még némi elütő tulajdonokat köztük, kiknek időjártával még alakjuk, arcuk is majdnem egyforma lett, sőt azóta, hogy Luppán lovag parókát visel, a hajuk is. Mindamellett nem tartunk fölöslegesnek néhány szót elvesztegetni ez érdemes férfiak bővebb megismertetésére, legalább Csutkás és Luppán urakat mutatva be - Csemez professzor úr közbül esik és a kettőnek arányos vegyüléke; minden okos ember eligazodhatik rajta látatlanban is.
Csutkás úr személyleirata, szóról szóra lemásolva a tavalyi útleveléről, a következő:
Vallása: lutheránus.
Születéshelye: Podzemcsok, Trencsén megye.
Életkora: negyvennyolc éves.
Arca: hosszúkás.
Orra: rendes.
Szeme: kék.
Haja: szőke, őszbeboruló.
Különös ismertető jelei: orra vörös.
A Luppán lovag személyleiratával is azonnal készen vagyunk, ha megemlítjük, hogy az ő útlevelében az illető rovatok betöltésénél csak két helyen történik némi elágazás, arca: »tojásdad«, különös ismertető jelei: »orra sötétkék«.
Bezzeg, mennyivel tágabb mezőt nyújt az elmélkedésnek a két férfiú szellemi világa!
Csutkás tanár úr egy rajongó pedagógus, egy valóságos Pestalozzi, ki a legmodernebb elvekből indulva ki, tanítási sikerét tanítványai szeretetére állapítja, jutalmát ebben leli s ezzel dicsekszik egész az unalomig. Keveset beszél, csendesen elmélyedve ül esténkint két barátja közt, csak néha veti föl szemeit, egyet szippant ismert metódusa szerint a burnót-szelencéjéből és halkan dörmögi:
»Csüggnek rajtam…«
Aztán behunyja szemeit, barátait látszik hallgatni, hümmög közbe és addig bólingat, bizonyoz nekik fejével, míg minden percben elszunnyad, meg fölébred, mint a csirke, ha hintázzák.
- Igen, igen… csüggnek… - riad föl e szavakkal, bambán nézve szét maga körül.
Barátai, kik már tudják, hogy ezalatt a tanítványai szeretetét érti, annyira megszokták évek óta e koronkinti felkiáltást, hogy csakis annyiba veszik, mint a »hüm« vagy »hja« gondolatpótló szavakat és egészen természetesnek találják.
Csutkás tanár úr tekintélyes férfi, s habár múltjában nincs annyi fényes és szomorú emlék, mint aminőkkel Luppán lovag dicsekedhetik, mindamellett meg kell említenem, hogy igenis történt vele egy csodálatos esemény, mely féligmeddig őt is az irodalomtörténet közvetlen közelségébe helyezi.
Ő volt Petőfi poeseos professzora!
Halljátok, uraim, a Petőfié! Hát nevelt még ennél valaki különb embert a nemzetnek? - Ő (Csutkás tanár úr) adta neki az alapot. Nos, ki mondhatja, hogy az alap nem volt jó? Senki. A tények beszélnek, mindig a tények… valóban csak a tények.
A rossz nyelvek ugyan azt suttogják, mintha Petrovics Sándor (Csutkás úr e néven emlegeti) őróla írta volna: »mégis szekundába pónált sok szamár professzorom, - a poézisból is abba estem«, de minthogy a tények beszélnek, mindig és mindenütt, a tények azt beszélik, hogy ez nem igaz, ott van a hiteles klasszifikáció még mai napig is az iskolai archivumban, abból kiviláglik, hogy Petőfi tőle jó »kalkulust« kapott. - Mert hát fölismerte ő nyomban, kiben mi lakik.
Van még erről a Petőfiről egy regényes legenda Selmecen, melyről mindenki tud valamit, de egészen nem tudja senki, csak Csutkás tanár úr.
Nemzedék nemzedéket vált föl a nagy, sárgára meszelt líceumban, de a Petőfi-legendából nem vesz el morzsányi sem. Híven adják az elődök az utódok emlékezetének, s az emlékezet gonddal virraszt fölötte, s úgy őrzi, mint a két szeme világát. Örökkön-örökké élni fog az ott amúgy csonkán, hézagosan is, - aminőnek azt a költő ottléte után egy negyedszázad év múlva találtam.
Ha Csutkás úr akarna szólni!… Ő tudja! Neki tudnia kell, mert vele áll összeköttetésben a legenda.
Azazhogy Csutkás úr nem azon ember, aki csukva tartsa a száját ilyenekben, nem is az itt a baj, mintha nem akarná elmondani, szívesen tölti kedvét barátjainak és ismerőseinek, Csutkás úr valóságos »jó ember«, aki semmit sem képes megtagadni tőlük, azok pedig eleget kérik, faggatják, de mi haszna, mikor megvan az a tulajdonsága, hogy a »praelectión« kívül, a burnótozás elméletét kivéve, nem képes semmiről hosszasabban beszélni. Harmincéves tanári pályájának egyhangúsága és sajátságos természete lehetetlenné tett számára a betanultakon kívül bárminemű előadást.
Csak a bor képes feloldani a nyelvét, ami nem lehetne ugyan akadály a legenda elmondására, mert Csutkás úr igen gyakran iszik bort, s ily alkalomkor évek óta mindig szőnyegre kerül a Petőfi múltjának ezen kalandos és homályos része, bele is kezd az érdemes férfiú, mindannyiszor elmondván, hogy a boglyas Petrovics ott lakott a líceum fölötti hegyen az öreg Muszurnál, a kamarai hajdúnál, akinek nemrég jött meg a fia Olaszországból a légiótól, honnan kitüntetésül vizit-kártyára ragasztva egy darab tépést hozott abból a rongyból, mellyel a megsebesült Garibaldi véres lábát borogatták. Micsoda? Hát lehet ennél különb érdemrend? Vagy van-e Garibaldinál nagyobb hős akár az ó-, akár az új-világ történetében? Nincs, ki mondja, hogy van? Senki sem meri mondani. De nem is tanácsolná Csutkás úr, mert annak ővele, az ő argumentumaival gyűlnék meg a baja. Mert az argumentumok nagy fegyver, kimondhatatlanul nagy fegyver… Aki nem hiszi, annak ezt be is bizonyítja. Nézzük pl. Katalin cárné egy esetét…
Egyszóval, Csutkás tanár úr ilyenkor mindig oly messze távozik el az alapgondolattól, melyből kiindult, hogy mire oda visszatérne, addig elálmosodik, feje bágyadtan lekonyul az asztalra, s azt makogja félébren, félálomban: »Csüggnek rajtam…« és elalszik.
Már Luppán lovag egészen más ember! Csupa beszéd, a megtestesült nyíltság. Emlékeit nem tartja zár alatt. Még olyan dolgokat is elmond, aminők sohasem történtek meg vele, amikről csak ő képzeli, hogy átélte, átszenvedte.
Szomorú emlékek, mik fájó rezgésbe hozzák szívét, mikor beszéli, elérzékenyítik, könnyeket facsarnak szemeiből és mégis mindig beszéli, mert jól esik neki ez a kegyeletes bánat.
Arca átszellemül, hangja szelíd-, hajlékonnyá lesz, midőn a meghatottság legőszintébb jeleivel elmondja boldogult neje halálát, amint a szegény asszony napokig feküdt ott betegágyán a megsemmisüléssel viaskodva; milyen aggodalommal virrasztott ő éjjel-nappal a haldokló anya fölött, ki midőn utószor keblére zárta kicsi gyermekeit, így szólt hozzájok bágyadt mosollyal: »Ne sírjatok, el fogok jönni értetek; magammal viszlek.«
…S elvitte nemsokára mindkettőt.
A kis Lacika rá egy félévre meghalt tüdőgyulladásban. Istenem, istenem, milyen okos, kedves gyermek volt! Luppán úr ezer meg ezer dolgot tudna a kis Laciról és a később elhalt gyermekről, Eszterkéről, ha szavait el nem nyomná fuldokló zokogása…
…Pedig hát az egész dologból egyetlen szó sem történt meg, Luppán lovag múltját, gyermekségétől kezdve egész mai napig, minden selmeci ember ismeri és bizonyára nagyon jól tudja, hogy sohasem volt felesége, következésképp gyermeke sem.
De ha tudják is az ellenkezőt, nem mondanak neki ellent, mert ő maga szentül hiszi és hiszi anélkül, hogy elmeháborodott lenne. Nem, nem, a »bányagróf«-nak (Selmecen az atya titulusát a fiú is örökli) nem hiányzik egyetlen kereke sem.
Okos, derék és becsületes ember, az agglegénység összes jellemző tulajdonaival, de ebben az egyetlen dologban nagyon sajátságos, nagyon különös.
A legtöbben arra vezetik vissza e dolgot, hogy Luppán lovag egy fiatal, szép leányba volt szerelmes valaha, akit szülei nem akartak hozzá adni. A leány emiatt annyira elbúsult, hogy mérget vett be s szörnyű kínok között meghalt. Luppán úr túlérzékeny kedélyére (valóban túlérzékenynek mondják emiatt a selmeciek) nagyon hatott ezen esemény, s maga is forrólázba esett, melyből alig bírt kigyógyulni.
E két hónapig tartó betegség alatt folyt le alkalmasint sokat emlegetett családi élete, ezalatt született, nőtt fel s halt meg szemefénye, a kis Laci és a szőke, angyalarcú Eszterke…
Lehet benne valami, de nekünk elvégre is semmi közünk hozzá, s bemutatván ígéretünk szerint a két derék úri embert, nyugodt lelkiismerettel térhetünk át elbeszélésünk második fejezetéhez, mely, ünnepélyesen ígérem, nem lesz olyan unalmas, mint az - első.
MÁSODIK FEJEZET
Egy kis virág leszakítására három kéz nyúl
Luppán lovag és Csutkás úr, mint a kis Krisztina már a bevezetésben említé, ma délutánra Csemez úr vendégei voltak egy kis kalabriásra. Fölváltva szokott folyni e nemes mulatság majd az egyiknél, majd a másiknál. Ma az »aranycsinálón« volt a sor. Csemez urat így nevezték azon tulajdonságaért, hogy örökké aranykészítésen törte a fejét s minden fogalmat arannyal fejezett ki. A májusi eső fölért neki egy mázsa arannyal, ha valakit megdicsért tanítványai közül, azt mondta rá, hogy aranyat ér az esze és szorgalma, ha valakinek jót kívánt, azt is aranyban fejezte ki: »arannyá váljék minden hajadszála!« stb. Ez már gyengéje volt és sok jó tulajdonságai mellett bízvást el lehetett neki nézni.
Tehát kalabriásoztak, mégpedig a kerti szőlőlugasban. A selmeci talajba erőszakolt venyige bizony vékony testnek ütött ki a bordákul szolgáló lécezetre, s a nap akadálytalanul sütött be a három kopaszodó koponyára, kegyetlen izzadságcsöppeket sajtolva ki a derék úri személyekből. Jószerencse, hogy a szép Krisztina felsőbb meghagyás folytán minduntalan gondoskodott hűsítő sörről, mely folytonosan ébren és élénkségben tartá őket a lankasztó melegben. Krisztina maga is ott ült az apja mellett, szemlélgetvén annak kártyáját, mely igen jó lehetett, mert már több ízben kiáltott fel: »Arany kártyám jár!«
Luppán lovag és Csutkás tanár úr ellenben valóságos »balekok« ma, még a »tercbéla« sem szuperál nekik, nyakrafőre buknak mindenre és oly türelemmel, mosolyogva fogadják a sors nyakukba szakadó csapásait, hogy Csemez úr helyén látja csodálkozásának adni kifejezést.
- Horribile dictu… Önök ma nagyon szórakozottak! Önök ma valóságos aranybánya. Már az ötödik forintot nyerem. Noch a’ glas, Krisztin!
Ezen aranyos kívánság folytán a kedves gyermek felkelt és a rózsabokor árnyékába felállított vizes vödör jégkebelébe temetett kancsók egyikéből sört öntött előbb a papának, azután a többieknek, kik hálateljes pillantással fogadták azt a kis fehér kezecskéktől.
E hálateljes pillantásoknak pedig nagyon gyanús kinézésük volt. Valamirevaló pszichológus felfedezhetett volna azokban különféle vegyüléket: szerelmi epedést, vágyat, reményt és elégültséget. Hát iszen volt is okuk megelégedve lenni szívök választottjával. Olyan gyönyörű, mintha nem is anyától lett volna, mintha maga szülte volna a költők szilaj, csapongó képzelete, mely átröpül a mindenség fölött, tündérvilágoktól válogat színeket az archoz és ajkhoz, a mennybolttól kölcsönzi a homlok alakját, a suhogó nádtól a termet délcegségét, gyémánttól a szemek ragyogását, mandolától az alakjukat, sötét éjszakától a színüket és ami szépet kölcsönkér a rózsától, a rubinttól, a harmattól, napsugártól, mindazt vétkes vakmerőséggel öt betűvel fejezi ki »ideál«-nak.
Ilyen ideál Krisztina.
Maga a derék Csemez úr is, kit pedig az arany szépségén kívül semmi sem gyönyörködtet, mikor egy-egy oldalpillantást vetett az immár felserdült hajadonra (Hogy megnőnek ezek a gyerekek!), meg nem állhatta, hogy el ne dünnyögje magában:
»Ecce! mulier formosa ...«
Midőn pedig egy ízben Csutkás kollégája jegyezte meg neki négyszemközt: »No, te ugyan elérted, ami után vágyakoztál: aranyat kerestél teljes életedben s íme, meg is van a nagy darab igazi arany, a - Krisztinka«, Csemez úr vérszemet kapott s csodálatos gondolatokkal népesíté meg agyvelejét.
»Csakugyan arany… színarany ez a leány! Hehehe! Az emberek bolondok s aranynak nézik a sarat. A sarat, az embert. S denique, ha az egész világ téved, az egész világnak mégis igaza van; ha az egész világ aranynak tartja Krisztinát, bizonyára aranyból van ő a kis körme hegyétől kezdve egészen a sarkáig.«
És azután eszébe jutottak azok a különféle lovagregények, melyekről Luppán lovag (ki kapni szokott az ilyeneken) sokszor beszél. Gazdag hercegek és királyfiak lejönnek váraikból a szegény pásztorhajadonokhoz; a leányzónak patyolat-fehér kezecskéje van, a királyfinak fényes koronája, a királyfi odatérdel a lábaihoz és azt suttogja: »Leányzó, cseréljünk: legyen a kezed az enyém, legyen a koronám a tied.« Hát hiszen elég nagy bolondság biz ez, de megeshetik, mert ha nem eshetnék meg, nem lenne nyomtatásban a históriája.
Később azután egyszer azt is mondta Csutkás úr:
- Te, Stevo »(az »István« név Selmecen »Stevo«-nak finomíttatik). Ez a te aranyod mindig nagyobb, nagyobb. Maholnap menyecskévé növi ki magát. Elviszik tőled!
Csemez úr megütődve mereszté szemeit érdemes kollégájára.
- Elviszik? Hehehe! De nem adom ám!
Erre az eredeti nyilatkozatra Csutkás úr fejet csóvált, aztán tarka zsebkendőjét húzta ki zsebéből s megrázván azt óvatosságból, hogy ha véletlenül paprikát hintettek volna rá a nebuló-diákok (mi gyakori dolog, ha a katedrán feledi), azt, amennyire lehetséges, lerázza onnan, miután tapasztalta, hogy most az egyszer ment mindennemű idegen és oda nem illő alkatrészektől, izzadó arcát és homlokát vele két ízben megtörlé.
- Oh, dehogy, dehogy! Ők csüggnek rajtam… Hova is gondoltam? Igen, igen, ők csüggnek… Ami azonban előbbi állításodat illeti, Csemez Stevo barátom, az, szerény véleményem szerint, nem áll a kor színvonalán. Hiszem, hogy nem áll… meg vagyok győződve, Csemez Stevo barátom, hogy elhamarkodott szavakat ejtettél ki…, mert a nő rendeltetése az…
- Ugyan mi?
Csutkás úr mélyen elpirult. Az előhúzott zsebkendőn hirtelen bogot kötött és elkezdte azt rágcsálni.
- Azt hiszem… azt gondolom, - sőt tüzetesebben elemezve, állítani merem, hogy közel járok a helyes definícióhoz, ha a nő rendeltetésének súlypontját a férjhezmenetel eszméjével hozom szoros és rendszeres, rendszeres és kizárólagos kapcsolatba. Mert minden dolognak szeretet a lelke… oh, mennyire csüggnek rajtam…
Az öreg aranycsináló megmaradt álláspontja mellett.
- Én a Krisztint nem adom senkinek. Nem azért neveltem, hogy valami gézengúz elkaparja; itt találja készre, mint ahogy az epret szokás a réten, aztán leszakítsa és hamm… megegye.
- De a vonzalom, a szeretet?
- Szeressen engem!
- Az nem elég.
- Hát szeressen téged is…
Csutkás hirtelen leereszté nagy szempilláit és mosolygott.
- Vagy ha az sem elég, szeresse Luppán lovagot is.
Csutkás hirtelen fölnyitá szemeit és nem mosolygott.
- A szívnek bajos parancsolni. A szívnek jogai vannak, Stevo. Te nem ismered a szívet. A szív mennydörgős jószág, Stevo! Könnyen megtörik!
Csemez úr ásított és azt mondta kategorice, hogy nagyobb zörejt támaszt egy széttört ablaküveg, mint egy széttört szív… Kár az időt vesztegetni ilyen haszontalan fecsegésekkel; többet érne egy kis kalabriás; ő a Krisztinát oda nem adja senkinek, hacsak nem akkora darab aranyért, amennyit ő maga nyom. Hehehe! Egy akkora darab aranyért, amennyit Krisztina nyom.
Csemez úr hamiskásan hunyorított a félszemével és míg összes vonásai egyetlen ravaszságot kifejező fintorrá vicsorodtak, kinyújtá nyelvét is s jellemzően csettentett vele.
- Milyen gondolat! - sóhajtott Csutkás, szemérmetesen pillantva pecsétgyűrűjére az ujján, melyhez még bizonyára sok hiányzott, hogy Krisztinát ellensúlyozza.
Ennyi s nem több volt azon párbeszéd, mely Krisztinára vonatkozólag már korábban ejtetett meg Csutkás és Csemez úr közt. Ennek is már körülbelül fél éve, azóta vissza sem emlékezik már arra Csutkás úr, tán Csemez sem.
Krisztina pedig olyan szép volt ma, amint ott sürgött-forgott kecsteljesen, a sör olyan jó volt, a burnót olyan isteni, hogy Csutkás úr megdicsőülve, valóságos mennyországban érezte magát, s egy vesztett játék után mosolyogva kifizetvén a buktit, összeszedé a kártyákat, megkeverte, elemeltette Luppán lovaggal, s aztán egy hirtelen mozdulattal a kabátja hátsó zsebébe csúsztatta.
Vakmerőségét megdöbbentő csend követé. Mi fog történni? Minden arc kérdőleg fordult feléje.
Csutkás úr kivette burnót-szelencéjét, maga elé tevé az asztalra és a jobb keze mutató- és hüvelykujját reá nyugasztá, hogy annál ünnepélyesebb színben tűnjék fel mindaz, amit mondani kíván.
- Uraim és kisasszonyom! Önök azt fogják mondani, hogy ők csüggnek rajtam. Igen, igen, ők csüggnek, de…
Egy kortyot ivott a poharából és suttogva folytatá:
- De ez nem elég. Ki mondja, hogy elég? Te nem mondod, lovag. Csemez sem mondja, én sem mondom. - Nos, ha nem elég, törekedni kell, hogy az legyen! Azt mondom hát, hogy nekem szív kell… Szívet keresek, uraim és kisasszonyom!
Luppán lovag sóhajtva bólintott a fejével.
- Én is… szavamra mondom, én is. Egy úton járunk, átkozottul egy úton… Mióta szegény megboldogult nőm…
- Ugyan, osszatok már! - vágott közbe az aranycsináló.
Csutkás úr fölemelkedett s a két kezét színészies pátosszal nyújtá Krisztina és apja felé.
- Azon szív itt van, Stevo - kiáltá lelkesedve -, itt találtam meg, a Krisztina az; ő csüggni fog rajtam, ő az enyém leend, ha nekem adod. Az én feleségem leend. S te meg nem tagadhatod őt tőlem, mert szeretem, mert… mert… boldoggá teszem; csüggni fog rajtam.
Ezzel erősen megmarkolta a leány és a Csemez úr kezét, behunyta szemeit, s sötétben várta a választ Csemez úrtól, ki zavartan nézett maga körül, míg a leány sápadtan, reszketve állt ott, hasztalan kísérletekkel iparkodva kezét kitépni a Csutkás kövér markából.
- Mit mondasz ehhez, Luppán? - kérdé Csemez úr hanyagul, a lovag felé fordulva.
- Én azt mondom, hogy jobban tennéd, ha nekem adnád a Krisztina kezét. Oh, mennyire hasonlít szegény megboldogult feleségemhez. Még azt a helyet is csókolnám…
Érzékenyülten törölgeté meg szemeit zsebkendőjével, amelyen a Luppánok címere díszlett, két keresztbe fektetett kalapács, ez aláírással: »Glück auf!«
Csutkás úr e szavakra hirtelen elereszté a Krisztina és a Csemez kezeit s egy irtóztató pillantást vetett a szónoklatában megakadt lovagra.
- Uram! ön a kártyámba nézett… Vagy igen, igen, mit is beszélek? ön az én kártyámat önmagának akarja osztani… azaz… ön ellenem támad, ellenem tör. Nos, jól van. De jegyezze meg… ő csügg… ő csügg rajtam, uram! Igaz-e, Krisztina?
Csutkás úr körülnézett, de Krisztinának csak a hűlt helye volt ott. Mint a megriadt őzike futott ki a kertből a ház felé. Arca már nem sápadt, hanem lángba van borulva, szíve hangosan dobog, melle gyorsan zihál. Istenem, istenem, milyen nagy baj érte! Istenem, istenem, mi fog most történni?…
De amint vakon fut, maga sem tudva miért, hova, egyszerre útját állja valaki.
- Hahó! hahó!
- Nini, a Bohuska meg a...
A Bohuska meg a bátyja, Mirkovszki Miklós. Az a csúf Miklós gyerek, akivel mindennap fecsegni szokott a szakadékon keresztül, aki miatt most már Bohuskáékhoz sem járhat, mióta hazakerült Pestről, mert hát nagy fiú és…
Krisztina újra elsápad, megrezzen, kezeit bágyadtan leereszti, lába megtörik s úgy áll ott vendégei előtt, mint egy roskadozó márványszobor.
- Micsoda? Te meg sem csókolsz? Hidegen nézel - panaszkodik Bohuska. - Talán haragszol, hogy a Miklóst elhoztam?
Krisztina fejét rázta csendesen, szomorúan.
- Egészen az én bűnöm - folytatá az. - Verj meg érte, kedvesem. Ő nem mert volna eljönni; én bátorítottam föl. De milyen sápadt, izgatott vagy! Történt tán valami?
Krisztina bágyadtan intett igent szép fejével. Azután egy hirtelen fordulattal Miklós mellé ugrott s parányi kezét az övébe tette.
- Nemde, Miklós, ön szeret, - nagyon szeret engem?
Bohuska a legyezőjét ejtette el e váratlan szavakra s álmélkodva tekintett barátnéjára, ki gyengéden simult Miklóshoz.
Az ifjú lángvörös lett. Hiszen még eddig egyetlen szó, egyetlen vonatkozás sem történt köztük erre. Csevegtek együtt néhányszor, ennyi az egész! És íme, most!…
- Ha szeretem-e, Krisztina? Nagyon, egyedül önért élek! - Oh, Bohuska, mondd meg, te mondd, mint szeretem! Magam nem bírom elmondani. Istenem, mily boldogság! Ki hitte volna? Az első pillanattól kezdve, amint megláttam önt.
Miklós remegett, mint a nyárfa.
- Mertem volna-e álmodni? - folytatá szaggatottan. - Oh, Krisztina, tehát ön… ön is óhajtja az én szerelmemet?
- Igen - suttogá ő mintegy fáradtan, lezárt szemekkel.
- Ön kérdezi, ön kéri tőlem?
- Igen - ismétlé panaszosan, gyönyörű arcát kezei közé rejtve. - Ön jobb, mint a többiek, ön szebb, mint a többiek, ön jobban illik hozzám, mint a többiek. Szeressen hát engem, igen szeressen és én…
- S ön, Krisztina?
- Én? - s elereszté őt, mintha álmából ébredt volna s arca sajátságosan semmitmondóvá vált. - Én? Ki beszél rólam? - mondá majdnem szerényen. - Nem érzi ön, milyen rettenetes hőség van?
- Menjünk a lugasba - indítványozá Bohuska zavartan, kit még mindig leigézve tartott a leírt jelenet meglepő regényessége. Szemeit szégyenkezve süté le, mintha ő követett volna el valami nagy bűnt.
- Nem, nem! - kiáltá Krisztina szilajan - oda nem!
- Hova hát? - kérdé Bohuska szelíden.
- Akárhova! A világba - mondá Krisztina keserűen és egy könnycsepp gördült végig szép arcán.
Miklós kínosan nézett a guruló könnycseppre és arról gondolkozott, ha ő azt most lecsókolhatná arról a bűbájos tündérarcról.
HARMADIK FEJEZET
Melyben azon események mondatnak el, melyek az előbbi fejezetből kiszorultak
Mirkovszki Miklós egyike azon alakoknak, kikről a nők azt mondják, hogy »érdekesek«. Nagy, beszélő, kék szemei voltak, dús szőke haja, délceg termete és ügyes modora. Mindössze fél év óta került haza, hogy itthon jogi tanulmányait kiegészítse a bányászakadémián, s ha a jószerencse kedvez, nekiindulhasson az életnek azon reménnyel, hogy valaha még bányatanácsos is lehet belőle. Elérheti; elég tehetsége van hozzá, aztán az élethez is tudja magát alkalmazni. Mint mondtuk, még csak fél év óta van Selmecen s máris ő a »tóngéber« nemcsak az ifjúsági gyűlőhelyeken, az »Arany mécses«-ben és az »Eleven kalapács«-nál, hanem a női szalonokban is, mert nem ilyen ügyetlen ám mindig, mint most, amint ott áll némán, meredten, a földbe gyökerezve Krisztina előtt, kezével önkéntelenül feje fölé kapkodva az akácfa levelei után, melyektől, midőn szórakozottan morzsolgatja ujjai közt, szinte kedve támad megkérdezni: »Szeret-e?… Nem szeret-e…«
Sehogy sem foghatja meg, ha szereti Krisztina, miért sírt, miért eresztette el kezét oly hirtelen, midőn viszontszerelméről kérdezősködött, s miért lett elmélázó és szomorú…
Isteni homály a női szívben, szent misztérium tele költészettel, bűbájos árnyéka a féltett valóságnak.
Oh, az első vallomás nagy költői szó.
A füvek álmodozva sóhajtják a szép leánynak: »Ide lépj, taposs meg: üdébb, zöldebb leszek…«
A napsugár leszól az ifjúhoz: »Neked is egy világod van, nagyobb az enyimnél: nagyobb is, meg szebb is…«
A közelgő alkony sürgős hírt küld hátra az éjhez: »Ne jöjj el, maradj el… itt olyan sor esett, hogy láttára te sem maradhatnál sötét«…
És akik ezeket a nagy szavakat mondták, miket a mindenség megdöbbentő áhítattal hallgat, a szerelmes ifjú és a vakmerő leányka, még mindig ott állnak némán, ügyetlenül és félénken dobogó szívvel várják, mikor fog rájok szakadni a mennybolt.
- Oh, istenem, mit tettem… mit tettem! - rebegi Krisztina s úgy érzi, hogy a világ kezd egy nagy, gömbölyű gyúrmává összeszorulni és ádáz sebességgel forog körülötte, egyre szűkebbre. Lankadtan ereszti le fejét és kezeit, mint a haldokló madár a szárnyait, s Bohuskához támolyogva, odatámaszkodik a vállaira.
És Miklósnak nincs egyetlen szava sem feleletül, vigasztalásul, tompa fásultság vesz erőt rajta s csírájában legyűri benne a születendő gondolatot. Szívének olyan nagy lökést adott e váratlan esemény, hogy mint a túlhajtott órainga, a végtelenben csapong. S a végtelen sajátszerű képekkel van benépesítve, száz meg száz megújuló változatban, aszerint amint Krisztina szemeiben, hangjában, mozdulataiban a megbánást, a vonakodást, a közönyt, a csüggedést, a bánatot vagy a szerelmet véli látni kifejezve.
Végre is Bohuska jut legelőbb lélekjelenlétéhez és szokott elevenségével mondja:
- De mármost, gyerekek, elég volt ebből ennyi: igazán menjünk valamerre. A séta jót fog neked tenni, kedvesem. Nyújtsd ide a karodat, Miklós.
Miklósnak még maradt annyi esze, hogy a karját legalább nem Bohuskának, hanem Krisztinának nyújtotta.
Az megrezzent és összerázkódott, mint mikor alvót érint idegen kéz.
- Istenem, istenem! nem értem önt… - szólt Miklós fojtott hangon, és kezét, melyet a leányka elfogadni vonakodott, forró homlokára tapasztá.
- Ön? engem? Mondtam valamit?
S álmélkodva tekintett Miklósra nagy, beszélő szemeivel.
- Ne tegyen őrültté. Ne nyissa meg előttem az eget csak azért, hogy megvakuljak a fényétől és hogy aztán bezárja azt előttem. Hogy lehet olyan nagyon kegyetlen!
- No, bizony! - pajkoskodék Bohuska - egy kis tréfa volt, semmi egyéb.
- Tréfa? - fakadt ki Miklós keserűen s pír borítá el arcát. - Azt mondani »szeretlek«, aztán azt mondani »nem szeretlek«, ez mind tréfa? Az szó csak s a szó üres levegő csak! De a levegőben méreg lehet, kedves kisasszonyok! Vagy igaz, igaz… hiszen egy szívet megölni, az is csak tréfa.
Amint Bohuska bátyja dúlt arcába nézett, egyszerre sírásra pityeredtek csókra termett pici piros ajkai. Természetes ijedtséggel s bájos naivsággal borult Krisztina nyakába.
- Látod, látod - szólt és könnyeit törülgette -, mármost csakugyan nincs egyéb hátra…
Krisztina tétovázó pillantása kérdő jelleget öltött.
- …Mint hogy szeresd ezt a bolondos Miklós fiút. Látod, milyen szomorú…
Macska-hízelgéssel simogatta meg a Krisztina állacskáját, lecsüngő fejét mind a két kezével felemelte s nyájas, rábeszélő hangon mondá:
- No, szeresd hát már! - Aztán türelmetlenül tette hozzá: - Hirtelen szeresd… no, szeresd! Még valamit tesz magának. Mindig olyan makacs, önfejű volt…
Krisztina dacosan vetette hátra fejét.
- Nem lehet - mondá lassan -, nem tehetem, én mást szeretek… Azt hiszem… úgy gondolom.
- Ön mást szeret! - kiáltá Miklós s szemei ökölnagyságúakra tágultak. - Az lehetetlen! Gondolja meg jobban, mondja, hogy csak tréfál!
A nap elsötétült, közelgő vihar előszele rezegtette meg az ákácfaleveleket, a hőség egész a tűrhetetlenségig nevekedett. Az ifjú néhány lépést tett, hogy távozzék, de csakhamar erőtlenül rogyott le egy fatörzs mellé és eltakarta sápadt arcát.
- Ön nagy fájdalmat okozott szívemnek - mondá szelíden s szemrehányó tekintetét, melyet könnycseppek homályosítottak el, óva fordítá el Krisztinától: ne fájjon az annak, akit olyan nagyon szeret.
De Krisztinának mégis fájt az. Miklóshoz lépett tántorogva s két kis kezét fejére bocsátá.
- Miklós, mi lelte önt? Neheztel rám, mert őszinte voltam önnel szemben? Istenem, ne hagyjon el, maradjon jó hozzám, fogadjon el a maga… oh, Istenem, hogyan mondjam ki?… a maga feleségének.
Miklós hirtelen felugrott, szemeiben felszáradtak a könnyek, s arca szokatlan büszkévé változott.
- Legyen nyugodt. Már én sem epedek önért - szólt tompán, kimérten -, de nem fogom elhagyni sem. A szerelem halhatatlan! A szerelem nem vész el, mint a letiport hernyó, csak alakot ölt. Szeresse ön azt, akit akar, de legyen az én nőm.
Aztán egész magasságában fölegyenesedett és szemei szikráztak. Krisztina meglepetve hátrált előle egy lépést és így szólt nyájasan, de szomorúan:
- Igen, Miklós; én neje akarok lenni, hogy megvigasztaljon odaadó szerelmével, hogy segítsen elviselnem az életet, hogy…
Omló könnyzápor borítá el szép arcát.
Oh, ezt nem nézhette Miklós tovább. A düh démona erőt vett rajta, végignyargalt az erein és kivillogott a szemeiből. Öntudatlanul s bizonyos durvasággal ragadá meg a leány karját, s fenyegető szilaj hangja reszketett.
- Nem, nem, Krisztina! Soha, nem… Soha semmit… Meg fogunk halni! Te is, én is. Nem engedem és ha a mennybolt megszakad, leomlik, sem hagyom… Nem hagyom egyetlen hajszáladat sem, egyetlen hajszáladnak a falra vetett tűnő árnyékát… Meg fogsz halni! - kiáltá s hangja mennydörgés lett -, ha meg nem mondod azt az embert, akit szeretsz!
Krisztina mosolyogni próbált, apró fehér fogaival ajkaiba harapott, hogy elfojthassa könnyeit.
- Hogy kit szeretek? Senkit, Miklós! Senkit, senkit…
A visszhang a »Szitnya« hegyéről kétszer visszamondta: »Senkit…«
Miklós nem ereszté el, hanem míg hevesen eltaszította egyik kezével, oly erősen szorítá karját a másikkal, hogy a szegényke fölszisszent az éles fájdalomtól. Nem ember volt már, hanem féltékeny vadállat. Egy szörny, aki nem gondolkozik, hanem az indulatai ragadják.
- Nem igaz, Krisztina! Te megcsalsz engem! Tudnom kell… akarom!
- Jól van tehát; én nem szeretlek téged, de mást sem szeretek, legalább nem olyat, akit megnevezhetnék; én olyan férfiúról álmodom, aki szép legyen, mint Don Alvira a »Fekete nő« című regényben, és olyan vitéz legyen, olyan könnyelmű természetű, mint Athos a »Három testőr«-ben, úgy tudjon szeretni, olyan különösen, mint Gaston a »Hét aranyhajszál«-ban, aki annyit tudjon, mint Berend Iván a »Fekete gyémántok«-ban.
- Hisz akkor te valóságos kis bolond vagy! - kacagott fel Bohuska kedélyesen. - Csak te azokra a fellengős poétákra hallgass!
- Oh, Istenem, magam sem tudom igazán, hogy milyennek kell lennie… Csak azt érzem, hogy nem egészen olyannak, mint Miklós… Jaj, a fejem majd megszakad! Egy kicsit, nagyon kicsit lenne csak más a Miklós, akkor igazán szeretném… de most… most…
Miklós még szorosabban fogta a karját.
- …Most csak azért akarok a maga felesége lenni, mert maga szép… egészen csinos fiú, és a Csutkás bácsi, meg a Luppán feleségül kértek meg az apámtól a lugasban.
Ijedt tekintettel fordult a kertnek.
S valóban, a ribizli-bokrokkal szegélyezett gyalogúton a három úri ember lépegetett feléjök.
Luppán lovag úr ért legelsőnek az ifjakhoz. Mézes-mázos nyájasságtól ragyogott az ábrázata.
- Nini, nini - kiáltá kedélyesen -, maga bizony sírt, Krisztina! Ki ríkatta meg? Aha! Csutkás. Most már emlékszem… Csutkás. Átkozott vén fickó… De csitt! itt jő… Még meg találja hallani.
Luppán úr fürkészőleg tekintett hátra.
- Igen, igen, átkozott vén fickó, aki még ezenfelül nevetséges is. Igen, igen, ki merem mondani az egész világ előtt…
Hősi mozdulattal fordult meg körültekinteni, ha vajon messze van-e még Csutkás, aztán halkan folytatá:
- De mert igen epés ember… nem szeretném, ha a fülébe jutna, egészségének árt az epe. Valóban, kisasszony, ön jól tette, hogy elfutott. Helyeslem, szép Krisztinám! Ön semmivel sem tüntethetett volna ki jobban az »öreg«-gel szemben. Ez vallomás volt, Krisztina. Finom, de érthető; én megértettem.
- Oh, oh, Luppán bácsi - szólt közbe Krisztina ravaszkás mosollyal.
A nők értenek hozzá, ugyanazon pillanatban sírni, gyűlölni, haragudni, szeretni, ábrándozni és mosolyogni. Egy időben naiv együgyűek és rafinirozott diplomaták.
Luppán lovag megütődött a »bácsi« megszólításon.
- Ne te ne, kecskebéka, leányocska! Nézze meg az ember, hogy megtréfál. Hüm, Krisztina… Azt hiszem, ön nem köti magát erősen a »bácsi« szóhoz s kész lesz azt egy helyesebbel felcserélni. Helyesebbel, mondtam, Krisztina, de mondhattam volna talán azt is, hogy édesebbel?…
Miklós nyugtalanul izgett-mozgott, s ha a Bohuska kérlelő tekintete nem csillapítja, isten a megmondhatója, milyen hevesen megsértheti a bányagrófot.
- Luppán bácsi tréfál - szólt Krisztina s kartonköténykéjét kecses dévajsággal emelte fölfelé, úgy, hogy az egészen elfödje Luppán úr elől arcát s azon egy negédes grimaszt, mely Bohuskát, ki oldalvást látta, csintalan kacajra fakasztá.
- Már megint? - szólt Luppán panaszos hangon. - Hát úgy nézek én ki, mint aki tréfál? Nem úgy, Krisztina! Egy komoly férfi szava, olyan férfié, mint én, annyi, mintha nyomtatva lenne. Aztán lássa, én egészen arra való vagyok, hogy szeressenek. Minden ízem arra való. Próbált, tapasztalt egyéniségnek mondhatom magam s nem valami sihedernek, kinek be nem nőtt a fejelágya, ki csak úgy hűbelebalázs megy neki az élet Szahara pusztájának.
Luppán úr nagy lélegzetet vett ez ékes kifejezésnél, szerette volna látni a hatást, amit vele Krisztina arcán előidézett, minélfogva önkéntelenül odakapott a kötényke felé, hogy azt szeretetre méltó pajkossággal elrántsa.
- Nem, nem, nem! - sikított Krisztina, néhány lépést futva Miklós felé.
A vén szerelmes utána iramodék s a futó angyalt, ki egy, az udvaron heverő vályúban megbotlott, gyöngéden megfogta a derekánál. Oh, hogy dobogott a szíve!…
- Hol is hagytam csak el?… Izé, izé… - hebegé zavartan, szikrázó szemekkel.
- A Szahara-pusztában - figyelmezteté Bohuska.
- Igen, igen. Azt mondtam, hogy én már tapasztalt ember vagyok, élveztem a házasélet gyönyöreit, benne voltam e szent kötelékben, én már eltemettem egy asszonyt. Oh, én már eltemettem és tudni fogok egy másikat is…
Az elérzékenyülés, mint ilyenkor mindig, egy percre megakadályozta a beszédben, s a gyönyörtől mintegy kimerülten ereszté el Krisztina karcsú derekát, melynek érintésétől csudálatos izgató forróság szökött ereibe és lüktetve nyargalt keresztül lankadt tagjain.
- Eltemetni, - úgy van, eltemetni… Azaz, hogy mégsem úgy van!… Hova beszélek? E szót kívántam használni: boldogítani. - Hallja, Krisztina, boldogítani! - Ön méltó arra, hogy az én feleségem legyen.
E pillanatban azonban, midőn Luppán úr már egészen a helyzet magaslatán állott, egyszerre odalépett Csutkás úr a vaskos, szőrös kezét, mely most ónsúllyal bírt - vállára helyezé:
- Ember! - mondá és a másik kezét is odanyomta. - Ne ízetlenkedj! Nem látod, hogy ő idegen rád nézve, mint előttem a szanszkrit-betű. Valóban egy betű a leányszív, nemde, Csemez? Betű, mely néma, mégis beszél. Én ösmerem e betűt, Luppán, és el bírom olvasni. Ő csügg rajtam…
- Barátaim! - szólt közbe Csemez úr, komoly arcot vágva, mialatt kezével arany óraláncát babrálta - a dolog, melyet ti feszegettek, kényes magánügy, a tárgy, mely a mai kalabriást megrövidíté, családi dolog, és míg egyrészt nem érdemel annyi szót, amennyit ily jeles derék férfiak reá pazarolnak, másrészt vegyétek tekintetbe azt is, hogy a leányomnak fiatal vendégei vannak jelen, a kis Bohuska és Miklós, kiknek még korán van az ilyen úgynevezett »jeleneteket« végighallgatni…
Csutkás úr igent bólintott, Miklós azonban előlépett s büszkén fölemelve szép fejét, határozott, csengő hangon mondá:
- Engedje meg, bátyám, de e jelenet ellen nincs kifogásom; és magam is szerepelni akarok abban; én is szeretem Krisztinát, én is kezét kérem öntől…
Ünnepélyes csend következett.
Csutkás úr zsebkendőjével megtörlé egyre izzadó homlokát s alig hallhatólag dörmögé: »Vakmerő ifjonc!« - Luppán lovag ajkaiba harapott és az égre emelte kezeit, mintha panaszkodnék a boldogultaknak ottfönn: »Látod, kedvesem, látod, Eszterkém, Lacikám, megint milyen malheur!«
Csupán Csemez úr tartá meg hidegségét, s miután tetőtől talpig végignézte a kipirult arcú ifjút, egyet szippantott elöljáró beszéd gyanánt a szelencéjéből s oly nyomatékos csattanással ereszté le annak fedelét, hogy előrelátható volt ama rendkívüli esemény, mellyel a következő perc méhe terhes.
Ezen rendkívüli esemény pedig Csutkás úr nyilatkozata volt.
- Hehehe! A helyzet bonyolódik. Igazi gordiusi csomó!… Eddig is kényes volt a helyzet, egy szál szövevénnyel több vagy kevesebb, egyre vezet… Nos, öcsém, nagyon jól van, hehehe! Te is a sorompóba léptél! Miért ne? Ösmerem az apádat. Derék, becsületes ember és jó barátom… Hát csak várakozz egy kicsit, majd mindjárt kettévágom én az egész gordiusi csomót valamivel. Hehehe!
- Atyám! - szólt Krisztina, apja kezét megragadva - meg kell mondanom önnek, hogy…
- Csitt! Semmit sem kell megmondanod. Egy elaborátumot készítettem fejemben válaszul kedves barátaim nyilatkozatára, és ezen elaborátum semmi változást sem szenved e harmadik nyilatkozat folytán éppúgy, mint nem szenvedhetne a te szavaid következtében. Szilárd az, mint Sion. Az igazi szerelem olyan, mint a hárompróbás arany, de az igazi férfi szava is olyan, mint a hárompróbás arany. Csemez István pedig igazi férfi.
Csutkás úr és Luppán lovag ez erőteljes szavakra helyén látták, oda járulni az »igazi férfiúhoz« és melegen megrázni a kezét.
- Köszönöm - szólt -, de itt átkozott hőség van. Hol a sör, Krisztina? Hozasd el a kancsókat utánunk a szobába. Igen, urak, menjünk a szobába, mert, mert…
Megakadt, nem bírta megtalálni a mondat befejezéséhez a logikai indoklást.
- Mert - mivel a kancsók is ott lesznek. Te is siess, Krisztina. Te is hallani fogod. Csemez István nem titkolódzik, amit mond, az meg van mondva. Ha különöset gondol, neki ahhoz is joga van, ha bolondot mond, ahhoz is; kiki ura a saját gondolatainak.
E tudományos fejtegetés után öntelt arccal nézett szét s egyenkint nógatá be a jelenlevőket a festett pitvarba, honnan dolgozószobájába lehetett nyitni.
Ez aztán igazán olyan szoba volt, mely rögtön rávallott a tudósra. Nemcsak hogy tavaly söpörtek benne utoljára, nemcsak, hogy padlón, széken, almáriom-tetőn szanaszét hevertek a vastag, penészes, foliánsok, különböző lombikok, üstök, görebek és gépek, hanem a falakon is csupa taláros és meztelen nyakú tudós férfiak, világhírű aranycsinálók arcképei függtek. Pedig bizony valamennyinek a tudománya nem ért egy jó pipadohányt sem, s ha igazi »aranycsináló« vonásaiban akart gyönyörködni Csemez, bízvást kiakaszthatta volna a Luka Zeelig nevű zsidó uzsorás képét, aki a tanár urak fizetési íveire szokott hitelezni »jutányos« kamatok mellett.
Míg a sört be nem hozták, nyomott hangulat uralkodék a komor szobában, a sör azonban lenyomta a nyomott hangulatot, s Csemez úr, mindenkinek helyet csinálva azon figyelmeztetéssel, hogy semmihez hozzá nem nyúljanak, némi torokköszörülő köhécselés után a következőleg kezdé az elaborátumot:
- Igen meg vagyok tisztelve… Igazán mondom. S hogy Krisztina is meg van tisztelve, azt is igazán mondom… Becsületszavamat adom rá. A dolog azonban úgy áll, hogy nekem elveim vannak; én nem adom a leányt, nekem a leány kell. Azt mondjátok, hogy ő szép, virító és kedves és azért akarjátok, de én is éppen azért akarom. Nekem is a szép és kedves kell. Viruljon ő nekem! Mert vegyük az ellenkezőt, ha nem volna sem szép, sem kedves, sem virító, ti nem akarnátok, de nekem akkor is akarnom kellene őt. Ebből világos, hogy ez hátrány volna rám, minélfogva megérdemlem, hogy előnyöm is legyen. Az öreg Csemez makacs fejű ember s nincs rá hatalom, hogy azt a fejéből kiverje valaki, amit ő oda beültet; én a leányomat csak olyan embernek adom…
Hosszú lélegzetet vett s behunyta a szemeit és hátravetette a fejét.
- Csak olyan embernek, csak olyannak…
Rövid szünetet tartott s mind a két markát összeszorítva, a karjait kinyújtá.
- Ki egy akkora darab aranyat hoz nekem, mint Krisztina.
Néma csend, csak a Bohuska mosolyog.
- Akkora darab valóságos színaranyat értek. Ha csak egy lattal lesz is kevesebb, annyi, mintha semmi sem volna. Esküszöm, mintha semmi sem volna…
Luppán lovag élénken kiáltott közbe:
- Ábránd! Ez ábránd, Stevo!
Csemez úr megbotránkozva tekintett a közbeszólóra s méltóságos, lassú hangon felelé:
- Itt az atya beszél, uraim, nem a jó barát! A komoly, az érett atya. Adják meg önök a tiszteletet! Az eszme regényes, de nem bolond. Amit mondtam, megmondtam. Ne beszéljünk többet e tárgyról. Add ide azt a kancsót fiam, Krisztina!
Luppán úr erre a szóra vette a kalapját és így szólt az ajtóból:
- Isten veled, Stevo! Sohasem hittem volna ezt! Ez az eljárás annyi, mint a szegénység kigúnyolása. Jól van, Stevo! Azt mondom, hogy jól van, Stevo! Igen, azt mondom…
Azzal becsapta maga után az ajtót és lecsatolt esernyőjével merész vágásokat intézvén a levegőbe, dünnyögve távozott.
Miklós gondolkozva ült egy percig nővére mellett, ki a Csemez szavai után, melyek semmi további reményt nem hagytak fönn, bátorítólag szorítá meg bátyja kezét; de e bátorításra tán nem is volt szükség; a pillanatnyi borulat, mely homlokán látszott, tán csak egy vajudó, merész gondolatnak odavetett tűnő árnyéka.
Nyugalommal kelt föl s lépett Csemez elé.
- Meghallgattam önt - mondá - és szaván fogom; én meghozom önnek azt a darab aranyat.
- Ah, ah! - kiáltá Csemez úr meglepetve. - Te meghozod?
- Nem ma, sem holnap, isten tudja, mikor: de meghozom, vagy - meghalok.
Krisztina szemeiben csodálatos tűz gyulladt ki, mely, mint égő gyertya, hosszú, vékony lángnyelveket látszott ereszteni az ifjú felé, ki az égető sugarak bűvös befolyása alatt lesüté lelkes arcát.
- Oh, Miklós - suttogá a leány boldogan -, ez szép, regényes szó volt öntől. Ilyen nagyon szeressen. Úgy érzem most, mintha én is szeretném, én is olyan nagyon szeretném.
Csutkás úr bambán nézett szét a csoportozaton, majd szomorúan lehajtá fejét s egymás után nyújtogatta ki becsukott markának megnövesztett köröm-agancsait, mintha számolna vagy magyarázna segítségökkel valamit önlelkének. Egy-egy hörgő sóhajtás emelkedett föl koronkint melléből, végre behunyta szemeit, hosszú, torzonborz szemöldei rájok húzódtak, széles tenyerét pedig elindítá a hasára, megtapogatni sorban a diónyi ezüst gombokat mellényén, mintha találgatná rajtuk: »pap… katona… kutyapecér…« Aztán nagyot csuklott kétszer-háromszor és halkan motyogta:
- No, nem baj… nem baj! Ők csügg… csüggnek rajtam.
NEGYEDIK FEJEZET
Megmagyaráztatik az olvasónak a »Tempus« szó csodálatos ereje
A selmeci erdész- és bányász-tanulók nagyon eredeti fiúk. Nagy kedvök telik abban, hogy ujjat húznak a világgal, a divattal, a társadalommal, a tanáraikkal és a koreszmékkel, mely elősorolt csekély dolgokat ők mind ezen gyűjtőnév alá fogják: »wurst« és nem törődnek vele.
Egy kis, külön állam az akadémiai ifjúság, a német »Burschenschaft«-ok mintájára, mely sokban karikatúrája a mai társadalomnak, de sok tekintetben jellemző sajátságokkal bír. A testületi szellem valóságos testvéri lánccá forr itt össze, csakhogy sajátságos kinövései vannak. Ha egy tanulót befognak valami bűntényért, a többi kész életét feláldozni kiszabadításáért: tömegesen ostromolják a büntetőbíróság épületét, míg az meghajlik a viharosan nyilvánuló közakarat előtt az igazság rovására, mert az igazságnak elvégre is sem torka nincs, amivel ordíthasson, sem ökle, amivel fenyegethessen, sem pedig semmiféle telekkel, házzal vagy bárminemű ingatlannal s következésképp befolyással nem bír Selmecbányán. Ha valamely tanulónak a korcsmáros vagy kávés nem hitelez, az mindjárt »casus belli«, s annak a szerencsétlennek nem lehet tovább maradása az aranytermő város ódon falai közt; üzletét becsukhatja menten s kulcsát dobhatja akár a kút mélységes fenekére, mert amire a »gyakornokok« azt mondják, hogy »abcug«, az meg van halva örökre. Feje az eredeti szocietásnak az, aki a legtöbb sört bírja meginni egy ülőhelyében és ezen címet viseli: sörkirály. A sörkirály nagy úr, majdnem korlátlan hatalommal, melyet csak a két legnagyobb borivóból alakult államtanács szabályoz valamennyire. Az adófizető jobbágyok a »fuchsok«, az első-évesek, kik az öregebbekhez szolgákul osztatnak be s vak engedelmességgel tartozik kiki a maga »veterán«-jának, amiért aztán annak pártfogásában részesül, valamint azon kegyben, hogy a havi pénzből nagy kegyelmesen megvendégeltetni engedi magát a nagytekintélyű negyedéves, akinek már minden szabad e gyarló világon, ki ront, bont, zúz, keresztül-kasul megy büntetlenül mindenkin, világi törvény nem fogja, emberi erő nem akadályozza, az isteni törvénnyel nem törődik, ki csak egyetlen szót respektál még minden földi hatalomtól.
Ez az egyetlen szó a »tempus«.
Ha a selmeci bányászgyakornok egy százas bankóra azt írná fel, hogy »tempus« és aztán eldobná az utcán, talán napokig sem venné fel senki, mert az a szó annyit tesz: »Ne nyúlj hozzá!« s jaj annak a halandónak, aki mégis hozzányúl. Ha a veterán a fuchsra azt mondja: »tempus a fuchsomnak«, attól a perctől kezdve valóságos szent és sérthetetlen személlyé válik; - ha a kabát bélésére fel van tintával írva a »tempus«, még a tolvaj sem meri elvinni, vagy ha elviszi, remegve csempészi vissza másnap. Amin nincs rajta a »tempus«, az »res nullius«: ha ellopja valaki, jól járt vele, azt nincs joga keresni senkinek.
De mindez igen terjedelmes és nem is valami mulattató dolog, azonfelül nem is tartoznék beszélyünkhöz, ha nem kellene megmagyaráznom, miért volt kivésve azon a jegygyűrűn a »tempus« szó, melyet Mirkovszki Miklós húzott másnap a Krisztina ujjára.
Délután jött oda és egyedül találta Krisztinát. Halaványabb volt, mint máskor, a tegnapi események után átvirrasztott éj nyomai meglátszottak szép arcán, más szóval: érdekesebbé tették.
- Búcsúzni jöttem, Krisztina.
Krisztina letette kezeiből a vizes-kannát, melyből virágait öntözgette, és bámulva vetette Miklósra nagy fekete szemeit.
- Hová megy ön? - kérdé lassan.
- Kaliforniába, San-Franciscóba, vagy mit tudom én hova… Olyan helyre, ahol aranyat ásnak az emberek…
- Ne bolondozzon!
- Azt még tegnap határoztam el. Ez már nem kérdés többé; én megyek, Krisztina, mert kimondhatatlanul szeretem, most csak az a kérdés már, hogy…
- Hogy hány fontot nyomok, ugye? - mondá Krisztina mosolyogva, de mosolya erőltetett volt és színtelen.
- Igen, ezt mindenekelőtt tudnom kell, Krisztina - felelte Miklós komolyan.
- Nyolcvanegy font vagyok… A múlt héten ültem a mázsán a sánta mészároséknál.
- Sok, nagyon sok! - sóhajtott Miklós, azután lassan közeledett Krisztinához, megfogta kis kezét és hozzátette előbbi szavaihoz: - De mindegy… Egy-két font ide-oda…
Majd egy ezüstkarikát vont elő a mellényzsebéből, melybe maga gravirozta be az éjjel a »tempus« szót és a leány ujjára húzta.
- Itt van, Krisztina, ez a gyűrű! Aranyat nem adhatok, nem szabad vesztegetnem az aranyat, de elég jó az így is a célnak. Ön az én jegyesem e perctől. Igaz, úgy van-e?
A leány csendesen bólintott igent szép fejével.
- De meg fog-e várni? Ha tán évekig nem jönnék vissza, ha híremet sem hallaná, levelet nem írhatnék, várni fog-e rám mégis? Mert ha nem, akkor… akkor, ha a szívem megszakad is, dobja el azt a gyűrűt.
Krisztina ahelyett, hogy eldobta volna, odaemelte ajkaihoz és megcsókolta.
- Köszönöm neked… - suttogá. - Köszönöm. Most már erős leszek, most már célt érek. Ennek a percnek emléke el fog kísérni, velem lesz mindig és segíteni fog. Avagy megszűnt volna már csodákat művelni az igazi szerelem? Érzem, hogy nem. Isten veled, édes… édes Krisztina!
- Nem, nem, Miklós… Csak nem távozik ily gyorsan? Megálljon! Beszélni fogok atyámmal, neki le kell térnie e különös gondolatról. Nem lehet az, hogy ön elmenjen, lehetetlen az.
Miklós a fejét rázta.
- Ösmerem édesapját, Krisztina, őhozzá hiába fordulna, ő a legmakacsabb ember a világon. Isten önnel még egyszer! Őrizze meg ön szerelmét számomra, önről gondoskodtam… önt megőrzi nekem az a kis karikagyűrű…
A leányka önkéntelenül megragadta a Miklós karját és nem ereszté el sokáig, mígnem észrevette, hogy ez talán illetlen is és elpirulva rebegé:
- Oh, tegye hát azt, amit jónak lát; én szeretni fogom mindig és várni fogom örökké… Isten a tanúm rá…
Miklós szemébe könnycseppek gyűltek, hirtelen elfordítá arcát, és egy merész, ügyes és hirtelen mozdulattal lehajolt Krisztinához, megcsókolta korállpiros ajkát és rohant ki az ajtón, mint az eszeveszett.
Krisztina szoborként megkövülten, mozdulatlanul, meredt szemekkel nézett utána, majd a szívére szorítá kezét s úgy érzé, hogy hangja eláll s életereje rohamosan fogy, mint a lehelet a kés pengéjén.
- Elment… - gondolá inkább, mint mondá, és kis szíve elfacsarodott - …elment, elment! - kiáltá aztán hangosan.
Zokogva rogyott le egy székbe.
- Istenem, csak most tudom, mennyire szeretem. Hiszen olyan ő, mint a regények hősei…
BEFEJEZÉS
Mirkovszki Miklóst azon naptól kezdve senki sem látta többé Selmecen. Elment nyomtalanul, elhagyva szüleit, nővérét. Egy álló évig még csak híre sem jött, hova tűnt, merre ment, a széles világ melyik részébe hajtotta szenvedélye? él-e, hal-e?
Végre aztán egy levél érkezett a san-franciscói postabélyeggel Krisztinához; ez volt szóról szóra a tartalma:
»Kedves Krisztinám!
Élek. Tizenhét font aranyom van, már csak hatvannégy hiányzik. Azon tudat, hogy ön végre is enyém lesz, éltet és boldoggá tesz. Válaszát intézze San-Franciscóba az »Aranyásók szállodájá«-ba. Ott fogom keresni. Miklós.«
Krisztina rögtön válaszolt:
»Kedves Miklós! Még mindig várom! Atyám hajthatatlan, de a dolgon mégis segítettem valamit. Azóta, amint ön elment, csak annyit eszem, hogy éhen ne haljak. Istenem, olyan jól esik önért koplalni! Ma megmérettem magam, s képzelje, tizennégy fontot soványodtam egy év alatt. Ha így megy, önnek esztendőre nem lesz nehéz összehozni a szükséges súlyt. Jaj, csak igazán összehozhatná. Krisztina.«
Körülbelül tíz év múlt el, de a Krisztina levelére nem jött válasz. Azóta az öreg Csemez is meghalt s a szép Krisztina kifejlett hajadonná lett, aki már egy kicsit szégyenli is, hogy pártában van. De hiszen mindenki tudja, miért nem megy férjhez! Távoli országban, túl a tengereken ássa a homokból jegyese az aranyat és minden kapavágásnál egyet sóhajt utána. Még a népdal is így örökítette meg:
Ássa az aranyat,
Hej, minek is ássa!…
Csemez Tini arcán
Mindenik fövényszem
Egy rózsa hullása.
Mindössze egy, az Óperenciáról hazakerült csavargó hozott némi értesítést róla annyi idő alatt; ez azt beszéli, hogy Brazíliában találkozott Mirkovszki Miklóssal mintegy három év előtt és már akkor egy félmázsa aranya volt.
Istenem, ha meg lehetne üzenni neki, hogy már nem kell semmi, csak ő maga jöjjön, sebesen repüljön.
Csutkás úr és Luppán lovag mindennapos vendégek Krisztinánál; annyira megszokták a házat, hogy az öreg halála után is mindig ott jönnek össze beszélgetni és burnótozni. Házasságra, szerelemre már egyikük sem gondol, de hiába is volna, mert ott a gyűrű a Krisztina ujján, hogy: »Tempus a menyasszonyomra!«
Akire ki van mondva, hogy »tempus«, azt nem meri többé az életben nőül kérni senki.
Krisztina majd tűnő, majd éledő reménnyel várt egyik napról a másikra.
A bizonytalanságnak valami fájó és mégis édes költészete van.
Ha a kapuajtó csikorog vagy valami zörren, talán a Miklós az, most teszi a kezét a kilincsre; ha a kis kutya felmordul, az is a Miklós jövetelét jelentheti; ha az olló kiesik kezéből s hegyével a padlóba fúródik, kedves ember érkezése várható a házhoz: ma jön meg Miklós. Ha Csutkás úrral, kinek most még kevesebb a szava, véletlenül egyszerre ejtenek ki valami azonos szót, két szerelmes találkozása lészen akkor. »Istenem, hátha csakugyan itt terem…«
Csutkás úr ilyenkor rendesen egyet szippant a saját rendszere szerint és így szól:
- Nem lehetetlen! De mégis, mégis, Krisztina, ha nem volnék ilyen öreg… elmennék, Krisztina… igen, elmennék s fülön fogva hoznám őt ide. Hallod-e, Luppán, én az az ember vagyok, hogy felkeresném. Hallod, felkeresném! Lehet, hogy meg is teszem, Luppán. Én megteszem.
Lehajtja fejét és elgyengült szemeiből a könnyeket törülgeti.
- De nem, nem! Nem mehetek, Krisztina, nem hagyhatom itt őket… a fiúkat… a tanítványaimat, mert csüggnek… igen, igen, csüggnek rajtam.

AZ A FEKETE FOLT
1881
Nincsen olyan híres akol, mint a brezinai akol…
Bemeszelt fala van, veres födele van, ólomszegekkel a kapuja kiverve. Tulipánvirágok nyílnak a környékén. Magas, százados fák tartanak neki árnyékot s fedik el kényesen: ne lássa minden bolond; csak a karcsú kémény magaslik ki, amint ott pipázik egykedvűen az akol végén, hol a »bacsa« lakik egy fedél alatt a juhaival.
Csak hadd beszélje bátran annak a kéménynek a kavargó füstje, hogy a híres brezinai számadó juhász, Olej Tamás most alkalmasint »méretlen húst« főz otthon a bográcsban, neki ugyan nem árt vele. A vén Mátrától le egészen a »Kopanyica« völgyig ő az egyedüli úr. - Méla furulyaszó egymásnak adja a nótát hetedhét mérföldön:
Olej juhainak
Selyem legelője,
Ezüst a nyakszíja,
Arany a csengője.
És mikor végiglépdel mind az ezer darab a harmattól csillogó gyepen, a nagy kilenc vezérkos legelöl, a kisebb bárányok szökdécselve, a jerkék mélán, a száz bársony-gyapjas ürü méltóságos komolysággal, ha így együtt van az egész nyáj és a »Merkuj« kutya vígan körülszaladgálja, hogy karikában tartsa, az Olej Tamás szíve olyan nagyra hízik a kevély gyönyörűségtől, mint egy uralkodóé, ha hadi szemlét tart.
Cifra halinás bojtár kíséri a nyáj egyik oldalát, míg a balszárnyon maga a »bacsa« baktat utánuk, gyöngéden tekintve végig kedvencein, miket egytől egyig, színről színre ismer. Még a történetét is tudja valamennyinek.
…Ott az a suta toklyó egyszer eltévedt a harasztosban, befonva magát átszakíthatlan töviságak és iszalagok közé. A Merkuj akadt rá. Becsülettel kiszabadítá onnan, s úgy féldöglötten vonszolta a nyájhoz. Okos kutya az, megérdemli, hogy nem lett belőle - ember.
Annak a körbe futó szarvú ürünek meg amott, a fekete jerke mellett, el volt törve harmadéve a hátulsó ballába. Az akolajtóba szorult volt bele. Olej három fadarab közé kényszeríté s addig-addig orvoskodék mellette, hogy most olyan tökéletes és egyforma mind a négy lába, mint a parancsolat.
Az a fogatlan, vén anyajuh, mely most olyan vígan kaparja el lábával a harasztot, hogy alatta jóízűt torkoskodjék a titkon nőtt fűben, bezzeg milyen himpellér jószág volt valamikor! - kemény hideg éjjel ellett és idő előtt. Mikor a bacsa éjfél táján benézett az akolba, félig meg volt fagyva. Az anyja maga is beteg volt és nem melengethette párájával: költözőben volt már az akkor… Olej megfogta az idétlen báránykát és bevitte a szobába, de bizony ott is hideg volt, odafektette hát kísérletképpen a kis Anika ágyába a meleg párnák közé. Úgy aludt ott a gyermek és a bárány, nem tudva egymásról semmit. Reggel, mikor felébredtek, a gyermek mosolygott a fölelevenedett állatnak, az meg a farkát rázogatta. Mind a kettő örült. És sem a mosolygó gyermeknek, sem a víg báránynak nem volt már édesanyja.
Az Anikáé is akkor halt meg, mikor Anika született. Az Isten úgy intézkedett Olej Tamással, hogy e gyermekért elvitte cserébe a feleségét, mert a jó Isten is csak ritkán ad ingyen valamit. Bizony szomorú csere volt eleinte, de belenyugodott, mert a brezinai bacsa olyan ember, aki ösmeri a »mórest«.
Az Úr akarta így. Három ura közül a legnagyobbik az Isten, kibe nem lehet belekötni, kinek szabad a keze és beéri az egész világot; úgy üt vele, amint akarja; ha fájó is az ütés nyoma, türelem annak az orvossága.
Urának tiszteli Olej még a talári herceg őkegyelmességét is, akinek számadással tartozik, akié az egész Brezina aklostul, mindenestül és még azontúl is, merre a szem lát. A talári herceg hatalmas, nagy ember, kinek hetven faluban harangoznak, ha meghal, s kilenc vármegyében süvegelik, míg él. Tamás hűségesen szolgálja, mert nem okos ember az, ki olyan fának nyesegeti ágait, melynek árnyékába húzódott. Ami aztán a többi embert illeti, az mind nem parancsol a brezinai bacsának. A saját talpán áll őkelme. Meg nem bánt senkit, őt se bántsa meg senki. Az a kis gyengeség, hogy innen-onnan egy-egy birka kerül a bográcsba, mely nem tartozik a világ elejétől az ő nyájához, nem megy hiba-számba, benne van az már a vérében a született juhásznak, amint azt minden okos ember tudhatja, kivévén a tekintetes vármegyét, melynek semmi érzéke nincsen a juhászvirtus iránt.
Sokszor támad hát egy kis torzsalkodása ezzel a harmadik urával, aki csak úgy maga teszi meg magát úrnak a többiek fölé. No, de nem nagy baj ez. Egy-egy ajándékbárány még mindig telik Olejtől a szolgabírónak; annak a báránynak a mekegésétől nyomban elnémul az igazságszolgáltatás.
Olej nem tartozik az érzékeny emberek közé, kitől tanult volna ő meg érzékenykedni? Nem érintkezett az emberekkel, csak a juhokkal. Ezek a türelmes állatok pedig nem szenvednek ebben a fogyatkozásban; azoknak jó minden.
De azért megvolt hősünkben amaz ösztön, amaz őserő, amit az Isten talán azért oltott bele a legvadabb, a legmíveletlenebb szívbe is, hogy legyen valami benne, ami azt az ő arca felé fordítsa néha-néha.
Anikát ugyan nem sokkal szerette jobban, mint kedvenc bárányát, de azért ha már egyszer az Isten nyakában felejtette a kis porontyot, nem tehette ki a farkasoknak a gyepre, dajkát fogadott mellé és fölnevelte. Ma már nagylány, maga főzi a köménymagos levest, meg a »demikát«-ot, maga szabja, varrja az Olej fehérneműit, meg a bojtárét.
…Annyi tudománya van már, mint az anyjának volt.
Hát hiszen az anyját is sajnálta Tamás, mikor meghalt. Jó asszony volt, isten nyugosztalja. Meg is érdemelte a tisztességes eltemettetést háromszori harangszóval, két óráig tartó búcsúztató versekkel. Az emberek, azok, akik odaát a faluban élnek és civakodnak egymással és akik részt vettek a temetésen, szemére vetik, hogy az »erdők vadállatja« még csak nem is sírt Boris után, egyetlen könnyét sem látták.
Olej nem ismerős a falusi szokásokkal. Nem sírt, nem akaródzott neki. Mit tudta ő, hogy azt így kívánja az illedelem. A Brezina hallgatag fái nem tanították meg őt hazudni.
Boris meghalt, oda van, vissza nem tér többé. Szíve elszorult. Némán, fedetlen fővel kísérte ki a nyugalom helyére, a temetés után kifizette a papot és kántort, aztán keservesen szemébe nyomta a széles kalapot s megindult a veresfödelű akolba.
Ugyan miről gondolkozhatott az úton?
A régi, ismerős, százszor megjárt gyalogút volt, mégsem ismert rá. Azt hitte, idegen helyen bolyong. Hát a brezinai háztáj hová lett? Minden úgy áll, mint azelőtt, szemben a bércek, alant a selyem rét a futó patakkal, a kerekes kút az udvaron, s a nagy vályú az akol mögött. Minden, minden ott van, minden, minden úgy van, s még sincs ott semmi és még sincs úgy semmi… Valami hiányzik, üres, néptelen az egész ház tájéka.
A tündér Brezina ki van cserélve - egy sokkal szomorúbbal!
Vajon tudta-e, miért?
És még most, tizenhat év múlva is, míg az Anika ábrándos dalait kéjelegve viszi fülébe a völgyből a szellő, ha a domboldalon bogárzó nyáj mellett a hétköznapi szűrén heverész, néha egy-egy suttogó, titokzatos hang rezg végig a lég miriád atomjain:
»Tamás!…«
Az erdő fái közül jön és az erdő fái közt elsuhan. A bokrok megrezzennek tőle, a füveken végighullámzik s mélységes csend ereszkedik utána a Brezinára.
A bacsa szíve nagyot dobban, hirtelen felüti lekonyított fejét. Hangzani fog-e még egyszer az a »Tamás« szó amaz ismerős, régi hangon, melyet talán tizenhat év előtt kapott el a visszhang azokról a szép piros ajkakról, miket már azóta hamuszínű porrá őröltek a férgek odalenn a fekete földben.
És a brezinai visszhang tizenhat éven át mindig odább adta azt a hangot, erdő az erdőnek, patak a pataknak elkiáltotta azon módon, míg most nagy körútján visszajutott ismét az Olej fülébe, szíve közepébe…
Vagy tán nem úgy volna?
A meghalt feleség árnya jár a fák közt, az szólította meg édes, szelíd hangján? Vagy hogy egyenesen a szívébe rajzolódott le valaha régen az a hang, s mostan szárnya támadt?
A bacsa felugrik és a fejéhez kap. A sárga, nagy fésű, mellyel térdig érő haja le volt tűzve, lecsúszott a földre s a haj végigfoly izmos vállain. Egy csomó odaszorul a cifra tüsző rézcsatja alá. Olej nem veszi észre. Feszülten figyel és fürkészőleg néz szét a tájon.
Oh, mert annak, ki negyven éve társalog az erdővel, a sziklával, a felhőkkel, olyan mindenféle gondolata támad!
Hátha csak úgy álmodta ő azt, hogy a Boris meghalt… Hiszen az ő hangja volt ez! Szakasztott az ő hangja. A bacsa fölemeli ökleit.
Ki merte ezt a hangot utánozni?
És elboruló tekintettel hordozza körül szemeit, miknek fehéres része aláfordítja a kékeset.
Senkit sem lát, semmit sem hall.
A birkák némán legelésznek, a kolompos kos mereven, semmitmondó ábrázattal néz rá, a bojtár jóízűen alszik a gyepen, a fák levelei nem mozdulnak, még a madarak is hallgatagok.
Ki szólítja meg hát Olejt?
Ki tudja?
Talán maga a némaság, melyet csak a méhek dongása rezegtet meg titokzatos méla harmóniában.
Ha meg tudná mondani valaki, miről döngnek a méhek a brezinai völgyben!
Tudnak-e ők arról valamit, hogy a halottak olyan sokáig ittfenn bolyongnak, mikor már porrá lettek?
A bacsa újra visszadől félkönyökére és elgondolkozik. Különös gondolatok azok! Aki az erdő fáitól, a szikláktól, a zuhogó pataktól és a vándorló felhőktől kéri kölcsön a gondolatokat, az nem fogy ki soha belőlük.
Az a nagy, mélységes talány, mely a természet fönséges arcán honol, betölti még azt a vad lelket is és beszél hozzá, az meg felelget neki.
Ne higgyétek, hogy Olej nem gondolkozik.
Gondolkozik és még sincs gondolatja, mert szétfolyt, mint a megolvasztott ólom.
Egy kavargó káosz az, mely nem nyer alakot; egy nagy éjszaka az, melynek sötétsége fény. És ez a fény az ősköltészet.
Olej mindenről gondolkozik, de gondolatait nem cseréli meg senkivel. Mulatságból gondolkozik. És ez sohasem rossz mulatság. Csak szomorú néha.
Ritka nap, hogy most is ne jusson eszébe felesége s meg ne emlékezzék a mulandóságról, mikor egyszer csak ő is majd kifeslik az életből, csendes, mozdulatlan halott lesz, szépen elszólítják innen a temetőbe és sohasem fogja többé látni a Brezinát, sem a veres aklot, sem a kilenc vezérkost, sem a száz bársonyürüt, miknek nincsen másuk széles e világon. És a nap azután is csak így fog sütni, mint most, s az erdő akkor is oly rejtelmesen fog susogni, mint ma, a fű nőni fog tavasszal, a patak vize fölenged meg befagy, új báránynemzedék vígan ugrándozza körül az ismerős bokrokat, - csak ő nem lesz itt soha többé.
Ha aztán ezeknél a szomorú gondolatoknál felhangzanak a völgyben Anika nótái, szinte jólesik a lelkének rájönni, hogy az életnek mégis lesz valami folytatása.
- Kár, hogy nem fiú lett - sóhajt fel s szilajan vágja botját a nyáj közé, melytől az szaggatott csoportokká riad.
Érezzék azok is a bacsa haragját, ki bosszús gondolatait így közli velök.
És ezalatt lenn az akolnál új meg új dal kél szárnyra a tót nép modorában, mélabúsan, fájón…
Jön már Garibaldi a szomszéd faluba,
Klapka is vele van, Graczát, Záhonyt hozza,
Bíróék Gyurija lovát kantározza.
Hogy jutott el a politika is a brezinai völgybe, hol csak a madár jár? Ki hozta ide a lezajlott harcok tépő emlékét és reményeit? A levegő hozta. Becsempészte a költészet ruhájában. Így aztán szívesen látott vendég. Ma Anika dalolja. Erdő madarai hallgatják. Holnap már a rigó is utána fügyüli.
Olej előtt felélednek a régi emlékek, a nagy »háború« zaja, amikor Gracza, Záhony Brezináról tettek kirohanásokat. Vitéz két honvéd volt… vagy, hogy most is az még… mert hát a jó tót nép, ámbár bebizonyult, hogy orv kezek által haltak el Vadkerten, midőn menekültek, még mindig visszavárja valahonnan.
Olej nem vett részt a háborúban; neki nem lehetett, hanem azt beösmeri, hogy szép világ volt; mert már az is valami, mikor két jóravaló legény összeméri az erejét, hát még két ország…
…Ne lett volna csak a keze alatt akkor is ez a nyáj, melynek a kolompja olyan édesen hívó, marasztaló, mint a mesebeli tündérének!
Órákig eltűnődik ezen, - míg lassan aláereszkedik az est. A nyáj pihenője megjött. Sűrű gombolyagba torlódik össze, annak jeléül, hogy jóllakott s most már csak kérődzni akar.
A bojtár reggel óta először meri megszólítani a bacsát.
- Nem hallja, gazduram, estét harangoznak Taláron?
- Hallom. Ne fecsegj annyit! Keresd meg inkább az ólmos botomat aztán megyünk. Oda dobtam a nyáj közé.
Még egyszer végignéz birkáin, ha vajon jól van-e lakva valamennyi, vajon nincs-e híjuk?
Tán ha egy hiányoznék is, gyakorlott szeme, mely ezerhez szokott, a kilencszázkilencvenkilencben legott észrevenné az apadást.
Nincs semmi baj. Nyugodtan kanyarítja nyakába a szűrt, aztán lassan leereszkednek a völgybe.
A kilenc vezérkos csengettyűje szép összhangba vág ki, s a bojtár dudája is megszólal. Anika messziről hallhatja, hogy a nyáj hazatért, s a tűzre teheti a finom »demikát«-ot, a juhászok címeres eledelét, hogy éppen akkorra forrjon fel, mikor hazaérnek.
A bojtár hátára akasztja a dudát, amint az akol közelébe érnek és kémlő szemekkel néz az otthonra, nem látja-e meg az udvaron annak a sugár, délceg alaknak körrajzát, aki úgyis mindig a szemei előtt van - még ha be is hunyja. Be sokért nem adja, hogy így meglophatja a lehetetlenséget.
Anika már künn várja őket, ami jólesik Matyinak. Pedig hát ki tudja, miért van künn, talán unalomból, talán, hogy a nyájat lássa.
Gyönyörű teremtés, amint ott áll, karcsú termete meghajolva, szemei ábrándosan kémlelik a távolt, a természettől puha kis keze aláeresztve, hogy odaszaladhasson s elérhesse az ismerős öreg birka, ki báránykorában mellette aludt. Hálából, szeretetből nyalja-e meg, vagy megszokásból? Arra emlékszik-e vissza, hogy együtt aludtak valaha régen, régen, vagy arra, hogy az a sós bödönben vájkáló gazdasszonyi kezecske igazán milyen jóízű. Ki ismerhetné a birkafilozófiát egészen!
- Jó estét, Anika - szólítja meg Matyi a leányt szelíden. - Hogy mulattál azóta?
- Ma jobban, mint tegnap - felel az mosolyogva. - Hát kendtek hogyan dicsérik meg a napjukat?
- Megvolnánk, kis fecském - mondá a bacsa, halináját levetve -, kérdés, ha te meg vagy-e a vacsorával?
- Már párolog a pörkölt, édesapám.
A bacsa arca kiderült a pörkölt szóra. Ünnepi eledele ez neki.
- Eredj, Matyi fiam, kavard föl a tűzön, mert már én babonás vagyok az ilyenekben, s azt tartom, úgy lehet csak jóízű a pörkölt, ha juhászkéz is csinál benne valamit.
- Azt sem tudom, gazduram, merre a tűzhely, aztán nem is értek a szakácsmesterséghez.
- Ne okoskodj, kópé, ha mondom… hát nem a tűzhelyen öntöttétek együtt az ólmot Anikával Szent András éjszakáján, amikor a te fizonómiád öntődött ki a lányom jövendőbelijének?
- Nem egészen… - mondja Matyi elpirultan - …csak egy ólomfigura volt az, dudával a vállán…
- Nem is duda volt - ellenveté Anika -, hanem…
- Hanem? - hörgé Matyi.
- Puska, ha éppen tudni akarja kend.
Mintha kést szúrtak volna a Matyi szívébe.
Miért hogy puskának nézi azt Anika most, amit dudának tartott eddig? Valami szomorú sejtelem kezdte összeszorítani a szívét!…
Gépileg sietett bezárni az akolajtót a betódult nyáj után.
Olej gondolatai rögtön visszatértek a pörkölthöz, vagy hogy talán még el sem távoztak tőle.
- Pörkölt lesz? No, az derék dolog, Anika! Azt hinné az ember, vendég van a háznál.
- Amint van is. Mindjárt itt lesz.
- Kicsoda?
- Hát bizony az egy nagyon különös ember - felelt Anika.
- Ösmerősöm?
- Nem, nem. Egy úr, valami vadász… Sohasem láttam.
- Nem vadász lesz az, leány, hanem a vármegyén könyöklő.  Hogy csak nem lehet az ember soha békén!
- Nem megyei úr az, nagyon fiatal még ő ahhoz. Olyan az arca, mint a patyolat, tán még szél sem érte.
- Van-e puskája? - kérdé a bacsa.
- De még milyen.
Matyi most már egészen lehúzta a kalapot szemére s a nagy jegenyefának támaszkodék, mert olyan keserű gondolata támadt, mint a mélységes pokol; jaj, mindjárt elszédül.
- Bátor fickó lehet - dünnyögi Olej Tamás -, hogy ide mer jönni vadászni a herceg erdeibe. Ha nem volna vendégnek ígérkezve, leakasztanám a puskáját.
- Úgy uzsonna táján jött ide - fecsegett Anika odább. - Képzelhetik kendtek, mennyire megijedtem tőle eleinte. Tejet kért inni. Hoztam neki, erre ezt az aranyos pénzt adta.
- Minek fogadtad el? - méltatlankodék Olej.
- Mondtam, hogy nem pénzért adjuk a tejet, van hála istennek elég, de csak itt felejtette az asztal csücskén.
- Visszaadjuk - szólt Olej. - Isten ments! Mit gondolna a világ a brezinai bacsáról, ha pénzért adná a hozzá betérőnek a tejet is.
Azzal a kezébe vette a pénzt és ámulva kiáltott föl:
- Ne legyen Olej a nevem, ha ez nem koronás arany! Tudjátok-e, hogy mit gondolok? - tette hozzá suttogva - ez vagy Gracza lesz, vagy Záhony. Náluk láttam ilyen pénzt… ezer mennydörgős menykő, Matyej, ma nagy ünnep lesz. Ne búsulj, fickó, hanem inkább le kell vágni még egy bárányt. Aztán-szaporán borért! Mondom nektek, hogy vagy Gracza, vagy Záhony. Ide jött a brezinai bacsához.
Anika mosolyogva rázta a fejét. Olej pedig odavolt a lelkesüléstől.
- És jó helyre jött, mert itthon lesz. Úgy megőrzöm, mintha a saját édesanyja kötényében ülne. Olej Tamás kezéből ki nem veszi ezer zsandár sem. Micsoda? Puskája is van? Keveset mondtam! Ötezer sem veszi ki. Hanem aztán csitt, gyerekek, még a falnak is füle lehet.
Anika még mindig hitetlenül rázta fejét.
- Váltig mondom kendnek, édesapám, hogy az egy fiatal ember, aki annyi sok mindenféle bolondot összefecsegett…
- Mit bírnád te azt megítélni, tacskó!
- Mezei virágnak, szíve bálványának nevezett.
- Éppen ilyen nagy selyma Záhony, ha vászoncselédet lát.
- De Záhonynak, apám, már idősebb embernek kell lennie.
- Tesz is az valamit! Záhony olyan nagy »gaukler«, ki tetszés szerint változtatja a fizonómiáját. Ma nyolcvan éves aggastyán, hosszú ősz szakállal, tar fejjel, holnap meg már pelyhedző állú siheder. Éppen arról ösmerek rá.
- De mikor azt is mondta, hogy kendet nem ösmeri.
- No bizony, hát miért ne mondta volna? Mondás, levegőrontás, aki hiszi, annak szentírás.
Anikának mégis olyan nehéz volt elhinni, hogy a vén Záhony lenne az a deli ifjú.
- Aztán meg azt is, hogy én tündér vagyok és erőnek erejével meg akart csókolni.
Matyi önkéntelenül fölemelte az öklét.
- Igazán? - hörgé tompán.
- Mellém ült a pitvar-küszöbre s olyan édesen rimánkodott, hogy engedjem egyszer, egyetlenegyszer csak átkarolni a derekamat, mert megőrül, ha nem hagyom.
- Hát hagytad, ugye? - szisszent föl Matyi.
- Mikor olyan igazán mondta, hogy ő akkor megbolondul.
- Szakasztott Záhony! - rikkantott föl kedvteléssel az öreg.
- Midőn aztán meg akart csókolni, úgy odavágtam a gyomlálástól piszkos kezemet a képéhez, hogy finom arcán, tudom, ott maradt a nyoma.
- Oh, oh! - nevetett a bacsa. - Nem haragudott meg?
- A másik arcát nyújtotta ide, hogy üssem meg azt is. Azt mondta, nagyon jólesett neki és sohasem fog többé mosakodni, nehogy letörölje. Nyájasan búcsúzott el, kérve, jó vacsorát készítsek, mert ha kijárta magát, visszafelé benéz. De nini, ott is jön már!
Olej és Matyi a mutatott irányba vetették a szemeiket. Karcsú vadász lépegetett le a domboldalon, zöldhajtókás szürke zubbonyban, térdig érő csizmákban, úrias vadász-szerelvénnyel.
- Jó estét, juhász! - szólt, kalapját sem érintve meg, amint az udvarba lépett. - Nos, kész-e a vacsora, galambom?
- Fogadj isten - felelt Olej lehangoltan, egyrészt, mert nem Záhony a vendég, másrészt bosszantotta, hogy a titulusa akként csorbíttassék. Ha nem nála történnék a formalitások ilyetén megsértése, bizony furcsa dolog lehetne a következése, mert azért bacsa az ő neve, hogy fölötte áll a juhász hivatalnak, aztán meg azért vagyon kalap az emberek fején, hogy legyen mit megemelni, mikor tisztességes háztájékra lépnek. De csak mégis mind el kell ezt nyelni a vendégtől.
- Készen a vacsora, csak magát vártuk - szólt Anika s befutott a szobába.
A bacsa közel lépett a vendéghez s odanyújtotta kérges, nagy tenyerét.
- Kerüljünk beljebb.
A szoba csinos volt és tiszta: három tulipántos láda a szögletekben, néhány pad, egy szék, meg egy csinos abrosszal megterített asztal képezték bútorzatát. Falát a juhászok mennyei közbenjárójának: Szent Vencelnek arcképe és földi közbenjáróinak: a szépen egymás mellé felaggatott kancsók és pálinkás butykosok díszíték, de a legnagyobb ékessége az egésznek a párolgó tál volt az asztalon, melyből finom paprikáspörkölt mosolygott eléjök.
- Tessék hozzálátni, mintha otthon lenne - biztatá a bacsa vendégét, a legöblösebb fakanalat markába nyomva. - Hármunknak elég lesz.
- Négyen vagyunk hozzá.
- A lány nem számít, úrfi, annak ha jut valami, úgy is jó.
A vadász mohón nekiesett az ételnek s váltig dicsérgette:
- Még ilyet nem ettem.
- Meghiszem. Olyan pörköltet a talári hercegnél sem főznek, mint a brezinai bacsánál.
A vendég mosolygott.
- Bárcsak mindennap ehetném.
A bacsának erre azt illett mondani:
- Jól van, azt eszünk hát holnap is.
- Köszönöm, meghívásodat, eljövök.
A bacsa ajkaiba harapott. Ez már mégis csak sok. Ilyen siheder szólítja »te«-nek, aki még szopós gyerek volt, mikor őt már a nótárius is megkendezte.
Hej, ne volna csak vendég!
- Nemhogy eljön, hanem el sem megy ma. Jó helyen van itt. Anika a kamrában vet majd ágyat. Hova menne most már, mindjárt koromsetét lesz.
- Ide rendeltem a kocsimat az akolhoz.
- Tán a környékből való az úrfi? ha meg nem sérteném a kérdezősködéssel.
- Innen a közelből.
- Bajjal talál ide a kocsi.
- Dehogynem. Az Olej aklánál volt mondva. Téged hívnak, ugye, Olejnek?
- Olej Tamás a nevem, az egész nevem pedig - mondá a türelemből kijött gazda hetykén - Olej Tamás, a Brezina bacsája és hozzátehetném: ura.
A vendég nevetett.
- Ha te vagy a Brezinának az ura, öreg, mi marad akkor nekem?
A bacsa sértődve nagy szemeket meresztett a nevetőre s önkéntelenül is kifakadt belőle a kevély kérdés:
- Mi is légyen hát a becsületes neve és állapota? Mert azok szerint szoktuk egymást tisztelni mi gyarló emberek.
- Én Taláry Pál herceg vagyok.
Olej kezéből kiesett a villa, ijedten ugrott fel és elsápadt. Nagy szó volt az neki. A fiatal herceg ül vele szemben, akinél a király is már csak egy paraszthajszállal nagyobb úr; ki gondolta volna.
- Oh, kegyelmes uram… oh, kegyelmes herceg - dadogja félénken -, ki tudhatta azt!
- Nincs semmi baj, öreg - szólt a herceg vidáman -, ha nem is a tied a Brezina, van neked annál többet érő kincsed is, a szép Anika.
Matyiban, ki ott ült az asztalnál a herceg mellett, jéggé fagyott minden csepp vér, nem bírt volna megmozdulni vagy egyetlen szót kiejteni, ha fejét veszik sem.
- Nem érték a leány, kegyelmes uram, inkább költség.
E percben lépett be Anika, bort helyezve az asztalra. Elfogulatlan pajkossággal töltött az ifjúnak poharába s azt mondta neki:
- Aztán csínján bánjék a borral: könnyen megzavarhatja a fejét.
- Eléggé megzavartad már te.
- Mikor már tán azelőtt is zavaros volt - felelt a leány naiv pillantással, amitől a selymes szobák hősének melegen kezdett a szíve dobogni.
- Oh, te boldogtalan! - förmed rá az apja. - Miként merészelsz? oh, oh!…
- No bizony - felelt vissza Anika gyorsan. - Hiszen nincs cukorból, se nem vicispán. Ismerjük mi már egymást délutánról. Ha megharagszik, majd kibékül a maga kenyerén.
A herceg még sohasem érzett hasonló gyönyört, mint most, amint azokról a duzzadt, piros ajkakról ilyen fitymáló szavak peregtek. Szívébe rajzolódott le a bűbájos ékesszólás. Elhallgatná ezer esztendeig.
- Csitt, leány! Tanuld meg, vakmerő, kivel beszélsz. Őkegyelmessége a fiatal herceg, a mi urunk.
Anika felkacagott. Üde nevetése olyan volt, mint egy tündér-csengettyű.
- Jajaj! Majd bizony bolonddá tesznek. Hiszi a piszi. A fiatal herceg nem jár Brezinára, de még talán Talárba sem. Bécs városában lakik az színarany palotában, száz vadász lövöldözi a vacsorára valóját, nemhogy ő maga csatangoljon nyúl után a Brezinában. De meg kell is annak az Olejék pörköltje, tejfelt vacsorál az, rozmaringvirág magjából sütött kenyérrel. Aztán olyan is a herceg, mint a többi ember! Mintha nem tudnám! Nem azért herceg, hogy olyan legyen.
- Bocsásson meg ennek a bűnös gyermeknek, kegyelmes uram.
A kegyelmes úr pedig annyira megbocsátott, hogy elkezdett Anikával versenyt kacagni, amire Anika azon hitben, hogy őt neveti, egyszerre duzzogó, haragos arcot vágott (illett neki), s mikor durcásan kifordult az ajtón, olyasvalamit motyogott: kikéri magának, őt ne tegyék bolonddá.
De mikor már künn volt, mégis szöget ütött fejébe a dolog. Hátha mégis a herceg. Hátha eljött Bécsből. Az Anika is hallotta a csősztől, Lapaj Istóktól, hogy azelőtt egy öreg herceg volt az urok s most halála után a fiatalra szállott a rengeteg sok uradalom. Bizony nem lehetetlen! Istenem, milyen kár érte, hogy herceg: mikor olyan módos lenne parasztlegénynek is.
Egészen elszomorodva futott föl a létrán az akol padlására, hogy onnan lenézzen a szürkülő tájra.
Szíve nagyot nyilallik. Csakugyan a herceg! A talári várkastélyon, melynek csillogó bádogfödele ide látszik, ott lobog a zászló. Lapajtól hallotta, hogy a herceg jelenlétét ez tudatja a környékkel.
…Könyörülő isten; ő arcul ütötte a kegyelmes urat. Ellenkezett vele, megcsúfolta, kinevette. Jaj, uram, teremtőm, tán fejét is veszik!
Anika szorongó szívvel lépegetett le a létrán, éppen azon gondolkozva, hova bújjék szégyenletében és valljuk meg, félelmében is a herceg előtt, - midőn fényes hintó állott meg a ház előtt, - és mire Anika az utolsó fölhágó pálcáig lekászmálódék, azalatt maga Pál herceg is az udvaron állt. Oh, csak meg ne látná.
De bizony azért is meglátja, s valóság-e vagy káprázat, ő maga ugrik a lajtorjához, hogy a hágcsóról csintalanul felkapva, mint valami pelyhet a földre emelje, amitől Anika nem érez, nem tud semmit, mert minden érzékét fogva, elzsibbasztva tartja valamely igézetes félálom, gyötrelmes és mégis kellemetes félébrenlét.
- Mármost elhiszed, ugye, hogy én vagyok a herceg?
Azzal a délceg ifjú nevetve a hintóba pattan, búcsút int a kezével az öreg Olejnek, Anikának pedig azt súgja lágy, behízelgő hangon:
- De ne legyek énelőtted soha herceg, Anika. Te pedig hercegnő leszesz előttem mindig… mindig…
A hintó elrobog, de a búcsúszavak itt maradnak. Csodálatos szavak! Égő tűzből vannak szőve, mely hosszú lángnyelveket ereszt egyenesen a szívnek, amik úgy égetik, úgy megdobogtatják azt, mintha vesztét akarnák. Félrevert harang a szív most: a csodás szavakat kongatja folytonosan, és utána egyik estétől a másikig ismétli minden, minden… Éjjel a sötétség kiáltja, reggel a fák levelei suttogják, a hallgatag bércek hangot adnak, a föld párázata azt sóhajtja a füveknek, még a felforrt demikát is erről zúg a pattogó tűzhelyen: »te pedig hercegnő leszesz előttem… mindig… mindig…«
És Anika olyan szívesen hallgatja azt, amiről minden beszél.
Egész nap szórakozott, hallgatag. A Brezinák dalai pihennek. Anika nótáit nem hallja ma sem Olej, sem Matyi; valamint a Matyi dudája is néma. Igazibb költészet uralkodik itt ma! Félre a bokorral, erdő jött helyette…
A leány arra gondol, minek is van a világon herceg, mikor olyan szép az, hogy a gerlicemadár nem mondhatja párjának: különb madár vagyok, fényesebb tollam van, nem szerethetlek. Olyan nagyon szép az, hogy a gerlicemadár mind egyforma madár.
A bojtár pedig arra gondol, hogy miért lett a duda egyszerre puskává a Szent András-napján ólomöntelékben elővarázsolt jövendőbeli vállain…
Szomorú kérdésre szomorú felelet minden jel.
Este, mikor a bacsával hazatért, megint az az újság, ott volt a herceg.
És ezután másnap, harmadnap is mindig ott vadászik a fiatal uraság és mindig betér egy pohár tejre Anikához. Nagyon szeretheti a vadat és tejet.
Az öreg Olej harmadnap már összeráncolta homlokát e hírre s így szólt a bojtárhoz:
- Holnap magad nézel a nyáj után. Az uraság sokat vadászik itt. Beszélni akarok vele.
Anika összerezzent s egyetlen szavát nem lehetett venni ez este.
Olej otthon maradt másnap. Húsz év óta kétszer sem történt tán ilyen eset. Az ezer darab birka ugyancsak gondolkozóba eshetik, hová maradt el mellőlük földi gondviselőjük, a hatalom derék jelvényével, az ólmos bottal és a megszokott »ne te ne« és »brcs ki« vezényszavakkal. Nem lesz nekik ma jóízű még a só sem és rosszabb lesz még a fű is! Legalább Olej hiszi úgy, ki szintén unja magát nyája nélkül. Anikát elküldte mindjárt délután üzenettel Lapaj Istókhoz, honnan csak késő este jöhet meg, maga pedig megtömte a »vászonpipát«, abból a boldogtalan növényből, melyért királyok és népek kapnak egymással hajba, amelyet úgy szokott szaporítani a juhász, mint a tavaszi gyapjút: nedves helyen tartja, hol megszíván magát egy kis vizenyősséggel, még egyszer annyit ad ki. Olej rágyújtott, hanyatt feküt a hímes gyepen az udvaron és az aklot nézte, szép veres födelét, ékes fehér falait, a kikandikáló izmos gerendákat… Sokáig nézegette és sohasem tudott betelni vele… Uram és teremtőm, de helyes kőmíves lehetett, aki megalkotta!
Amint így bámészkodik, mozgó árnyékot vett észre a falon, s amint hátra tekint, Pál herceget pillantja meg. Éppen őt várta Olej.
Egyenesen a pitvarajtónak tart, de midőn az ajtó-madzagot megrázva, a závár mégsem enged, kedvetlenül kerül az ablaknak s bezörget.
- Nyisd föl az ajtót, Anika! Talán elaludtál, szép tündérem, kis báránykám…
De bizony hiába zörgetett a herceg, a bárányka nem eresztette be, helyette Olej durva hangja felelt:
- Be van csukva az ajtó, kegyelmes uram. Én vagyok itt, ha talán valamit parancsolna hercegséged?
- Hm! Te vagy itt, öreg Olej? Nos, hol van Anika?
Olej megrázta cifra tüszőjét derekán, aztán végigsimítá nagy barna kezeivel homlokát.
- A leány nem áll az uradalom szolgálatában - szólt -, én és egy bojtár vagyunk itt kegyelmességed rendelkezésére: a leánnyal csak én rendelkezhetem.
Taláry Pál csodálkozó szemeket meresztett Olejra.
- Mit akarsz ezzel mondani?
A bacsa egészen közel lépett a főúrhoz és megrázta ökleit a levegőben. A bornyúszájú ing szétvált s látni hagyta hatalmas izmait, füstös homlokán kidagadtak az erek, s durva, érdes hangja dörgővé, viharossá vált:
- Azt akarom mondani, hogyha ott az akol környékén vadászgat ezentúl, bár a puskáját csak madárseréttel tölti, könnyen megeshetik, madár helyett medvével állhat szemben.
És e szavainál jellemzőleg öklével a saját mellét ütötte meg, mintha mondaná: »én leszek az a medve.«
A hatalmas úr, kinek hetven faluban harangoznak, ha meghal, s kilenc vármegyében süvegelnek, ha él, oly piros lett, mint a pipacs, s amint ott állt, nem tudta, hová legyen, mit feleljen, amint a brezinai bacsa reászegezte nagy, vérben forgó szemeit, e nézés behatása alatt elkezdtek a lábai reszketni. A puska, melyet a válláról leemelt, hogy tán Olejra szegezze, szintén reszketett.
- Megfeledkeztél, kivel beszélsz? - hebegé.
- Tudom, kivel beszélek: urammal. De kegyelmességed se feledkezzék meg, kivel beszél.
- Vajon kivel?
Olej magasra emelte fejét, kevélyen, mint egy hős.
- Annak a leánynak az apjával.
Taláry könnyedén bólintott. Egy jó gondolata támadt.
- Jól van, bacsa, úgy beszélek hát veled, mint egy apával illik. Nekem a leányod kell mindenáron.
- Én pedig nem adom semmi áron.
- Hallgass meg, bacsa. Mit szólanál hozzá, ha ez az akol a tied lenne minden birkájával, ha neked ajándékoznám.
A bacsának nem lehetett volna nagyobbat mondani. Az ezeregyéj szemkápráztató regéi mind csak hitványság e vakító valósághoz képest! A brezinai veres födelű akol, a kilenc vezérkos, a száz selyemürü és a többi birka mind övé lenne. Mennyi kevés maradna ezenkívül a többi embereknek, kik még a világon vannak!
Ingadozva állt ott, mint a mérleg, melynek egyik serpenyőjébe egy oly nagy súlyú darabot dobnak, mely még akkor meglógázza azt egypár percre, ha nem nyomná is tán alá később.
A herceg gyönyörrel nézte e biztató inogást.
- Így aztán igazán te lennél a Brezinák ura.
A bacsa mereven nézett maga elé. Fényes képek vonultak el lelki szemei előtt a jövőből. Aranyos csat lesz tüszőjén; selyemből lesz az inge; mikor a nyájjal kimegy, mézes-pálinkás butykost fog hordozni utána egy szolga, ki csak arra való lesz, hogy valahányszor egyet húz a butykosból, kedves egészségére kívánja; minden élő ember megsüvegeli s megirigyli: ni, ott megy a brezinai bacsa, kinek annyi a gazdasága, kincse, hogy a burkus király ládafiának sem válnék szégyenére.
Olej megrázkódott.
De azt is megtudják, ki adta neki a rengeteg kincset, és azt is megtudják, miért adta. Mit ér minden hiú becsültetés, ha egy nagy fekete árnyék jár majd nyomában? Egy nagy fekete árnyék, - az önvád.
- Nos, Olej, határozz!
- Nem, nem, kegyelmes úr, hagyjon el engem, kérem. Hagyjon el, hagyjon el. Becsületes szolgája voltam apjának, ne csúfolja meg ősz fejemet!
- Vigyázz, ne hamarkodd el! nem mindig találsz tékozló kedvemben. Ezer ember közül egy, ha visszautasítana ilyen ajánlatot! Anikát szeretem, magammal viszem Bécsbe, olyan jó dolga lesz, mint egy grófkisasszonynak. Ő maga is szeret engem s szívesen jő. Mit gondolkozol hát, öreg Olej? Ide a tenyeredet!
Az öreg arcáról nagy verejték-csöppek gyöngyöztek, halk, reszkető hangon mondá:
- Soha!… Soha!
- Bolond vagy, esztelen vagy. Értsd meg, mit kívánok. Azt, hogy szemet hunyj, ne vicsorgasd a fogaidat és ne ordítozd tele a világot. Ezért adom oda az aklot s juhait. Semmi szenny nem fog hozzá tapadni. Ha például megszöktetem Anikát, tudtod nélkül történik, nem tehetsz róla. Ez csak a sors kereke lesz, melynek küllőibe nem lehetett kapaszkodnod.
Olej elfordította a fejét.
- Minek mondta hát el akkor - hörgé tompán -, cselekedett volna anélkül…
- Jó, tehát anélkül fogom cselekedni - szólt a herceg hirtelen megfordulva -, Isten megáldjon!
Ezzel siető léptekkel fütyörészve távozott.
Olej a falnak tántorodék. Elhagyta ereje. Kiáltani akart még valamit a távozó után, de csak a szája mozgott, hanggal nem rendelkezett; vadul forgó szemei leírhatlan pillantással szegződtek a herceg után; ijedség, undor tükröződött bennök.
A falhoz lapulva s támaszkodva tántorgott be a szobába. Feje szédült, gyötrelmes gondolatok gomolyogtak benne, melyek mint megannyi meredek hegyről guruló szikla, lassan a szívére ereszkedtek és összeszoríták.
- Jaj, a kólika! - kiáltá hörögve.
A bércek visszamondták: jaj, a kólika.
És Olej tudta jól, hogy ez nem igaz. Az ember hazudik önmagának.
A szobába érve, ágyba feküdt, elhitette magával, hogy kólikában szenved. Eleinte nyögött, mint egy beteg vadállat, később aztán kísértetiessé vált arcát a párnák alá rejtve, azon könnyebbséget találta fel kínjai elviselésében, hogy elkezdett - énekelni.
Hátha a daltól kölcsönkért gondolatok elkergetik az ő feje gondolatait?
Sokáig kínlódék így, mígnem feszülten figyelve, meghallotta künn az Anika ruganyos lépteit.
- Megjött, látni fog! - kiáltá az öregember és fölugrott, mint az őrült. Átellenben az ággyal a tükör függött, mely dúlt arcát mutatá: megállt előtte, üvegesedő szemekkel nézve a saját énjét, - azután egyszerre fölordított, fölemelte öklét, odarohant és oly rettenetest ütött rá, hogy millió darabra zúzódva pergett szét üvegje.
Kezeiből a vér folyt, szemei fölfelé fordultak karikáikkal mire Anika bejött a Lapajtól hozott üzenettel, eszméletlenül hevert a földön.
Anika el nem bírta gondolni, mi baja, sietve föllocsolta vízzel s ismét ágyba fekteté. Egész éjjel félrebeszélt, vívódva csodálatos szörnyekkel, kígyókkal, sárkányokkal, mik a szívét marták és a máját akarták kivájni.
Hajnalra jobban lett, kihajtotta a nyájat Matyival, de nem költötte fel Anikát, mint egyébkor szokta, reggeli végett: úgy mentek el éhgyomorral.
Szép nyári reggel volt. A természet derült mosolyából minden tárgynak jutott. A harmatos fű buján kínálta magát a birkáknak, s azok szót fogadva vígan ropogtatták, a madarak szintén vidáman csicseregtek… egyszóval, olyan kellemes reggel volt, minőt a poéták szoktak megénekelni, de amely mindig mögötte marad a valóságnak: a természet az egyedüli, melyet a fantázia nem szépíthet, nem nagyíthat, csak törpíthet.
Minden vidám volt, csak Olej mogorva és Matyi szomorú.
Olej nem találta helyét egész nap. Feküdni rossz volt, a nyájat dirigálni, kast kötni is unalmas volt, járni-kelni fárasztó volt, gondolkozni, oh, gondolkozni gyötrelmes volt.
És mégis lehetetlenné vált menekülnie a gondolatoktól; megrohanták, utána mentek mindenüvé, elöl ügettek minden foglalkozásában.
A gondolatok szemtelenek és nem engedik magoknak azt mondani: »takarodjatok innen!«
Mi lesz Anikából? Ő el akarta adni gyermekét, ő, Olej Tamás, a brezinai bacsa. Kincsért, gazdaságért vérére alkudott. Soha! soha!
És az a hang, mely tizenhét éve bolyong az erdő fái közt, ma már harmadszor szólította meg szemrehányólag: Tamás! Tamás!
Irtóztató! A kilenc vezérkos csengője mikor összevág, ebbe a rímbe megy ki: »aklot cserélt… becsületért.«
- Hej, bojtár, szedd le azokat a csengőket!
Matyi engedelmeskedik, de el nem gondolhatja, hova lett a bacsa esze.
- Hej, bojtár, hallod-e, hagyd a csengőket: mást gondoltam. Vedd föl a szűrödet! Mennyi idő lehet?
- Túl van a nap a fele útján.
- El fogsz menni Talárba.
- Értem, gazd’uram.
- Ott a hercegi kastélyba mégy s azt mondod, hogy a brezinai bacsa küld, magával a herceggel akarsz beszélni.
Matyi úgy figyelt, hogy a lélegzetét is elfojtá.
- Beeresztenek. Oda fogsz állani a herceg elé és ezt fogod neki mondani, szóról szóra: »Kegyelmes uram, azt üzeni a brezinai bacsa, hogy abból a bizonyos dologból soha nem lehet semmi: tegyen le róla, kegyelmes uram.« Megértettél-e? Siess!
Matyi szerette volna még jobban megérteni, mi az a bizonyos dolog, de a bacsa kevély természete nem tűrt beavatkozást, de még kérdezősködést sem. Ösztönszerűleg sejté, hogy az üzenet nem lesz a hercegnek kedves - és sietett vele.
Uzsonna ideje volt, mire megjárta Talárt. Lihegve, fáradtan és mégis fütyörészve került vissza. Hol a pokolba szedte ezt a jókedvet?
- Mit üzen a herceg? - kérdé a bacsa fojtott hangon.
- Hát csak semmit, gazduram: még annál is kevesebbet.
- Tán bizony nem is beszéltél vele? - faggatá szorongva.
- De nem ám - felelte nyugodt lelkiismerettel.
- Nem parancsoltam? - ordítá dühösen.
- Akár parancsolta, akár nem… a herceg ma déltájban elutazott Bécsbe; oda csak nem mehettem utána - szólt a bojtár némi kötődéssel, azon biztos tudatban, hogy jó hír hozója.
A bacsa nem szólt semmit, csak a szemei dülledtek ki és arca sápadt el még jobban.
Nyakába kanyarította a halinát és elkezdett eszeveszetten futni hazafelé.
Sejtelme valósult.
A ház előtt friss keréknyomok látszottak. Bent a szobát üresen találta.
Anika hétköznapi ruhája hevert az asztalon: a fehérpettyes kendő, az olajos pruszli, a zöld rása szoknya és a skófiummal kivarrt, viseltes sárga ködmön. Az ünneplőjét vitte magával. A ködmönre egy írás volt kiterítve, a talári herceg címeres pecsétjével, fogai közt kardot tartó oroszlánnal. Ez az ajándék-levél az akolról és nyájról.
A bacsa szívébe mintha éles kést döftek volna, mikor ezeket megpillantotta. Mindent kitalált, mindent megértett. Az önvád találékony útmutató! A herceg úgy tett, amint ő hagyta meg neki: magától cselekedett éspedig villámgyorsan.
Az öregember megsimította a homlokát, tétován nézett körül és elkezdett kiáltozni kétségbeesetten:
- Anika! Anika!
Tudta pedig, hogy nem jő felelet sehonnan. Hol van már Anika azóta! Bécs városa felé röpíti a vasút!
Midőn aztán jól kikiabálta magát, egyszerre elcsendesült: sápadt arcáról eltűnt a bánat és kétségbeesés, sötétté, dacossá vált. Kiment az ajtóba, leült a küszöbre s megtömvén pipáját, oly egykedvűen eregette ott a füstöket, mintha legföljebb azon tűnődnék, lesz-e vajon eső holnap?
Egyszerre azonban hirtelen fölállott és megfenyegette mutatóujjával az eget.
- Hallod-e, isten! Mutatok én még ma neked valamit!
Aztán megint leült s mintha egyéb dolga se volna, pipázott szakadatlanul.
Csak akkor emelkedék föl ismét, midőn a nyáj Matyi kormányzata mellett besétált az udvarra.
- Jó, hogy jössz, édes fiam - szólt a bojtárhoz, oly nyájasan, mint soha azelőtt. - Egy sürgős írás van odabenn az asztalon, melyet rögtön el kell vinned a tiszttartó úrhoz Talárba; küldje a kegyelmes úr után, de ne pecsételje be még ma, várjon holnapig. Holnap több írnivalója is lesz hozzá.
- Mindjárt bemegyek érte, gazd’uram.
- Ne fáraszd magad, majd kihozom.
- De legalább egy kis főtt ételt hadd kérjek Anikától.
- Ne bántsd. Itt ez a pénzt, ihatsz és ehetsz útközben.
Matyi fejét csóválta. Mi történhetett odabenn, hogy az öreg be nem ereszti? Bizonyára Anika végett. Tán alszik? Tán sír? Pedig olyan jól esnék Matyinak, ha megpillanthatná legalább fél percre, hogyan néz ki. Mindennap látja, mindig előtte lebeg, s mégis mindennap elfelejti a kinézését. De furcsa is az a szerelem!
Mindegy no, ma csak hadd évődjék a herceg távozása miatt, holnap, holnapután már megint visszatér a szeretete őhozzá. Megint duda lesz az öntött ólom-figura vállain…
Matyi jókedvvel indult el a herceg által ott hagyott okmánnyal. Olej keresztbe tett kezekkel nézett utána, míg csak beláthatta, csak aztán fordult be az akolba.
Sorba járta kedvenc birkáit, itt-ott megállt egyik vagy másik előtt és értelmetlen félszavakat morgott hozzá; végre még ezek a félszavak is elvesztek előtörő zokogásába.
A brezinai bacsa sírt, mint egy gyermek.
Mélyen lehúzta kalapját szemére, ne lásson alóla semmit, úgy ment ki az akol ajtaján. Midőn kiért, kétszer fordítá meg a kulcsot az ajtózárban, mint mindig tenni szokta éjszakára, de amit sohasem tett azelőtt, most egyenesen a vályú melletti kúthoz lépett s a kulcsot egy nagy sóhajjal a kútba dobta.
Most azután a dologhoz látott, bár már sötétedni kezdett. Az udvaron egy boglya száraz nád volt, azt emberfölötti gyorsasággal hordta szét s az akol körül állítá föl, tömötten, vastagon.
És mikor mindennel készen volt, felölté cifra halináját és meggyújtá a nádat vagy hat helyen: egy nagy égő kévét pedig, fölhágván a létrára, a takarmánnyal telerakott padlásra dobott.
A szél mohón kapott a vígan lobogó tűznyelveken s egy pillanat alatt óriásokká nevelte.
A híres brezinai bacsa pedig futott tüskön-bokron keresztül irány, cél nélkül; vissza sem nézett többé… Minek is? Tudhatta úgyis, mit történik. Amerre futott, mindenütt világos az erdő, mintha fényes nappal lett volna. Messzebb azután, ott, hol a sűrű fákon át nem tudott hatolni a tűzfény, valami csodálatos, hernyó alakú állatok szálltak a levegőből arcára, mik csípték és viszketegséget okoztak… Egyet megfogott futtában, markába vette, hogy megvizsgálja, mi!… Nem hernyó volt, hanem fekete pernye, mit idáig hozott a szél a brezinai égő akolról…
És a brezinai bacsa egyre futott. A jó isten tudja, hol fog megállni?…
Midőn Matyi hazakerült hajnalban, a brezinai aklot nem találta sehol, csak egy nagy füstölgő foltot a helyén.
Halomra dőlt gerendák, leomlott falak, megfeketedett csontok…
Emberé volt-e valaha az a csont, vagy birkáé?
Az a nagy, megdöbbentő talány, mely előtte kitárult, összeszorította a bojtár szívét.
Anika és a bacsa nevét kiáltozta.
Senki sem felelt.
»Istenem, hol lehetnek?«…
A tüzes sziporkák, mik itt-ott kicsillogtak a hamu alól, bizony nem adtak erre feleletet.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - 
És a brezinai völgy csendes azóta, kövér füvét nem tapossa sem ember, sem állat; évek jönnek, mennek, a vadkörtefa meghozza gyümölcsét meg elhullatja, a fű megnő és újra kiszárad, csak egy nagy fekete, négyszögletű folt nem zöldül ki soha. Ki tudja, miért nem? Még a búsongó nóta is csak annyit mond útbaigazításul:
Ott künn a Brezinán az a fekete folt…
Fekete folt helyén valaha akol volt.

LAPAJ, A HÍRES DUDÁS
1881
Tűzhelyalapító tót atyánkfia nyes magának nyolc darab másfélöles husángot, azoknak meghegyezi mind a két végét s beszúrja a földbe sorjában mintegy másfél arasznyi távolságra, miáltal vázát nyeri leendő tanyájának. A félkört képező husángok tetejére odaköt madzagokkal egy végig lefutó mogyorófahajtást összetartó kapocsnak, mely egészen olyan, mint az oldalbordák foglalatául szolgáló hátgerinc. Most aztán berakja a kezdetleges alkotmányt gallyakkal, gazzal, nyirkos fűvel, oldalait kibéleli csalomádéval, lekonyuló hátára odaköt »másli«-nak egy füstös, ócska zsúpot s kész a rendőrségi palota.
Félelmetes, hivatali tekintélyt kifejező hatással uralkodik egy-egy dűlő fölött, méltó tisztelettel és megdöbbenéssel halad el mellette minden jó és rossz járatban levő jámbor keresztény lélek, mert a gonosz cselekedetek megtorlásának »első fóruma« ez, melynek külseje nyomban elárulja, hogy ha kisebb is valamivel, mint a vármegyeház, annak a képére ütött; egy vérből való azzal.
De igazi méltóság, hatalom csak akkor ömlik el a csőszkunyhón, ha egy nagy kerek folt feketedik előtte, jeléül a büntető igazság jelenvalóságának, melynek személyesítője, Lapaj Istók, a híres dudás, az itt föllobogó rőzsetűznél süti a burgonyát s néha egy kis »méretlen« húst is, mely iránti vonzalmát az ősöktől, juhászelődeitől örökölte.
Még nyomatékosabb a hatás, ha a nagy görcsös bot, a hatalmi jelvény oda van támasztva a »guliba« oldalához, vagy ha tán mindenki elrettentésére a vörös szegélyű »halina« is kint lóg a homlokzaton, mert ez esetben majdnem kétségtelen, hogy a csősz, az élesszemű Istók, bent pihen s a hasadékokon kilát a határra, keletre az egyik szemével, nyugatra a másikkal. Olyankor még a nyúl sem mer arra járni!
Nem lehetetlen különben az sem, hogy az egész dolog csak gyalázatos fortély, s míg itt a szűr-ujjas és bot őrzi a vidéket, addig a gazdájok, a híres Lapaj, más irányban kalandozik, mert bizony széles, terjedelmes az ő hivatalos köre, s tudomány kell, hogy valaki oly tökéletességre vigye, mint ő, ki minden csínját-bínját érti szakmájának, melyet sokszor úgy kell betölteni, hogy önmagát megsokszorozza.
Nem tréfadolog ám az ő kenyere; meg van szolgálva emberül, s ha az izzadó munkás irigykedve nézi, mikor Lapaj Istók hason fekve bámulja a napot, bizony nem gondol rá, hogy őkelmének meg van fordítva a világ rendje s amit más emberfia a nyugalomnak szentel, neki az éjszaka a megháborítója.
Az ő hivatalos órái este kezdődnek. Az egész természet alszik, neki ébren kell lenni. Méla csend ül a tájon. Az öreg Fátra mogorván néz le fényes szemeivel: a csillogó pásztortüzekkel az éjbe, a felhők feketén ereszkednek alá, mintha láthatatlan köpenyt akarnának a tolvajok nyakába lebocsátani, míg a költői Garam habjai alant a völgyben gyanúsan locsogják: »Lapaj nem lát ilyenkor. Csopp, csopp, csopp! Lophattok most!«
De bizony nincs igazok; Lapaj ilyenkor lát a legjobban.
Kint guggol az ajtó előtt. Tüzét kioltotta politikából. A tűz rossz szövetségese a rendészetnek: őt messziről látják, ha tűz világítja meg alakját s ő közelre sem lát miatta. A tüzet csak a »zapekacská«-ban tűri ilyenkor. Ott a maga helyén van, hogy megbirkózzék az átkozott nyirkos dohánnyal, melyet fonnyadt burgonyaszárral szokott keverni, mert hát szép dolog az, ha okos ember megtesz egy ilyen mihaszna növényt »magyar kir. dohánynak«. Aztán jól ízlik így is. Füst, füst! Lapajnak semmi panasza ellene, élvezettel szívja s szemei andalogva követik, míg csak láthatják a bodor karikákat, amint fölszállanak a nagy semmibe s belefogózkodnak a felhőkbe. Reggelre harmat lesz belőlük.
A némaságot csak néha szakítja meg kollégáinak szellőszárnyon idehajtott hangja a faluból, - a kutyaugatás és a kakaskukorékolás. Azok a falut őrzik; ő a mezőt. Lapaj jó ismerősük, s kettőt lehetne tenni egy ellen, hogy majdnem érti őket. Hangjukat legalább ismeri, tudván: a Skvarka Mátyás »Viszkocs«-a vagy a Lipták Marciék »Ulan«-ja-e a fölszólaló? A kakas-nemzetséggel sincs különben: sőt e tekintetben a huszonkét éves tapasztalás (mióta a határ fölött virraszt) egy mindig jól járó óra fölfedezését akasztotta nyakába.
Az első kakas rendesen a rektor uramé, már tizenegy órakor kezdvén éneklését (s jobb torka van, mint a gazdájának), talán mert ez a legéhesebb a faluban, siet elkiáltani az éjfélt, hosszú az ideje s azt hiszi a bolond, hogy így hamarabb jő meg a reggel. Utána az özvegy tekintetes asszony, a tiszttartóné kokinkínai szárnyasai veszik át a szót, - éppen féltizenkettőre. A tiszteletes úrék kakasa a legpontosabb, éjfélkor kukorékol, mint a parancsolat; könnyű neki, orra előtt a toronyóra, leolvashatja. Az eklézsia után a közönséges hívekéi szólnak bele az éjbe, ki vékonyan, ki vastagon, ki egészen köszörületlen hangon, amiket Lapaj mind meg tud egymástól különböztetni, mintha egyenkint lenne ismerős mindenikkel.
Öröklött tudomány ez, nemzedékről nemzedékre száll. Lapaj öregapja számadó »bacsa« volt a hlinai akolban, ami a juhászvilágban legalább is akkora rang, mint a közönséges életben a főispánság: apáról fiúra, unokára fényt vet az előd ez állása. Apja vödörből csöbörbe csöppent, egyszerű juhásszá lett, de ő is kint élt a természetben s eltanulta titkát, összeszokott annak jámbor lakóival: az állatokkal, s inkább tartozott közéjük, mint az emberekhez. Tömérdek birka volt a keze alatt, egyforma, kifejezéstelen arcú állatok, melyeket nem különböztet meg elütő arcszín, különféle homlok, saját testhordozás, jellemző hang, annyira egymás képére vannak teremtve, mint a lóhere levelei. Nincs is olyan akadémiai tag, kinek tudománya el bírjon igazodni: melyik az egyik és melyik a másik; de bezzeg a juhász ösmeri mind, az ő szemei behatolnak a rejtett vonásokig, melyeket közönséges ember megfigyelni nem képes, nemcsak megismeri külön-külön a maga birkáját, legyen elszórva bármely óriási idegen nyájban, de még a nemzetségét is tudja, anyjára s nagyanyjára is emlékszik. Mesének tartanám, ha annyiszor meg nem győződtem volna róla.
Lapaj az ősöktől örökölte éles megfigyelő tehetségét, s ha leszorult is az arisztokratikus juhászpályáról, hasznát veszi annak mint csősz is. Nagy örökség neki, hogy édesanyja a természet s legközelebbi rokonai az állatok. Amaz nem mostoha anyja, ezek jobbak, mint az emberek. Legalább olyanok, minőnek mutatkoznak, meg lehet őket ismerni, tenyerükön hordják a tulajdonságaikat.
A ló megrágja, csúfosan elrondítja a káposztát, ha beleszabadul; a kutya, mint a filozófus, bebarangolja ősszel a kertet s nagy kárt tesz néha a féltett gyümölcsösben; ökör, borjú egyenesen szalad a lucernásnak, pedig attól fújódik föl, nemhogy a jobb ízű csalomádét hajhászná (no, de azért ökör, a boldogtalan), a tudósabb malac a föld titkaiban turkál s könnyen boldogul, mert az élhetetlen krumpli csimbókos szárat tol ki saját vesztére.
S míg az állatokról előre tudhatni, mi van a begyükben, s jönnek nyíltan, ösztönük által hajtva, addig a veszedelmesebb ember alattomban, álnok ravaszsággal közelít, kilesve a Lapaj távollétét, fölhasználva álmát, a sötétséget, az őszi ködöt s amit két szeme lát ilyenkor, a kéz keze utána nyúl.
Az embert nem lehet kiismerni. Barátságos arccal jő, szíves jó estét kíván Lapajnak, megkínálja dohánnyal, pálinkás butykosából húzni enged neki egyet, s Istók már azt hinné, no, ezt most a barátság hajtotta ide, mikor rövid idő múlva rájő, hogy a legszebb káposztafőnek lába támadt, s hogy az óriási úri tök is, a határ büszkesége, melyre a tiszteletes asszony még a nevét is kivájta kötőtűvel, utánuk kérezkedett.
Csoda-e, ha nem szereti az embereket? Méltán gyanakodó, bizalmatlan irántok; nem is volt s talán sohasem is lesz velök közelebbi érintkezésben. Alig bírom fölfogni, hogyan s kitől tanult beszélni, s azt meg már éppen nem, hogy azóta el nem felejtett.
De miről is beszélne, még ha volna is kivel? Neki nincsenek örömei, sem fájdalmai, következésképp gondolatai sem, melyeknek kifejezést kívánna adni. Hiszen már az egész tót faj hidegebb, szenvedélytelenebb, érzéketlenebb, mint a magyarság. Nem is csoda. Hidegebb tájék szüli őket, későbben kel föl nekik a nap, korábban nyugszik le s még déltájban is bágyadtan melegít, mintha nem tenné szívesen. A természet ismeri már őket s nem veszi nekik rossznéven, hanem szépen hozzájok alkalmazkodik.
Gyümölcsüket, a diót, mogyorót kemény héjba zárja; földjüket tele rakta kővel, hogy az sohase mosolyoghasson igazán s ne öltözhessék föl egészen vidám ünnepi ruhába; a derült égből csak egy kis darab jutott nekik; a többit elzárják előlük komor, hóborította bércek.
A szelet, vihart ott tartja a Fátrában s ha kiereszti, annak lehelete őket éri először; a tavaszt nyáron hozza meg nekik, a nyarat semmikor, hanem ahelyett odaküldi nyakukra a telet, amikor az még senkinek sem kell. Nekik minden jó, mindennel meg vannak elégedve. Csendes, türelmes nép.
A természet csintalan packázását majmolja minden. A búzakalász nem nő meg, csak félannyira, mint az elkényeztetett alföldi rónán, s oly apró, kedvetlen szemet hoz s keményet, mintha maga sem vágynék egyéb lenni korpánál: káposztájuk emeleteket épít magából, ahelyett, hogy szépen összeborulna, s nincs az a hatalom, mely haraszt voltából kivetkőztesse; a körte, alma elvadul, s ízétől Szibériára gondol, aki beleharap.
Még a szerelem költészete is, mely minden népnél, minden bércen, minden völgyben üdén csendül, mely széles e világon forró, mint a tűz, andalító, mint a virágillat, őnáluk fanyar, színtelen és furcsa:
»Kedvesem oldalánál ültem,
Szíveink dobogni kezdtek, orcáink kigyúltak,
S már-már elcsattant volna az első bűbájos csók,
De e pillanatban a pipám kialudt,
S kénytelen voltam eltávozni, hogy azt megtömjem.«
És ez nem valami tréfás, humoros vers ám, hanem szomorú bánatos melódiájú dal. A legény viharos fájdalommal siratja a végzet ádáz kezét, mely az édes pillanatot semmivé tette, kioltván a »zapekacskából« a szuszt, mely nélkül semmiféle boldogság nem tökéletes e világon.
Lapaj Istók be szépen, be szívhez szólón tudja ezt a dalt eldudálni! Pedig hát ő még ezt sem érzi át. Nem szeretett soha senkit. Leányarcnak nem volt rá hatása a földi életben. Nem emlékezett, hogy szíve (ha van) valaha megmozdult, sebesebben dobogott: pedig bizony elég alkalma lett volna rá, mert ő dudál minden valamirevaló lakadalomban a vidéken. Sok szép leány talpa viszketett már meg az ő híres nótáitól.
Hol tanulta ezeket, olyan szomorúan, olyan édes-fájón, olyan selyemlágyan, viharos vígan, hogy aki meghallja, majd a szíve reped meg bánatában: de azért mégsem reped meg, hanem megolvad, viasszá válik s csodás tündérérzelmek nyomódnak beléje… aztán még jobban szétfoly, most már nem is viasz többé, hanem folyó méz, mely édes a duda szavától s mely nyomban keserűvé válik, ha Lapaj búsat fúj, éppen mint a méz, ha egy méregmorzsa hull beléje?
Ki volt mestere a természet fiának, aki nem társalog az emberekkel? Talán a saját szíve tanította? Nem. A közömbös, idegen. Bércek, hegyek, völgyek hallgatagon néznek rá, mint ő rájuk; azok sem tanították. Hallgató közönsége: a káposztafejek és a kukoricaszárak nem buzdították tapsaikkal. Hol, kitől nyerte tehát a dudálás hatalmát? A juhászbojtár, ki gyermekkorában megmutogatta neki a fogásokat az eredeti hangszeren, maga kontár volt, más pedig messze földön nincs, aki ehhez a művészethez értsen; Hikszum Nógrádban lakik a hegyek lábánál, Petrus meg valahol Nyitrában.
Aztán Istók sohasem távozott el vidékéről, kivévén régen, fiatal korában, pályaválasztási vajúdásai közt, őt is meglepvén a nemzeti hivatás láza, mely abban áll, hogy a törékeny fizikai testeknek a mulandósággal folytatott küzdelmében a gyengébbek pártjára áll s drótozás által segíti dacolni a végzettel (egyéb rebellis hajlam nincs is a tót népben). Istók e pályán messze világba elkalandozott, de egy félév múlva megunta dícséretes foglalkozását, mely a halhatatlanság nagy eszméjét a lelketlen cseréptárgyakra is kiterjeszti, s hazakerülvén, az éppen üresedésben levő kerülőséget foglalta el.
Ő maga nemigen emlegeti óperenciántúli útját, hanem a tiszteletes úr, ki igaz lutheránus létére külső országban, világhírű burkus népek között szedte föl a tömérdek igét s bölcsességet, mit most vasárnapokon apródonként hullatgat szét jámbor hívei közt, gyakran beszéli, hogy amint egyszer kétévi távollét után éppen az édes hazai földről álmodozva ballag Berlinnek utcáin, egy szurtos, falujabeli alakot pillant meg örömben úszó szeme: gyermekkori játszótársát, Lapajt, ezerrétű drótkarikával a karján, széles, rézcsatos szíjjal a derekán.
- Te vagy, igazán te vagy, édes Istók? - kiáltá nyakába borulva a hazájából jött drótosnak, kinek bocskorán tán még otthoni por is van.
Lapaj közönyösen fejtőzött ki karjaiból.
- Úgy no, - az Istók vagyok: hát aztán? - s azzal zavartalanul haladt odább, parányi meglepetést, örömet sem érezve a találkozás fölött.
- Lapaj! Lapaj! Állj meg hát! Talán nem ismertél rám?
Erre (a tiszteletes úr előadása szerint) hősünk mégis megfordult s bosszús hangon visszafelelt:
- Hopp no! Mit akar? Maga a tiszteletes úr »student« fia. Tán van valami drótozni valója?
Valahányszor a tiszteletes úr ez epizód elbeszélésébe bocsátkozik, ami igen gyakran megesik, mert istenem! hisz oly kevés történik egy emberrel, akit a »hegyek elnyelnek« (ezt a kifejezést használja ama fátum jellemzésére, mely széles tudományát e szegény, félreeső tót eklézsiába temette), hogy kénytelen ahhoz ragaszkodni, ami már rég megtörtént; mivel pedig ezenkívül egy fiatalkori csíny emléke, egy állítólag jelenlétében véghezment nagyszerű verekedés és harmadikul a tiszteletesné asszonnyal csodálatosan keletkezett viszonya képezik élete magvát és főmozzanatait, s miután az anyatermészet jobb sorsra érdemes bőbeszédűséggel áldotta meg amaz idő óta, ahogy az iskolai leckefölmondás alól kikerült, nem lehet csodálkozni, ha az említett Lapaj-féle találkozás annyiszor fordul elő társalgásában, mint bizonyos megunt ételek némely vendéglő étlapjain. Annyival is inkább megengedhető ez neki, mert e történetke lelkipásztori lében eresztetik föl a hívek épülésére, kifejtetvén, hogy a tót népben nincs gyöngédebb érzelem s nincs fogékonyság a szülőföld iránt, s hogy Lapaj egy korcs, egy darab fa, ki nem érez, ki csak azért látszik teremtve lenni a világon, hogy egy széles karimájú kalappal több fogyjon el a tizenkilencedik században.
Mindezek dacára azonban szereti Lapajt s télen, mikor a természet magára csukja az ajtót, úgyhogy Lapaj is kiszorul öléből, az eklézsiának messze a »lazok«-ban fekvő s ilyenkor elhagyott malmában van lakása; a tiszteletes úr adja, amiért aztán tartozik tavaszig az üres malomra felügyelni; az erdő pedig anyagot ad a foglalkozáshoz: a kosár- és méhkaskötéshez, a lapát- és gereblye-faragáshoz.
Unalmas lakás, szaporátlan munka! Ember ritkán fordul meg e helyen, de farkas gyakran. Legföljebb farsang táján vetődik be egy-egy vidékbeli, ki megalkudni jő a dudáshoz, lakodalom lévén esendőben házánál.
Sok szószaporítás ilyenkor sem történik. A Lapaj művészetének szabott ára van, melyből nem enged semmit. Egy verdung dohány, estefelé egy kancsó törkölypálinka, éjféltáján egy icce mézes, hajnalban pedig egy messzely szilvapálinka, enni torkig, készpénzben nyolc garas. Nem kevés, de nem is sok, kivált ha egy kicsit szétnézünk a világban. Ott van például Hikszum, a kékkői dudás! Egy Balassa báró Olaszországból hozott piktorral festette le dudástól, bocskorostól, képét odaakasztották a palotaterembe palatinusok, főispánok közé s arannyal fizetik. Petrust, egy másik világraszóló dudást meg a nyitrai gróf lát el mindennel s olyan jó dolga van, hogy borban fürdik, zsír az étele, olvasztott vaj az itala (aminő életmódot pedig a tót fantázia is csak a jövő életben ígér az igazaknak).
S Lapaj mindkettőjöknél nagyobb, híresebb. Ő nem tudja azt, de más mindenki tudja, mert a két nagy dudás, mint a nép beszéli, hetedvármegyékből kergetve a hiúság és féltékenység által, egy éjszaka álruhában fölkereste Lapajt kunyhójában, lefizetvén nyolc garast egy nótáért, ha igazán olyan legény-e, mint a híre?
Istók elfújta mélabúsan, édes-fájón a hegyek legszomorúbb nótáját, hogy még a hold is megállt hallgatni az égen, a gyönyörtől megittasodva, s a vén folyó habjai megszűntek locsogni, zúgni, nehogy zavarják:
Hej, szomorú akol
Ott künn a havasban;
Hiányos a nyája,
Bacsa talpig vasban!
Hikszum nem várta be a dal végét, szégyenletében futott a világnak, s még ma is szalad, ha el nem fáradt; Petrus pedig sírva fakadt, mint a gyermek, s amint visszatért a faluba, hol dudáját hagyta, az volt az első dolga, hogy fogott egy bicskát s kettéhasította nagy dicsőséget szerzett szerszámát, mely most már csak hitvány doromb az ő szemében, mióta Lapajt hallotta.
És nagy elkeseredésében fűt, fát kikérdezett: hol tanulta, kitől tanulta Lapaj a művészetét? Ha addig él is, ha térdig kopik is a lába, ha a világ legvégén lakik is, fölkeresi a tanítómesterét s kitanulja még jobban a duda fortélyát, hogy Lapajt elérje.
Hanem erre bizony nem tudott felelni senki, hiába volt minden töprengés, találgatás. Végre is abban állapodott meg a közvélemény, hogy a dudában van a csodatevő varázserő. A duda egy fekete szőrű birka porhüvelye. Vannak, kik még báránykorából ismerik. Luca éjszakáján, éppen éjféltájban egy eltévedt koromfekete bárányka sompolygott be mekegve a néhai Lapaj nyája közé, ki azt az Istók gyereknek ajándékozta, ama kenetes atyai hitben, hogy úgyis gazdája kerül. Istók nagyon szerette a bolyhos, gyapjas állatot, órákig eljátszott vele, kezéből etette, üde fűvel, drága sóval kedvezett neki, úgyhogy az tökéletes kezes lett, egyéb híja sem volt talán, mint az, hogy beszélni nem tudott. Istók nevet is adott neki, ami egy birkára nézve szokatlan kitüntetés; Pokolkának hítta.
Mikor azonban tizenhárom évvel a nagy ember-kolera után változatosságból a birkanemzetségre került a tömeges halál sora, Pokolka is engedett az uralkodó járványnak, de annyi hálaérzet benne is volt, mint a többiben s bőrét itt hagyta emlékül Istóknak; csináljon vele, amit akar.
Istók dudát csinált belőle. Gyönyörű, művészi dudát, melynek felső sípja gazdagon be van öntve színezüsttel, az alsó fogása pedig, ha nem arany, hát legalább is réz. Nincs olyan szerszáma még szent Dávidnak sem! Abban, ha Istók fújja, nyomban megjelenik a Pokolka szelleme, mert négyszemközt legyen mondva, a néhai fekete bárány azért jött Luca éjszakáján a vén Lapaj Mátyás nyájába, mivel ő egy elátkozott, birkává vált tündér-királyleány, s hogy ott az Istók meggondozta, most olyan nótákat lehel holta után a billegetésére, hogy az öreg Fátra hava februárban is majd megolvad tőlük; mert nem kell ám azt bolond ésszel hinni, hogy Istók fújja a nótákat, ő csak úgy külszín okáért tartja ott száját, legfeljebb a melódia kezdetét súgja bele, aztán billeget hozzá, szorongatja a hóna alatt, izeg-mozog mellette, mintha ő csinálná.
Petrus képzeletét gúzsba kötötte e sok regényes beszéd, nem bírt szabadulni a vágytól, hogy a Lapaj dudáját megszerezze. Hanem hát ez nem volt eladó, dacára annak, hogy Petrus - fölizgatva Éliás zsidó által közvetített ajánlatainak folytonos visszautasítása miatt, - rangos hetykeséggel száz kemény tallért ígért a szerszámért.
De bizony még így sem kapta meg. Lapaj csak nevetett. Hát mi szüksége neki a pénzre? Ő még a bocskorszíját sem adja oda egy királyságért, ha megszokta; hát még a dudáját, egyetlen kincsét? Hiába magyarázta Éliás, hogy ötven talléron (mert csak ötvenet vallott be az imposztor) három dudát is vehet, szebbnél-szebbet s még tetejébe annyi pénze marad, hogy ha kiadja kamatra, nagyobb úr lesz Rothschildnál.
Hanem hát a Lapaj Istók őszülő fejében sohasem fordult meg az a vágy: pénzt kamatoztatni, sem Rothschildon túltenni; ha már legalább azt mondta volna neki Éliás, hogy aminél ezentúl burgonyáját süti, politúros lesz a tüzelő fája, suhogó selyem lesz a viselő inge, karbunkuluscsat a derékszíján s kilenc lépésről veszi le kalapját, ha erre jár, a brezinai bacsa: úgy tán mégis megértette volna, mekkora haszon és uraság háramlik rá a duda eladásából.
Egyszóval, az adásvételből nem lett semmi, Éliás nagy bosszúságára, ki azon vékony reménnyel bocsátá útnak Petrust, hogy ez idő szerint teljes lehetetlenség ugyan a dudához jutni, mert pénzért nem adja, ellopni pedig nem lehet, minthogy nappal mindig a vállán hordja, éjjel alvó párnául használja; emberi hatalom azt kézhez nem veheti tőle, sem most, sem a jövőben, mert ha most nem kell neki a pénz, ezután sem fog kelleni, minthogy - fájdalom! - nem iszákos ember, aminővel, torka lévén a tanácsadója, könnyebb boldogulni.
Azonban (úgymond Éliás) a fickó már öreg, maholnap lerázza magáról a földi port: és akkor ő megszerzi a híres dudát (mely annak fog jutni, aki eltemetteti), minélfogva, ha Petrus szavát állja, adjon előpénzt s hogy üzenni lehessen neki, hagyja hátra az adresszét.
Petrus fölcsapott, hátrahagyván az adresszét a következőkben: túl a brezinai nagy erdőn van egy düledező malom, attól balra nyílik a »Rocska« nevű völgykatlan; három gyalogút visz rajta; a legelhagyottabbikon menjen a hírvivő addig, míg a két szeme lát, míg a »Motiká«-nak nevezett hegyhez nem ér; mikor odajut, menjen föl a legmagasabb csúcsára s onnan szétnézve, hol a legnagyobb pásztortűz ég, ott kell lenni Petrusnak, vagy ha nincs ott, ott mondják meg, hol van. A száz tallér éjjel-nappal mindig készen lesz nála a dudáért.
Hősünk semmit sem tudott az alkuról, mert Éliásban volt annyi előrelátás, hogy azt nem kötötte a falusi mendemondák orrára; Lapaj még azt sem tudta meg, hogy Petrus és Hikszum voltak a hallgató vendégei. Egykedvűen folytatta tovább is régi életmódját, néha napokig sem beszélve emberi lénnyel s mégsem unva el magát soha. Mert hát olyan jó barátságban volt a természettel! Kölcsönösen mulattatták egymást! Vagy ő dudált, s az ünnepélyes csend, mely a völgy és bérc fölött ült hallgatagon, rezgésbe jött, mint az ébredező szív; a fűszálak sugdosva integettek egymásnak jobbra-balra hajladozva: fű, virág bűbájos illatot lehelt, melybe rejtélyesen vegyült be a föld párázata, mint egy titkos szerelmi sóhajtozás: hallani nem, de érezni lehetett.
Vagy pedig Lapaj némult el, hogy a természetet hallgassa. Erdők zúgása, folyam locsogása, lombsuttogás, méhdöngicsélés, munkások dala a távolban s elhaló kürtszó még távolabb, összefoly édes, olvadó harmóniában, melynél szebbet, kéjesebbet, altatóbbat, elbájolóbbat szív nem érezhet, fül nem hallhat, hideg, hitvány hangszer nem tolmácsolhat.
A mester, ki Lapajt a tökély fokára vitte a dudában, nem kellene messze keresnie Petrusnak, mindenütt jelenvaló az. Csak beszélni kell tudni vele és tudni hallgatni rá.
Nem mindenre a természet, az anyaföld tanít-e minket? A földnek szíve van. Aki ráborul s fülét odaszorítja közös tápláló anyánk barna testéhez, rejtélyes dobogást hall alant, mintha egy óriási kalapács tompa ütései volnának, száz mérföldnyire mélyen belsejében; a szíve dobogása az.
A föld gondolkozik is. Gondolatai a virágok. Avagy honnan van az, hogy ez elhagyott rengetegben, hová emberi kéz nem ültette, hová madár sem viszi a magvát, egy nap ezer meg ezer soha nem látott színű és alakú virág támad magától? A föld költészete ez! Az ő új gondolatai!
És ha gondolkozik, ha szíve van, érezni is kell tudnia, bánatának, örömének lennie. Nagy szárazság idején keble fölrepedezik s mint a szenvedő anya emlőin a gyermek, növényzete elsínylik, elsatnyul, míg ellenben harmatos hajnalon egész valója vidám mosoly.
És növényzete: a virágok, fák, füvek is mind éreznek, mind gondolkoznak, s mindnyáját összekapcsolva tartja a szeretet nagy eszméje. A földet szereti növényzete, ő pedig a felhőt és napsugárt. - A magyar ember, ha ültetménye kiszárad, nem fogamzik meg, jól mondja: »nem szerette a földet«. A földet, melynek jószívűséget, érző szívet tulajdonít, midőn azon kéréssel adja át kedves halottját: »Legyen neki könnyű a föld.«… És az bizonyosan könnyű is annak.
Mindent a szeretet tart össze. Hát csak egyedül Lapaj ne érezne, ne gondolkoznék, ne szeretne? Hát lehetne az? Ki tudja megmondani? Azért, mert hó borítja a vén Fátrát s kopáran hirdeti, hogy belsejéből nem fakad éltető meleg erő, mely tápot adjon fűnek, virágnak, ki tudja, mélyen eltemetve nem forr-e gyomrában a tűz, mely bömbölve tör ki, ha nyílása támad?
A szomorú árvalányhaj, mely minden szeretet nélkül nőtt ott s mely mint egy ősz hajszál teng kopasz lapályán, csak a hideg, kietlen világról beszél, de azt ő sem tudja megmondani, mi lehet beljebb?
Komor őszi éj van. A csípős szél hideg esőcsöppeket vagdos a Lapaj arcához, de azért nem siet a kunyhója felé, hanem gondosan kémleli a tájat, melynek terményei ilyenkor forognak a legnagyobb veszedelemben, mert minden valamirevaló tolvaj az ilyen kutyaidőt választja műveleteihez köpönyegnek. Koromsötétség festi feketére az egész világot. Az embert inkognitó ütheti arcul akárki. Szemét ilyenkor a halinája zsebébe dughatná a csősz: a füle veszi át az egész hivatalt.
Hallgat, figyel. Semmi nesz. Csak egy-egy káposztafő reped meg imitt-amott a túlságos áldás alatt, mely az égből csurog, vagy átfutó nyúl zörgeti meg alig észrevehetőn a harasztot. De mégis valami olyast hall messze, ami hasonlít az emberi léptekhez, melyek besüppednek a locs-pocsban, oly hangot adva nagyban, mint a lúgzó kád potyogó csöppjei.
A léptek elé siet. Nagy gyakorlata van az iránykiismerésben: a kunyhó tájáról jő valaki a folyóvíz felé. Istók tanácsosnak látja megállni egy mogyorófa-bokor mögött, nehogy saját lépteivel futamodásra serkentse a veszedelem elé siető tolvajt, amint hogy nem is lehet más ebben a cudar időben, mikor künn lenni csak az eb nem átall, meg a csősz.
Sugár női alak suhan el a bokor mellett; szemei még az éjben is villognak, mint két szentjánosbogár, karcsú termetére ázott fehér lepedő simul, két lecsüggő vége fodrozva libeg-lobog a szélben. Hol megáll habozva, majd futva indul meg; a szél nagyot kacag a háta mögött.
A szél nagyot kacag s Lapaj a nagyujját hevenyészett sípnak a szájába dugva, olyat sivít utána, az öreg Fátra azt hiheti hirtelenében, hogy ott a gőzmozdony szaladgál.
- Hohó! Állj meg! Ki vagy? Mit viszesz?
A nő visszafordul, messziről úgy látszik, mintha roskadoznék, a fehér lepedő csücske a földig ér, de újra fölmagasodik és reszkető, lágy hang jő meg feleletnek:
- Magamat viszem csak. Magamat, magamat.
És aztán mohón hozzáteszi:
- Ha nem hiszi, nézze meg a kötényemet, lepedőmet. Nem loptam én semmit, utamat ne állja.
Lapaj közel ment hozzá s fürkészőleg néz ki kalapja széles karimája alól, de semmi gyanús jel, amiben megfogózhatnék a hivatalos eljárás, mely a megmotozást rendeli.
- Ne állja utamat - ismételi a nő keserűen, lepedőjét kiterítve és megrázva -, messze út az, hosszú út az.
Hát hiszen Istók nem bánja, akármilyen hosszú is. Miatta az egész világ utazhat akár Amerikába, csak a határ maradjon a maga helyén. Szó nélkül fordul meg s visszafelé baktat.
A nő tétovázó léptekkel áll eléje s görcsösen kapaszkodik a halina lelógó ujjába.
- Álljon meg egy szóra, csak egy rövid szóra, édes Lapaj bátyó. Ismer-e kend engem? Tudja-e, ki vagyok?
A csősz fejét rázza feleletül, hogy nem ismeri. De hát minek is ismerné, ha semmit sem lopott?
- Nézzen meg hát engem - rebegi fojtott hangon, egész testében remegve, vacogó fogakkal, melyek olyan fehérek, mint az alabástrom. - Oh, nézzen meg engem, hajamat, szememet, halovány arcomat s mondja el majd neki, őneki szegénynek, hogy én milyen voltam…
Az öreg Istóknak sohasem volt ilyen esete: sötét éjszakában deli, sugár leány hozzásiumul, félig vállára roskadva és azt mondja neki:
- Oh, nézzen meg engem!
Ez már olyan dolog, amire nem lehet határozatot hozni anélkül, hogy az ember rá ne gyújtson.
Lapaj hát nem szól semmit, hanem, hogy az eső ne tiszteletlenkedjék a pipájával, a fejéről levett kalappal boltozatot csinálván föléje, megtömé azt s lassú tempóban kicsiholt. A kova bőven adta a szikrát, melyek a nő arcát is megvilágíták egy pillanatra, s hősünk akaratlanul is úgy rajta felejtette szemeit, hogy az égető taplót tévedésből a szíjába tuszkolta be; miből különben nem támadt semmi veszélyes dolog, mert a taplónak volt ám belátása; amint észrevette, hogy rossz helyre került, kialudt csendesen, mely nemes tapintatát éppen nem lehet csodálni, ha meggondoljuk, hogy a tiszteletes úr tudós fején ért meg - sapka minőségében.
És az sem csoda, hogy Lapaj megzavarodott kissé. Ilyen szép fehércselédet még soha nem látott. Hollófekete varkocsa fölbontva omlik le a fehér lepedőre s halvány arcára fájdalom van festve; fekete szemében a kétségbeesés, remegő ajkán egy láthatatlanul ott lebegő imádság. Ruhája, a zöld szoknya, fehér kötény veres rojtokkal, a tót nép ezredéves, soha nem változó divatja, ázottan tapadt a kecses idomokhoz.
Lapaj azonban nem bírt fogékonysággal az ilyesmi iránt.
- Hát aztán? - kérdé mogorván, ismét szikrafogdosásra tévén készületeket. - Mit nézzek rajtad? Menj Isten hírével és semmihez ne nyúlj útközben! Meg ne dézsmáld a fiatal uraság barackfáját a »Tövises«-ben, mert meg van olvasva!
- A fiatal uraságét? - kacag föl a leány fájdalmasan, görcsösen. - Verje meg őt az Isten, amikor ébren van és amikor alszik!
- Ne kísértsd az Istent, leány! - mond Lapaj. - Annyit mondhatok neked, hogy az is az urakkal tart. Az is csak olyan csősz, mint én, csakhogy nagyobb területre kell vigyáznia. Meg is teszi emberül. Hagyd békességben! Eredj utadra.
- Megyek már, megyek már. A jó Isten áldja!
Roskadozva tett néhány lépést.
- De mondja meg neki, hogy én milyen voltam.
Lapaj önkénytelen dörmögé érdes medvehangján:
- Ki az ördögnek mondjam meg?
A nő meghallotta. Megállt egy percig. Felelni akart, de hirtelen mást gondolva, sebes futásnak eredt, föl a dombnak, mely alatt a víz foly, s onnan kiáltott le szívszaggató, éles hangon, melyet nyögve adtak odább egymásnak a bércek:
- Bocsássa meg, amit tettem! Amit kendnek tettem…
A csősz megnyomkodta a tüzet pipájában és azt gondolá magában: »Hát mégis lopott az istentelen? Pedig milyen jó ábrázata van! És még nem átallja rám kiáltani, hogy meglopott. No, megállj! Kerülj csak még egyszer a szemem elé!«
A csősz-tekintély ily csúfos megcsorbítása kivételes eset lévén, Lapajból gondolatokat fejtett ki, melyek, talán először életében, az asszonyi nem hiúsága és gonoszsága körül forogtak.
Hogy megnézette magát! Oh, hiú asszonyi állatok! Még a sötétben is bámultatni szeretnék magukat. Maholnap megérjük, mécset akasztanak éjszakának idején is nyakukba, hogy örökösen meg legyen világítva az arcuk, mint némely toronyórán a mutató.
No hiszen, kerüljön csak még egyszer a szemem elé.
Hanem hát bizony az sohasem történik meg.
Egy velőt hasító sikoltást csap füléhez a szél: a haragos folyó nagy loccsanást hallat utána, összecsapó habok tompán, vadul hörgik, hogy egy szomorú történet lett most eltemetve.
Lapaj lábai dermedten gyökereznek a földbe. Tudja, mi történt: a leány beugrott a vízbe. Kiveszi szájából a pipáját, lekapja a széles kalapot a fejéről, odahelyezi azt a lucskos földre s rátérdelvén, a folyó felé fordulva, elmondja a miatyánkot csendesen, vigyázva, hogy meg ne akadjon benne.
A szél is megfordul most s panaszos nyögéssel viszi az ima szavait a hullámkoporsó felé. Egyszerű halotti szertartás, de Lapajtól elég ennyi is. Legalább ne menjen pogánymódra a másvilágra a szegény leány, kit az imént még lopással gyanúsított. Pedig hát mi szüksége lenne a halottnak földi eleségre? Annak untig elég útravaló az az imádság is, amit utána küldött.
Még némi megelégedést is érzett szívében, amiért a leány ártatlansága ily hamar kiderült. A csúfolódás is, mely annyira bántotta, most már elveszté élét, megszűnt sértő lenni, bár még egyre megmaradt rejtélyesnek.
Istók azon vette magát észre, hogy gondolkozik s hogy visszaidézi a lány szavait. Mondta, hogy hosszú útra megy (Igaz a!), megátkozta a fiatal uraságot (már hiszen ezt sem valami nehéz megfejteni), de hogy mit kelljen megbocsátania s kinek mondani el, minő volt, melyen szeme, szája volt, azt nem bírta megmagyarázni.
Ami azt illeti, nem is sokat törte rajta fejét. Nem volt barátja a rébusz-találgatásnak. Minden úgy van jól, amint van. Az ember, a halina, a kunyhó, a pipa, sőt még a duda is ki van téve a mulandóságnak, az enyészetnek, hanem a határ - az örökkévaló. Itt volt mindig és itt lesz mindig a maga helyén. Ámbár a folyóvíz olyan nagy potentát, hogy még abból is elvisz egy darabot, ha tavaszi áradáskor nekirugaszkodik.
Nos, a szép leányt is elvitte a folyóvíz. Azon ugyan nem lehet változtatni többé: hiába kérné vissza tőle akárki…
Bőrig átázva ért kunyhójához s még egyszer végignézve tág birodalmán, a határon, miután a béke ünnepélyes némaságát látta elömölve, tekintetbe véve az idő előhaladottságát és a szakadó záport is, igazi megelégedettséggel vonult kunyhójába »szárazt váltani«, ami nála abból állott, hogy a nagy kalapról és a halináról lerázta a csurgó folyadékot s az utóbbi öltönyt megfordítva vette magára.
Mivel odakint is sötétség uralkodék, nagyon világos dolog, hogy a kunyhóban még sötétebb volt. A dudát tehát találomra egy szögletbe dobta s hozzálátott az elébb vázolt átöltözéshez, mely nemcsak tükröt nem igényelt, hanem világosságot sem.
A halináról is bővebben kell szólanunk, mert az egyszersmind családi genealógia volt. A nyakán levő repedés nagyapjára emlékezteté Lapajt, mert ő viselte azt ezelőtt száz évvel a híres körmöci verekedés alkalmával, hol hat juhászt vert meg ötven közönséges paraszt; (valaki ugyancsak megmarkolhatta az akkor virágkorát élt »fiaszűrt«, mert a repedés egész a háta közepéig terjed). Az egyik lyuk, a zseb tájékán, apja idejében keletkezett: egérrágás. A zsírpecsét a baloldalon, ki tudja honnan támadhatott, de bizonyára szintén családi esemény emléke s valószínű, hogy a néhai Lapaj oldalbordájának enyelgései közben keletkezett, mikor röpült néha a zsíros fazék is, melyet állításához nyomatékul hozzá vagdosott. A hóna alatti zöld folt az édesanyja ünneplő szoknyájáról való, míg a zseb fölött alig látszó dudorodás ma is egy mélységes titok; azaz, hogy egy Szent György-nap éjszakáján talált kétfarkú gyík van oda aszaltan bevarrva, mely a halina gazdáját megőrzi minden gonosztól és kísértettől ezen az árnyékvilágon.
E nevezetes öltönyt hámozta le tehát Lapaj legelőbb testéről és hatalmasan megrázta, úgy hogy a rajta levő mocsok szétfreccsent minden irányban, ami nem lett volna magában olyan nagy baj, ha senki sem veszi zokon.
Az alább előadandó körülmények következtében azonban Lapaj e művelete igen sérelmesen ütött ki s e sérelem a kunyhó hátsó részéből nyilatkozott hatalmasan felhangzó - gyermeksírásban.
Lapaj ijedten ejté ki kezéből a halinát és szájából a pipáját. Az elébbinek nem lett természetesen semmi baja, hanem az utóbbi fényesen megpecsételé fönnebbi elméletét a mulandóságról.
De mi volt ez a szerencsétlenség jelenlegi ijedelme- s meglepetéséhez képest?
Eleinte el akart futni, mint az eszeveszett, de fölemelvén a halinát s megtapogatván benne az aszalt gyíkot, visszanyeré bátorságát s derékszíjából egy faggyúgyertya-darabot kotorászott elő, melyet csak nehezen sikerült meggyújtani, mert keze reszketett s abban a gyufa égő vége és a gyertya kanóca sehogysem bírt egymásnak találkozót adni.
Midőn végre mégis világosság lőn, a hórihorgas, erős Lapaj egy gyermek gyávaságával indítá el tekintetét a végzetes hely felé, honnan a sírás megszűntével lassú, szabályos szuszogás hallatszék.
Egy pólyába takart gyermek feküdt a kunyhó hátában fölhalmozott füvön.
A piciny lény széles, duzzadt orcácskái mozogtak, parányi szája összecsucsorítva csamcsogott s szabadon hagyott kezecskéi céltalanul mozogtak ide-oda a vöröscsíkos párnán, melybe erősen be volt kötözve. Nagy szeme némi kíváncsisággal tapadt Lapajra, míg könnyei vagy talán a halina ráfreccsent esőcsöppjei üdén fénylettek piros képén, mint a harmat a virágon.
Lapaj még sohasem látott ilyet.
- Hm! - dünnyögé és fejét csóválta. - Ezer mennydörgős mennykő! - mondá aztán fönnhangon és még jobban csóválta a fejét.
Tán még mai napig is csóválná, ha kis vendége újra sírva nem fakad.
- Nos, hadd ordítson a poronty, van elég oka rá. Anyja ott úszik a hullámok között, ő maga pedig szintén nem fekszik aranyos bölcsőben.
Ezt gondolá hősünk s visszaesve szokott egykedvűségébe, ledőlt a kunyhó előrészébe kissé pihenni; de bizony ő unta meg hamarabb hallgatni, mint a csecsemő sírni, minélfogva nem tehetett egyebet, mint hogy karjára vette, elkezdte lógázni jobbra-balra s dúdolt neki valamit, hogy elaltassa. A szél kacagva süvített be a hasadékon: Hahaha! A mogorva Lapaj gyermeket ringat.
A kis gonosz azonban oda sem hederített a ringatásnak, még jobban sírt. Lapajnak majdnem fogyófélben volt már a türelme, midőn eszébe jutott, hogy a duda hangja betömné a száját. Fújta hát neki a szebbnél-szebb nótákat, olyan kedvvel, odaadással, mintha kilenc falu hallgatná.
A parányi teremtés csakugyan elnémult rövid időre s ujjacskáival játszogatva kaparászott a Lapaj arcán, miből az észrevette, hogy a csecsemő kezei jéghidegek, minélfogva nagy tenyerébe vette azokat s leheletével melengeté.
- Átkozott poronty! Nem szeretném, ha itt fagyna meg a nyakamon!
Eközben virradni kezdett s a gyermeket többé nem szórakoztatta a duda: sírása olyan volt, mint az őszi eső, nem lehetett kivárni a végét.
- Az ördög vigyen el engem, ha bírok evvel a kis lánykával. No, no, no… ne sírj, édes morzsácskám!
A mogorva Lapaj megtanult hízelegni.
- Ne, te, ne. Csom, csom! Látod-e a napocskát, amint kel? Látod, az jó, nem sír. Te se sírj hát! Csingilingi csin! Szeret téged a Lapaj bátyó, ha nem sírsz.
De a hízelgő szónak sem lett foganatja s Lapajjal az a csuda történt, hogy komolyan elkezdte törni a fejét: mi baja lehet a gyermeknek, s azt - becsületére váljék a tudományának - ki is találta. Éhes az istenadta.
Sőt annyira belejött a leleményességbe, hogy amint a távolban kecskéket hajtó fiút pillantott meg a »csapáson«, egy talpraesett gondolata támadt s letevén a gyermeket karjairól, utána futott, kevés vártatva utólérte s magával hozta kecskéivel együtt a kunyhóhoz.
- Hallod-e, Matykó - mondá a fiúnak -, itt hagyod a jószágot és sietsz a faluba vissza, s elmondod a bírónak, hogy a vén Lapaj tisztelteti és azt izeni: a határban semmi baj, nem lopott el senki semmit, de bezzeg belopott valaki egy csecsemőt a kunyhójába. Minthogy a gyerek eleven s agyonütni nem lehet, rendeljen őkelme valami vénasszonyt anyjául, aki azt tőle mai napon átvegye. Siess! Öreg ozsonnáig megfordulj!
A pásztorfiú készségesen iramodott útnak, megtisztelve érezvén magát, hogy a falu dolgában járhat. Istók megfejte a kecskéket s a tejet a kis lelenccel szürcsöltette föl, ami bizony sok galibával járó foglalatosság; de neki most mindez hatalmas mulatságnak tetszett, sőt midőn a jóllakott gyermeket kihozta a melegítő napfényre s az ott elkezdett mosolyogni, a vad csősz úgy érezte, hogy őt nem a nap, hanem belülről melegíti most valami.
- De furcsa, bolondos kis jószág ez!
És aztán egyszer, mikor a furcsa kis jószág úgy tett karjaival, mint a madárka a szárnyakkal: kiterjeszté, hogy velök a Lapaj nyakába repüljön, meg nem állhatta, hogy oda ne vegye s hogy (akár hiszik, akár nem hiszik) meg ne csókolja piros kis orcáját, amitől az még egyszer pirosabb lesz, mert a tövises álla megszurkálta. És lám, még csak nem is sír miatta.
Lapaj nem adja a világért, hogy nem sír.
- Így, így, kis mókuskám! Így szeret téged a Lapaj, ha nem sírsz. Hajsó! hajsó! Ugye te is szereted a Lapajt?
A csecsemő nagy, okos szemét ráveti, mintha értené a kérdést és aztán egy édeset hunyorít velök. A tavasz első mosolyából, a nap aranyos sugaraiból, a csalogány legszebb dalából veszi a színeket és zamatot ehhez az édes hunyorításhoz.
Istók maga is valóságos gyermek lett a mai napon annak a másik gyermeknek a kedveért; elvitte a folyóhoz, annak a zúgását hallgatni, magával hurcolta a sziklákra s odaülteté a legmagasabb csúcsra, az erdőn virágot szedett neki, a mezőn madárfészkeket fosztogatott ki a mulattatására. Jól mulattak egymással mind a ketten. Az ozsonna ideje úgy megjött, mintha hirtelenkedésből a déllel cserélte volna ki magát.
Ozsonna táján híven megérkeztek, akiket már nem is várt: a kecskéért a fiú, a gyermekért felsőbb rendeletre egy öregasszony. Azok, kik azt hiszik, hogy ez későn történt, feledik, hogy a felföld falvainak határai többnyire mérföldekre terjednek s maga a nemes helység gyakran oly messze esik a »laz«-nak nevezett tanyától, hogy a gazda, mint aki messze útra megy, ünnepélyesen búcsúzik el családjától, ha a kukoricásföldjét megnézni kirándul.
A töpörödött anyóka, a falu bábája, már messziről elkezdett kiabálni:
- Hej, Lapaj fiam! Hahó, Lapaj fiam! Ide azzal a gyermekkel, majd megismerem én mindjárt a nemzetségét. Az már az én dolgom. Adjon isten jó napot és munkát! Hát hol van a prücsök? Hadd vigyem el a nyakadról, édes fiam; remélem, csak megemberelsz hálából egy-két káposztafővel; hoztam nekik tarisznyát is.
- A gyermek alszik - mondá Lapaj, egy galagonyabokor felé mutatva -, nem lehet fölkelteni.
- Micsoda? Nem lehet fölkelteni? - sipított az anyóka, egyetlen kiülő agyarát Istókra vicsorítva. - Tán bizony én várjam, míg fölébred? Ejha, fiam, de nagyra vagy vele! Princ-e vagy princesz?
- Leány, Agnisa néném, leány. Félre innen! Nem engedem fölkelteni. Csak az imént aludt el, szegényke!
És a vad ember ellökte az asszonyt s gyöngéd tekintetet vetvén az alvóra, mellé ült s csendes pipaszó mellett hallgatta annak szabályos szuszogását.
- Mi lelt téged, Lapaj fiam? Megbolondultál! Nini nézze meg az ember! De jó pesztonka vált volna belőled! A gyermeket nem szabad felkölteni, meg kell várni, míg az maga nyitja föl a szemét. No, no, Istók! Miféle bolond beszéd ez? A vén Agnisa nem olyan ostoba, hogy itt vesztegesse az időt. Aztán a falu messze van; éjfél lesz, mire Hlinára beérek. Vagy talán be sem érek ma.
- Legalább nem ma lesz akkor a világ vége - mondá nevetve Lapaj, támaszkodva az ezredéves közmondásra, mely a világ végét arra a napra teszi, midőn az országban örökösen elszéledt hlinai tótok mind együtt lesznek a falujokban. Ez elmélet szerint csakugyan örökkévaló a világ.
- Ne tréfálj az öregekkel, Lapaj, mert megbánod. Azt mondod, hogy hatvan éves vagy! Mi az, te tacskó! Én tartottalak a keresztvízre. Ne űzz hát belőlem csúfot, ne tartóztass föl, add ide a porontyot, mert ha engem dühbe hozol, kikaparom a szemedet.
S könnyen meg is tette volna, amit ígért, ha a gyermek véletlenül tárgytalanná nem teszi a vitát azzal, hogy fölébredt.
Lapaj fölvette a bokor árnyékából és odanyújtotta a vénasszonynak. Szinte szomorú volt az arca, mikor ezt tette, keblében sajátságos érzelmek zajlottak, lelkére valami lehangoló, fárasztó köd nehezedék.
A kisded nyugtalanul mozgott új helyén. Ijedten nézett föl az őt átfogó aszott karok birtokosára s annak arcától nyomban ríva fakadt. Kezét kiterjeszté Lapaj felé. Hozzá kérezkedett.
Az ellent nem állhatott, hogy még egyszer karjára ne vegye. A boldogtalan kis teremtés megszűnt sírni s szorosan odasimult a vad ember kebléhez. Tán tudta, érezte, hogy onnan mélyen rejtett melegség sugárzik ki. Kezével átkarolta nyakát oly erősen, hogy az szinte érezte a szorítást. És mikor az asszony erőszakosan akarta lefejteni, egy sikítással fonódott össze még szorosabbra.
Lapaj meg volt indulva és nem bírt szólni semmit, csak a kezével integetett Agnisának, hogy ne nyúljon a gyermekhez. Homlokán kidagadtak az erek, szíve hangosan dobogott s szemében egy könnycsepp jelent meg, - egy könnycsepp.
Mialatt átölelve tartá könnyű terhét, szeme merően szegződött a földre, a néma fekete rögre, mintha attól akarna tanácsot kérni, ki az eldobott búzaszemre ráborul, fölneveli.
És az bizonyosan meg is mondta neki, amit kérdezni látszott tőle.
Nyugodtan lépett Agnisához s kezét annak vállára helyezvén, a megindulástól lágy, de határozott hangon mondá:
- Mást gondoltam, anyó. Visszamehet kend.
- Hogy érted azt, Lapaj fiam?
- Úgy, hogy a gyermeket nem adom. Nekem adta az Isten; legyen az enyém!
S azzal elfordult az ámuló asszonytól és csendes, nyugodt léptekkel ballagott be kunyhójába.
Az elhatározó szó ki volt mondva. Apa lett. Apai gondok komoly felhője ült ki homlokára. Édes gondok, nehéz gondok! Édesek a gazdagoknak, nehezek a szegényeknek.
Addig csak hagyján, míg az éj be nem állt, míg a gyermek éhes nem lett és nem fázott, hanem aztán?… Lapaj kétségbe volt esve. Hiába kínálta az általa használt ételneművel, hiába takargatta be a halinával; az nem kellett neki, ez nem melegítette eléggé. Egy kecskét és néhány párnát kell szereznie minden áron, ha a föld alól kaparja is ki.
Hanem könnyű azt elgondolni, amit kikaparni igen nehéz. Egy kecske és párnák! Boldog isten! Milyen vagyon volna az? A gyermeknek mindig lenne friss teje és meleg ágya.
Egész éjfélig arról ábrándozott álomkerülte fekhelyén, majd édelegve, majd kínosan, amint kis pártfogoltja nyugodt volt vagy nyöszörgött. Éjfél után majdnem folytonossá vált a nyöszörgés s Lapajból kínos elhatározást facsart ki.
Fölkapta a kis leányt a karjaiba, a dudát vállára s először életében őrizetlenül hagyván a határt, majdnem oly sebes és oly nagy léptekkel indult meg a falu felé, mint a tót mesék siető óriásai, kik az egyik hegyről a másikra hágtak.
Hajnalban már ott kopogott az Éliás zsidó ablakán, ki ijedten riadt föl a dörömbölésre.
- Kicsoda kend, odakünn? Minden jó lélek alszik ilyenkor. Mit akar kend?
- Nyiss ajtót, Éliás, én vagyok, a Lapaj.
- Nyitom már - hangzott belülről -, dehogynem nyitom. Ejnye no, mi járatban van kend ilyen korán reggel? Nini, hát ez a gyermek? Ilyen növény is terem már a lazokban?
- Az ám! De most ne kérdezősködjél, hanem gyújts tüzet a kályhában és adj tejet: szaporán járjon a lábad!
Csakhamar vidám tűz pattogott s a gyermek jóízűen szürcsölte a tejet.
- Éliás! - mondá Lapaj komoran, ujjával nagyot bökve az asztalon fekvő dudán - eladom.
- Mit ad el kend?
Lapaj a világért sem bírta volna kiejteni a száján azt a fájdalmas szót most, csak reszkető kezével mutatott ismét a dudára:
- Ezt itt! - szólt tompa, fojtott hangon.
- Micsoda? A dudát adja el kend? Most, mikor a kutyának sem kell már? Akkor kellett volna verni a vasat, mikor tüzes volt, mikor vevő volt; most már ütheti bottal a nyomát. Öt garas nem sok, de az is kidobott pénz volna a kend dudájáért.
Istók arcán iszonyú levertség tükröződött e szavakra, szomorú pillantást vetett a kicsikére, fejét lekonyítá és mélyen sóhajtott.
- Pedig - hebegé szaggatottan, kalapját mélyen szemébe nyomva - azt hittem, Éliás, azt gondoltam, hogy megveszed. Nincs semmi egyebem, nagyon olcsón odaadnám.
- Nos! Ugyan mit kérne kend érte?
- Két párnát, egy derékaljat és - tette hozzá nagyfélénken, mintha már maga is sokallná - egy eleven anyakecskét.
Éliás az emberbaráti jóakarat gúnyájába (rosszul állt neki) öltöztette ravasz, rőt arcát.
- Tudja mit, kend? Mondok valamit kendnek. Mivel szeretem és tisztelem kendet, s mivel ilyen korán reggel még a zsidó esze nem tiszta s mivel tegnap nagyon összevesztem a feleségemmel, úgyhogy most dacból erőnek erejével tönkre akarok jutni, adja ide kend a tenyerét, kész az alku.
A kívánt dolgok csakhamar elő voltak teremtve. Istók könnyezett, mikor a dudától el kellett válnia örökre. Az ajtóból még egyszer visszatért, még egyszer elfújta a legkedvesebb nótáját utoljára.
Olyan szépen hangzott, mint soha még. A Pokolka bőre igazi tündér lett, mely az öreg Éliást is kevés híja, hogy táncra nem gyullasztotta, míg a gyermek arcára vidám, játszi mosolyt ültetett.
Oly szép, ragyogó, oly üde volt ez a mosoly, hogy Lapaj láttára egyszerre elfelejtett nótát, dudát, mindent, fölkapta a gyermeket az egyik karjára, a párnákat a hóna alá, s vidáman ügetett velök a »lazok«-ba.
Szép őszi reggel volt. A gyermek az egész úton gagyogott a karján valamit, a kecske, mely előttük ment, mintha felelgetne rá, egyet-egyet mekegett közbe, míg ő maga olyan szívesen hallgatta mind a kettőt, mintha értené.

JASZTRABÉK PUSZTULÁSA
1881
Éppen ott kint ül az ambituson nemzetes Gerge István uram s természetesen pipázik. Mert amikor nem pipázik, örökké káromkodik, de minthogy mindig pipázik, tehát istenfélő kegyes ember.
Különben pedig a nemzetes úrnak valóságos mesterségéhez tartozó eszköz a káromkodás, miután Gerge István uram már huszonöt esztendő óta a vármegye csendbiztosa.
Mégpedig olyan csendbiztos, kinek nemcsak hetedhét vármegyére szól a híre, hanem kihat a külső országokba is.
Van ám ott ész bőven, ha nem néz is ki belőle; apró, szürke szemű, rövidre nyírott hajú öregember, szakállát, bajszát is borotválja s lefelé álló orrával s hegyesedő állával madárhoz vala hasonlatos az ő ábrázata.
De az igénytelen külső dacára is igazi oroszlán ő, győzhetetlen, bátor és szívós. Réme a rablóknak, kevélysége a tekintetes vármegyének, melyre őmiatta még a fölséges császár is rászorult egy ízben.
Valami nagyon fontos és tekervényes bűnügy volt az, mely iránt maga a császár is igen érdeklődik vala, s melyet a bécsi rendőrség hónapokig nem bírt kinyomozni, úgyhogy az emiatt haragra lobbant uralkodó, Reviczky Ádám uram őnagysága tanácsára, Gerge István őkegyelmét hozatta föl a fényes birodalmi székvárosba.
A bécsi rendőrfőnök alattomban gúnyosan nevetett a markába:
- No ‘iszen, ez fogja majd kikutatni az ököraffért, aki mozdulni sem bír majd ezekben a cikcakkos utcákban! Jó szerencse, ha az utcáról haza tud találni a vendéglői szállására. Milyen gondolat az őfelségétől, egy ügyetlen táblabírót szalasztani bele a szaglálásba ott, ahol a mi orrunk sem érzett meg semmit?
A rendőrfőnök, hogy tökéletes legyen a magyar csendbiztos fölsülése, megengedte magának azt a juxot is, felöltöztetett két közönséges rendőrt csirkefogónak s lelkükre kötötte, hogy lopják el a nemzetes uram klepszidra-óráját a zsebéből. Hadd emlegesse meg Bécset holtig.
De bizony, mikor enemű rendeleteit osztogatná a derék úr, egyszerre csak betoppan Gerge uram e szavakkal:
- Megvannak az ökrök, kollega!
- Ne bolondozzon az úr! Hogy jött rá?
- Az az én titkom.
Ugyanazon ezer darab ökör volt ez, melyet Szatmár megye ajándékozott természetben a francia hadjárat viseléséhez I. Ferencnek, s melyekkel nagyon furcsa história történt - a haláluk után.
Ugyanis mind az ezernek csak ötszáz mázsa húsa lett az élelmezési konzorcium kezei közt, s csak százkilencven darab bőre.
Kitűnt tehát, hogy egyik-egyik állat nem volt több 50 fontosnál, s hogy nyolcszáztíz jámbor ökör bőr nélkül taposta hajdan e földi élet sarát.
A császár dühös lett, rendőrfőnököt, vizsgálóbírót mozgásba hoz szigorú parancsa, - de hasztalan! a katonaélelmező konzorciumoknak már akkor is majd annyi eszük volt, mint most, olyan sötétséggel vették körül magukat, hogy abba ugyan ember legyen, aki behasson.
Gerge az az ember volt; megérkezése után huszonnégy óra alatt kisütötte, mi okozá az ezer, történeti nevezetességű tulok oly nagy mértékű testi fogyatkozását. Kár, hogy nem tartozik ide ennek a története.
Az ezer ökörről még csak annyit, hogy nemcsak a történelem örökítette meg őket, nemcsak a »Pitaval« beszél felőlük, de még a költészet is visszatér rájuk.
Midőn az uralkodó ezen kázus után nemsokára új főispánt nevezett ki Szatmár megyébe, a tekintetes megyei karok és rendek közt az az elmés karmen kezdett cirkulálni:
»Ezer ökröt küldött Szathmár a császárnak,
De a császár ezért csak egyet Szathmárnak.«
Különben nem is ökrökről van itt szó, még kevésbé őméltóságáról, a Szatmár megyei főispánról vagy az ottani tekintetes karok- és rendekről, hanem csupán a Gerge uram néhány virtuscselekedetének elsorolásáról.
Számos bravúr-vallatása forog közszájon otthonról is, melyek közül nem utolsó három megátalkodott csavargó állapotának elmés kifürkészése.
A főbíró semmire sem tudott menni velök. Úgy állt ott előtte mind a három, mint egy-egy cövek, némán, megrögzötten, készek, hogy inkább szíjat hasítsanak hátukból, mintsem egy hangot valljon valamelyik.
A főszolgabíró elunta a bajlódást három napon keresztül, elküldte hát őket a csendbiztos úrhoz: hadd legyen egy kis mulatsága annak is.
Gerge István uram éppen a nagy tanácsteremben diskurálgatott az ülnökökkel, mikor a hajdú jelenté, hogy itt van a három néma, kiknek már akkor híre járt a városban s kikről kalandosabbnál kalandosabb mesék keringtek. Hallgatásuk a regényesség színeivel foltozta meg rongyaikat. Széltében találgatták: kik lehetnek?
Nem a híres Zöld Marci-e az egyik, vagy hogy Szellő Miska, az Alföld banditája, hahogy nem maga a dánus királyfi kíséretével, ki álruhában jött ide a Majornoky kisasszonyok kiismerésére - amint az a népmesékben szokás.
- Hozd be őket! - parancsolá a hajdúnak.
A három marcona képű fiú előállott.
- Mi a neved? - kérdé az egyiktől. - Ki vagy?
Semmi felelet. Érzéktelen, kifejezés nélküli arccal bámult vissza a legény a tekintetes úrra, mintha nemcsak néma lenne, de siket is.
- Hát ti ketten, kik vagytok?
Azok sem feleltek.
Gerge uram megvakarta az ajka alatt deresedő fiókszakállt s nyájasan mondá:
- Nem tesz semmit, édes fiaim; majd csak megösmerkedünk lassankint.
Azután a hajdú felé fordult:
- Szólítson kend elő három pandúrt!
Nyomban előállt mind a három.
- Ti pedig, édes fiaim, ha már nem akarjátok megmondani, kik vagytok, én bizony nem erőtetlek - szólt az ismeretlen csavargókhoz -, hanem oda fogtok állani a terem egy-egy szögletébe a fal felé fordulva, s mindenik mellé töltött fegyverrel a pandúr, azon utasítással, hogy ha moccanni mertek addig, míg én nem szólok, lőjön agyon. Jó lesz-e, édes fiaim?
És hangja olvadó édes volt a nyájasságtól.
Azután csakugyan odaállította foglyait a tanácsterem egy-egy szögletébe s maga karonfogván két megyei urat, elkezdett gondtalanul föl s alá sétálni s mikor egész tűzzel demonstrálgatná a napóleoni hadjáratok szükségét a korhadt Európában, úgyhogy minden egyébről elfeledkezni látszék, ami még a világon van, - egyszerre kiszakítá magát a két sétáló úr karjaiból s hatalmas hangon kiáltá a terem közepén:
- Halbrechts!
Az ismeretes vezényszóra a három csavargó közül kettő gépiesen megfordult.
- Ahá! Most már ösmerjük egymást. Kendtek reguláris katonák! Melyik regementből valók kendtek?
Most már nem volt mit tagadni. A fiúk bevallották az egész esetet: megunták a komisz katonakenyeret s úgy mentek el az ezredtől, hogy a kapitány úrnak elfelejtették bejelenteni.
A főbíró úr nagyon csodálkozott, midőn alig félóra múlva, íme, mind a három foglyát visszaküldi Gerge uram kivallatva, kettőt ezredéhez leendő kísértetés céljára való tekintettel (a fölvett jegyzőkönyv hivatalos stílusa), a harmadikat pedig azért, hogy a szentencia kimondásáig küldje be abba a fényes épületbe, melyről varjú, holló hirdeti károgva, hogy ebben a nemes vármegyében ez a legtágasabb, ez a legszükségesebb épület.
Tömve volt az gazemberekkel. Két évtizeden keresztül ugyancsak derekasan benépesíté Gerge uram. Hivataloskodása első éveiben egészen meg volt ingatva a közbiztonság. Nemcsak a burjánmódra fölszaporodott bennszülött rablók és betyárok garázdálkodtak, hanem még a szomszéd megyék szegénylegényei is ide jártak olcsó kalandokra.
Ilyen viszonyok között nem a régi praxishoz nyúlt az új pandúr-hadnagy, mely már kezdett teljesen hasznavehetetlennek bizonyulni: érezte, hogy valami újat kell kigondolnia.
A régi praxis ugyanis az volt, hogy a csendbiztosok embere úgy tett, mintha a rablókkal és tolvajokkal cimborálna, velök járt, velök főzte ki a terveket, velök lopott, de aztán mindent elmondott a komisszárusnak. Ha ugyan mindent elmondott, mert e rendszer mellett ritkán került valaki hurokra.
Gerge egyet fordított az ősi szokáson: nem saját emberét küldé közéjük, hanem az ő emberüket fogadta magához. Ez pedig nem volt senki más, mint a híres birkozó, Szlimák Matyej, a félelmes Jasztrab tót rabló bandájából, mely, mint a legrégibb cég, nagy renoméval bírt úgy a rablók, a közönség, mint a tekintetes vármegye előtt.
Gerge így szólt a kézre kerített Szlimák Matyejhoz:
- Kár az ilyen derék legénynek ott kint égni el a napon, ahol senki se látja, az erdőben, ahol senki sem bámulja meg. Te bátor ember vagy, fiam, Matykó, az Isten is katonának teremtett. Ott vón a te helyed. Olyan ember vagy te, édes szolgám, Matykó, hogy míg így a nemes vármegye a sarkadban, ott még a király is kalapot emelne előtted.
Nagyot dobbant a Matyej szíve ettől a néhány szótól s mélyen felsóhajtott:
- Az volna nekem jó, komisszárus uram!
- Ott mérik még csak marokszámra a dicsőséget… Hallottad-e Kinizsi Pál esetét valaha? Mint molnárlegény ment a hadsereghez s paraszthajszál híja, hogy nem mint király végezte.
Matyej lihegett a kéjtől, lelkét édesen csiklandozta ez a szőrmentes beszéd.
- Az csak a gyönyörű élet, fiam, Matykó - vitte tovább a Matyej képzeletét Gerge uram -, ahogy a népmeséitek beszélik, zsírt ennél ott folyvást száraz kenyér helyett s olvasztott vajat innál rá szomjúságodban. Aztán mikor lefeküdnél aludni, kilenc közönséges baka kergetné rólad a legyeket.
- Szerezzen be oda, komisszárus uram! - hörgé Szlimák Matyej fojtott hangon.
- Nem olyan könnyen megy ám az, édes gyermekem, Matykó. Látod, most még először elítélnek, azután lecsuknak vagy tíz esztendőre. Tíz év múlva, ha élünk, majd beszélünk erről, csakhogy mi leszesz te már akkor? Saját magadnak árnyéka.
Szlimák nagyon elszomorodott, szórakozottan tologatva lefelé, fölfelé a rézcsatos, másfél arasznyi széles szíjat.
- Aztán nem lehetne ezen segíteni valahogy?
- Bizony bajos lenne, mert igaz, hogy úgy szeretlek, Matyej fiam, magam sem tudom, mért, mintha édes testvérem lennél, mindazonáltal az írnokom már beterjesztette a jelentést a vármegyéhez, hogy el vagy fogva.
- Ez már hiba, nagy hiba - dünnyögé Matyej s borsónyi izzadságcseppek verődtek ki a homlokán.
Gerge úgy tett egy darabig, mint aki gondolkozik, majd hirtelen a Matyej vállára ütött, mintha egyszerre határozta volna el:
- Te nem vagy aljas ember, Matyej - mondá mohón és mégis ünnepélyesen.
Matyej behunyta szemeit s egyet bólintott nagy, idomtalan fejével, hogy ő nem aljas.
- Te nem fogsz engem megcsalni!
A rabló kezét nyújtotta Gergének, azt a kezet, mellyel éppen tegnap nyúzta meg a lesti zsidótól lopott tehenet.
- Itt a becsületes parulám!
- Tudtam, hogy ember vagy a talpadon. Azért határoztam el, hogy úrrá teszlek, hogy megtisztítlak a bűnöktől, s amiként én veled kezet fogtam, azonképp fog veled kezet a tekintetes vármegye is. Hanem hát kézfogás nem lehet anélkül, neked is oda kell nyújtanod a vármegyének a magadét…
- Hadd hallom - mondá Szlimák sötéten.
- El fogod beszélni minden esetedet, rávezetsz a társaid tartózkodási helyére, hogy azokból is faraghassak valamit. Elmondod, mit loptatok, hová tettétek stb. Visszamégy újra a Jasztrab bandájához, olyan jó cimborájuk leszel, mint eddig, loptok, garázdálkodtok, s te azt aztán szombat esténkint, amikor mindig hozzám jössz vacsorára, szögrül-végrül elbeszéled.
- Hát aztán? - sürgeti Szlimák, nagy, kidülledt szemeivel mereven nézve Gergére.
- Egy évig szolgálod ilyen minőségben a vármegyét. Egy év múlva letelik az utolsó szombat, s akkor én fölterjesztem hasznos szolgálataidat a vicispánnak, s az fölment minden üldözéstől.
- Hát aztán?
- Vagy magam viszlek ekkor a regementhez, vagy pedig te viszel tőlem olyan ajánló írást a tüsződben, hogy nyomban megtesznek káplárnak.
A Matyej szeme fölcsillogott, s kérges tenyerét gyorsan belecsapta másodszor is a Gerge markába.
- Áll a dolog, komisszárus uram. Eb, aki megbánja.
Úgy is lett. Matyej nem szegte meg, amit ígért, hűségesen referált a pandúr-hadnagy úrnak mindenről, minélfogva a szegény Jasztrab bandája nagyon megfogyatkozott egy félesztendő alatt. Egyenkint fogták el főembereit, kiket Gerge uram könnyűszerrel kivallatott, mert nagy zavarba hozta őket a mindentudóságával.
- Nos, fiam, mit loptál? - szokta a csendbiztos úr kérdezni egy-egy kézrekerült fickótól.
- Semmit, tekintetes uram. Görbüljön meg az ujjam, ha nem kénytelenségből voltam Jasztrabéknál. Én nem tartozom hozzájok.
- Engem el nem bolondítasz, kedves fiam, mert én mindent tudok, s ha kérdezlek, azért teszem csupán, hogy lássam, mennyire szánod s milyen töredelmességgel ismered be hibádat. Felesleges dolog titkolnod! Hát nem te loptad el gyertyaszentelőkor a tiszteletes uram malacait? A hlinai akolból is te vitted el tavaly húsvét másodnapján a nyolc jerkét. Ott nyúztad meg őket a fekete majorban, a nagy ákácfa alatt, a Madzag Istók késével, aztán ott sütöttétek meg őket a Vrecjar bacsa bográcsában, a bőrüket elraktátok a szurdoki molnár padlására, mai napig is ott van mind a nyolcé. Mondjak-e még többet?
- Nem, nem - sziszegé ilyenkor megsemmisülve a vallatott. - Mindent tud… minden úgy történt.
Híre menvén a tót nép közt a mindentudó csendbiztosnak, iszonyú rémület szállta meg a tolvajokat, rablókat és gazembereket. Az a babona terjedt el, hogy Gerge uram megkente szemeit a Szent György-napja előtt talált százesztendős gyík májával, azokkal az emberi testen keresztül belát a szívekbe s ott elolvassa a láthatatlan betűket, melyekkel a cselekedetek vannak felírva.
Nemegyszer történt, hogy puszta gyanúból holmi lúdlopási kalandokért idéztetett magához valakit s az egyszerre csak kezdte kivallogatni, hogy hát, ha már egyszer idekerült a tekintetes úr színe elé, úgyis mi tűrés-tagadás, a tekintetes úr úgyis tudja, ő ölte meg a zeherei postást is.
Gerge ügyes rendszere rövid idő alatt megtisztítá az egész felvidéket a rablóktól, csupán magát a vezért, Jasztrabot nem lehetett elfogni: csel, ármány nem bírta megejteni, mert ő legalább is még egyszer olyan ravasz volt, mint a vármegye.
Ott garázdálkodott az erdőkben, a hegyek közt, és nem lehetett onnan lecsalni semmi módon. Ott pedig ő volt az úr, száz üldöző pandúr láttára még csak a szemöldöke sem rándult meg.
A regényes felföld volt a patrónusa s megvédelmezte előlük: barlangok nyílása, sziklák repedése elfedte Jasztrabot üldözői elől.
Elmondhatnám, milyen megfeszített és mégis hiú erőlködések történtek kézrekerítésére, ha szót akarnék szaporítani, így azonban csupán arra szorítkozom, hogy Gerge lázas dühbe jött mindannyiszor, ha egy-egy elfogatási kísérlet nem sikerült, mert azt tartotta: míg a híres rabló szabadon van, ha csak egymaga is, addig nincs helyreállítva a közbiztonság.
Egyszer, midőn összes pandúrjait küldé ki a »laz«-okba Jasztrab elfogatására s azok üres kézzel tértek meg, azt állítva, hogy maga az eleven ördög sem bír vele, elsápadt haragjában.
- Egy ütet taplót sem érnek kendtek! Takarodjanak a szemem elől. Magamnak kell elmennem.
S ezzel nyakába kanyarítva az ócska ősi flintát, mellyel a hajdani Gergék nyulakra vadásztak valaha, de melytől a hajdani nyulaknak, akik csak előtte álltak, sokkal kevésbé kellett félniök, mint a hajdani Gergéknek, akik fogták és elsütötték, elindult egyes-egyedül Jasztrab borzalmas birodalmába, a »Lopata« rengetegbe.
Az erdőnek volt egy »messzelátó« pontja; Gerge jól tudta Matyej elbeszéléseiből, hogy itt tartózkodik leginkább Jasztrab György, mert már a hivatala is úgy kívánja, hogy ilyen pontrul nézegesse az utasokat, keletre lelátva egész a »Motuz«-völgyig, északra a klokovai keresztútig s e nagy területen mindazt észrevéve, amit a jó szerencse zsákmányul eléje tologat.
Jasztrabot csakugyan ott látta messziről a kimagasló helyen puskájára támaszkodni, mozdulatlanul, akár egy kőszobrot.
Ő is észrevette, hogy a vármegye kopóinak ura jön, tudta, hogy ez nem hiába jön ide.
Eltűnhetett volna ugyan előle igen könnyen, de a rablónak tetszett az, hogy Gerge egyedül jön, mikor jöhetne ötven pandúrral is. Úgy érezte, valami tisztelet kifejezése ez az ő személye iránt. A híres Jasztrab Györggyel a híres Gerge akar kikötni. Igen jól van. Jasztrab György nem fog kitérni a becsületes, egyenlő tusa elől, hanem bevárja nyugodtan, ami következni fog.
- Add meg magad! - kiáltja Gerge már messziről. - Érted jöttem, fiam. Magam jöttem érted, mert nem tartalak holmi kapcabetyárnak, akit ha elfognak, jó, ha el nem fognak, akkor is jó. Aztán egy ilyen legény nem is adja ám meg magát a közönséges komisz pandúrnak. Ismerlek, édes fiam, kevély ember vagy, sokat adsz a becsületedre, azért jöttem magam. Gyere no, ne bolondozz, Gyurka: úgy megbecsüllek otthon, hogy anyád ölében sem volt olyan jó dolgod, mint a kezem alatt lesz.
A rabló csak a fejét rázta s röviden felelt vissza:
- Ismerlek, ördöngős csendbiztos, és nem hiszek neked. Ne jőj közelebb, mert rád lövök!
Gerge azonban csak azért is közelebb ment. Már alig húsz lépés választotta el őket egymástól.
Jasztrab megfenyegette izmos ökleivel, azután fölemelte puskáját, célzott s mind a két csövet elsütötte.
A kis emberke, a híres csendbiztos, rendületlenül fogadta a golyókat, melyek közvetlenül a füle mellett süvítettek el, nem hagyta el bámulatos lélekjelenléte egy másodpercig sem. Ennek köszönhette diadalát. A lövés csattanásának pillanatában két ólomgolyót vett ki a zsebéből hirtelen s midőn a füst eloszlott s a rabló odatekintett, hol Gergének holtan elterülve kellett volna feküdnie, ott látta azt a leáldozó nap fénysugaraitól övezve, büszkén állani, mint egy gladiátort, ki fölemelt kezében a két, testébe küldött golyót mutatja.
- Ne kínlódj azzal a lövöldözéssel, Jasztrab fiam! - kiáltja rá bátor, csengő hangon. - Kár fogyasztani a puskaport! Nem fog engem a golyó, édes Gyurkám. Most is megfogtam mind a kettőt. Itt van ni, azon módon…
A mogorva rabló rémült tekintetet vetett a folyton közeledőre, aztán nagy elkeseredve földhöz vágván széles tót kalapját, fojtott, tompa hangon hörgé:
- Látom, hogy ördög vagy! Gyere hát, egyél meg. Megadom magam.
S Gerge uram kézenfogva vezette haza a szilaj rablót, kivel három vármegye nem tudott boldogulni.
Útközben megkínálta a dohányzacskójából, kicsiholt neki, aztán mintha örök idők óta kenyeres pajtások lettek volna, szelíd szavaival kivallatta, mint egy gyermeket.
- De csak furfangos, nagyeszű ember vagy te, Gyurka! Ugye, te törted fel a Motosiczky-pincét?
- Bizonyisten, nem volt bezárva.
- Tudom, fiam! Hanem a bodonyi granáriumban is a te kezed járt.
- Körömnyi hasznát sem láttam; zsizsikes volt a búza, a zsidó nem akarta elvenni, csak a fuvardíjba. De még erre is, hogy ráálljon, meg kellett vernem előbb.
- Mind jó volna az, édes fiam; csak azt az egyet ha nem teszed, hogy agyonverted a nagyatyádat…
- Kinek mi köze hozzá! - pattant fel Jasztrab méltatlankodva. - Hiszen az én tulajdon öregapám volt!
- Igaz, fiam… tökéletesen igazad van! Csakhogy, tudod, a vármegye szörnyen bolondul veszi a dolgot.
A JÓ PALÓCOK
1882

A NÉHAI BÁRÁNY
1882
Az napról kezdem, mikor a felhők elé harangoztak Bodokon. Szegény Csuri Jóskának egész hólyagos lett a tenyere, míg elkergette a határból istennek fekete haragját, melyet a villámok keskeny pántlikával hiába igyekeztek beszegni pirosnak.
Minden érezte az Isten közeledő látogatását: a libák felriadtak éji fekhelyeiken és felrepülve gágogtak, a fák recsegve hajladoztak, a szél összesöpörte az utak porát s haragosan csapkodta fölfelé; a Csökéné asszonyom sárga kakasa fölszállt a házfedélre és onnan kukoríkolt, a lovak nyerítettek az istállóban, a juhok pedig egy csomóba verődve riadoztak az udvarokon.
Hanem a harangszó, mely fönségesen rezgett a viharban, egy kis eső híján, s az is inkább használt, mint ártott, elfordította a veszedelmet. A kísértetiesen szaladó búzavetések és kukoricaszárak megállottak, lassankint kitisztult az ég s csak a megdagadt Bágy hömpölygő vize, mely szilajan, zúgva vágtatott a kertek alatt, mutatta, hogy odafönn Majornok, Csoltó környékén nagy jégeső volt, vagy talán felhőszakadás.
No, ha most ez egyszer ki nem csap az a patak s ki nem önti a bodokiakat, mint az ürgét, akkor mégis jó dolog keresztény katolikus falunak lenni - lutheránus vidéken.
Megnépesült a part s itt-ott megvillant egy-egy ásó vagy kapa. Az öreg Sós Pál még csáklyát is hozott. A gazdák barázdákban eresztették le a folyóba az esővizet. Csak aztán vissza ne térjen többedmagával!
Piszkosan hömpölygött alá az ár s a partok tömött fűzbokrairól nemcsak a leveleket tépdelte le alul, de a kérget is lehámozta, itt-ott kirepedt az olvadékony földből egy darab s elmállt a vízben. Hajnalra szélesebb csipke szeli majd a határt s a cikcakkjai is újak lesznek!
Gerendák, ajtók és mindenféle házi eszközök úsztak a hullámokon, szakajtó, zsúp és ablaktábla. (Egész házakat mosott el a víz valahol!) Azután jött egy petrence, utána pedig valami négyszögletes tuskót gurítottak a habok…
A holdfény éppen oda vágódott. Nem tuskó biz az, de tulipános láda s nini, egész csuda, milyen szépen ül ott a tetején egy picike bárány.
Az ám, most, hogy ím a partnak hozza a szél, Tót-Pernye Jánoséktól egészen jól látszik, amint két hátulsó lábát alászedve, az első lábacskáival megkapaszkodik. Szép patyolatgyapjas, két fekete folt van a hátgerincén, piros pántlika a nyakában. Nagyon szerethette valahol valaki!
Olyan türelmesen ül az ide-oda billegő jószágon, mintha jószántából hajókáznék, s ha mekken is néha, csak azért, mert éhes. Pedig itt még ehetik is, ha a láda bolondjában utoléri a petrencét. Nincs valami messze… amott fordul ni a Périék pajtájánál! Nosza, szaladj hát utána, öreg láda!
Nézték egy darabig, hogy majd csak előbukkan a kanyarodónál, de meg nem láthatták. Elnyelte nyilván a sötétség, vagy hogy talán Sós Pál uram fogta ki útközben a csáklyával… amint az majd kiviláglik reggel.
Hanem hát azt mondja őkigyelme, hogy ott volt ugyan, de színét se látta a jószágnak, ami úgy is van akkor, ha olyan módos, tekintélyes ember állítja, ki már az idén is kevesellte a mezőbírói hivatalt, mert öregbíró lesz, ha élünk, esztendő ilyenkorra.
Ámbátor, ha már szóba jött az a bárány, mégis furcsa eset, hogy míg a felső végen mindenki tud róla, Sós Pálék kertjénél egyszerre nyoma vész, az alsóvégiek közül már nem látta senki.
Amennyi itt a rossz nyelv, még mindjárt másnap, ott a hálaadó misén is csak addig pihentek, míg az imádságos könyvek leveleit nyálazták, ahol pedig az Úr kímélő kegyelmét kellett volna inkább megköszönni, amiért nem sújtotta a falut… de amennyi itt a rossz nyelv, százan is kinyújtják lapátnak, hogy a mások becsületét hordják el rajta.
Nyomban nekiestek a gyanúsítással Sós Pálnak: csak ő húzhatta ki, senki más, a ládát! Hanem ‘iszen, az Isten nem alszik, rossz tűz el nem alszik, nem marad ez annyiban. Kerül annak gazdája akárhonnan!
Súgtak, búgtak, hogy (ugyan ki szopja az ilyeneket az ujjából?) ennyi meg annyi tömérdek régi ezüsttallér volt a ládában.
Ami igaz, igaz, lehet az öregnek is tarka macskája, mert a »nagyitalú« Mócsik György, a gózoni szűcs olyasfélét mondott a minap ittjártában, hogy ebben a dologban, ha nem volna lakat az ő száján… Ki tudhatja hát? De az már egyszer mégis bolond beszéd, az ezüsttalérokról.
Nem volt abban a ládában egy veszett garas sem, hanem (ma már tudjuk) benne volt a szép majornoki Baló Ágnes kelengyéje: három perkálszoknya, négy szélből az egyik, hat olajos kendő, nyakbavaló kettő, ezüst-csatos mellény, tíz patyolat ingváll s azonfelül a mente, meg egy rámás csizma, újdonatúj, még a patkó se volt ráverve. Szegény Baló Ágnes, benne volt abban a ládában mindene!
Hogy az ár elmosta a csőszházat, elmosta a házasságot is. Gúnya nélkül nem léphet az oltárhoz szégyenszemre. Már mindene megvolt, pedig beh keservesen, mint cseléd, szerezte, minden ruhadarabot egyenkint. Szüretre lett volna meg a dolog, legalább úgy mondta az utolsó szombaton maga a vőlegény, - de most már vagy lesz valamikor, vagy sem.
Bezzeg a búbánat venné fel a Baló Mihály házát, ha a ház megvolna, s ha nem éppen amiatt venné fel, mert a víz felvette. Ágnes majd kisírja két ragyogó szemét, pedig legalább ő vigasztalná azt a szegény Borcsa gyereket, kinek a báránya veszett el gonoszul, a tarka Cukri bárányka, akivel együtt játszott, együtt hált… Jó, hogy a cudar Bágy elöntötte a rétet is… Úgy sincs már, aki selyem füvét megegye, mert a kedves, édes Cukri bárány oda lett…
Milyen szépen rázogatta farkát még az utolsó nap, ugrándozott ott künn a verőfényben, Borcsa picike tenyerét hogy megnyalogatta, jámbor szemeivel nyájasan bámulta, mintha érezné, hogy utoljára látja.
De hátha megkerül, hátha visszahozzák?
Jött is hetek múlva valami nesze az úszó ládának, amelyiken egy bárány ült, makacsul, mintha őrizné. Látták Csoltón, sőt még Bodokon is, körülbelül éjfélre vitte odáig a haragos folyó.
No ez, ha úgy igaz, nem lehetett más, mint a Baló-lányok kincse!
El is indult Baló Mihály azonnal. Majd kikeríti ő a lányai igaz jószágát, ha térdig kopik is a lába.
S így esett meg az a csúfság Bodokon, hogy a legmódosabb ember házát kikutatták. Istenem, de csak nagy úr is a törvény! Maga volt ott a bíró, meg a tizedes, mert Baló Mihály a pletyka után indulva, a hatalomhoz fordult.
De nem volt foganatja: semmit sem találtak a Sós-portán. Bosszúsan indult haza Baló, lányai egész a határig eleibe jöttek, ha vásárba lett vón, s várhatnák jobban.
- Megvan-e a bárány? - kérdé Ágnes fojtott hangon. Jaj, dehogy is merné a ládát kérdezni előbb! Még tán el is ájulna, hogy hirtelen azt hallaná, hogy megvan.
- Se a bárány, se a láda. Pedig mindent kikutatott a bíró annál az embernél, akire gyanakszom.
Apróra elbeszélte, amit tudott. Ágnes a szép fejét rosszallóan csóválta.
- Kend, az erős, a hatalommal ment ellene, most én megyek, a gyenge - szólt dacosan - és a furfang lesz a fegyverem.
Csak a gyermek nem szólt. Pedig még ő is ott volt: a leggyengébb.
Egy hétig járt oda Ágnes, kutatott, fürkészett, fűt-fát kikérdezett, Gózonban is megfordult, hol egy leánya van férjnél Sós Pálnak, hátha ott lesz a ruha? De nem ment semmire, sőt még tetejébe meg is betegedett, kocsin kellett érte menni Bodokra.
Hát lám, hiába volt az Ágnes útja is. Nem segített sem a hatalom, sem a furfang. A gonoszok ereje nagyobb ezeknél.
Hanem ha tán elindult volna az igazság, nem álruhában, nem kerülő úton, nem pallossal, hanem csak puszta kézzel?…
Le kellett most már mondani a reményről is. Kár volt akár egy szalmaszálat is keresztültenni ebben a dologban; mert csak rosszabbra fordul.
Nemcsak a hozománya van oda a szegény Ágnesnek, hanem most már az egészsége is.
Ahogy érte mentek, vánkost és dunyhát téve a kocsiülésbe, Boriskát is magával vitte az öreg, hadd lásson egy kis világot ő is. Nyolc éves innen-onnan s még nem volt ki soha a faluból, nagyon anyás… vagy mit is beszélek, hiszen régen nincsen már anyja szegénynek!
Nagyobb volt az ijedelem, mint a betegség, amint, nehogy a kocsi megrázza, gyalog mentek mind a hárman a kövezett nagy utcán keresztül, hogy a haranglábnál majd felülnek. Ágnes olyan könnyedén lépdelt, hogy akár hazáig kibírná. Bizonyisten, kár volt a kocsiért!
Hát amint a Csorba Gergelyéktől befordulnak, a Kocsipálék csűre mögül egyszer csak szembe jön az egész elöljáróság meg a főemberek, köztük Sós Pál uram is, ünnepiesen felöltözve, újdonatúj ködmönben, mely panyókára fogva lógott a válláról. Igaz biz’ a - az új templomot szentelték itt föl a mai napon.
- Nézd, Boriskám, nézd meg jól azt a hosszú hajú, magas embert - súgja kis húgának Ágnes -, az vitte el a Cukrit.
Éppen a községházához értek őkegyelmeik, s minthogy Sánta-Radó Ferenc uram azt találta megjegyezni a födélre, hogy új zsúp kellene rá, megállottak a falu hatalmasai s műértőleg nézegették az ócska eszterhajat. Már csak különös az, hogy minden kopik a világon, még a községháza is!
Borcsa félénken nézte meg azt az embert, nagy kék szemei tele lettek könnyel.
- Ne rángass hát! - förmedt rá Ágnes s eleresztette a kezét.
- Nem én… csak megrezzentem… Mintha a Cukrit láttam volna felém szaladni a levegőben.
Eközben ők is odaértek a faluházához. Baló Mihály uram dicsértesséket mondott és tovább ment, Ágnes nemkülönben. De nini, az a bolond gyerek, a bizony odamegy egész közel s még meg is szólítja azt a hatalmas embert. Ejnye no, mire való az!
- Bácsi! - szólt csengő, szelíd hangon. - Adja vissza a bárányomat!
A tanácsbeliek összenéztek. Kié vajon ez a szép, szomorú arcú lányka?
- Adja vissza a bárányomat! - ismétlé s a vékony gyermeki hang úgy süvített a levegőben, mint egy parittyakő.
Sós Pál odanézett fanyarul, azután megigazította hátul palócosan fésűre fogott deres haját s nyájasan kérdé:
- Miféle bárányodat, fiacskám?
- Az én Cukri bárányomat, a két fekete folttal a hátán, piros pántlikával a nyakában. De hiszen tudja maga nagyon jól…
- Nem láttam én a te bárányodat soha - szólt szemlátomást kedvetlenedve. - Takarodj innen, azt mondom…
Aztán odafordult a tanácsbeliekhez:
- Biz ez már régi fedél, bíró uram, becsurog biz ezen…
- Be ám - de a kelmed fedelén is nagyon becsurog, úgy nézem. Alighanem lyukas az valahol, Sós Pál uram.
Fülig vörösödött őkigyelme a bíró gúnyos vádjára.
- Esküszöm, bíró uram, ebben a báránydologban…
A gyermek bámészan nézte a jelenetet, amint ingerülten hátrább taszítá ködmönét s kezét elővonván alóla, felemelte két húsos ujját az égre.
- Esküszöm kendtek előtt, itt a szabad ég alatt, az egy élő Istenre…
A gallér-zsinór megereszkedvén a rántásban, magától oldózott s a nehéz új ködmön kezdett lassan-lassan lefelé csúszni, mígnem a csípőktől egyszerre lecsapódott a földre.
Boriska sikoltva egy szökéssel termett a leesett ruhadarabnál.
Mindenki ránézett. Még a vén Sós Pál szájában is ott akadt a következő esküszó. Jó is, hogy ott akadt.
- Cukri, kis báránykám! - kiáltott fel a leányka fájdalmasan.
Lehajolt. Fejecskéjét odaszorította, ahol a bélésen két barna folt látszott.
Ügyes szűcsmunka és szép tisztára mosott báránybőrből volt az egész bélés, hanem az ismerős közepe mégis a legkülönb.
A kis Baló Borcsa könnyhullatásával még tisztábbra mosta.

BEDE ANNA TARTOZÁSA
1882
Mind együtt ültek a bírák. Ott künn a köd nekinehezedett az idomtalan épületnek s szinte összébb szorítá annak falait, ráült az ablakokra és elhomályosítá a jégvirágokat. Minek is ide a virágok?
A teremben nehéz, fojtott levegő volt, ködmön és pálinkaszag, s a legfelső ablaktáblán csak lassan, lomhán forgott az ólomkarika.
A bírák fáradtan dőltek hanyatt székeiken, az egyik behunyta szemeit s kezét bágyadtan leeresztve, hallgatta a jegyző tollának percegését, a másik ásítozva dobolt irónjával a zöld asztalon, míg az elnök, letolva pápaszemét orra hegyére, izzadó homlokát törlé kendőjével. Szürke, hideg szemei fürkészve szegződtek az ajtóra, melyen most távozik az imént letárgyalt bűnügy személyzete: a beidézett tanúk és vádlottak.
- Van-e még odakünn valaki? - kérdi vontatott, rideg hangon a szolgától.
- Egy lány - mondja a szolga.
- Hadd jöjjön be az a lány.
Az ajtó kinyílt és a lány belépett. Üde légáramlat surrant be vele, mely szelíden meglegyintette az arcokat s megcsiklandozá a szempillákat: a vastag ködön át mintha egy sugár is lopózott volna az ablakhoz és ott táncolna a jégvirágok között, megsokszorozva magát a tárgyalási terem falain és bútorzatán.
Takaros egy teremtés. Délceg, arányos termet, melyre a kis virágos ködmönke olyan módosan simult, mintha szoborra lenne öntve; fekete szemei szendén lesütve, magas, domború homloka elborulva, megjelenésében báj, mozdulataiban kecs, szoknyája suhogásában varázs.
- Mi járatban vagy, gyermek? - kérdi az elnök közönyösen. (Az ilyen merev, szigorú hivatalnoknak nincs érzéke semmi iránt.)
A lány megigazítja fekete kendőjét a fején és mély sóhajjal feleli:
- Nagy az én bajom, nagyon nagy.
Hangja lágy és szomorú, a szívekig hat, mint a zene, mely, mikor már elhal is, mintha még mindig zendülne a levegőben elváltoztatva mindenkit és mindent.
A bírák arca nem olyan mogorva többé, a király képe, meg az országbíróé is odább, nyájasan integet neki a néma falról, hogy csak beszélje el azt a nagy bajt.
Ott az írás, majd elmondja az; csakhogy azt még előbb meg kell keresni a keblében, ki kell gombolni a pruszlik felső kapcsát s kezeivel benyúlni érte. Oh, a csúf kapocs! Ni, lepattant… leesett. Milyen elbűvölő látvány, amint lehajol érte szemérmesen, s az írás is kihull onnan.
A kegyetlen szürke fej, az elnöké, elfordul, csak a nagy, kövér kéz van kinyújtva az írás felé.
- Egy végzés - dünnyögi, amint szúró szeme elszalad az iraton. - Bede Anna felhívatik, hogy félévi fogságbüntetését mai napon megkezdje.
A lány szomorúan bólint a fejével s amint azt mélyen lesüti, hátracsúszik rajta a gyászkendő s a gazdag, fekete haj egy vastag fonata kioldózva omlik arcára. Jobb is, ha eltakarja, mert ha fehér liliom volt előbb, olyan most a szégyentől, akár a bíbor.
- Ma egy hete kaptuk az írást - rebegi töredezve. - Maga a bíró uram hozta, meg is magyarázta az értelmét, édesanyám pedig így szólt, szegény: »Eredj, lányom, a törvény törvény, nem lehet vele tréfálni.« Hát én el is jöttem, hogy kiálljam a félesztendőt.
Az elnök kétszer is megtörölgeti a szemüvegét, mérges, hideg tekintete fölkeresi a kollegák arcát, az ablakot, a padlót, a nagy vaskályhát, melynek likacsos ajtaján szikrázó tűzszemek nézik vissza mereven és azt morogja önkéntelenül: »A törvény törvény«.
Majd újra meg újra végigolvassa az idéző végzést, azokat a kacskaringós szarkalábakat a fehér lapon: de bizony következetesen azt mondják, hogy Bede Anna orgazdaság vétsége miatt félévi fogságra van ítélve.
A bádogkarika őrült sebességgel kezd forogni. Bizonyosan szél támadt odakünn, aminthogy rázza is már az ablaktáblákat s mintha valakinek a hazajáró lelke volna, hideg borzongatást keltve, besüvít a nyílásokon: »A törvény törvény«.
A kegyetlen fej helyeslést bólint a túlvilági hangnak, a nagy, kövér kéz pedig a csengettyűt rázza meg a törvényszolgának:
- Kísérje ön el Bede Annát a fogházi felügyelőhöz.
A szolga átveszi az iratot, a lány némán fordul meg, de pici piros ajka, amint görcsösen megmozdul, mintha szavakat keresne.
- Talán valami mondanivalód van még?
- Semmi… semmi; csak az, hogy én Erzsi vagyok, Bede Erzsi, mert tetszik tudni, a testvérem, az az Anna. Ma egy hete temettük szegényt.
- Hisz akkor nem te vagy elítélve?
- Oh, édes istenem! Hát miért ítélnének el engem? Nem vétek én a légynek sem.
- De hát akkor minek jössz ide, te bolond?
- Hát úgy volt az, kérem, hogy mialatt »ez a dolga« a király tábláján járt, meghalt. Mikor kiterítve feküdt a virágos kamrában, akkor jött ez a parancsolat a »félesztendő miatt«, hogy mégis ki kell állani. Oh, mennyire várta! Beh jó, hogy nem bírta kivárni. Nem ezt várta…
Könnyei megerednek a visszaemlékezésben, alig bírja folytatni:
- Amint ott feküdt mozdulatlan, becsukott szemekkel, örökre elnémulva, megsiketülve, megígértük neki az anyámmal, mindent jóvá teszünk, amit a szeretője miatt elkövetett. (Mert nagyon szerette azt a Kártony Gábort, miatta keveredett bűnbe.) Azt gondoltuk hát…
- Mit, gyermekem?
- Azt, hogy legyen meg a teljes nyugodalom a haló porában. Ne mondhassa senki, hogy adósa maradt: édesanyám a kárt fizeti ki, én meg a vármegyénél szenvedem el helyette azt a félesztendőt.
A bírák egymásra néznek mosolyogva: »Milyen naiv, milyen együgyű lány!« Az elnök arca is, mintha nem volna már olyan szertartásos hideg. Sárga kendőjével nem is annyira a homlokát törli, talán lejjebb valamit…
- Jól van, lányom - szól halkan és szelíden -, hanem megállj csak, most jut eszembe…
Széles tenyerét homlokára tapasztja s úgy tesz, mintha gondolatokba mélyedne.
- Igen, igen, nagy tévedés van a dologban. Hibás írást küldtünk hozzátok…
Nagy, mélázó szemeit élénken emeli fel a lány az öregre s mohón szól közbe:
- Lássák, lássák!
Olyan fájó szemrehányás van hangjában, hogy az öreg elnök megint a zsebkendőhöz nyúl. A kegyetlen ember egészen el van érzékenyülve. Odalép a lányhoz, megsimogatja gyöngéden azt a holló-hajat a fején.
- Odafönt másképp tudódott ki az igazság. Eredj haza, lányom, tisztelem édesanyádat, mondd meg neki, hogy Anna nénéd ártatlan volt.
- Gondoltuk mi azt! - suttogá s kis kezét szívéhez szorította.

PÉRI LÁNYOK SZÉP HAJÁRÓL
1882
Hát bizony a Péri lányok híres aranyszőke haja inkább ne nőtt volna soha olyan hosszúra, olyan szépnek, tömöttnek, inkább változott volna lennek, vagy hullott volna ki egyenkint.
Len ha lenne, patyolatnak fonnák, ha kihull, azt hitte volna a föld, ahova leesett egy-egy szál, hogy mennyei-fű s meghozná új tavaszkor megszerezve.
Hanem így mi történt. Szegény öreg Péri!… de minek is eresztette el őket hazulról, felügyelet nélkül olyan messze földre?
Valahol a Cserháton aratott részből a két szép hajadon. Ott esett meg a nagy szégyen.
Kati, a nagyobbik, sarlóval dolgozott, míg a kis Judit csak a markot szedte össze kévékbe, amiket aztán a hetyke Csató Pista kötögetett össze utána izmos kezeivel, s valahányszor lehajolt a leány, kibontott úszó haja is éppen olyan volt káprázó szemében, mintha aranyfelhővé lett búzakéve lenne.
Aztán meg a búzakévék lettek olyanok, mintha mindenik a Péri Judit szőke haja volna.
Pedig Csató Pistának nem szabad ilyen kétféleképp látni, házasember már, s nem is utolsó asszony a felesége, ott az a magas, délceg, a Péri Kata mellett. (Ni, bizony megvágja a kezét a sarlóval!) Olyan nyugtalanul nézeget vissza a férjére. Vagy nagyon szereti, vagy nagyon gyanakszik.
Karikában nyiszál a sarló az aratók kezében, ropog a kalász-szár, nagyobbodik a tarló s nyitva marad rajta a madárfészek; a picike sárga fürjek kíváncsian nézegetik, hova lett az árnyékos szalmaerdő? Hát még szegény anyjuk, hogy elcsodálkozik majd!
Judit leoldá fejéről a kendőt és a fészekre terítette. Arról majd ráakad, mikor este hazamennek, - addig pedig hadd tartson nekik árnyékot.
Pista azonban elvette onnan és a keblébe rejté. Beh édes kendő volt. Égette, csiklandozta. Rajta volt még a kis madárfiak melege s annak a selyemhajnak az illata.
- Teszi kend vissza azt a kendőt mindjárt! - förmedt rá Judit haragosan.
- Od’adom egy csókért! - lihegte Csató Pista szenvedélyesen s olyat csavarított a gercén, hogy hatfelé szakadt.
- Menjen! Nem szégyenli magát?! - mondá Judit elpirulva. - Inkább sose lássam azt a kendőt.
Elfordult durcásan, mintha neheztelné a vakmerő szót. No bizony, nem a világ, hadd vigye el, van még ott elég kendő, ahol ez volt.
- De jó dolga is van a madárnak! - sóhajtott fel Pista.
Judit nem kérdezte meg, miért van jó dolga. Hallgatott.
- Más fészket rakhat, ha az egyiket megunta.
Judit nem kérdezte meg, mire érti; lesütötte a fejét.
Másnap is hiába kérte Pista a csókot, hanem mikor aztán harmadnapon hazaindultak, lent a tisztáson, hol a füzes eltakarta őket a hátul jövő aratók elől, egyszerre átkapta a Judit darázs-derekát s el nem bocsátá addig, míg egy parázs csókkal ki nem váltotta kendőjét.
No bizony, nem a világ, van ott még elég csók, ahol ez az egy termett.
Pista pedig nevetett magában: »ha már egyszer peregni kezd a kalász szeme, megérett egészen.«
Aztán így szólt hangosan:
- Mikor az éjfélt kiáltják, légy a csalitosban a templom mögött. Én már előbb ott leszek.
A lány ijedten nézett hátra.
- Lassabban beszéljen! Hátha meghallották?
- Mezítláb gyere el - suttogta -, át ne ázzon a csizmád; arról megtudnák reggel. Rövid szoknyában légy: csatakossá tenné a hosszút a harmat.
*
…Négyesével, ötösével feküdtek a lányok, asszonyok az asztag mögött. Éj betakarta a bájos képet. Csak a csillagok nézték fenn, mialatt a szép szemek behunyódtak idelenn. Csillagoknak mindig kell lenni.
Kakasszó előtt felébredett egyszer Péri Kata, közbül feküdt Juditnak és Csatónénak; észrevette, hogy egyik sem alszik.
Csatóné vánkosa alól, amint hánykolódék, valami fényes tárgy csúszott ki. - Kata megtapogatta: olló volt. »No, ez bizonyosan babonát csinált most.«
Kakasszó után ismét fölébredett Péri Kata, de csak a hűlt helye volt Juditnak, Csatónénak. Elrémülve ugrott fel, hová lehetett a húga? Mintha zűrzavaros hangokat is hallana onnan, ösztönszerűen a csalitos felé futott, hol megtalálta Juditot élettelenül összerogyva.
Köröskörül a fű mintha arany hímmel lenne kivarrva, a Judit hosszú haja csillogott rajta. Le volt vágva tövestől. Bosszúálló kéz feldobta az egész csomót a levegőbe, szellő felkapta s mintha egy széthasogatott üstökös csillag foszlányai lennének, pajkosan szétszórta a hajszálakat. A megtaposott füvek elismerték testvéreiknek s szelíden engedték maguk közé fonódni.
Kati mindent megértett.
- Kelj fel! Menjünk innen! Hazavezetlek apánkhoz.
De csak a szomszéd városkáig mehettek, Judit lázba esett, napokig kellett feküdnie idegenek között, messze a falujoktól. Kati meg ápolta, gondoskodott róla.
Mikor minden pénze elfogyott, még a fölösleges ruhadarabok is, nem volt már egyéb gazdaságuk, csak az a haj, amit Kati szedett össze a csalitosban, az a szép, aranyos haj, melybe a Csató Pista szíve belefonódott s melyet a Csatóné ollója levágott; vagy hogy csak a fele annak a sok hajnak. Ha szégyen lehetett abból, ami gyönyörűség volt, hátha lehetne belőle még pénz is.
Kati remegve, reménykedve nyitott be a zsidó boltoshoz.
- Vegye meg ezt a hajat! Egy beteg testvéremé volt. Orvosságra van szüksége és nincs pénzünk. De vegye meg tüstént. Sietnem kell. Egyedül hagytam.
Vállat vont a boltos, nem használhatja, mert egymagában nagyon kevés, arra pedig nagyon különös színű, hogy összekeverhetné más hajjal, hanem mivel a Katinak is szakasztott olyan haja van, a kettőt együtt megveszi jó pénzen.
A lány elhalványult, szomorú pillantást vetett a tükörbe, sóhajtott és lehajtotta szép fejét, mint a búzakalász a sarló alá.
Lihegve ért haza nemsokára, de a beteg nem volt már egyedül. Az öreg Péri járkált sötéten fel s alá a szobában. Eljött, ide talált; a hír megsúgta neki, mi történt, s a keserűség útra készté.
- Hová lett a húgod koronája? - kérdé a belépőtől dühösen.
- Levágták! - szólt Kati dacosan, az ágyhoz lépve, mintha el volna készülve megvédeni azt, ki eszméletlen fekszik benne.
Péri elhallgatott, majd egyszerre vadul szegződtek megüvegesedett szemei Katira.
- Hát a te hajad hová lett?
- Levágtam! - mondá félénken s kivette az orvosságos-üveget a köténye alól.
Sóhajtott az öreg, azután sokáig nézte, nézte a két szép lány közül hol az egyiket, hol a másikat. Az egyik, aki ott áll, olyan piros, mint a rózsa, a másik, aki ott nyög, olyan fehér, mint a liliom.
És mégis a rózsát sajnálta meg elébb. Hozzá ment, megsimogatta azt a csitri fejecskéjét gyöngéden, szeretettel:
- Szegény Katám! A te hajad kinő még!

A KIS CSIZMÁK
1882
Keskeny, szürke felhőfoszlányok úsznak a környék fölött. Nagy égiháború lehetett az éjjel, esővel, viharral, villámlással vegyes. Látszik is a nyoma mindenfelé: a fák gallyai le vannak tördelve, faleveleken, fűszálakon esőszemek csillognak, a templomsoron a nagy garádban zuhog a víz. Vőneki János uram portáján egész tócsák állanak, a Zákó Mihályék kertjében pedig - éppen az imént mesélte Mihók Magda - a madárfészket is lemosta a fárul a zuhogó zápor.
Köd gömörödik a sár fölött, átlátszó és fehéres, mint a muszelin-ruha, a falusi kémények füstje fölfelé száll, megannyi jele, hogy már nem lesz eső, bár az ég morcsos, borús még, akár a Bizi apó arca, ki meghajolva, ingadozó léptekkel megy a hosszú utcán Szücs Istókkal, a kőművessel.
Hogy összeesett az öreg! Nem is csoda, csövestől éri a veszedelem. A lánya meghal, ökrei fölfújódnak, csűre, asztagja megég, lovait elhajtják a szegénylegények.
Hanem érzi is a súlyát az Isten »másik« kezének, ha nem tudta megbecsülni a jobbikat. Bezzeg kellemeztetné most már magát ő szent felsége előtt, mióta a legény fia is a halállal víjódik, megfogadta, csak arra való lesz a vagyona, hogy jót tegyen vele.
De bizony hidegen fogadják az egek. Valóságos csoda történt. Mikor a Mária-képet hozták, amit a templomnak vett, - leszakadt a szekér alatt a Bágy hídja, ló odaveszett, kocsi, kép dirib-darabra zúzódott.
Az emberek az udvarukról és a kerítések mögül nézik, amint végigmegy a hosszú krispinben, apró, kopasz fejét a váll-lapockái közé húzva.
- Csiba te, ne te - veszi föl a szót Böngér Panna -, legalább már ti ne bántsátok. Eleget veri az Isten. Ugyan tegyen, lelkem, egy-két hasábot az üst alá, míg megkavarom.
- Nedves ez a tüzelő - veszi át a szót özvegy Csupor Mátyásné. - Az én időmben még a fa is jobban égett, Panna. Hanem ez a Bizi dolga! Tudod-e, mi történt megint az éjjel?
- Talán a kőkereszttel a temetőben?
- Beleütött a mennykő, lelkem. Összetörte. Pedig csak tegnap állították föl nagy költséggel.
- Oh, oh - hüledezék Böngér Panna. - Akkor bizonyosan odamennek. Eredj csak kis Andris, nézz utánuk, fiam, hová fordulnak el a savanyúkúttól?
A »falu gyermeke« (úgy hítták a szelíd képű, anyátlan-apátlan fiút) ott guggolt az udvar közepén, a lekvárfőzőkatlan mellett, ami igen irigylendő állapot volt reá nézve, mert nemcsak a lábait melengethette a tűznél (csípős az idő egy kicsit), hanem a jószívű Böngér Panna a kóstolást is engedte.
Hogy most már ott kell hagyni a vén Bizi miatt ezt a nagy boldogságot!
Kelletlenül kullogott utánuk. Csakugyan a temetőbe mentek.
Az asszonyok igazat mondtak, a gyönyörű piros kőkereszt ott hevert két darabban a sárguló pázsiton. Nini, hová lettek az aranyos betűk! »Isten dicséretére emeltette Bizi József«. Éppen a betűknél, derékon törte ketté nyilával az Isten, mintha mondaná: »Nem kell a dicséreted, Bizi József, a Mária-kép sem kellett, ez sem kell«.
Az öregember elkapta fejét a földről, hol adománya széttörve hevert, és nem mert fölnézni az égre sem, ahol olyan nagyon haragusznak rá. Révedező szeme a gyermeken akadt meg, mintha annak a boglyas feje lenne közbül égnek-földnek.
Andris a kőrisfának dűlt, s az ittas, kövér temetői földbe besüppedt lábait fölváltva emelgetve, bámész kíváncsisággal nézte Biziéket.
- Menjünk innen - mondá Istók.
- Hát a kereszttel mi történjék? - kérdé Bizi fojtott hangon. - Összeragasztod?
- Nem én! - viszonzá Istók tompán. - Amit az Isten ujja összetört, azt nem szabad az ember ujjainak összeilleszteni. Bizony, kigyelmedet meglátogatta az Isten…
Az öregember fogai összevacogtak.
- Hiszen, ha csak látogatna! - kiáltott föl keserűen - ő már nálam lakik, Istók, állandóan nálam lakik.
- Tűrni kell, Bizi uram!
- Pedig hidd el, Istók, nem vagyok rossz ember.
- Fösvény volt kelmed, szívtelen, gőgös. A világ elejének képzelte magát. Aztán valljuk meg az igazat, uzsorával szerezte kincseit.
- Nem becsülöm őket már semmire - hörgé. - Fázom, reszketek. Valami rossz előérzetem van. Mintha marokkal fogná össze valaki a szívemet. Meglásd, ismét szerencsétlenség vár reám… Oh, te kifogyhatatlan Isten, mivel engeszteljelek meg?
Elhagyták a temetőt.
- Hej, ni! - kiáltott föl Istók. - Hát ez a poronty mindig a sarkunkban van! Milyen vörösek a lábszárai a hidegtől! Takarodsz innen mindjárt, te kölyök!
- Ne kergesd azt a gyereket, Istók. Olyan jól esik, hogy itt látom mellettünk. Gyere idébb, kis fiam!
Az öreg arra gondolt, hogy abból a borús égből egyszerre lepattanhat még egy villám, de csak akkor, ha már az a gyerek itt nem lesz.
- No, gyere hát közelebb!
- De csak hadd menjen haza - véli Istók -, megveszi a lábát az Isten hidege!
- Mért nem húztál csizmát, fiú? - kérdi Bizi uram szelíden.
- Nincsen csizmám - mondá a gyerek szomorúan.
- Hát miért nem varrat apád?
- Nincs apám! - felelte közönyösen.
Ez a közönyös szó fogta meg Bizi apót. Hogy nevekedik ez föl, ha még a szeretetet sem ösmeri?…
Szótlanul megfogta a kis Andris kezét s vitte magával végig a nagy utcán, le egész a templom mellé.
Ott aztán benyitottak egy házba, amelynek kapujára két sarkantyús csizma volt kifestve aranyos rojtokkal s a következő aláírással: »Filtsik István csizmadiamester«.
- Mérjen ennek a gyereknek egy pár csizmát, Filtsik uram, az én kontómra! - mondá Bizi apó.
Filtsik megnézte a gyereket s így szólt:
- Éppen van egy ilyen kis csizma készen. Fölteszem a bundámat egy ócska lajbi ellen, hogy jó lesz.
A kis csizmát előhozták, csakugyan jó volt: mintha a lábára öntötték volna.
A gyerek örült neki, ragyogó mosoly ült ki arcára s vígan kopogott az öreg után a pitvarba.
Ott künn ezalatt eloszlottak a felhők. Mikor Bizi apó kilépett az udvarra, a napfény elöntötte szomorú arcát, az égbolt nyájasan mosolygott. A füvek nevettek rá az úton, sőt még a meggyűlt esővizek is.
Mintha új levegőt szívott volna be, könnyebben érzé magát.
- Add ide a kezedet, fiam! Olyan jó meleg kezed van. Eljössz-e hozzám?
A gyermek a csizmáit nézte gyönyörködve s így szólt:
- A lekvárfőzéshez szeretnék menni!
- Nem, te velem jössz. Íme, itthon vagyunk már, itt lakunk ebben a cserepes házban.
A kapuajtóban a kocsis várta azzal a hírrel, hogy az ellopott lovak megkerültek, a tornácon a doktor fogadta vidám arccal, a fia már túl van a veszélyen.
Bizi apó hálateljesen nézett föl az égre.
Milyen messze van és mégis milyen közel…
Egy pár kis csizmával meg lehet járni egy óra alatt…

TIMÁR ZSÓFI ÖZVEGYSÉGE
1882
Ezek a kedves kis portékák, ezek a szőke asszonyok, olyan szelídek, olyan jók, mint a bárányok. Legalább ez a Timár Zsófi, ez egészen olyan.
Mióta férjhez ment, csak a mosolyát láthatni. Azelőtt a boldog mosolyát, most a fájót.
A boldogságával nem volt terhére senkinek, a fájdalmával sincsen. Nem kérkedett, nem panaszkodik. Hanem az a fehér arca, az a mindig fehérebb arca elbeszéli mindennap mindenkinek, amit úgyis mindenki tud.
Itt hagyta a férje kegyetlenül, gonoszul. Pedig derék fiatal ember volt, a legdolgosabb, legügyesebb ács a környéken; ki hitte volna, hogy megcsalja azt az áldott, kedves asszonyt, két hamis szem éjszakája hogy annyira megfeketíti a lelkét… s elmegy azzal a másik nővel a világba elkárhozni.
Hírét sem hallotta, ki tudja, merre mentek; út pora, melyben nyomuk veszett, el nem beszéli, szellő nem árulja el, hol vannak, suttogó lombok nem mondják meg értelmesen, pedig arról beszélnek.
Csak legalább egy szót mondott volna, mikor elment Bágyról, nem fájna úgy a szíve annak a szép szőke asszonynak, akinek most az a neve, hogy »szalmaözvegy«. Ha legalább megcsókolta volna még egyszer, ha hidegen is, ha erőltetve is és így szólt volna: »Engem te már nem látsz soha többé: mást szeretek, annak adom az életemet.«
Hanem lopva ment el, össze voltak beszélve. Elment és nem jött vissza. Pedig már egy éve, egészen egy éve.
Visszajön. Oh, bizonyosan visszajön. Péter nem rossz ember. A szíve mindig jó volt, nem lehet végképp elromolva; az a személy elvehette az eszét, bevehette magát a szívébe; hanem olyan az csak, mint a hamis festék, az idő kiszívja, meghalványítja; vissza fog ő térni.
Timár Zsófi remélt s mikor az olló varrás közben kiesett a kezéből, mindig felsóhajtott, oh, bárcsak a földbe szúródnék; mikor repülő szarkát látott az ablakból, mindig felsóhajtott, oh, bárcsak az ő kerítésükre ülne rá.
De az olló sem akart hazudni, a szarka-madár sem…
Esténkint a küszöbre ült ki, onnan el lehetett látni messze-messze a kígyózó országúton, egészen odáig, hol már a felhők lába lóg le.
A szép, halovány arc fölé ernyőt csinált kis kezéből s úgy bámult arra a nagy, titkos lapra, amelyről, mint egyes betűk, bontakoznak ki furmányosszekerek, utazó vásárosok, vándorok és a jó Isten tudná elmondani, kik még.
A falubeliek sokszor mentek el mellette, köszöntek is neki, de észre sem vette.
- Zsófi az urát várja! - suttogták egymás közt és még nevettek is hozzá.
Pedig mégis szegény Zsófinak volt igaza. Az ő szíve többet tudott, többet sejtett, mint amennyit az egész világ bölcsessége megmondhatna.
Amint egy délelőtt a dohány-palántát öntözné nagy gonddal (ha megjön a gazda, legyen mit füstölnie a télen), ragyás öregasszony lépett be az udvarra: üzenetet hozott.
- A férjedtől jövök, Zsófi. Arra kér, bocsáss meg neki, megbánta, amit tett. Ott dolgozik a harmadik faluban, Gózonban: a bádog-tornyot reperálják. Ő maga nem mert eljönni, félt, nagyon haragszol. Ha megbocsájtasz neki, jöjj el hozzá, azt üzeni.
- Menjünk! - mondá a szelíd szőke asszony.
A fekete kendőt leoldotta s piros olajosat kötött fel az útra. Péter kedvenc színe, meg aztán illőbb is ehhez a szép naphoz.
*
Egy aranyozott keresztet kellett feltenni a torony tetején a gombra. A tekintetes asszony, a tiszttartóné ikreket szült, annak az örömére ajándékozta az eklézsiának.
- Ki vállalja el a dolgot, fiúk? - kérdi az ácsmester, Rögi Mihály uram.
- Én! - mondá Péter. - Én megyek, majszter uram.
- Inkább talán Belindek Samu. Te már nehéz vagy egy kicsit.
- Sohasem éreztem magamat könnyebbnek.
- Elhiszem. Megszabadulták a nyűgtől. Hát csakugyan elkergetted? Hm! Elég csinos vászonjószág volt. Igaz-e, Samu?
Péter lesütötte a fejét s lassan, kelletlenül mondá:
- Megutáltam benne magamat. De meg az igazat megvallva, ami egyszer karika, gurul az.
- Gurult a te kezedből is ugye? Hallod-e, Samu? hehehe! Ejnye, kópé, kópé! No, most már csakugyan te teszed fel az aranykeresztet.
Péter megvető, nyugodt pillantást vetett Samura.
- Hagyja Samut, Rögi uram! Majd fölteszem én. Várok valakit valahonnan. Úgy dobog a szívem, ha vajon eljön-e? Már csak azért is felmegyek a toronyra, hogy egy pillantást vethessek Bágy felé véges-végig az országúton.
- No, én azt se bánom. Eredj hát szaporán, a felső ablakból magam adom ki majd a keresztet, ha már fent leszel.
Fent is volt Péter nemsokára; olyan ügyesen kúszott a deszka-párkányzatról, akár az evet.
- Ide most azt a keresztet! - kiáltá aláhajolva -, hadd tegyem föl szaporán.
- Itt van, fiam.
Péter még följebb kapaszkodott s mikor már egészen helyén volt, legelőször is odanézett a bágyi országútra.
Amott jön! Zsófi az! A vénasszony mellett ügető léptekkel, éppen most fordul be a faluba.
Szíve nagyot dobban, majd összeszorítja valami, keze megreszket, szeme elhomályosul.
- Hohó, Péter! Föltetted-e már?
Zavartan, remegő hangon felelt vissza:
- Melyik gombra tegyem föl?
A vén ács elsápadt a torony-ablakban, keresztet vetett magára s szomorúan dünnyögé:
- Teheted már akármelyikre!
Nem volt ott több gomb egynél. Azt a szédülő ember láthatja csak kettőnek, háromnak. Tudta, mi következik.
Eszeveszetten rohant le a garádicsokon; tudta, mire leér, azalatt már Péter lent lesz… még messzebb lesz - a túlvilágon.
Egyszerre értek a torony alá férj, feleség. Csakhogy az egyik a magasból halva.
Mégis csak a fekete kendőt kellett volna elhozni ehhez a találkozáshoz!
Zsófi némán borult a holttest fölé, csókokkal borította s sokáig tartá átkarolva, görcsösen.
Mikor erőszakkal elszakították onnan, akkor is olyan szelíd, olyan nyugodt volt az a bánatos arca, mint egyébkor. Nem volt még sem szava, sem könnye.
Visszafordult, egy utolsó tekintetet vetett a halottra s összeroskadt.
Majd felkelt, megragadta acélerővel az öregasszony vállát s szilaj, dúlt arccal, tompa hangon kérdé:
- Minek hozott kend ide? Honnan fogom őt ezentúl várni?
S könnye csak most eredt meg, mint a kiengedett patak.

AZ A POGÁNY FILCSIK
1882
Olyan bolond gyanú van elterjedve Csoltón, Majornokon, Bodokon, hogy az öreg Filcsik híres bundája csak képzeletbeli; beszél róla, kérkedik vele, fölteszi, de tulajdonképpen nincs bundája s talán nem is volt soha.
Márpedig volt. A gózoniak (mert a Bágyon túlról költözött mihozzánk) nagyon jó emlékeznek rá, kivált az öregebbek.
Hosszú, sárga alkotás volt az, széles fekete báránybőr-gallérral, melynek két végén in natura lóg le a bárányláb körmöstül, bojtnak, s két szép ezüst csat tartja össze. A bunda két alsó csücskén egy-egy zöld tulipán kihímezve skófiummal. Távolabb különféle madarak valának láthatók, rendesen vörös színben, hátul pedig Miskolc városa számtalan házával és valamennyi templomával: még a kálvinista kakas is ott áll az egyik tornyon.
Igazi remekmű ez, melynél nem kímélt sem fáradságot, sem anyagot a szűcs.
De nem is a gózoni Mócsik csinálta azt, hanem a leghíresebb szűcs egész Miskolc városában. Még ha félrőfnyit hajt is föl Filcsik, gombokra szedve alul, akkor is a földet söpri a világ e kilencedik csodája. Egyszóval, ehhez a bundához képest még a muszka császáré is csak vattás lajbi.
De bármilyen nevezetes ruhadarab is s akármint büszkélkedett vele Filcsik István, azért az idő vasfoga előtt mégsem volt respektusa. Az csak olyan gorombán bánt azzal is, mintha a nótáriusék jurista fiának téli bekecse lett volna. A hímzés színtelen, foszladozott, a sárga alapbőr pedig piszkos, zsíros. A molyok is megtették a magukét, kivált a bélésben és gallérban okozva botrányos kárt.
De Filcsik, mint a szerelmes férj, ki észre nem veszi, felesége arcán a rózsák hogy fogynak, pedig ő maga tépdeli… nem vett tudomást e szomorú átalakulásról; ő mindig a régi jó bundát látta az ócskában s rendes szójárása: »Fölteszem a bundámat«, sohasem veszített kevély jellegéből körömnyit sem.
Egy nagy, fényesre csiszolt szögön függött télen-nyáron, hogy ha a kaptafa mellett ült a gazda, szemben legyen vele, örökké láthassa.
No, az igaz, hogy nem valami sokat ült annál a kaptafánál. Hiszen azért csúfolták az »Isten csizmadiájának«, mert tulajdonképpen nem volt más kuncsaftja, csak maga az Úristen.
Lusta volt az öreg. Ha néha megvarrta is valakinek a kívánt csizmát, szinte kegyelemképpen tette azt is. Nemigen háborgatták hát a megrendelések, mert még ezenfelül gorombáskodott is az emberekkel: »Mire való a parasztnak a csizma? Járjanak kendtek mezítláb!«
Mogorva, rideg ember volt; nem szeretett az a világon senkit, semmit, azon a bundán kívül.
Hát ‘iszen, nem lehet égbekiáltóbb kegyetlenség, mint amit a saját egyetlen gyermekével tett: a Terkával.
Pedig mi volt a vétke? Az apja a csoltói sánta molnárhoz akarta erőltetni. Egy cserépbe ültetni a rezeda-virágot a csalánnal.
Nem csoda, ha elbúsulta magát, ha elfacsarodott a szíve, elszédült a feje, félrelépett a lába. Elment, megszökött a fiatal szolgabíróval.
Nagy hiba volt, de hát fiatalság bolondság. Az egész világ követ dobhatott volna rá, csak éppen az apja nem.
Azóta még komorabb, vadabb lett az öreg, s mikor egy idő múlva bűnbánó arccal hazajött a Terka látogatóba, hogy szüleit kiengesztelje, az öreg Filcsik elfordult: »nem ismeri a kisasszonyt«, leakasztotta bundáját a szögről s úgy elment hazulról, hogy vissza sem jött addig, míg el nem ment a lánya.
Azután már nem mert hazajönni soha többé a szegény Terka. Mindössze egyszer látta még az apját, mikor a falun keresztülkocsizott a szolgabíróval. Filcsik éppen a »Patyolat-ing«-hez ballagott, ahogy a kocsiról utána kiáltott: »Apám, édesapám!«
Az öreg fölnézett, lekapta nagy alázattal a süvegét, aztán odébb ment szó nélkül. Bizony kő van annak az öregembernek a szíve helyén.
Ahány majornoki ember a szolgabírónál megfordult, az mind nem győzte elbeszélni, hogy mily jó dolga van Filcsik Terkának: akár ő lenne a nagyságos asszony. Biz az a lelkem egészen eltanulta az úri módot. Azután micsoda becsülete van azóta a falunak! A majornokiak igazsága bezzeg lenyomja most a többi faluét. Meg aztán azt is elmondták az öregnek, hogy mit izent súgva: látogassa őt meg az ő édesapja, kocsit küldenek érte, selyemvánkosra ültetik, mézes pálinkát ihatik éjjel-nappal, megbecsülik, megtisztelik, maga az úr is szívesen cserél vele parolát, csak jöjjön el minél előbb, mert már a Terka nem mer elmenni többé.
De hát az öreg Filcsikkel semmire sem lehetett menni.
Pedig ha esze lett volna, nemcsak a saját sorsán segíthet, de a nemes helység szerencséjét is megállapíthatta volna örökre.
Mert… de köztünk maradjon, ez a Majornok a leghitványabb falu az egész környéken. Egyrészt, hogy legszegényebb a népe, de kivált, mert nincs egyetlen kövezett útja, hídja, még csak helységháza sincs.
Ami nem is csoda, mert a megyei uraknak még sohasem volt szeretőjük Majornokon, minélfogva arrafelé építették az országutat, amerre jártak.
Ott van, teszem azt, a csoltói országút: olyan, mint a palló; a szép Bitró Erzsébetnek köszönheti a Bágymellék, míg a Karancsalja a deli Vér Jánosé tejszín arcát áldhatja.
Mert hiába, olyan a világ, egy szép asszony arca szebb formát adhat az egész határnak.
No, ennek a Majornoknak ugyan nem adott.
A megyei vicemérnök, ki mappát csinált a vármegye ábrázatáról, úgy beszélik a környéken, kihagyta belőle. Sőt a tekintetes megyei karok és rendek száznyolcvan váltóforintot ígértek volna a szomszéd Hont vármegyének, ha elvállalja a magáénak; de annak még ráfizetéssel sem kellett. Majd bizony, őt érje mindaz a csúfság és szidalom, ami Majornok után háramlik a nemes vármegyére!
Hanem ha Filcsik akarta volna… lett volna Majornokon út, még tán vörös márványból is… Mindnyájan boldogok lehetnének most. De visszautasította a szolgabíró úr nemes indulatját. Pedig ugyancsak ráfért volna egy kis jólét. Az Isten csizmadiája nagyon vékonyan állt a földi javak dolgában. A múlt hetekben már az ezüst csat is lekívánkozott a bundáról a »Patyolat-ing«-hez. Ott is van azóta a Száli szekrényében.
No, de nem azért volt az Isten csizmadiája, hogy ez a »kuncsaft«-ja legnagyobb bajában ne segítse. Egyszer csak jönni kezdtek névtelen levelek a postán, tíz, húsz, ötven forinttal terhelve. Rendesen valami régi, ismeretlen, hirtelen meggazdagodott adósa küldte meg tartozását nagy hálálkodások és köszönet mellett. Mégis csak sok becsületes ember van a világon!
Egy ideig hitte, hogy ez bizony megeshetett, ha nem is ővele, de az apjával, ki szintén István volt. Csak az a csodálatos, honnan adta kölcsön apja azt a sok pénzt?
S amint gyanúja fölébredt, mindjárt kitalálta a dolog nyitját is. Egyenkint visszaküldte az érkező pénzes-leveleket a szolgabírónak. Hogy mer az Filcsik Istvánnak ajándékot küldeni? Tudja-e, hogy az ő nagyanyja a híres Becsky-familiából való asszony s a többi.
Nem is jöttek hát pénzes-levelek többé ezután, hanem szomorú híreknek akadt elég hozója.
A szép Filcsik Terka halálosan megbetegedett. S amiben kedvét lelte eddig, megvetette a fényt, a pompát, eltolta magától a drága ételeket és a medicinás üveget, hanem az édesapját kívánta látni. Mégse volt hát olyan rossz lány az a szegény Terka!
S annyira ment ez a forró kívánsága, hogy végre is maga a szolgabíró volt kénytelen eljönni az öregért.
- No, öreg, én most magát viszem, ha akar, ha nem. Ne tagadja meg beteg lányától…
- Nekem nincs leányom!
- Velem jön, punktum!
- Nem lehet, kérem alásan. Nagyon sürgős dolgom van. Nem lehet!
- Tegye meg az én kedvemért! - szólt a főszolgabíró úr nyájasan.
Filcsik sóhajtott. Talán ez volt az első sóhajtása, mióta él.
- Nem jön? Ön megtagadja tehát gyermekét?
- Igenis, kérem alásan.
- Ön a társadalom söpredéke!
- Az bizony nem lehetetlen. Az ilyen magamforma vén csizmadiától kitelik minden.
Most már szép szóra, ígéretre fogta a fiatal úr, de bizony minden visszapattant arról a márványszívről, még a fenyegetés is.
- Fogasson el, tekintetes uram, veressen láncra. Akkor aztán megyek, ha visznek, akárhová.
Bizony végre is a csizmadia nélkül kellett hazamennie annak a hatalmas úrnak, ki az egész környéknek parancsol.
Hanem nem azért volt a hajdúja Suska Mihály, hogy ki ne gondolt volna valami ügyes haditervet útközben.
- Ösmerem én azt a Filcsiket, tekintetes uram! Úgy jönne az utánunk, mint a malac a kukoricásszakajtó után, ha…
- Beszéljen kend.
- Ha ellopnánk a bundáját. Mert él-hal ezért a bundáért. Nagyon különös ember az…
- No, hát lopassa el kend minél előbb!
Iszen egyéb sem kellett az öreg kiszolgált obsitosnak, csakhogy őreá bízzák. A revolúció óta úgyse volt már a kezében ilyen nagy dolog. Bezzeg akkor… de nem mondja el, mert még el sem hinnék.
A beteg nő nyugtalanul hánykolódott ezalatt selyempárnái között, megrezzenve, valahányszor kocsizörgést hallott. Félkönyökére emelkedett, hallgatózva, megsoványodott kezeit fekete, hosszú hajába mélyesztve, mely körültakarta a fehér hálóköntöst.
Mindennel el van látva, amit szeme-szája kíván, s mégis a legszegényebb a világon, mert az egészsége hiányzik s még valami: a szeretet.
A szerelem éget csak, őt már elégette, a szeretet melegít s ő sohasem fázott még ilyen nagyon.
Semmi sem jó neki; a férfi hangja, kit szeretett, oly kiállhatatlan, inkább ne is virrasztana mellette, hagyná magára; az ágy kemény, hiába van selyemből, lágy pehelyből, hiába igazgatják minduntalan a cselédek.
Milyen más lenne most, ha otthon feküdhetnék, a szegényes atyai kunyhó fedele alatt, a búbos kemencénél, a nyitott ablakon ha hallaná, hogy szólnak vecsernyére a majornoki harangok s be lenne takarva hidegülő lába az atyai híres bundával.
Erről beszélt, erről álmodott az éjjel s íme - reggelre a sors meghallgatta, amikor fölébredt, a szép piros paplan fölébe oda volt terítve kedves, régi ismerőse: a bunda.
És azok a rózsák, piros tulipánok, amik a gallérját olyan széppé teszik, Terka halovány arcára másukat vetették. Az utolsó öröm éppen olyan édes, mint valaha régen az első lehetett.
Suska Mihály hamar váltotta be szavát s nagyon jól számított. Mikor Filcsik éjjel hazajött a »Patyolat-ing«-ből, lakását feltörve s a bundának hűlt helyét találta. A nagy szög üresen, árván volt, megfosztva minden ékességétől. Pedig október végét mutogatta a kalendárium. A tél küszöbön várakozott.
Filcsik kétségbeesve, sötét homlokkal, mélyen szemére húzott kalappal járt-kelt a faluban. Nem evett, nem ivott és nem beszélt. Ez a csapás végképp megtörte. Nem mert az emberek szemébe nézni, mert mindenkinek ajkán ott látta lebegni azt a gúnyos kérdést: »Hát a kegyelmed híres bundája ugyan hova lett?«
De a remény nem hagyta el. Érezte, hogy a drága jószág előbb-utóbb megkerül. Nem veszhet el, aki ellopta, nem használhatja, az egész vidék tudja, hogy az övé.
Nem is csalatkozott. A hír meghozta, hogy a tettesek csakugyan kézrekerültek, s a bunda most ott van a szolgabírói hivatalban. Négy nap alatt átveheti a tulajdonosa, ellenkező esetben elárverezik, mint gazdátlan tárgyat, a kórház javára.
Nyomban útra kelt a kastélyba. Nem habozott egy percig sem. Hiszen csak az igazi jussát megy keresni.
A szolgabíró nem tett semmi ellenvetést, beösmerte, hogy a bunda itt van s némán intett Filcsiknek, hogy jöjjön utána.
Sok fényes, szőnyeges benyílón keresztül vezette a sáros csizmájú Filcsiket, ki félénken tipegett utána, míg végre egy félig sötét szobába értek.
- Ott a bundája! - szólt reszkető hangon egy szögletbe mutatva - vigye el!
Az öreg szemek lassankint szokták meg a homályt. De azért önkéntelenül is oda talált, ahonnan a halk nyögés hallatszott.
A szolgabíró odalépett s széthúzta az ágyfüggönyöket, Filcsik hátratántorodott.
Ott feküdt Terka haloványan, mint a letört liliom, hosszú fekete szempillái lecsukva, lábai a híres tulipános bundával letakarva.
Szép volt így haldokolva is. Egy a földtől búcsúzó angyal. Vajon hová siethet? Hiszen az égből már lebukott egyszer!
Lehet, fel sem nyitja többé azokat a bűbájos szemeket, melyek oly hamisan tudtak kacsintani, azokat az édes ajkakat, melyeket olyan gyönyör volt csókolni.
Filcsik némán, mozdulatlanul állott egy percig, mintha gondolkoznék; azután szilárdan lépett az ágyhoz és levette a haldoklóról azt a takarót, mely után az olyan nagyon vágyott. Meglehet, úgysem lesz rá szüksége többé.
A haldokló angyal még csak meg sem mozdult. Filcsiknek még csak a keze sem reszketett. Még csak egy utolsó pillantást sem vetett a szegény leányra. Némán, szótlanul ment ki, mintha nem fájna neki semmi.
Még arra sem fordult vissza, mikor a szolgabíró borzalommal sziszegte utána, hogy »pogány«.
Ott künn nyakába kanyarította igaz jussát, annak dacára, hogy esteledett, haza indult járatlan utakon. Nem akart most emberekkel találkozni. Talán érezte, hogy ő nem az.
Arcáról nem lehetett leolvasni semmit, úgy látszott, nyugodt. Talán még némi megelégedés is van rajta, a bunda megkerülése miatt. Csakugyan kő van ennek az embernek a szíve helyén.
Egy cserjéhez érve, a majornoki hegyszakadéknál (ott, ahol éjente, mint mondják, a Gélyiné lelke nyargal megriadt lovakon) megbotlott valamiben a gyalogúton.
Egy koldustarisznya volt, száraz kenyérdarabokkal megrakva. Jól imádkozhatott a gazdája, holnapra is maradt neki a mindennapi kenyérből.
De nini, hiszen ott fekszik a tulajdonosa is a fa alatt: egy rongyos koldusasszony, ölében gyermekével.
Melléjük tette a tarisznyát és gyufát gyújtott, hogy jobban lássa, nincsenek-e meghalva?
A mély lélegzet elárulta, hogy édes álomban szunnyad anya és gyermek. Öldöklő fáradtság altathatta el így. Mert a csípős idő, hideg szél és a rongyos ruha nem alkalmasak az álomhoz. Csak az alhatik így, aki el van csigázva. Arcuk, különösen a gyermeké, már most is kék a hidegtől, s parányi tagjai reszketnek, mint a kocsonya.
Filcsik előkereste a pipáját a dolmányzsebből, megtömte, rágyújtott és leült a földre - az alvók mellé.
Nézte, sokáig nézte őket. Jól láthatott. Az ég tele volt csillagokkal. A csillagok őt nézték és talán integettek is neki, biztatták.
Egyre lejjebb hajolt az alvókhoz, homlokáról izzadság csurgott, feje lehanyatlott, a híres bunda lecsúszott a válláról. Jól volt az így; olyan melege van különben is. Aztán sohasem nyomta még így, sohasem volt még ilyen nehéz az a bunda.
Amint lecsúszott, fölemelte s hirtelen végigterítette az alvókon.
Azzal felugrott s lassan, gondolkodva megindult a gyalogúton. Egyszer megállt, megfordult. Hátha mégis csak visszamenne érte?
Nem, nem! Mit szólna hozzá az a millió szem az égen?
Most már sietni, majdnem futni kezdett hazafelé.
Az éj csendes volt, de hideg; az öreg ember pedig bunda nélkül és mégsem fázott.
Egy gondolat melegítette ott belül, azon a helyen, hol szíve szokott lenni más embernek, de ahova neki ahelyett csak egy követ tett - a közvélemény szerint - a gondviselés.
Azóta nincs meg a bundája. De ő azért mindig csak úgy emlegeti, mintha megvolna. Fogad rá, henceg vele.
Az emberek tudják már s ha nem félnének a nagy szájától, csak nevetnék, de így mindössze nem törődnek vele. Isten, ember elfordult tőle, mert istentelen rossz keresztyén. Ha maholnap meghal a lésza alatt, holló, varjú lesz megsiratója, a temető árka lesz pihenő ágya.

A BÁGYI CSODA
1882
Kicsi a bágyi patak. A keskenyebbé vált ezüst szalag széles homokrámát kapott és a csillogó homoknak is, melyet a népregék tündéreinek picike lábai taposnak, sehol véget nem érő füzesek a kerete.
A bágyi malomban nem tudnak őrölni. Tele van zsákkal az udvar, s türelmetlen férfiak, asszonyok, Gózonból, Csoltóról, ülik a Bágy partját a malom környékén és a vizet várják.
Ha nem jön, tesznek róla. Kocsipál Gyuri, a molnárlegény, már a szentmihálylovát is ellopta a majornoki temetőből, lévén annak az elégetése csalhatatlan módja a záporeső kierőszakolásának az égi hatalmasságoktól.
Legyen is foganatja, mert a zsilipek le vannak ugyan eresztve s minden éjszakára gyűjt is annyi vizet a gát, hogy a kereket megmozgassa egy-két óráig, - de mi az annyi életnek? Kieszi a penész az utolsó zsákot, mire sok kerül rá.
Mindenki bosszankodik, csak a molnárné, a gyönyörű Vér Klára jár-kel mosolyogva az őrlők között, pedig neki van a legnagyobb kárára az idei szárazság.
Ha így megy, elpusztul a bágyi molnár, kivált ha sokáig oda marad a katonaságnál, mert hiába, nagy az árenda is - de meg, csak asszony az asszony, ha arany paszománnyal övezi is a derekát.
Hanem ezt a véleményt nem hagyja szó nélkül Pillér Mihályné Gózonból.
- Asszonya válogatja biz azt. Igaz-e, Timár Zsófi? Ámbátor a molnárnéért magam sem teszem kezemet a tűzbe, mert a veres haj… hej, az a veres haj… Igaz-e, Zsófi lelkem?
- Nem igaz, Zsuzsi néni! Jó asszony az, ha szép is.
- Látod is te a fekete kendőd alul!
- Itt voltam, mikor férje elment… hogy megsiratta, százszor megölelte.
- Minden okos asszony úgy viseli a viganóját, húgom, hogy a színes oldala van kívül. Ej no… hát csak érzékenyen búcsúztak?
- A molnár azt kérdezte Klára asszonytól: »Hű maradsz-e hozzám?« Vér Klára így szólott: »Előbb folyik fölfelé a bágyi patak, mintsem az én szívem tőled elfordul.«
- A Bágy fölfelé? - kacagott fel Pillérné gúnyosan. - Ehhez tartsd magadat, Gélyi János!
A többiek is nevettek. No ‘iszen, az kellene még, hogy ez a kevés víz is visszaforduljon… Jámbor bágyi patak, még lefelé is ímmel-ámmal folyik. Maholnap nekigyürkőzik a homok s megissza az egészet egy kortyra.
Mindenki jól mulatott a patakon és a molnárné fogadásán, csak Gélyi János nem. Elpirult a Pillérné szavára, mélyen szemére húzta a kalapot, de mégsem olyan mélyen, hogy el ne láthasson alóla a sövényig, hol a molnárné ruhákat terítget a karókra száradni.
A napfény kiöltött nyelvecskéi végigtáncolnak a sövényen s ahol megnyalják a nedves vásznat, fehérebbé válik.
A Gélyi János szeme is arra vet sugarakat s a Vér Klára arca pirosodik tőlük.
Észreveszik… hogyne… az őrlő asszonyok az odanézést is, a visszanézést is. Szóba rakják… hogyne… s amit nyelvük érint, nyomban feketébb lesz.
De nini, mintha ők beszélték volna hirtelen azt a sötét felhőt, egyszerre elborítja nyugat felől az egész égboltot. No, emberek, gózoniak, majornokiak, mozogni fog itt a garat estére.
Kis-uzsonna táján olyan záporeső kerekedett, hogy még a barázdák is patakká dagadtak. De ‘iszen mégse bolond ember Kocsipál Gyuri, hogy elégette a szentmihálylovát.
Három nap, három éjjel járt a malom, megfogyott az őrölni való, meg az őrlő; harmadnap estefelé nem maradt más, csak Gélyi János tíz zsák búzája.
Talán szándékosan hagyta utolsónak a menyecske, hogy ő maradjon a legtovább? De hátha csak incselkedik vele? Hátha az akácfa virága a kacsintása… Mindenkire hullatja, de olyan magasan nyílik, hogy nem lehet ágat szakítani róla…
Alig várta, hogy kijöjjön a szép molnárné:
- Hallod-e, Vér Klári… Magunkban maradtunk. Jól tetted, amiért utolsónak hagytál…
- Nem én hagytalak. Öregeké az elsőség a malomban - felelte Vér Klára sértődve s hátat fordított Jánosnak.
A köpcös, zömök legény eléje állott s szép nagy szemei mámoros fényben égtek.
- Ne menj be! Azt akarom mondani, négy napja vagyok itt már szekérrel, elfogyott a takarmányom, éhesek a lovaim. Adj egy köteg sarjút a padlásról.
- Akár kettőt.
- Én pedig már két éve vagyok szomjas egy csókodra - suttogá s szemei bámészan tapadtak arra a liliomderékra, mely megtörni látszott ettől az egy szótól. - Adj egy csókot, Klára!
- Egy felet se, Gélyi János. A te szeretőd voltam valaha, de csókot mégsem adtam. Most másnak a felesége vagyok.
Fölszakadt a sóhajtás a Gélyi János melléből:
- Verje meg hát az Isten azt a csillogó, veres hajadat, mely a nyugalmamat megint elsöpörte.
Befutott az asszony, még az ajtót is magára zárta. Nem is jött ki többet, csak az ablakról törülgette le egyszer belülről az őszi könnyezést.
János ott is megpillantotta.
- Hej, majszterné asszony! Mikor lesz már lisztté az én búzám? - kérdé fojtott gúnnyal az ablakoz lépve.
- Nem lesz az, csak derce! - vágta vissza csintalan mosollyal a molnárné. - Vagy igaz, hisz te a zsákjaidat érted! Éppen mostan őrlik, a fele már megvan.
Ajkaiba harapott Gélyi János s zavartan hebegte:
- Hát a másik fele?
- Egy-két óra alatt az is meglesz s mehetsz Isten hírével.
- Hanem addig legalább eressz be magadhoz a melegre. Otthon felejtettem a ködmönömet: fázom.
Klári megsajnálta, oly szomorú, panaszos hangon kéri. Aztán igazán hideg lehet ott künn… hiszen ő is fázik, reszket az ablaknál, mikor azt feleli:
- No, gyere be hát, ha szépen viseled magad…
Bement Gélyi János és akár ki se menne többé soha. De takaros asszony, de mindene módos, járása, nézése, szava, mosolygása. Csak meg ne őrölnék hamar azt a búzát!
Gondolt valamit s kiosont a molnárlegényhez. Rátalált a sötétben a füttyéről. A gádorhoz volt támaszkodva.
- Te Kocsipál Gyuri! Tied lesz a furulyám, ha megáll a malomkő és meg nem mozdul reggelig.
- Hüm. De mikor annyi vizünk van!
- Mondd az asszonynak, hogy nem elegendő, hogy gyűjteni kell s ereszd le a zsilipeket.
A pörgettyű meg a pitle zaja elnyelte fojtott hangját, de Kocsipál Gyuri mégis megértette.
- Ühüm! Csakhogy akkor átcsap a gáton…
- Ne törődj te azzal, neked adom még a selyemvarratú dohányzacskómat is.
- Szurkálóval, acélostul?
- Mindenestül.
Mikor leeresztette a zsilipeket Gyuri, megállt, várakozott. Hátha figyelmessé teszi a molnárnét a kerék megállítása s kijön, megindíttatja.
Senki sem jött sokáig. Egyszerre a gyertyavilág elaludt bent a szobában. És a nagy némaságban csak mintha messze, nagyon messze csikordult volna egy kulcs a zárban.
Gyuri vigyorogva húzta szét a nagy száját, kivicsorított apró fogai, amint bozontos fejét megrázta, úgy néztek ki, mintha valami fehér lepke vergődnék a fekete éjben.
.......
Nagyon meggyűlt a víz éjfél táján a malomgátnál s amint a két sziklás hegyoldal között megtorlódott, megduzzadt, de mert nem áradhatott ki, zúgva csapkodta egy darabig a gátat, majd a partokat, hanem aztán meggondolta magát s szép csendesen visszafordult.
A hold most kukkan ki s végighúzza ezüstös fényes haját a bágyi patak tükrén.
A szél fölsivít bámulatában, felülről fúj, simogatni akarta a vizet - s íme, fölborzolta. A füzesek, a sás, a mogyorófabokrok reszketve hajtják le fejeiket s gúnyosan suttogják: Fölfelé folyik a bágyi patak!…

SZÜCS PALI SZERENCSÉJE
1882
Ahogy az öreg Biziék nagy rétjéhez ért Szücs Pali, leült egyet pihenni a határkőre. Különös gondolatai támadtak. Nem jobb volna-e visszafordulni?
Ha akarná, sem teheti már. Az egész világ tudja, hogy Gózonba siet, Bede Erzsit megkérni. Látták végigmenni a falun ünneplő-ruhában, a gomblyukba fűzött piros selyemkendővel, melyet ki akar cserélni másikkal. Azóta már találgatják is odahaza, vajon lesz-e szerencséje?
Nyomasztó sejtelem nehezíti meg lábait, fejét. Hátha most is csúfság éri? Mert már három év előtt is Erzsi körül legyeskedett, de a jómódú Bedéné kereken kimondta: nem adja a lányát korhelynek.
Igaz, hogy azóta megjavult, józan, szorgalmas lett s ha kedve jött is néha kilépni a hámból, mintha erős gyeplő rántotta volna vissza mindig: szíve volt a gyeplő. Csakhogy mióta az ősszel meghalt a szegény Bede Anna, Erzsi megint gazdagabb lett. Rátartó lett az ő szegénységével szemben… Ha legalább szolgálatban nem állna, akkor talán hozzámenne, - hanem így, hanem így… Ejh, mégis jobb lesz visszafordulni!
Haragos-zöld füvek, amint a reggeli szélben remegve összesúgtak, a piros kökörcsin, mely búsan hajtotta le fejét, a zúgó nádas, melyet a felhő sötétre festett meg árnyékával, mind arra biztatták, hogy forduljon vissza…
Csak egy picike lóhere-bokrocska a lábainál, amint a felhő alul kibukkanó nap első sugara rá esett, nevette ezt a rossz tanácsot. A napsugarak pajkosan szaladgáltak rajta levélről levélre, a kis tömzsi levelek mosolyogva nyújtózkodtak ki a melegítő fénytől s ragyogásukban aranyos színt nyertek, de elvesztették a csillogló harmatcsöppeket.
Szücs Pali egy négylevelű lóherét pillantott meg köztük: lehajolt utána… szerencse az… letépte.
Csakugyan egy a szára mind a négynek. Aztán milyen szépek, duzzadtak a levelek, mind kifejlett, húsos, egyik sem csonka, rozsdaverte, még csak sárguló sincs köztük, a fehér eres foltocskák csillagoknak csókja rajtuk…
Gondosan betette erszényébe az ezüst forintosok közé a szerencsét s mire újra fölvetette szemeit, már akkor teljes pompájában tündöklött a nap s az egész Bágy völgye mosolygott. Távol a gózoni pléh-fedeles torony mintha arany szalagokat nyújtogatna eléje, mik végighullámzanak két falu határán…
De hiszen most már vissza nem fordul a szerencsével.
Fütyörészve folytatta útját Bodokig, hol a korcsma mellett a gózoni fuvarosok jöttek rá szembe.
- Hova, Pali öcsém? - szólította meg Mák Gergely.
- Gózonba.
- Látom rajtad. Csak siess, otthon vannak! - mondá és megállította szekerét. - Valami jut eszembe, te Pali! Talán hallottad is már, hogy hajdú leszek »Mindenszentektől« kezdve. S ha meg a te sorsod is így fordul, kivehetnéd a kis jószágomat haszonbérbe.
- Bizony mond valamit kegyelmed… csakhogy pénz kellene ahhoz - teszi hozzá hirtelen elkomolyodva.
- Fizeted majd a haszonból. Embernek ismerlek. Megkóstoltad a rosszat is s vissza nem estél. Inkább neked adom, mint másnak. Gyere át vasárnap, megcsináljuk a kontraktust.
Pali szíve megdagadt a reménységtől. Mégsem bolondság a szerencsefű!… Bízott már a jövőben s nem is ment, de futott Gózon felé. Éppen delet harangoztak, mikor Bedééknél benyitott a kapuajtón.
Bedéné kendert tilolt az udvaron, nyájasan fogadta a legény köszönését s lerázta kötényéről a pozdorját, amint illik érdemes vendég előtt.
- Kerüljünk beljebb, Pali öcsém! Éppen jókor jöttél: Erzsi főzi az ebédet.
Csakugyan ott szorgoskodék a konyhában, amint beléptek s nem ejtette ugyan le a főzőkanalat zavarában, hanem annyi bizonyos, hogy elpirult.
S az is bizonyos, hogy mikor anyja bement Palival a szobába, a macskát, melyet csak az imént ütött meg csínjeért, fölvette az ölébe, megcirógatta szelíden és egy tányér ételt adott neki.
- Ne haragudjál, kis cirmosom… neked adom a részemet. Jaj, ha te tudnád, kis cica, ki van itt?… Gyere, hadd veregessem meg a pofácskádat.
A macska okos ábrázatot vágott, éppen szóba lehetett volna vele eredni, mikor Pali valahogy nesztelenül egyszer csak előtte termett.
- Tudod-e, Erzsi, miért jöttem? - kérdé halkan és nyakkendője csokrát babrálta.
- Sicc, te cudar! - kiáltá Erzsike s minden igazi ok nélkül elugrasztotta onnan a macskát, aztán, mintha haragjával nem bírva üldözné, maga is utána iramodék.
Ugyancsak várhatták! Nehéz volt visszacsalogatni. Elbújt a virágos kertbe, az orgonabokrok mögé, s fehér baboskendőjét egészen letolta égő arcára, mikor szólongatták.
Pedig éppen azt a kendőt akarta elvinni Szücs Pali cserébe.
Nem is esett benne később nagy nehézség. Erzsi is akarta, az anyja sem bánta, mert megjavult a legény, de meg az a Mák Gergely dolog is kapóra jött. Pali úgy indult vissza a baboskendővel gomblyukában, mint a legboldogabb vőlegény a világon.
Örömtől volt piros az arca, meg tán a jó bortól, mert ebben sem volt híja az ebédnek, pajkos szikrák ugráltak a szemeiben és csintalan ördögök táncoltak előtte: azok az örömtől, ezek meg a bortól.
Mikor a bodoki korcsmához ért, az apró ördögök mind beszaladtak előre a korcsmaajtón.
- Eh, miért ne mennék be magam is? - gondolta Szücs Pali. - Úgyis csak egy ilyen nap van a napok között!
Bement, ivott. Az első iccétől még boldogabb lett, a többitől szilajjá vált, az utoljától veszetté.
- Húzd el a nótámat, öreg Gilagó Marci!
Az ablaknál egy hamiskodó, festett arcot pillantott meg éppen kapóra.
- Gyere be, Réki Maris, régi szeretőm. Mulassunk még egyet! Neked adom ezt a baboskendőt.
A gózoni fuvarosok megint arra mentek, de most már hazafelé, kőszénnel megrakodva.
- Ejnye, Pali, Pali! - kiáltott be Mák Gergely szemrehányón. - No, te ugyan szépen mentél el Gózonba.
- Mit nekem Gózon! Bort ide még! Hogy is van a nótám? Megfizetem, itt az ára…
Kivette erszényét s kiszórta, ami benne volt. Szétgurultak a forintok, mintha a sátán szekerének kerekei volnának. Gilagó fölszedte. A lóhere is kiesett. Réki Maris összetaposta…
Mák Gergely uram fejét csóválta s közibe vágott a lovainak:
- No ‘iszen, Szücs Pali, jöhetsz már te hozzám kontraktust csinálni!
A hajnali hűs szél kékre marta dúlt arcát, összecsapkodta gesztenyeszín haját, mire otthon az udvaron mámorából fölocsudott. Ki vezette haza, nem tudta. Zúgott a feje, forgott vele a világ még akkor is: alig tudott a szobába menni.
Bár ne tudott volna. Már akkor ott volt az ágyon kiterítve a piros jegykendő, amit Erzsiéknél hagyott tegnap délben.
Eszmélni kezdett. Hogy lehet az itt? Visszaküldték volna? Lehetetlen, lehetetlen… mert a baboskendő még akkor is itt lenne, amit tőle hozott! Hát a négylevelű lóhere? Jaj, csak azt ne vesztette volna el! Nincs, semmi sincs!…
Ködös fejét gondolkozva hajtotta le egy szuszékre… Hátha nem is volt ő Gózonban, hanem csak úgy álmodta az egészet?

GALANDÁNÉ ASSZONYOM
1882
A palóc nép babonás, szereti a misztériumokat, hisz az ördögben és rémlátásokban. Egy sötét holló röpdös fölötte: a végzet. Szárnya suhogását találgatja. Titkos, homályos köd veszi körül, s hova el nem lát a szem, benépesíti a helyeket árnyakkal, borzalmas, csodálatos dolgokkal. Fantasztikus népmesék elhullatott morzsáit összegyúrja s azok hitté keményednek lelkében.
Én magam is dajkamesékkel szíttam be a babonát s hiszek benne. A tapasztalatok világossága csak megszürkítette a fekete háttért, de nem oszlatta el, mert emlékszem még, sohasem megy ki a fejemből a szegény Palyus.
A kocsisunk volt, s apám egyszer valami apró vétség miatt bezáratta huszonnégy órára. Egy sötét kamra volt a börtöne, hol nyugodtan töltötte az éjt. Katonaviselt ember nem is veheti sokba az ilyesmit!
Reggel jelenlétemben vitt neki ételt a szolgáló. Víg volt és fütyürészett, midőn az ajtót ismét rázártuk.
Alig múlt el azonban egy óra, amint az udvaron játszogattunk mi gyerekek, egyszerre kétségbeesett, fájdalmas kiáltásokat hallunk a kamrából, mintha egy bölönbika bődült volna el.
- Palyus, Palyus! - kiáltám az ajtót megzörgetve. - Mi baja van? Szóljon kend!
Semmit sem válaszolt.
Benéztem a kulcslyukon. Metsző szél vágott a szemem közé s kénkő-gőz tódult kifelé, odabent pedig dobogott a palló, mintha két ember viaskodnék egymással; egy-egy tompa hörgés, egy-egy elhaló szusszanás vegyült olykor a zsivajba.
Ösztönszerű félelem fogott el. Apámért futottam, elmondtam neki, hogy a Palyussal történik valami.
- Bolond vagy, fiam, nincs annak semmi baja. Benneteket ijesztget a vén imposztor.
S hogy ezt mindjárt be is bizonyítsa, felnyitá a kamraajtót s visszaadta a Palyus szabadságát.
Az halálsápadtan, erőtlenül támolygott ki, mintha kilenc esztendeig szagolta volna a börtön penészvirágát.
- Késő! - hörgé. - Már későn van!
- Mi van későn, te medve, te!
- Már aláírtam a kontraktust az ördögnek - lihegé, és a fogai vacogtak.
- Bolondokat beszél kend, Palyus - szóltam én közbe. - Már hogy írta volna kend alá, mikor írni sem tud?
- Kezem keresztvonását adtam a véremmel - mondá keserűen, s felgyűrve durva ingeujját, egy kis léket mutatott a balkarján, melyen akkor is domborodott egy sötétpiros vércsöpp. - Innen buggyantotta a vért a sátán.
- Aztán mit írtál alá? - kérdé apám nevetve.
- Eladtam magamat egy rámás csizmáért meg egy piros selyem viganóért, amit a Galandáné számára hoz az ördög a putnoki vásárról. Csak egyetlen esztendőt engedett.
Mélyen emlékembe vésődött e jelenet, melyre vissza nem tértünk többé, mert mindenki elfelejtette a háznál, csupán én vigyáztam az öreg Palyust, ki napról napra komorabb lett, vasárnaponként pontosan eljárt a templomba s napközben is sokszor láttam valamely asztag mögé vonulva, levett kalappal imádkozni.
Szegény Palyus! Hiába volt az imádság, nem lett semmi foganatja! Esztendő fordulóján, egy viharos reggel, mikor fölébredtünk, ott himbálta a szél a kamraajtón, mert ott akasztotta föl magát a felső pántra: nagy bagariabőr csizmáinak izmos két sarka össze-összeütődött, mintha a bokázót csinálná a szegény Palyus.
Most aztán egyszerre mindenki visszaemlékezett az ördöggel kötött kontraktusára, amit oly becsülettudóan beváltott. Visszaidézték minden szavát, amit akkor mondott, különösen a Galandánéra való megjegyzését.
Ez a Galandáné már rég boszorkány hírében állt Bodokon: a község teheneit ő rontotta meg, ha nem tejeltek; ha pedig súlyos beteg lett valaki, az is bizonyosan a Galandáné bűbájos főztét lépte keresztül. Ha a tisztelendő úrnak gyomorgörcse támadt és nem tarthatta meg az ünnepi prédikációt, vagy a határt a jég elverte, azt is mind a Galandáné okozta.
Ez a Galandáné mosott a szegény Palyusra. Ez a szó mosott, nem jelent talán a szalonokban semmit, de a köznépnél az egy viszony. Aki az agglegényre mos, az annak az agglegénynek mindene, az a kísérő árnyéka: megbecsüli, ha él, megsiratja, ha meghal. Egy házasság az, melyet nem az eskü, hanem egy csomó gúnya köt össze.
A szegény Palyust is Galandáné kísérte ki a temető-árokba.
Ez úgy ősz elején volt. Kemény, makacs tél következett. Fehér lepedővel volt a föld borítva, mint a poéták szokták mondani, a süvítő szélben a fák zúzmarás gallyai ropogtak, zörögtek, mint a csontok.
Aki valamikor Bodokon járt, annak bizonyosan feltűnt az a kis fehér ház, mely közvetlenül a temető mellett épült, s melynek összes ablakai a temetőre néznek. Anyám építtette azt oda. Valakije volt ott, akihez közel szeretett lenni mindig. Itt laktunk ebben a házban, ahol oly szomorú, olyan kísérteties volt minden.
Hát még egy-egy Luca-nap, mely úgyis a boszorkányok napja.
Elevenen emlékszem egy ilyenre, arra, mely Palyus temetése után következett.
A juhászbojtárok hozzáfogtak a Luca-székek faragásához, a kocsisok kereszteket pingáltak fokhagymával az istállóajtókra a gonosz boszorkányok hatása ellen, - mi gyermekek pedig remegve néztük: hogyan esteledik s mint veszik át az éjt hatalmukba a tüzes seprű szörnyetegei.
Félelmem azonban egészen eloszlott, midőn este vendégünk érkezett: apám nővére a kisleányával. Felbátorított az a tudat, hogy a szomszéd szobában is aludni fog valaki. Most már a boszorkányok csak azon keresztül jöhetnek be. Ebben a hitben aludtam el édesdeden, tovább szőve álmomban édesanyám meséit.
Szüleim semmitől sem féltek, és én akkor úgy csodálkoztam ezen. Ők észre sem látszottak venni Luca-napját, legalább említésbe sem jött.
Éjfél táján azonban egyszerre fölrázott mindnyájunkat a Mari néni sikoltása a szomszéd szobából. Odarohantunk, hogy tán a kisleánykának lett valami baja. Mari néni szétbontott hajjal ott feküdt reszketve, félájultan, összerogyva a szoba közepén s csupán szaggatott szavakkal bírta felhívni figyelmünket a kívül történőkre.
Valóban pokoli zűrzavar hangzott kívülről, kutyavonítás, embersikoly, jajveszékelés s mennydörgésszerű roppanások.
Kitekintettünk az ablakon. A hold kísértetiesen világította meg a temetőt. A hóval borított sírdombok mint legelésző bárányok fehéredtek; csak kriptánk magas oszlopa piroslott.
Távolabb a temető legszélén, hol a Palyus sírja volt, egy csodaszép leány állt, lebontott fekete hajjal, csillogó, fényes szemekkel s egy csomó óriási szelindek tépte, marta.
Márvány-homloka, melyen valami démoni sötétség ült, sebből vérzett, karjairól az ing letépve egészen, s délceg testéről is cafrangokban lógott a ruha. A piros vér vékony vízsugár alakjában bugyogott föl melléből.
A vért piciny tenyereivel fogta föl s a pokolbeli szelindekeknek szemközt fecskendezte, amitől azok üvöltve, fájdalmasan vonítva ugrottak szét, hogy csakhamar új dühhel ismét visszaforduljanak.
S mintha ezalatt sírok nyílnának a temetőben, kutya kutya után támadt a fehér rögökből. Először csak fekete, apró pontok voltak, villámgyorsan növekedők, mígnem idegreszkettető csaholással csörtettek soha meg nem fogyó falkába a Palyus sírjához.
Atyám remegve csapta be az ablakot, s minket, anyámmal félájultakat, ágyunkhoz vonszolt.
Reggelre nagy híre ment a faluban, hogy az éjjel, Luca-éjjelén, egy boszorkányt téptek szét kutyák alakjában az ördögök.
Minthogy mi is erősítettük a tényállást, a magisztrátus nyomban bizottsággá alakult, hogy a helyszínen konstatálják az esetet.
Elkérezkedtem apámtól, hogy én is a nemes kupaktanáccsal mehessek.
Elöl az öregbíró őkegyelme ballagott, utána Buga Istók uram poroszkált, nagy somfabotjával döfködve az anyaföldet. Ott volt Suska Mihály is, ki váltig bizonykodott, hogy boszorkányok nincsenek e világon, hanem ez az egyetlen eset mégis kivétel lehet.
A Palyus sírjához értünk és megtaláltuk a dulakodás nyomait. Olyan volt a Palyus sírja, mint egy újdonatúj hímes szűr. (Szegény Palyus egész életében egy ilyen szűrre vágyott.) Csakhogy azok a virágok vérrel voltak pingálva a fehér havon!
A végzetes hely tele ruhafoszlánnyal. Egy darab kék gyolcs: ez a kendő, - egy piros selyemdarab: ez a viganó (talán éppen az, melyért Palyus a kontraktust kötötte az ördöggel), imitt-amott egy-egy foszlány durvább házi vászonból: ez bizonyosan az ingváll.
Öregbíró uram csurgóra vágta a fején a kalapot és így szólt (lestük is mindnyájan a mondását):
- Már én csak a mondó vagyok, hogy ilyen dolog talán még Pesten sem esett az éjjel.
- Mégis, mit szól hozzá kegyelmed? - kérdik sürgetve a tanácsbeliek.
- Szólni szólnék én - mondja az öregbíró -, csak egy nagyon nagy baj ne volna…
- Ugyan mi legyen az, nemzetes bíró uram?
- Az itten a baj, hogy ez a hely, ahol állunk s ahol ez a lucifernátus dolog esett, nagyon közel van a faluhoz és nincs elég közel a határszélhez; mert ha ez a hely, ahol ez a lucifernátus dolog esett, közelebb volna a határszélhez, azt cselekednénk, hogy odaajándékoznók a falu határát egész idáig a gózoniaknak, s akkor a gózoni bíró őkegyelmének fájna a feje s nem a miénk afölött, hogy mi a cselekedni való. Így azonban nem adhatjuk oda a határt, mert nekünk semmi sem maradna.
E mély bölcsességnek nagyot bólintott a boszorkány-deputáció s nyomban kiküldték a kisbírót főtisztelendő Kubcsik plébános úrért, hogy a helyet és a ruhafoszlányokat fölszentelni ne röstelkedjék, mégpedig íziben, mivelhogy addig keresztény ember oda sem közel nem léphet, sem, amint a vizsgálat megkívánná, a gyanús, pokolbeli tárgyakat kezébe nem veheti.
Mialatt a főtisztelendő úr megjött a füstölővel s beszentelé a kívánt helyet és tárgyakat, azalatt odagyűltek a »felső vég« összes öregasszonyai s azok csakhamar megállapították a tépett ingváll gallérján lévő hímzésről, hogy az senki másé, mint - dicsértessék a Jézus Krisztus - a Galandáné asszonyomé.
- Meg kell égetni! Nyársra kell húzni a megátalkodott, vén boszorkányt! - kiálták mindenfelől, csupán én ráztam a fejemet, ki színről színre láttam, mintha e percben is szemem előtt volna, hogy az egy gyönyörű fiatal leány volt, akit a múlt éjjel a kutyák szétszaggattak.
- Nem ég az meg a tűzön sem! - hallatszottak a palóc asszonyok feleselgetései.
- Majd meglássuk, hé! - mondja az öregbíró uram. - Ha Szegeden meg bírták őket égetni, hát én is csak bírom… vagy micsoda?
S mellére ütve, nagy kevélységgel indult meg a menet élén, egyenesen a Galandáné szurtos viskója felé.
Egész sereggé szaporodtunk, odaérve. A kerítésnél a két kisbíró, amint azt az illedelem kívánja, hatalmas ütlegekkel szétkergeté vala a csőcseléket, s csupán én s a hivatalbeli személyek lettünk beeresztve. Legelöl mindenütt Kubcsik tisztelendő úr ment a füstölővel.
A konyhába léptünk. Ott a tűzhelyen hatalmas fazekakban mindenféle koktumok rotyogtak, pokolbeli bűzt árasztva. Befogott orral, lassan, lábujjhegyen léptünk a szobaajtóhoz, főtisztelendő uram meghúzta az ajtómadzagot s a nyíláson át beereszté előbb a szent füstöt s csak azután bátorkodtunk be.
Ott feküdt tarka ágyán lihegve, nyöszörögve a vén banya. Fején jégborogatás volt; utálatos ráncai nem árultak el semmit, még kíváncsiságot sem, az állán öt darab hosszú ősz szőrszál meredezett, még ijesztőbb külsőt kölcsönözve e varangynak.
- Hogy van kigyelmed, édes nénémasszony? - kérdé az öregbíró tiszteletteljes gyöngédséggel, mert bizony senki sem evett bolondgombát, hogy egy vén boszorkányt magára haragítson.
- Bizony rosszul vagyok, édes fiam. Tele vagyok sebbel, harapással. Nézzétek a testemet!
S ezzel feltakarta a dunyha csücskét, látni hagyva mellén a sebet s aszott lábain az ebharapások nyomait. Kidudorodó csontok kék mezőben, - mint valami heraldikus mondaná.
- Hihihi! - röhögött föl, fogainak hajdani lakóhelyét mutatva - egy kis dolgom volt az éjjel.
S vöröses szemeivel nagyokat sandított a tanácsbeliek felé, úgyhogy azoknak összevacogtak a fogaik.
- Már bizonyos, ő a boszorkány! - súgá felém Buga Istók uram.
- Nem ő!… Dehogy ő - feleltem halkan vissza. - Amellett maradok, hogy a boszorkány egy szép leány volt. Színről színre láttam.
Csontos, bepólyázott kezét Galandáné kihúzta a dunyha alól s megfenyegetett vele:
- Ej, ej! hát azt hiszi, hogy a vén Galandáné nem tud szép lenni, ha akarja. Ej, ej, vigyázzon, hogy valahogy a vén Galandánéval ne találkozzék, mikor a legszebb női arcot látja maga előtt…
Öregbíró uram megdöfte törvénybíró uramat, törvénybíró uram megdöfte a kisbíró uramat, kisbíró uram pedig megdöfte tisztelendő uramat s szép rendben, szó nélkül, csöndesen kisompolyogtunk a szobából.

A GÓZONI SZŰZ MÁRIA
1882
Azért lett olyan népszerű a keresztény vallás is, mert egy szép szőke asszony van az istenek között. Az ő szelíd égi arca segített meghódítani az emberiséget. S ábrándos, álmadozó embereknek, kik hisznek benne, ő jelenik meg a legtöbbször. Kutak fenekéről jön, a Bágy hullámaiból kel ki, vagy az erdő titokzatos homályában mutatja meg magát azoknak, akik jók, akiket megszeretett.
Látta már néhai Préda János is, azonképpen Szücs Gergelyné, nemkülönben Sánta-Nagy Mihálynak az apja, de meg azelőtt is kell hogy megjelent légyen az elődöknek, mert nemhiába építették a gózoni gesztenye-erdőben a kilenc kápolnát a kálváriával.
Már ami a bágyiakat illeti, azokból csupán Gughi Pannának adatott meg, hogy a Mária megjelenik előtte s elbeszélget vele a szent kútnál, valahányszor búcsú van, mert ő a legjámborabb a hívek között s oly szép, ájtatos hangon énekli a zsoltárokat, hogy az előéneklő Mindég Jancsi, ki a koszorús Krisztust viszi, nem győzi mondogatni:
»Ez aztán a hang, a kántoré otthon, az semmi.«
De még a vén Mindég Jancsinál is nagyobb bámulója a menyecske hangjának, meg… ki tudja… talán a két piros orcája, csípőin ringó karcsú derekának is Csuz Gábor, éppen azért, mert olyan kihíresztelt vallásos legény, hogy nála még Gughi Panna sem buzgóbb búcsújáró. Mert éppen abban van valami különös, ha valaki úgy egyszerre nagyon a szentekhez fordul. Ki sokat ácsorog a bíró udvarán, pöre van az olyannak.
Rebesgetik… Ki is beszélte csak?… Alighanem a cséplők a Biziék szérűjén, hogy ott náluk Csoltón, ahol tavaly szolgált, valami Kovács Maris nevű érdemes hajadonnal járt mátkaságban s úgy megvette szívét, hogy az eszét is elvette. Ezek a becsületes emberek egészen fel vannak háborodva a magaviseletén: mikor szerencsétlenné tette, ott hagyta. Hiába üzenget neki szegény Maris, hogy megöli a szégyen, hogy égeti fejét a párta, rá sem hederít, felé sem néz. Nem lesz ennek így jó vége. Egyszer csak itt toppan a leány szégyenével együtt.
Vigyázzatok meg jól ezt a Csuz Gábort, van annak az apró szürke szemeiben valami alattomosság, akárhogy fordítja is őket az ég felé. Ha meg Kovács Marist emlegetik előtte, kenetesen hímez-hámoz, hogy így, hogy úgy, volt ugyan köztük valami, de a leány lutheránus, esze ágában sincs elvenni, neki, a buzgó katolikusnak! De ‘iszen, Csuz Gábor, ilyen dolgokat már nem kíván az Isten!
Tisztelet-becsület Gughi Pannának, de ez már alighanem az ő dolga, mert vagy hülye a legény és ő veri bele a vakbuzgóságot, vagy viszony van köztük… hej, Panna, Gughi Panna! - már Uram bocsáss meg, ha vétkezem, - de nem egészen tiszta dolog az ő szent élete sem.
Igaz, hogy imádság a fekvése, ébredése, s ötféle olvasó is van a rokolyája zsebében, a hóbortos ura meg a falu is úgy becsüli, mint egy szentet; azt sem lehet tagadni, hogy gráciában áll a mennyeiek előtt; ha valakinek baja van, ő a közbenjáró a boldogságos Szűznél; de már az nagyon gyanús, hogy ami pénzt küldenek tőle az ügyes-bajos emberek a Máriának, abból egy lyukas tallért múltkor fölismert a kartali boltosnál Bede Erzsi; tulajdon az a pénz, melyet ő küldött a Máriának. Meg is kérdezte Pannától, hogy od’adta-e?
- Oda bizony, húgom. A Boldogasszony megígérte, kiengeszteli az édesanyád szívét Szücs Pali iránt. Átvette a tallért is s köszöni alássan.
No, már hogy volt, hogy nem volt, senki sem tudhatja, hanem az az egy áll, hogy maga a Szűz Mária csakugyan nem vihette a tallért a kartali zsidóhoz.
Hanem hiszen úgy félig-meddig minden kiviláglott rá egy hétre a gózoni őszi búcsún.
Szép, enyhe napok voltak. Sokan mentek Bágyról: Timár Zsófi talpig fekete gyolcsruhában, az öreg Bizi József, Böngérné, még az istentelen Filcsik István is egész háznépestől (bizony visszájárul fordul már a világ!), ott volt a hetykepetyke Vér Klári (hogy nem szégyell emberek közé jönni a gyalázatos!), meg ki győzné elszámlálni a többit: voltak jók-rosszak vegyest, köztük mondanom sem kell Gughi Pannát és Csuz Gábort.
Nagy sokadalom, vagy harminc processzió jött a környékről. Gózon, Bodok, Kartal, Szilke, Tarján, Beléd, Kesziről, Csoltóról a palócok, még tán a messze Majornokról is a katolikus rész. Ilyenkor volna jó kivenni árendába a papoktól a perselyeket!
A bágyiak hajlott estén érkeztek s alig hogy megjárták térden a kilenc kápolnát stációrul stációra, idejük sem volt szétnézni a mézeskalácsosok közt, hol legjobban hullámzott a népség, mindjárt besötétedett, s ott, ahol éjjelre megtelepedtek, a nagy részét nyomban elnyomta a buzgóság, csak kevesen hallgatták Gughi Pannát, ki csodás dolgokat beszélt el a gózoni Szűz Máriáról.
- Ház aztán, aztán; mondjad csak tovább, édes Panna lányom! - üsztökéli Filcsikné. - Mit mondott még a Szent Szűz?
- Mindent el kell neki beszélnem kegyelmetek felül.
- Oh, oh, oh! - hajtja a ragyás Böngér Panna éneklő hangon - de boldog is, aki olyan istennek tetsző, mint te! Ne adjam alád ezt a nagy kendőt is, Pannus? Úgy nézem, kemény a fekhelyed, drágám. Te pedig, Csuz Gábris, piszkáld meg egy kicsit azt a tüzet, hadd lássuk a galambom arcát, mikor beszél…
Gábornak nem volt kifogása: megcsóvált egy végén zsarátnok fahasábot s úgy világította meg a tömött fekete hajat s a szemvesztő két gödröcskét, mely azon a piros arcon mintha feneketlen verem volna, hova a nyugalma, lelke odaveszett.
- Mondjad csak, édes szívem - faggatja Filcsikné -, hogy néz ki a Mária?
- Jaj, nehéz azt elbeszélni… Vakító fehér arc, aranyos szőke haj, egész vállára omlik, bánatos kék szemek, hófehér jobb karján, mely tövistől vérzik, egy kicsike gyermek édesdeden alszik…
- Az ám… a kis Jézus! Szakasztott így van lefestve az én imádságos könyvemben…
- Meg a bodoki templomban! - teszi hozzá Gábor s átszellemülve szívja magába Panna minden szavát; hogy jön, hogy távozik a Szűz, vakító fény övezi néha, máskor meg egyszerű karton-ruha van rajta. De csak ő láthatja, ha egyedül van ott a Mária-fáknál.
- Hát ma meglátod-e? - kérdik.
- Nem tudom; álmomban szokott híni - felelte Panna, aztán Gáborhoz hajolt és a fülébe súgta: - De te azért csak gyere el, amikorra mondtam!
A tűz már nem égett, csak itt-ott pislogott egy-egy szikra a pernye alatt; az álom lecsukta lassankint a szemeket, távolabb is kialudtak a tüzek; s az egész búcsús nép, akihez jött, az Úr ölében pihent a téres tisztáson, mely az erdő alján elterült. Csend volt, csak a gózoni erdő zúgott balról s a levegőbe rebbenté meg szárnyát egy-egy éji madár. Emiatt pedig éppoly nyugodtan álmodhattak a hivők a vakító fehér arcról az aranyos szőke hajjal… mint amilyen nyugtalanul álmodozék ébren Csuz Gábor a gödrös, piros arcról a hollóhajjal.
A bodoki búcsúnép a tarjániak, belédiek, a túlsó oldalon pedig a jó Isten tudja, miféle népek fehéredtek körös-körül. Egy alak gyakran megmozdult köztük, mintha errefelé kémlelne. Gábor látta, hogy ott is váltig hánykolódik valami nyugtalan lélek, az sem tud aludni, az is a nagy semmit bámulja talán, mint ő.
Hosszú, hosszú idő telt el, míg végre megkondult fent a kálvárián a harang. Látta fölkelni Pannát az asszonyok közül s eltűnni az éjben: várt előbb egy félórát, úgy volt neki meghagyva, s aztán ő is ellopózkodott.
Sietve ment az erdő tövis-bokrokkal szegett gyalogútján, néha megállt a tüskét kivenni lábaiból, s ilyenkor mintha lépteket hallana a háta mögött. Követi tán valaki? De ugyan ki követné?
Lihegve ért a Mária-fákhoz. Panna már várta. Ott ült a kút párkányán, fekete, lebontott hajával játszadozott s a csillagok fénye mellett nézte magát a kút vizében.
- Sokáig maradtál, Gábor! Gyere no, ülj le mellém! - suttogá lágyan.
Kigyulladt a Csuz Gábor szürke szeme, oda is ült mellé, de nem merte átkarolni.
- Miért félsz tőlem? Hajtsd a fejedet az ölembe. Te is az Úr híve vagy, megjavítottam a lelkedet. A Szűz Mária megengedte, hogy szeressük egymást.
- Igazán mondta? - hebegé a legény babonás áhítattal s mégis kétkedőleg.
- Isten a tanúm rá…
E pillanatban a hold tányérja mintha a földre vágódva összetört volna és fényes cserepei szétesve, bevilágították a selyemgyepet.
Hűs szellő suhant át az erdőn. Gyönge zörejjel váltak szét a gallyak s hirtelen összecsapódtak…
…S eléjök lépett a fák közül egy mennyei látomány, egy nő: vakító fehér arc, aranyos szőke haj, egész vállára omlik, bánatos kék szemek… hófehér jobb karján, mely tövistől vérzik, egy kicsike gyermek édesdeden alszik…
- A Szűz Mária! - sikoltott Panna rémülten.
Gábor némán fedte el arcát kezeivel.
- Jaj nekem, Szűz Anyám! Oh, könyörülj rajtam! - verte mellét Panna kétségbeesetten s leborult a földre. - Bűnös vagyok. A pénzedet loptam, nevedre hazudtam…
A szomorú arcú anya szelíden elmosolyodott.
- Semmi közöm hozzád, jó asszony! Nézz ide, Gábor, a kis fiadat hoztam el. Ott a népek között nem akartalak megszégyeníteni.
Akadozva és szemérmesen folytatta:
- Meglestelek… utánad jöttem s itt megtaláltalak.
Gábor megdörzsölte érdes kezével a homlokát s félénken közeledett a beszélő felé. A gyermek éppen most nyitotta ki a szemecskéit s mosolygott.
- Megtaláltál, Kovács Maris, de nem is veszítesz el soha többé, ha megbocsátasz…
Maris nyájasan nyújtotta neki engesztelésül a gyermeket. Mohón kapott utána, de csakhamar eleresztette.
- Nem, nem! Hadd nézzelek még. Olyan nagyon szép vagy vele!

KÉT MAJOR REGÉNYE
1882
Biz a szegény Gyuri oda van. Ott fekszik a bundán az eszterhaj alatt, már félig a síré. Sápadt arcán kerek piros foltok vannak: Szent Mihály lovának a kantárkarikái. Az ínye is akár a rózsa.
- Rossz jel! - mondják az ápoló asszonyok, kik ilyenkor tele vannak szóval, tanáccsal. - Itt van, ni. Az apák haragja átokká nőtt meg a gyerekeknek. Szerelem lesz az oka, ha meghal… Hanem valami nagy öröm még tán segíthetne.
Az öreg juhász is azt gondolja.
- Ide hallgass, valamit gondoltam, Gyuri… Megteszem a kedvedért. Nem bánom, megteszem. Megalázom magam a fekete major juhásza előtt. Tudhattam-e, hogy olyan nagyon szereted Boriskát? Gyereknek néztelek, észre sem vettem… nem akartam észrevenni. No, de most már ne búsulj, nem ellenzem tovább, megkérem a kezét.
Az aszkóros legény arcán mosoly jelen meg, gyönge, bágyadt. Fejét fölemeli s félkönyökre dől az ócska bundán. Az is új volt valaha és virágos…
- Még ma. Ugye, még ma, édesapám?
- Mihelyt a nyájat kihajtom az »Ordas«-ba, ott rábízom addig a bojtárra, míg én elszaladok a fekete majorba.
A beteg hálás szemeket vet az öregre s elmélázva kérdi:
- Mikor kerül kend vissza, apámuram?
- Naplemente táján… valamivel előbb, mint egyébkor.
- Nehéz lesz kivárni! - sóhajtja a fiú. - Hanem egyre kérem; van a Boriska apjának négy csengője… ösmerem a hangjukat… ha jól végezte a dolgot, ha a leányt ideadják, kérje el a csengőket, kösse a négy vezérürü nyakára, hogy én messziről hallhassam.
- Úgy lesz, fiam.
- Attól a csengettyű-szótul, érzem, meggyógyulok.
- Hallani fogod, édes fiam.
A juhász elment. Elment ahhoz a kegyetlen emberhez, akivel örökös ellenség. De hát miért is ellenségek tulajdonképpen? Eh, bolondság, a közös legelő az oka; két juhász lelegelteti egymás elől a fű javát, ebből aztán bosszúság lesz, bosszúságból harag, haragból gyűlölség.
Délben zörgetett be a fekete major ablakán.
- Hallod-e, öreg fickó, Marci! Én vagyok itt, a veres major juhásza, én, Koppantyu Demeter. Egy virágért jöttem.
- No, hát gyere be, ha már itt vagy!
- Adod a lányt! Mi?
- Gyere be előbb, hadd lássam az ábrázatodat.
- Bolond vagy! Nem magamnak kérem. A fiamnak.
- Hát nem halt meg?
- Hiszen nem is beteg, csak gyenge.
- Azt mondják, szárazbetegségbe esett.
- Hazudnak! - mondá Koppantyu Demeter mogorván.
- Pedig tegnap beszélte itt valaki, hogy haldoklik.
A vörös major juhásza fölkacagott, de bizony erőltetve tette.
- Ostoba pletyka! Adod a lányt vagy nem?
- Nem adom, míg meg nem látom az ábrázatodat, te kevély kutya!
- Gyere te ki!
- Nem megyek. Én nem alázom meg magam.
- No, hát akkor itt várlak meg.
Leült egy kőre az udvaron, hallgatta, mit suttognak az eperfa levelei, mit döngnek a méhek, mikor azt a sárga hímet viszik a csápjaikon… és nézte az isten tehénkéit, amint kijönnek a rögök alul sütkérezni a napra.
Mégis csak szép ez a világ tavaszkor. Hogy nevet, hogy örül a természet! Minden élet elölrül kezdődik benne! Csak az az egy sorvad.
Fölugrott indulatosan, az ablakhoz ment s újra megzörgette:
- Hát jól van, no!… bemegyek hozzád!
Megnyomta a pitvar kilincsét, bement.
A fekete major juhásza mereven az arcába nézett. Bizony össze-vissza volt az karcolva barázdákkal, mintha lerajzolnák láthatónak azt a szomorú képet odahaza. Nem volt már azon az arcon semmi kevélység, semmi gőg; a veres major juhásza meg volt törve.
- Hát jól van, no? - mondá a fekete major juhásza. - Odaadom a leányt. Isten neki… legyen a tietek. Ő is bele fog egyezni.
- Hogy tudod?
- Az ő arcát is láttam tegnap és ma. Menjünk a kertbe, nézd meg te is, Koppantyu!
A kertbe mentek, de Boriska nem volt ott. Apja a nevét kiáltotta, de a tájék nem adott feleletet, csak az Ipoly locsogott bele a némaságba.
- Nyilván az Ipoly felé ment virágot szedni. …Itt a nyomok a homokban.
Arra tartottak a füzesen át. A téglaégető felől hatalmas süldő nyúl szaladt egyenesen feléjük, s aztán, mintha az útjukat szelné keresztül, az özvegy Gálné lucernása felé vágott rézsunt.
- Rossz jel! - mondá a veres major juhásza.
- Nini, a Boris kendője! Bizonyosan elaludt a bokor tövében.
De Borcsa nem volt ott, csak a kendője; az a gallyba akadhatott meg… Mégis különös dolog, hogy ott hagyta!
Most már a parthoz értek a juhászok. Az ereszkedőnél mintha két óriási tulipán nyílt volna ki a buja fű között, éppen úgy piroslott messziről valami.
Odamentek. A Boriska piros karmazsin csizmája volt…
Az atya megdöbbenve kérdé:
- Miért húzta ez le a csizmáját? Talán a lábát szorította, vagy talán…
A vén Koppantyu Demeter kiegészítette a sötét gondolatot:
- Vagy talán nem akarta magával vinni oda… oda, ahova ment…
A fekete major juhásza lehajtotta fejét és nem merte megkérdeni, hova érti. Szótlanul, megmerevedve néztek a vízbe. A pajkos Ipoly nem törődött velük, vígan locsogott tovább… de nem fecsegett ki semmit.
Pedig talán tudta, miért húzta le a piros rámás csizmát az a szomorú, szép leány. Mert nem volt rá semmi szüksége: az angyalok mezítláb járnak odafönn…
.......
Lábujjhegyen járnak a veres majorban. Gyuri rosszabbul van, benn a szobában fekszik s figyel, hallgatózik: »Jaj, a juhok jönnek!«
Hiába magyarázzák neki az öregasszonyok, hogy még nincsen este, minduntalan ki kell nyitni az ablakot, maga lássa, hogy még teli kézzel szórja a nap fényét.
- De lassan megy az idő! Menjenek, nézzék meg, porzik-e már az út, érkezik-e a nyáj?
De hisz még dél sincsen.
Nem bánja már ő azt, talán nem is érti. Egyszerre nagyot csuklik, feje erőtlenül hanyatlik a párnára, szemeit behunyja:
- Hallom a csengőket… - suttogja - hallom, hallom…
Édes mosoly pirosítja meg arcát, de csakhamar aztán kékes ónszín váltja azt föl.
…A csengettyűk mindig közelebb, közelebb szólnak. Már az érkező birkák robaját is hallja. A négy selyem-ürü vígan ugrándozik a nyáj előtt…
Behunyt szeme látja, még egyszer fölnyitná, de az már csak a fehérje; még egyszer szívná a balzsamos levegőt, de az már csak hörgés.
.......
Este megjött a nyáj, szomorúan csilingel az egyetlen csengő. A négy vezérürü nyakán nincsen semmi.
- Csakhogy megjöttél, öreg Koppantyu!
- Megjöttem, de nem szólnak a csengők, hogy a hangjuktól a fiam meggyógyuljon.
- Gyere be csak! Hallotta az már a szavukat délben s meg is gyógyult tőle!

A »KIRÁLYNÉ SZOKNYÁJA«
1882
Regényes völgyeink, ha ti megszólaltok, ha odaálltok az emberek közé igazságot tenni…
Az öreg Bogát-hegy ha kilép a ködből, a földszakadékok színes kavicsai beleavatkoznak a jó palócok dolgába. Erdők, mezők, tavak, folyamok, nádasok zordonan beülnek a bírói székbe…
Mert úgy volt az… mindenki emlékszik. Sokszor negyven-ötven boglya is lett a »Királyné szoknyáján« (amint a Gyócsi-had híres rétjét hívják), mert olyan széles rét az a rétek között, mint amilyen széles a királyné viganója lehet (kivált vasárnap) a többi közönséges szoknyák között. Többet ért az az egy rét a Gyócsi-család minden jószágánál.
De hova beszélek a Gyócsi-családról, mikor tudvalevő, hogy Gyócsi Istók halála után Mudrik Mihályt állította maga mellé férjnek az asszony, s hogy íme most a szemét ő is behunyta, az lett volna igazságos: minden dűlőt, minden földet három egyenlő darabra osztani, az ingó-bingó jószágot azonképp; a porta pedig hadd lett volna a nyomorék Imréé, ő fizetné ki, mint legöregebb és férfi, két kiskorú húgát, Gyócsi Esztert és a mostohaapjától való Mudrik Erzsit. Mert így szokás a becsületes emberek között.
Hanem a ház, a nagy rét is Erzsié lett. Gonosz apja az osztásnál megrövidítette, kijátszotta a Gyócsi-árvákat, pedig a megboldogult, akié a vagyon volt, nekik is úgy anyjuk, mint az Erzsikéé. Teljes lehetetlen, hogy meg ne forduljon a sírjában!
Imre a Bogát-hegyet kapta. Éppen olyan púpos a jószága, mint a háta. Nyomorult egy irtvány, az bizony nem hozza meg a száraz esztendőben a vetőmagot sem. Esztert pedig odaszorította a »Csipke« dűlőbe; árok hátán árok. Legelőnek se jó, még a telekkönyvbe is úgy van beírva, hogy »hasznavehetetlen«.
Minden jó lélek megbotránkozott a faluban, de a törvényes igazság meghagyta. Jól tudott beszélni Mudrik Mihály uram annak az igazságnak a nyelvén.
Nem is lehetett már ezen segíteni sehogy, hacsak még magához a királyhoz egy instáncia?… De az is, ki tudja, milyen ember?
A nótárius meg is komponálta olyan érzékenyen, szépen, hogy a kő is meghasadna tőle. De ‘iszen, okos ember a mi nótáriusunk, habár nem fogant is meg sehol a magasban ez a nehéz panasz.
Vígan jött haza Mudrik, de annál szomorúbban Gyócsi Imre a városból, hol a tekintetes vármegye is kimondta, hogy úgy marad minden, amint van. Imréé a Bogát, Eszteré a kavicsos ugar, a »Csipke«, Erzsié pedig a selyemrét, a »Királyné szoknyája«. No, ez után a szoknya után fognak még csak bolondulni igazán a csoltói legények…
Hiszen az is testvére neki, de csak az anyjáról, azután ez a másik az elhagyottabbik; szíve ehhez húzza. A maga dolgát nem bánná, rút is, púpos is, hasznát se vehetné a vagyonnak, aztán, ha a házból is kitudják őket maholnap, ő még beállhat valahová cselédnek, de a szegény Eszter?… Oly kicsike, vézna; aztán istenem, hiszen csak gyerek még.
Fölemelte öklét. »Hej, ha most itt volna, aki koldussá tett!« Csordultig tele volt a szíve keserűséggel. Ha úgy kiönthetné, ha úgy elpanaszolhatná valakinek, ha ezek a hegyek, folyamok és bércek azt mind megértenék!
Haragos zöld színben mosolyogtak feléje távolról a csoltói rétek, amint ott haladt a poros úton a Bogát alatt. A »Királyné szoknyájá«-nak mintha ránca volna, egymás fölé hajlik rajta hosszú hullámzó csíkokban a sugár s az árnyék.
Éppen a nap nyugszik s még a vén Bogátot is hogy megaranyozza… Az ott rajta az ő vetése. Szép abban a hegyben az igyekezet. Elég hitványak ugyan a kalászok, de csak mégis megnőttek. A kék búzavirágok is éppen olyan szépen fonódnak közéjük, mint egyebütt.
Istenem, istenem, de csak szép is ez a csoltói határ! A paradicsom is nehezen lesz ilyen…
Igaz, hogy az övé belőle a legcsúnyább rész, ez a kopár hegyhát, de hát mégis csak van valamije benne. Aztán nem is olyan rossz az, ha jobban meggondoljuk, csak jól kell művelni. És legalább a víz nem viszi el, ha terem rajta valami.
De már az Eszter jussa, az csakugyan nem ér semmit, azt még szántani sem érdemes.
Olyan innen az a széles nagy ugar a mezsgyén túl, mint egy odacsapott csúf folt valami zöld ünnepi köntösön, szemet bántó, szomorú: szakadékaival egy mindig terjedő seb az anyaföld testén.
Amint odább mellette vinné útja Imrét, megállott, megnézte még jobban.
Bizony csenevész egy tartomány! Nem terem itt meg semmi, csak az árvaleányhaj teng a szakadékok partján. A szegény kis Eszterkéé is épp ilyen fehéres…
De nini, milyen szép fűbokor nőtt odalenn a kavicsok közt! Milyen buja kövér, s hogy ránevet Imrére! A »Királyné szoknyáján« sem terem ennél különb, még annak is legszebb fodra lenne. De hiszen van ennek a földnek ereje, ha akarja. A cukorrépa is lám, hogy nekiindult a túlsó végben… Nem kell ezt a földet mégsem lebecsmérelni.
Lement az árokba, megsimogatta a bokrot. De puha, de kedves, mint a selyembársony! Ugyan beszélgetnek-e néha ezek a fűszálak? Hát már miért ne beszélgetnének?…
Aztán olyan furcsa az, ha valami durva láb letapossa őket, meggyűri, összegázolja, reggelre azért megint csak felkelnek, mintha sohasem lett volna semmi bajuk. Mégis különös az, hogy ezek a picike gyenge füvek erősebbek az embereknél…
Patkós csizmái alatt megcsördültek a kavicsok, a jó, agyagos palóc föld szép, színes kövei. Hát biz ezeket nemigen szokták gyűrűbe foglaltatni, hanem azért mégis nagyon szépek. Az emberek a hibásak, nem a föld. Az csak olyan jó szívvel adja ezeket is, mint az aranyat, ezüstöt, csakhogy mi nem becsüljük meg, mert nem tudjuk kitalálni a hasznukat.
Pedig már az is milyen nagy jóság a földtől, hogy míg odafönn a tótok között nagy szürke kövekkel béleli meg magát, amikkel azoknak annyi bajuk van, itt mintha kedvezni akarna, apró, tetszetős kavicsokat hány ki.
Imre lehajolt és tele szedte a szűre ujját. Volt azok közt kék, sárga, piros és aranyszínű. A szakadékban alant egy nagy fekete kőnek látszott a csücske: amint sarkával ráhágott, lehámlott belőle egy darab, azt is a többi mellé tette. Jó lesz a kis Eszternek otthon játszani.
Megkönnyülve folytatta útját hazafelé. Egészen megbiztatta a hegy meg az ugar. Hiszen csak rájuk kellett nézni, hogy megelégedjék velök. Még tán jól is van az úgy, hogy Erzsié lesz a selyemrét. Maholnap meg talál halni az apja, nem marad senkije, ő pedig csak itt lesz azontúl is a húga mellett. Aztán Eszter arca is sokkal szebb, kevesebb ráadással jut annak idején főkötő alá. Bizonyisten, jól van az így, ahogy van!
Úgy elgondolkozott, hogy észre sem vette az öreg úri vadászt, ki a hegy felől közelgett, csak mikor már megszólította.
- Jó estét fiam! Hova való vagy?
- Csoltóra.
- Akkor azt is tudod, kié ez a hegyhát?
Imre elmosolyodott. Egészen egyenesen mégsem veszi magára, nincs vele mit dicsekedni.
- A Gyócsi Imréé - mondá kelletlenül.
- Úgy nézem, szántónak használja. Arra ugyan nem lehet valami nagyon jó.
Imrét bosszantotta a lenéző beszéd. De bizony csak nem hagyja bántani a Bogátot.
- Maradhatós biz az, egészen maradhatós.
- Hát az út milyen tőle a belédi üveghutáig?
- Csintalan, majd mindig csintalan…
A vadász dünnyögött erre valamit s mert éppen a faluba értek, elválóban kérdé:
- Hol lakik az a Gyócsi?
- Itt a mostohaapjánál. Én magam vagyok az - vallotta be pirulva.
- Akkor hát veled alkuszom meg.
Imre nem bírta elgondolni: mire, s álmélkodva nézte, amint az idegen úr igazán utána jön a házba.
Mudrik otthon volt már, mert ő kocsin jött.
Gyanús szemekkel kémlelte az idegent, attól tartott, valami prókátort hozott magával a fiú. Hanem hiszen jókor hozza már…
Erzsike a mézeskalácsaival és a fabábuival játszott. A két évvel idősebb Eszter az asztalon könyökölt és sóvárgó szemekkel nézte húga kincseit. Neki nem jutott semmi a vásárfiából.
Szép kék szemecskéi a bátyja felé fordultak, panaszkodón, reménykedve, várakozólag.
A púpos észrevette s a kedvetlenség felhője futott át arcán. Nem is hallotta, hogy az idegen mit beszél. Mudrik Mihály őkigyelme felelgetett neki.
- Micsoda? A Bogát-hegyet akarja megvenni a mostohafiamtól? Megbolondult az úr? Hallod-e, Imre, meg akarja tőled venni a Bogátot. No, felelj hát neki.
Aztán nevetve csapta össze a tenyereit. No, ugyan pompás dominium az! Ugyan mit adna érte az úr?
Imre maga is nagy szemeket meresztett s zavarodottan makogá:
- Nem adom a hegyemet!… dehogy adom. Hiszen úgysem venné az úr semmi hasznát… Én pedig megszerettem, igazán megszerettem.
Eszébe jutottak a kavicsok, amik a szűre ujjában vannak. Elmosolyodott, megörült nekik s hamiskás hunyorítással magához intette Eszterkét.
Az tündöklő arccal szökött oda s kezeivel összefogta a köténykéje első szélét: csak belefér talán, amit Imre bácsi hozott.
Kirakta a köveket egyenkint. Félénken nézte, tetszenek-e húgának? Hogyne tetszenének!
Tapsolt örömében, vagy talán azért is, hogy az Erzsi figyelmét oda vonja, mintha azt mondaná: »Látod, mim van nekem!« Aztán ő is visszaült az asztalhoz, eleinte húzódozva Erzsitől, messzire. Idegenül, irigykedve méregették az egymás játékait, melyiké és többet, de mind a kettőnek látszott a tekintetén, hogy a fagy nemsokára fölenged.
- Ejnye, fiam, ide hallgass hát… - szólt a vadász türelmetlenül. - Nem jöttem én ide tréfálni, komoly vevő vagyok… a belédi gyáros.
- Az a gazdag ember - vágott bele élénken Mudrik Mihály -, akié az üveghuta meg a nagy majorság?
- Éppen az üveghuta hozott ide. A Bogát földjére szükségem van az üvegcsináláshoz. Eddig négy mérföldnyiről hozattam az anyagot, mert nem tudtam, hogy a Bogát gyomra is viselős vele. Ma megvizsgáltattam. Nekem az a hegy sokat ér, mert közel van. Megveszem tőled jó pénzen.
Mudrik arca olyan vörös lett, mint a skarlátposztó, de annál halványabb az Imréé.
- Nem tudok én megválni attól a hegytől - szólt restelkedve. - Nekem jutott, legyen az enyim.
- De ha jól megfizetném?
- Nem adom én azt még talán…
Gondolkozott, micsoda nagy dolgot mondjon:
- …Még talán ezért az egész határért sem.
Az üveghutás elmosolyodott.
- No, jó, jó… látom, hogy igazi palóc vagy… odanőttél a röghöz, - akkor hát kiveszem árendába. Vagyis csak a belsejét. Szánthatod, művelheted a tetejét. Adok érte évenkint ötszáz forintot.
Most már Mudrik Mihály sápadt el az irigységtől s Gyócsi Imre pirult ki az örömtől. Hiszen annyi pénz együtt talán nincs is a világon! Ötszáz forint! Még a »Királyné szoknyája« sem ér talán annyit. Micsoda gazdag menyasszony lesz ebből a…
Eszterke volt az első gondolatja.
- Eszterke! No, nevess hát! Gyere ide, lelkem.
De az Eszterke nem nevetett, makrancos arcot vágott. Hogy ím az egyik kavicsot a szájába vette és megnyalogatta, kisült, hogy nem cukorból van.
- Hisz ezek kövek! - sóhajtá elpityeredve. - Egye meg őket.
S durcásan vágta földhöz valamennyit.
Hát az egyik, a fekete kő éppen odagurult a hutás lábaihoz.
Fölvette, megkopogtatta az ujjával, a pápaszemén keresztül is még egyszer megnézte.
- Ejnye, de finom fekete kőszén ez! Honnan hoztátok?
- A kis húgom földjén egy nagy kőből törtem. Tele van annak a belseje ilyenekkel.
- No, fiam - mondja a hutás fölugorva -, tudod-e, hogy ti gazdag, de nagyon-nagyon gazdag emberek vagytok!?
A lányka, ki csak most lett figyelmes az idegenre, abbahagyta a sírást és bámészan nézte ősz haját, hosszú fehér szakállát. Hallott ő már valahol a mesékben ilyen kinézésű emberekről.
Imre pedig behunyta a szemeit s nehogy fölébredjen, nem merte kinyitni sokáig.
Pedig kinyithatta bízvást, mert szín valóság lett a dologból. Hisz mindenki tudja, hogy történt, hogy nyitották meg a csoltói kőszénbányát.
Sőt a magvát is kitalálták… mert nem ostoba nép az… tud ez gondolkozni, ha akar… s van ám a vármegyénél is nagyobb hatalom… akármit mondjon is Filcsik uram, aki istentelen pogány ember.
Hegyek, folyók, völgyek vették itt a kezükbe ezt az osztálydolgot.
A Bogát meg a »Csipke« még szelídek voltak, Mudrik Erzsi rétjét bizony nem bántották, a Gyócsi-árvákat csak fölsegítették.
De a Bágy kegyetlen. (Ámbátor sokszor füstölög a Bogát is, hátha az húzza le neki a felhőket?) A Bágy négy álló évig egymás után öntötte el a réteket s akkora nádast növesztett a »Királyné szoknyáján«, hogy évről évre bízvást eheti a rozsda otthon Mudrik Mihály uram kaszapengéjét.

SZEGÉNY GÉLYI JÁNOS LOVAI
1882
Előbb a »Bokros« aranyszőrű nyakát csinosítja ki bent az istállóban a gazda, tengeri-haraszt pántlikával, majd a »Tündér« éjfekete sörényét fonja be, azután sorban a többiét.
Megérti a négy okos állat a parádét… a csörgőket is a kantárhoz kapcsolják… éppen mint tavaly ilyenkor, mikor a szép özvegy molnárnét, Vér Klárát hozták a házhoz s olyan kevélyen hányják-vetik a nyakukat, mintha a vicispány hátaslova volna valamennyi…
De ha volnának bár magáé a nádorispányé, hogy arany rácsból etetnék rózsa levelével, ezüst vályúból itatnák a gózoni szent kút vizével, mégsem lehetne olyan jó dolguk, mint a Gélyi János keze alatt.
Maga nevelése mind a négy, a szemei előtt nőttek fel ilyen gyönyörűségnek, ő gondozta, fésülte őket éber szeretettel, megmosta a zabot, de meg is rostálta, mielőtt od’adta, kiszedte a szénából, sarjúból, ami nem jóízű, takargatta őket télen meleg pokróccal, nyáron megúsztatta, kis csikó-korukban meg is csókolgatta.
Most már nem csókolja, mióta menyecske került a házhoz, mégpedig az a bizonyos, a régi szerető, aki, mert másé volt már egyszer - kétszer lett édessé… Most már nem csókolja, de azért él-hal értük most is s nem adná a négy lovát tizenhat csoltói, bodoki ménesért.
Pedig ha van valami nagy dolog a világon, az mind a morzsa csak a Csoltó, Bodok dicsőségéhez mérve. Kilenc vármegyében tudják, ötvenkettőben mesélik a lovaik szép növését, vékony lábaikat, módos csípőiket, gyönyörű nyakukat.
Ahol egy nagy úr van, Csoltóra, Bodokra jön négyest válogatni a parasztoktól és bizony megesik ilyenkor… legalább az öreg Csillom Pál megmondta egykor a belédi grófnak, mikor nősült, hogy de bizony abból a házasságból semmi sem lesz tavaszig, mert az én kis csikóm még fiatal és a Péri Jánoséra is korán volna a hám; egyebütt a világon pedig nincs ilyen ló.
…Bezzeg van már most, elleste a tudományukat Gélyi János s olyanná nevelte ezt a négy csikót, hogy mikor végigrepülnek Csoltón, Bodokon, kiszalad a falu a csodájára s elsápadnak az emberek az irigységtől.
…Ahogy befonta a sörényüket, felrakta rájuk a szerszámot, úgy be volt csomózva az egyik hámistráng, hogy alig bírta kioldani. A négy tüzes csődör nyugtalanul rakosgatta szép, karcsú lábait s csapkodott a farkával ide-oda.
Az istálló ajtaja ki volt nyitva s szép pirospozsgás menyecske jelent meg benne - de nem vette észre Gélyi Jánost: a Ráró nyaka és a szénatartó eltakarta.
János se vette észre az asszonyt, de nemsokára hallotta suttogó hangját odakünn… szaggatott szavakat, amelyeknek értelme is alig volt, mire hozzá értek. Vajon kivel beszélget?
»Mondja meg neki, a lagziba én is elmegyek, de aztán… nem tudom még mi lesz…«
Ez a Klári szava volt, tisztán hallotta. Aztán egy cserepes, nyöszörgő köhécseléstől kísért hang felelt, ki tudja, mit, nem lehetett megérteni. Hanem a Klári suttogását ismét megértette.
»Két mályva-rózsa lesz a mellemen, legyen ott… legyen a kenderáztatóknál.«
János kiejtette kezéből a Ráró kantárját, nagyot csördült a dobogón a sok karika, meg a zabla, de nem hallotta… nem azt hallgatta.
»Ha a piros rózsát ejtem ki kezemből az útra, akkor maradjon, ha a fehéret, akkor jöjjön.«
Gélyi János alig bírta felszerszámolni a negyedik lovat, elszorult a szíve, megzsibbadt a keze, mindent visszájárul tett. Sötét sejtelem nehezedett a szívére. Hallotta ő már valaha ezt a szelíd hangot ilyennek!
Eh, bolondság! A szavak is megijesszék? Aminek teste nincs, annak is árnyékát lássa? Fekete gyanúnak fehér ágyat bontson?
Nyugodtan vezette ki a felszerszámozott lovakat megitatni. Klári éppen akkor kísért ki a kapun egy töpörödött öreg asszonyt.
- Ki volt az az ördög nagyanyja? - kérdé a fiatal gazda féltréfásan.
- Vőnekiné, a templomsorról.
- Mit keres nálad az a boszorkány?
- Egy kis élesztőt kért szegény.
- Hüm! Hát kenyeret dagaszt őkigyelme? …No, de most már siess felkészülni, Klári! Mindjárt indulunk.
A könnyű szekér már ki volt húzva a színből s megkenve állt az udvaron, egy perc alatt be volt fogva. Felültek.
János meglegyintette az ostort a négy tüzes állat fölött s azok prüszkölve, ziháló orrlyukakkal, aprózó táncban indultak ki az udvarból.
Végigtekintett rajtuk s amint elnézte azt a négy formás főt, mely hol a szügybe vágódik, hol fölhajlik nagy kényesen, a rézkarikák a szerszámon amint csillognak, tündökölnek, a cifra sallang hogy körülröpködi nyúlánk derekukat és az acélpatkó amint meg akarja lábaik alatt gyújtani az anyaföldet, szíve megdagadt örömében.
De jó is, hogy oda nem adta a négy lovat senkinek, pedig hányszor kérték. Csak nemrég is négyezer forintot rakott össze Bodok, Csoltó, hogy megvegyék és agyonüssék a határon. Hadd vesszen magva a különb fajnak!
De a lovakról egyszerre leesett a tekintete a felesége szép piros arcára, hófehér keblére, hófehér keblén a két mályvarózsára, pirosra, fehérre.
Megmondta… így mondta.
Kieresztette az ostort Gélyi János, röpült a négy ló, ágaskodott a gyeplős és az ostorhegyes, a szép asszony rózsás tenyeréből ernyőt csinált hamis szemeinek, merengve nézte a vidéket s ő is röpült.
- Nem is hittem, János, hogy elviszel, tudom, nem szívesen teszed… mert még a rossz nyelvek nem teltek be velem, aztán meg…
Megvárta Vér Klári, hogy az ura szóljon, kérdezzen, de az is a vidéket bámulta, a szaladó réteket, a közeledő kenderáztatókat, melyek úgy csillogtak zöldes vizükkel, mint valami gúnyos szemek, s messzebb a hegyszakadékokat, ezeket az öblös, nyitott koporsókat.
- Aztán meg azt gondoltam, hogy mivel a holnapi vásárra készültél, a Csillomék lakodalmáról egyenesen oda indulsz.
Még erre sem felelt Gélyi János. Csak hadd jöjjön még közelebb az az asszony a töviseivel.
- Ej, beh kényes lett kend! Beszélni is restell. Hogy lesz hát, hadd hallom? Ott hagysz-e azalatt, vagy magaddal viszel?
- Ott hagylak - mondá kelletlenül. - Úgyis három napig tart a lagzi.
A kenderáztatókhoz értek. A dűlő-úton ott mendegélt Csipke Sándor a tulipános szűrében, az ünneplő kalapjával, s úgy tett, mintha csak véletlenül fordulna meg a kocsirobogásra, - pedig azt még a föld is messziről megérzi, ha a Gélyi János négy híres lova jön.
De mit most a lovak!… A felesége arcát fürkészi. Ni, hogy csillog a szeme, ni, hogy oda nézett a nyalka legényre, epedően, lopva, hosszan vetette rá édes tekintetét.
…S jaj, kiesett kezéből, nincs többé mellén a fehér mályva-rózsa.
Ereszté a gyeplőt ellankadó keze mindig jobban, jobban… mint a siető szél, ha felhőket vinne, vágtatnak szilajan Gélyi paripái; nem is paripák már, a szörnyű sebesség összegyúrja őket egy fekete szárnnyá, amely röpül… röpül… Nem is szárny az, de tán a megvadult halál!
- Irgalom, segítség! Oh, tartsd azt a gyeplőt! - sikolt fel Vér Klára. - Itt a hegyszakadék, jaj, ott is egy örvény!…
- Verjen meg az Isten; de meg is fog verni!
- Oh, tartsd azt a gyeplőt, édes uram, férjem!
Tartotta is, de csak míg kioldta rajta a bogot. Csettentett a szájával s egy lóriasztó szisszenést hallatott:
- Gyí, Tündér! Ráró!
Aztán odahajította a két kibontott gyeplőszárat a Bokros és a Villám nyaka közé…

A GYEREKEK
1882
Mikor megindultak a menyasszonyi háztól, a malomzúgóig ért a nászmenet, olyan hosszú volt, mivelhogy két mágnás-familia került össze: a néhai Csillom János Józsi fia Bodokról és a kartali Major Jánosék Anna leánya.
Kilenc szekérben ült csupán a násznép, a tizedikben a Gilagóék bandája. A legutolsón a tulipános ládákat hozták, meg az ágyat. A legelső kocsin a menyasszony ült fehér koszorúval, mellette lovagolt hóka lován a vőlegény.
Hanem mikor a bodoki köves határba értek, megbotlott a Csillom Józsi lova: pedig nem vak, de még lámpás is van a homlokán. Mégpedig úgy botlott, hogy a lovas maga is lefordult róla a hóba, mert ha alácsúszott a nyereg, hiába volt kezére csavarva a kantárszár.
Leesett; az ügyetlen állat ráhágott dolmányára is; alig tudott föltápászkodni s mi tűrés-tagadás… megütötte magát a fagyos rögökön és elkezdett keservesen sírni.
A kis menyasszony csak nézte, nézte egy darabig és mert mindenki nevetett, addig-addig csucsorította a száját ő is nevetésre, hogy egyszer csak eltört a mécses… elpityeredett.
Józsi nem mert többé lóra ülni, menyasszonyához kívánkozott a kocsiba. A lovat odakötötték a saraglyához. Még kevélyebben vagdosta fel kendős fejét, míg bent a gyerekek érzékenyen ríttak, ami aztán lassankint csendes, pihegő zokogásba ment át.
Homokos Pálné, Filcsikné és Felsővégi Kapor István - aki nagyobb pletyka a vászonnépnél is - gúnyosan nevették ezt a dolgot.
Hát még ezek is házasemberek! Oh, hogy is lehetett ilyen két tacskót összeadni! Az egyiknek bábu kellene még, a másiknak papiros-sárkány, nem feleség… Vagy ha mégis meg akarta házasítani a gyámja, kerestek volna neki olyan párt, akinek már megjött az esze. Ott van, teszem azt, mindjárt a szomszédban a nagyobbik Péri-lány… azzal jár jól valaki.
Hiszen szép, szép a menyasszony, akár a gyönge majoránna; a legényke is nyúlánk, jó növésű, mint a rozmarinszál, össze is illenének valamikor, de most még - uram én istenem! - mi lesz ezekből, ha majd a lakodalom után hazamegy Majorné asszonyom meg Seregély uram, a gyám, s magukra maradnak a nagy Csillom-portán?
Hát bizony az lett belőlük, hogy egész nap csókolóztak, s mikor a zajos násznép elszállingózott, még elevenebb lett a ház az ő nevetésüktől és ajtócsapkodásaiktól.
Uzsonna táján jutott csak eszükbe, hogy még nem is ebédeltek.
- Annácska!… No, ne szaladj hát! Nem a csókod kell… Tudod-e, hogy még ma nem ettem?
- Az ám - mondja az hüledezve -, én sem, Józsi, én sem ettem.
- Tudsz-e te főzni? - kérdé a férj aggodalmasan.
A kis Anna elgondolkozott; fehér homlokát asszonyosan ráncba szedte s a jobb kezét méltóságosan csípőjére szorítá.
- Hát hogyne tudnék! - felelte vontatottan s lángba borult arccal osont ki a konyhába.
Egy félóra múlva már bent volt a leves. Belemerítette Józsi a kanalat, de az első kortynál elsápadt, felugrott.
- Megmérgeztél! - sziszegte halálra váltan.
- Oh, én szerencsétlen! Nem tudok én semmit. Jaj, minek is vettél el!
Nagy ijedelemben voltak a kicsinyek, amikor éppen benyitott özvegy Tél Gáborné s megízlelvén az ételt, kitalálta, hogy az bizony nem méreg, hanem igazi só helyett timsót vett ki a pohárszékből a menyecske, s azzal sózta meg a kis gyámoltalan a ciberelevest.
Híre is ment, de nyomban, ennek a szégyennek a faluban s az lett a következése, hogy Télnét meg kellett fogadni főzőasszonynak: negyven váltó forint, tizenkét rőf vászon és egy pár fejelés gyertyaszentelőkor.
Meg is érte volna a summát, mert meg tudta adni savát-borsát az ételnek, meglátszott, hogy a főtisztelendő esperes úrnak főzött hajadon korában, - csak ne lett volna olyan nagyon kötekedő és goromba! Alig hogy megmelegedett a portán, mindjárt ő lett az úr mindenben, kifogott az együgyű fiatalokon.
Féltek tőle, mint a tűztől. Pletykának, háborúnak ő volt a szítója. A faluba ő hordta szét a híreket, s amennyit vitt, annyit hozott. Pedig minden híre egy-egy éles tövis volt, vagy ha nem, ő idomította át olyan ügyesen tövissé, hogy ahova szúrta, vérig hatott.
Tűrték a gyerekek egy ideig s lopva sompolyogtak be a házba vagy ki a házból, nehogy szóba álljon velük, de végre a rossz bánásmód az ő ártatlan szíveiket is csordultig töltötte meg keserűséggel Télné iránt.
- Ha az én jó anyám itt volna! - sóhajtott fel Anna nemegyszer.
- Hát akkor ugyan mi lenne?
- Útilaput kötne a talpára. Mert az én anyám nagyon hatalmas asszony ám, Józsi…
- Ejnye, hogy az nem jutott eddig is eszünkbe. De ha késett, nem múlt. Meg mered-e tenni?
- Én? Már hogy én? - selypíté Anna húzódozva.
- Éppen hogy te. Asszonyok dolga az ilyen.
- Az asszonyoké? Jól van hát. Holnap elküldöm.
Dehogy küldte, dehogy. Sőt, mert észrevette Télné, hogy forralnak valamit, még házsártosabb lett: ember, állat nem maradhatott meg nyugton miatta. Gazdáját kamasznak nevezte, apró gazdasszonyát veréssel is fenyegette.
- Hát mégsem kergetted el!… - szólt Józsi szemrehányóan. - Látod… látod!…
Annácska megint sírva fakadt, odaborult a Józsi nyakába és behunyva szemeit, szelíden suttogta:
- Ne kívánd azt tőlem, Józsi! Nem merem… nem tehetem. Te vagy a férfi…
- Meg is mutatom! - vágott közbe Józsi kevélyen.
De bizony csak a szónál maradt ez is. Addig-addig halogatta holnapról holnaputánra, míg egyszer csak eszébe jutott az Anna anyja.
- Eredj érte, kis pehelykém… Ő majd elküldi a cselédet.
- Hová gondolsz? Egy napi út, ebben a nagy hidegben.
- Nem lesz semmi bajod, úgy betakargatlak. Holnap itthon lesztek.
- Jó, nem bánom, de a csengőket is föltesszük a lovakra.
- Majd bizony! Én a csengőimet nem adom koptatni.
- Én pedig nem megyek a csengők nélkül - durcáskodék Anna -, inkább maradjon hát a Télné; úgyis jó asszony az… hála istennek, hogy itt van.
De mi ilyenkor a harag, ha nem bárányfelhő?
Eső se lett belőle, úgy múlt el hirtelen.
Anna elutazott az anyjáért, s másnap, mint mondva volt, estefelé be is robogott Csillomék portájára a csengő szán.
Előre ugrott le a kis menyecske s beszaladt férjéhez:
- Jaj, elhoztam!… Fussunk el messzire. Siessünk a kertbe, mert mindjárt kezdi.
Azaz, hogy már kezdte is. Még alig hogy kikászmálódott a nagy bundából, már fent a kocsin rágyújtott:
- Ej hó! Hol az a személy? Hadd lássam azt az áspiskígyót! Majd mindjárt megmutatom én neki az utat innen! Hej, Télné, vén Télné! Jöjjön csak ki!
A gyerekek összebújtak a kertben egy dértől csillogó ribizke-bokor mögött; orcáik egymást érték s nem a hideg csípte, de az ijedelem, az izgatottság festette pirosra. Lélegzetük elállt; szíveik hangosan dobogtak.
- Hallod? Jaj! hallod-e? - suttogta Anna, amint egy-egy erősebb hangot odahozott a szél -, istenem, istenem, csak szerencsésen végződnék ez a rettenetes nap!

HOVA LETT GÁL MAGDA?
1882
Van is mit dicsekedniök a bodokiaknak a savanyú vizükkel! Ha megszoktuk az édes vizet, hát isszuk az édes vizet és nem vágyakozunk a savanyúra. Víz, víz! Hiába állították oda határőrző Szent Vendelint a csevice háta mögé, több galibájuk volt már vele, mint amennyi gyönyörűségük.
Igaz, hogy jó erős víz; a verebet, fecskét, ha nem magasan röpül el fölötte, megkábítja, megfojtja, úgyhogy az halva bukdácsol bele a levegőből. Sok apró madárnak lett a temetője. Mert minek jár alant, ki a magasba termett.
Az se utolsó dolog, hogy mikor csépelni mentek erre nagy rajokban a brezinai tótok, az egyik, aki megszomjazott közülök, széles kalapjával merített belőle s úgy ivott egy nagy kortyot.
- Emberek! - mondá hüledezve - bor, vesszek meg, ha ez nem bor!
Megízlelték egymás után. Persze, hogy bor, csakhogy nagyon meg van keresztelve.
Mohón nekiestek erre s abban a tudatban, hogy csakugyan borban dúskálnak, becsíptek a tótok, s olyan táncolást, dalolást vittek végbe a kút körül, hogy egész Bodok összeszaladt a csodájára.
Hanem aztán volt e miatt a kút miatt »hiba« is. Mikor azt a határigazítási pört vitték a majornokiak ellenük s megnyerték a felső réteket, úgyhogy immár a kút is az ő határukba esett, a prókátor felszámította az eddigi haszonélvezetbe a savanyúvizet is, melynek használata huszonhét esztendő óta naponta egy váltó forintnyi jogtalan hasznot eszközölt minden bodoki ember egészségi állapotában, minélfogva most ezen kártétel egy kerek summában lészen visszatérítendő a majornokiaknak.
No, ha ezt így ítéli meg a tekintetes vármegye, nemcsak az egész határ úszik utána a kútnak, de a hajszálaik sem az övék többé.
A rétet már nem is sajnálták, a Szent Vendelinen is segítettek, rávésetve, hogy »Ezen Szent Bodok helysége költségén emeltetvén, ámbátor most kápolnástól, mindenestől a majornoki határban vagyon, mindazonáltal a bodoki határra ügyel fel«, de bezzeg a kút, vagyis az újonnan támasztott követelés miatt nagy rémület volt a faluban.
Nem is tudom, mi lett volna a vége, ha észre nem térnek s nem fogadnak ők is ügyvédet, aki megint visszaperelte a régi határt.
De ha elmúlt a veszedelem ez úton, volt még az ördögnek is erre egy gyalogösvénye.
Mert tisztesség minden pártának, ha fényes, de hiába hímeznénk-hámoznánk, ami úgy van, úgy van, a bodoki lányból sose lehet egyéb, mint legfeljebb bodoki menyecske. Más faluból való legény ide ugyan nem téved kérőbe, de még a bodoki ember is, ha szerét teheti, idegen helységből hoz magának asszonyt.
Olyan vékony itt a fehérnép erkölcse, mint a suhogó nád, koronája hajló, töve mocsárba vész. S ennek is csak, váltig bizonyítom, az a kút az oka.
Színes korsóikkal oda járnak a lányok, arra várják őket a legények. Az a savanyú kút az oka sok édes találkozásnak, sok keserű megbánásnak…
Cifrán kiöltözve, ropogós szoknyában, begyesen, kacéran, nyíllal a szemükben úgy húzódnak át, mint a pávák. Az ördögé már az, aki ezt az utat egy-két évig járja.
Ott van, hogy ne is említsem Vér Klárát, Péri Juditot… elég abból a szelíd Gál Magda esete. Mert nem úgy volt ám az, ahogy Gálné, az édesanyja, hiszi, meg beszéli… Az ilyen öreg asszonynak már létra van a szívétől az eszéhez!
Amilyen pirulós, szégyenlős, hisz gyerek még a Magda, bizony csoda esett, hogy úgy egyszerre rákapott a kúthoz való járásra.
Akkor volt az, mikor azok a lókupecek tanyáztak a faluban s itták az áldomásokat a korcsmában. A leghetykébb köztük, valami Sás Gyuri, ki-kikacsingatott, kijött az ajtó elé is, némelykor pedig útban találta a kis Magdát.
Csinos fiatal ember volt. Minden esztendőben megfordul itt egyszer s a legjobb lovakat veszi össze. Néha tíz darabot, máskor nyolcvanat is. S erről lehetett megtudni, csinálnak-e vagy se háborút az idén a királyok?
Özvegy Télné mondja, hogy nagyon szemügyre vette azt az éretlen gyereket, a Gál Magdát… Tegnapelőtt este szóbeszédbe álltak, tegnap már meg is csipkedte. Igaz, hogy Magda ráütött a kezére, de ma már összecsókolta - s az igaz, hogy rá sem ütött a szájára.
No, de a Télné szava nem jár komolynak, kivált a Magdára nézve, mert nem olyan nevelés, sem nem olyan fajta… anyja is becsületes asszony annak s pórázon tartja.
Hanem hogy annyi savanyúvíz fogy egy idő óta a háznál, az mégis csak gyanús volt egy kicsit. Azon a bizonyos napon is háromszor volt Magda a kútnál. Nem volt odahaza maradása, nyugta, ami a kezeügyén megfordult, mind visszájárul volt megtéve.
Gálné asszonyom csak úgy szikrázott a haragtól.
- Már megint azt a korsót nyaggatod? Hova szaladsz már megint? Micsoda dolgod van neked örökösen annál a kútnál? Azt szeretném én tudni, hé?
Lángba borult a kis Magda fehér arca. Egy szót sem tudott volna kiejteni a világért.
- Veted le mindjárt azt az ünneplő ködmönt?! Ejnye, te erdei gyík, hát hogy mered azt a selyemkendőt a nyakadba venni? Hát hétköznapra való az a tisztességes emberek gyerekinek? Hányd le, de mindjárt! Nem vettem én azt se az alsó végnek, sem a felső végnek. Hanem vettem az Úr házába, vasárnapra. Az Úrnak teljék az ő szent kedve abban a selyemkendőben…
Magda elpityeredett s félénken, reszketve hányta le magáról a ruhákat.
- Most pedig takarodj a szemem elől… Hanem azt mondom, hogy össze ne törd azt az újdonatúj fehér korsót… Uram, én istenem, ez már a harmadik korsó húsvét óta… Mert ha te azt a korsót összetöröd, vissza ne kerülj ide többé! De vissza ne jöjj, mert amilyen igaz, hogy én vagyon az özvegy Gálné, olyan igaz, hogy összetöröm a csontjaidat! Hallod-e, hej, vesd le még azt a csizmát is!
Hosszú fekete hajából a selyempántlikát kifonta, a szép kis csizmát is levetette. Úgy mezítláb ment el, mint a zsellérlányok. Gondolkozott, hogy tán el se menjen, de azért mégis csak elindult. Önkénytelen vitte ahhoz az átkozott kúthoz a lába, jobb, ha mondom: szíve.
Alkonyodni kezdett. Csúri Jóska, a bakter, éppen ott guggolt a falu végén a haranglábnál s csak azt várta már, míg a tiszteletes uram tehenei beérnek a csordával, mert ezeknek a megérkezésétől függ vala az estének pontosan való elharangozása Bodokon.
- Hova igyekszel, kis Magda?
- Vízért, Jóska bácsi! Hogy van kigyelmed?
- Köszönöm, húgocskám. Hát úgy, hogy sehogy se legyek, még sohasem voltam. Az a legnagyobb bajom, hogy elvesztettem a pátrónusaimat, ezeket a lókupeceket.
- Elmennek? - rebegé Magda akadozva. Pedig érezte ő azt, hogy elmennek.
- Amott indulnak, ni… Csak azt az egyet neheztelem tőlük, hogy az én lovamat nem vették meg… pedig olcsón adtam volna.
- Miféle lovát? - kérdé Magda, de már tűkön állott.
- Hát az enyimet, Magdácska… A szentmihálylovát, hehehe. Azt kínáltam nekik, hihihi!
- Maga mindig bolondozik, Jóska bácsi! - kiáltá oda a lány s a rövidebb kerülő úton, a Csillomék szérűskertjén át, futott ki a rétre a »savanyúkút«-hoz.
Mikor odaért, egy lélek sem volt ott. Kivette a szép fehér korsót a tarisznyából, a tarisznyamadzagot odakötötte a korsó fülére, megcsörögtette előbb gyerekes kedvteléssel, aztán, mint szokás, nagy óvatosan lebocsátotta.
Bugyborékolt a víz, míg megtelt a korsó, de ő bizony észre sem vette, hogy megtelt, szeme folytonosan az országúton volt; már azóta ide kellett volna érniök a kupeceknek!
Vajon megösmeri-e Sás Gyuri az útról? Jaj, ha megösmeri! De jaj, ha meg nem ösmeri!
Bizony megösmerte. Nem azért volt olyan kerek, hamis szeme, hogy ezer lány közül is, messziről ne lássa meg ezt az egyet.
Az utolsó kocsin jött, megállította rögtön s a kúthoz sietett. Éppen jókor jött oda, hogy feladja Magda vállára a korsós tarisznyát.
Szegény Gál Magdának reszketett a keze, sehogy sem bírta megkötni a mellén a tarisznyakantárokat. Nem is voltak jól fölszedve a hóna alatt.
Sás Gyuri odanyúlt, megigazította. S ha már olyan közel járt a keze, egyúttal átnyalábolta azt a gyönyörű derekát. Vétek is lett volna elmulasztani.
- Jaj, össze ne törje a korsómat, vigyázzon! Mert akár haza se menjek soha többé!
- Azt szeretném én csak. Bár soha ne mennél. Ne is menj, azt mondom. Gyere velem, Magda!
- Ne beszéljen bolondokat… mert mindjárt itt hagyom!
- Magammal viszlek, ha akarod. Megbecsüllek, szeretni foglak. A szelet sem engedem rád fújni s még a helyet is megfújom, ahová ültetlek.
A szenvedély hangja, mintha viharos szél volna, a Gál Magda arcát vérvörösre marta.
- Nem… Ne beszéljen így. Ne is szomorítson… Magának már felesége van. Mondták a többiek.
- Esküszöm, csak téged szeretlek… soha senkit még így. Elviszlek… olyan helyre viszlek, hol senki sem tudja. Ott élünk mi ketten.
- Ne kísértsen engem! Istenem, ne hagyj el!
- Látom, te is szeretsz, hiába tagadnád. Gyere no, ne reszkess, ülj fel szaporán a kocsira, senki sem látja meg.
De nini… Micsoda bosszúság ilyenkor! Itt jön rájok szemben a tehéncsorda. A Gálék Riskájának nyakán megszólalt édesen, ismerősen a kolomp. Éppen arra, őmellettük ment el a Riska s nagy, szelíd szemeivel olyan csodálatosan nézett Magdára, még a ráncos nyakát is megcsóválta hozzá.
- Ni, a Riska! A Riska! Haza hí engem a mi Riskánk!
S a leány erőszakosan kiszakítva kezét, futott a Riska után hazafelé.
Hanem, amint vagy száz lépés után odaért a legszélső csűrhöz, túl a veszedelmen, meg nem állhatta, hogy vissza ne tekintsen a szegény Gyurira még egyszer… utoljára egyszer.
És amint hirtelen megfordult, - istenem, istenem! - odaütötte a csűrből kiálló gerendához a korsót. Jaj, talán el is tört?!
Még észre sem vette, csak a Gyurit nézte, csak a Gyurit látta, liliom két arcán a csókját érezte. Egyebet nem érzett, pedig a víz keresztülbuggyant a tarisznyán, átszivárgott az ingvállon, végigcsurgott a szoknyácskáin. A vékony gyolcsvászon odatapadt szép derekához s annak az igazi formáját, színét mutogatta…
…A Gyuri még mindig ott állt mélázón a kútnál és integetett neki, hogy jöjjön vissza.
- Ejnye, adta, adta… összetörted, fiam, a korsót! - szólalt meg egyszerre a háta mögött Csúri bácsi. - No ‘iszen, majd ad neked az anyád otthon!
A derék férfiú éppen most végezte el a harangozást, s amint látta, hogy Magda ijedten kapott a hátához s egészen elhalványodik, megesett a szíve rajta.
- No, semmit se félj! Én majd előre megyek s kiengesztelem az anyádat, mert ösmerem, hogy nagy sárkány őkigyelme. Maradj el egy kicsit.
Magda megállt, odatámaszkodott ahhoz a kiálló hegyes gerendához, melyen a korsóját összetörte s mereven, fátyolos szemekkel bámult, talán a semmibe, talán a csevicekút felé.
Az esti szürkület lassankint leereszkedett a házakra és füvekre. Azok legelőbb odaengedték neki a színüket, aztán az alakjukat.
Lehet, nem is látta Magda, amint az az ember a kút felől egyre közelebb-közelebb jön feléje. Lehet, ha észreveszi, nem is várta volna be ott, de az se lehetetlen, hogy éppen csak őt nézte, őt várta.
A szürkület azonban mindig barnább lett. Magdát is eltakarta, beburkolta. És nem oszlott el soha többé róla. Fedi most is. Eltűnt nyomtalanul, híre-hamva sincsen. Senki sem látta, senki sem beszélt vele többé…
Szegény édesanyja évek óta siratja s epeszti magát álmatlan éjszakákon: hogy ő volt az oka, tudhatta volna, az a szelíd, ártatlan gyermek mennyire szívére veszi a fenyegetését. Egy hitvány korsó miatt nem mert hazajönni, világnak bujdosik. Ki hallott már ilyet valaha? Hej, az a korsó, az a korsó!
Az emberek nem szomorítják el még jobban, nem ellenkeznek vele.
Pedig meglehet, hogy nem is csupán a korsó tört el… és nem is az volt a gyenge.
…No, csak kár azzal a kúttal dicsekedni a bodokiaknak. Jobb bizony, ha behánynák, betaposnák földdel… Hogy alant repültek, sok apró madárnak lett a temetője… temetőnél rosszabb sok bodoki lánynak.
FÜGGELÉK
A FILCSIK URAM BUNDÁJA
1882
Egy ember, akit jókedvében talán mosolyogva teremtett az isten. Maga a faragatlan őshumor. Már az arca elég, hogy nevető hatást ébresszen, pedig rendes, tisztességes arc, vastag, szürkülő bajusszal, magas, felhőtlen, ránc nélküli homlokkal, mely alatt értelmes, okos szemek villognak fiatal tűzzel, mintha csak gúnyolni akarnák a bajusz szürkeségét. Hány éves, senki sem tudja. Egyszer a tiszteletes úr nézte az anyakönyvben s azt találta, hogy hatvanéves.
No, de már ez mégis lehetetlenség, ilyen viruló arccal, ilyen deli termettel! De a szent könyv elvégre is nem hazudhat, s tiszteletes úr a Recsky uramék keresztelőjén nem átallott egy szép mondókát penderíteni, melyben Filcsik István uramra emelvén poharát, kifejti a természet csodálatos kedvezését, mely a hatvanéves aggot annyira megkímélte.
A jelenlevő Filcsik uram azonban egész ünnepélyesen protestált, mennyre-földre esküdözve, hogy ő még nem annyi esztendős.
- Ön lehetetlent mond, majszter úr, a matrikula hiteles bizonyíték.
- Matrikula ide, matrikula oda, tiszteletes uram. Igaz kálvinista hitemre mondom, hogy a negyven közt evezek. Ha nem hiszi, fogadjon velem. Felteszem a bundámat öt pint ellen.
- Áll a fogadás!
Másnap a jámbor férfiú újra felütötte a tiszteletre méltó protokollumot, hol is hosszas keresés után még egyszer megtalálta Filcsik István uramat (ugyanazon apától és anyától), mint aki most lépte át a harmincnegyedik év küszöbét.
Ohó! Hiszen ez meg valóságos abszurdum s merő lehetetlenség! Maga a tiszteletes úr múlt tavaszon lesz harminc esztendeje jött az eklézsiába s akkor már (tisztán emlékszem) embernyi ember volt Filcsik Pista.
Nosza, még egyszer nekiesni a század valamennyi református szülöttének, hol szörnyű álmélkodásra harmadszor is megtalálta Filcsik István uramat, negyvenhét évesnek, (atyja Filcsik Pál, anyja ns. Csúz Borbála).
A tiszteletes úr haragosan csapta össze a megfoghatatlan dokumentumot, s elküldötte az öt pint bort azzal az üzenettel, hogy a mennydörgős mennykő érti a Filcsik uram dolgát.
Az érdemes csizmadia (mert az volt az ő világi foglalkozása) édesden mosolygott azon a kedélyes furfangon, min még a pap sem tud eligazodni.
Pedig hát nagyon egyszerű dolog lehetett a maga nemében. Néhai Filcsik Pál uram, alkalmasint elhalván az elsőszülött István, a következő csemetéjét is (a bunda birtokosát s beszélyünk hősét) az első magyar király nevével ruházta fel a keresztségnél. Midőn végre hosszú időre számtalan Jánosok, Ferencek, Imrék után ismét egy fiú született, s a családi biblia hátulsó üres lapja annyira tele volt a sarjadékok neveivel, hogy a következő családtag már a “margó”-ra szorult volna ki, néhai Filcsik Pál fogta magát (persze még a nevekből is kifogyott), Istvánnak kereszteltette az új világpolgárt is, mit az említett kapcsos könyvben azzal jelzett, hogy a középső István nevét veres ceruzával vastagon aláhúzta, mintegy jelezve, hogy ez a tétel duplán fordul elő a familiában.
Hősünk valószínűleg a középső István, ki miután az utósó István korán elhalt, nevének különösen az újoncozásoknál sok hasznát vette, mert mikor az első István volt katona-sorban, ő természetesen gyerek lévén, szóba sem jöhetett, míg ellenben a második István sem ő volt, mert az, mint hitelesen kimutatva lett, meghalálozott. - Ahogy meg aztán a harmadik István jutott volna glédába, Filcsik uram egyszerűen őszülő bajuszára utalt, s szelíd furfanggal mosolygott az ősi kaptafa mellett.
Ekképp konstatálván a tiszteletes úr fejébe mai napig sem férő esemény mibenlétét, s helyreállítván a szent könyv hiteles tartalmán látszó csorbát, egész nyugodt lélekkel foghatunk ama hatalmas tárgy ecseteléséhez, mely az egész környéken bámulat és tisztelet tárgya.
Ez a Filcsik bundája.
Jaj volna annak az embernek, aki máskint emlékeznék meg ez irigylendő jószágról, mint a legmelegebb tisztelettel, aki becsmérőleg méregetné szemével, vagy gúnyos nevetéssel szólna felőle! Az öreg Filcsik jó ember, aki sokat képes eltűrni embertársaitól, de a bundáját ne bántsa senki fia. Olyan bunda több nincs ezen a cudar világon. Ahhoz képest még a muszka császáré is csak »vattás lajbli«.
Erre az egy dologra nagyon érzékeny Filcsik uram.
Ha a feleségét szidja valaki, nevetve von vállat, ha a lányáról szólnak rosszat, az sem veszi ki nyugalmából; még a mesterségével is csúfolhatják, csak a bundát ne bántsa senki.
Ami a feleségét illeti, nem is valami kímélnivaló portéka, szegény. Már évek óta vak az egyik szemére, s amit látás dolgában vont meg tőle az anyatermészet, azt azon módon oda pótolta a nyelvéhez. Leányában, Terkában sem sok öröme telik az öregnek. Minek lett ténsasszony az istenadta? Minek bolondult utána annak a tintanyaló városi írnoknak. Azt sohasem fogja neki megbocsátani. Ő a pilinyi molnárnak ígérte, aki tisztességes magaszőrű ember, minek volt neki feljebb vágyakozni, oda, ahová már a Filcsik uram szeretete nem hat el.
No, a mesterségével meg éppen legkevesebbet gondol. A dologkerülés faj-virtusa olyan nagy mértékben van benne kifejlődve, hogy a karácsonyra rendelt csizmát sohasem készíti el elébb pünkösdnél. Emiatt aztán természetesen csak hébe-hóba vetődik egy-egy veleszületett tulajdonságaival ismeretlen megrendelő.
Hanem ez, mint mondom, olyan gyér esemény, hogy maga az »isten csizmadiája« is, amint Filcsik uramat csúfolják, nagyot bámul a szerencsétlen halandón, ki tőle csizmát követel. Miután néhai Filcsik Pál éppen semmi vagyont sem hagyott a sok magzatnak, ennélfogva felesleges említeni, hogy az »isten csizmadiája« nagyon szegény ember.
No, de ő nem tartja magát annak: meg van elégedve sorsával, büszke, mint egy spanyol grand és hencegő, mint egy francia hadnagy.
Ha valaki kíváncsi volna, mire büszke hát, és odáig vinné a vakmerőség, hogy ezt meg is kérdezze tőle, hamarjában bizony nem tudna válaszolni; de utójára mégis végigpillantva a világ valamennyi dolgán elméjében, mik csak némileg alkalmasak, hogy valami fényt kölcsönözzön tőlök, a bundánál állapodnék meg.
Hosszú, sárga alkotás ez, széles fekete báránybőr-gallérral, melynek két végén in natura lóg le a bárányláb körmöstől, bojtnak. A bunda két alsó csücskén egy-egy zöld tulipán kihímezve skófiummal. Távolabb különféle madarak láthatók, rendesen vörös színben, hátul pedig híres Miskolc városa van kistikkelve számtalan házával és valamennyi templomával; még a kálvinista kakas is ott áll az egyik tornyon. A nyaknál ezüst csat pompázik, melynek egyik része alatt »F«, a másik része alatt pedig ékes »I« betű jelzi a tulajdonos névbetűit. Igazi remekmű ez, melynél nem kímélt sem fáradságot, sem anyagot a szűcs. Még ha félrőfnyit hajt is föl, gombokra szedve alól, akkor is a földet sepri a bundák bundája. Nem közönséges ember volt, aki készítette. Leghíresebb szűcs egész Miskolc városában, ki egy fél esztendeig dolgozott a világ eme kilencedik csodáján, s míg megcsinálta, teljesen megrontotta szeme világát az apró finom munkában.
Hogy mint jutott Filcsik uram e kincshez, azt eleven ember nem tudja, annak dacára, hogy az öreg már egy negyed század óta minden áldott este ennek történetét beszéli, a »Patyolat-ing«-hez címzett csárdában, barátainak, de sohasem juthat a végére, mert a bundáról kezdvén beszélni, annyira elérzékenyül s oly gyakran nyúl az erősítő üveghez, s azonfölül annyi mindenféle mellékkörülményre terjeszkedik ki, hogy mielőtt a történet megoldásához juthatna, feje fáradtan konyul le a »Patyolat-ing« összeöntözött asztalára, s akadozó nyelve elnémul, tért adva a helyettesítő hortyogásnak. Csupán annyi részlet jött eddig napvilágra, hogy a bunda valami külországi herceg számára készült, de az aztán sokallta az árát s a dolog abban maradt.
No, de akármilyen nevezetes ruhadarab volt is, s akármint jutott hozzá és büszkélkedett vele Filcsik uram, azért az idő vas-foga előtt mégsem volt respektusa. Az csak olyan gorombán bánt azzal is, mintha csak a nótáriusék jurista fiának téli bekecse lett volna. Meg volt már viselve nagyon. A hímzés színtelen, foszladozott, a sárga alapbőr pedig piszkos, zsíros. A molyok is megtették a magokét, kivált a bélésben és gallérban okozva botrányos kárt. De Filcsik uram, mint a szerelmes férj, ki bájait hullató feleségét naponkint mindig a régi állapotban látja, nem vett tudomást e szomorú átalakulásról; ő mindig a régi jó bundát látta az ócskában, s fogadás közben való gangos szójárása: »felteszem a bundámat«, sohasem veszített kevély jellegéből körömnyit sem.
Egy nagy, fényesre csiszolt szögön függött télben-nyárban a tükör mellett, hogy ha a kaptafa mellett ült a gazda, szemben legyen vele, örökké láthassa. Hogy miért szerette olyan nagyon azt a bundát, bizony nem lehetett elgondolni.
Ez a bolondos ragaszkodás egészen megfoghatatlanná tette a környéken a kőszívű embert, mert így is nevezték, amiért leányát, a szép Terkát, annyira kivetette atyai szeretetéből, hogy maga elé nem bocsátá többé; hallani sem akart felőle. Pedig hát mi volt a vétke? Ahhoz ment férjhez, akit szeretett, Pintyi Dezsőhöz, a város írnokjához. A pilinyi molnár derék ember lehet, de ha egyszer nem tetszett neki, ki tehet arról?
Aztán meg a majszterné asszony is a Pintyi részén volt.
Igaz, hogy nem lett belőle semmi haszna, mert meghalt, mielőtt tervei valósulhattak volna. Nem élte meg a Terka »teensasszony« rangját!
Mikor megkérte az írnok, az öreg Filcsik egyszerűen azt mondta:
- Nem adom a leányt; már oda ígértem a pilinyi molnárnak.
- Hiába ellenzi ön - mondta az úrfi -, Terka engem szeret, a szerelem pedig nem ismer korlátokat, elébb-utóbb enyim lesz.
- Soha. Áll a bundám, öt kopek ellen, ha tetszik az úrnak!
Pintyi úr nem szólt semmit, hanem még azon az éjszakán megszöktette Terkát valahová Pestre, s addig a környékre sem hozta, míg meg nem esküdtek.
Az öreg Filcsik elvesztette moraliter a bundáját. Terka a Pintyié lett s a pilinyi molnár azt kérdé egy este a »Patyolat-ing«-nél Filcsik uramtól:
- Kegyelmed is férfi-számba esik, Filcsik uram?
- Hm! Az meglehet, hogy nem - felelte sötét arccal -, de nem bizonyos.
A kedélyes, tréfás ember azóta láthatólag komorabb lett, kevesebbet beszélt, s egy álló hétig még a bundáját sem említette. Nagyon bántotta a pilinyi molnár kérdése.
Mikor aztán Terka mosolyogva, bűnbánó arccal beállított férje karján hetek múlva, hogy a szülőket kiengesztelje, az öreg Filcsik elfordult: nincs szerencséje ismerni a teensasszonyt; leakasztotta bundáját a szögről, s úgy elment hazulról, hogy vissza nem jött addig, míg a fiatal házaspár el nem ment.
A falusi pletyka arany napokat élt ez idő óta; nem győzte eléggé törni a fejét, hogy miért haragszik Pintyire az öreg, holott örülhetne rajta kolduslétére, hogy tisztességes főkötő alá jutott Terkája. Igaz, hogy gyönyörűséges szép leány volt, messze páratlan, de azért csak mégsem vehette el őfelsége. A pilinyi molnárnál pedig mégis csak különb szerencse a délceg úri ember. Bizony kő van annak az embernek a szíve helyén, hogy úgy bánik a saját egyetlen gyermekével.
Az öreget meg is támadták emiatt nemegyszer; de ő mosolygott.
- Hagyjanak engem - mondá -, hát bántom én Pintyinét? Tettem én neki valamit? Megmondtam, hogy nem adom oda feleségül az úrfihoz; ha mégis elment, tehetek én róla? Nekem csak az esett nehezemre az egészben, hogy nem mulathattam a lakodalmán.
Ilyen tréfás hangon válaszolt, de humorában volt valami nagyon, nagyon keserű.
Csakhogy a keserűséget senki sem gyaníthatta, szokott bohókás kedélyhangulatának kérge alatt.
Egy másik ismerősének azt mondta egyszer:
- Nem szeretem az olyan urakat, akik nem úri lányt vesznek nőül.
Valaki előtt meg úgy nyilatkozott: ha »egy közönséges burgonya császárkörték közé kerül, elébb rothad meg«.
Annyi mindenfélét mondott erről a tárgyról az öreg, hogy végre is valamelyik mondása betelt.
A kis Pintyiné híres menyecske lett az úri körökben. Vármegyei szépség, emlegetett hölgy. Még az újságba is kiírták a nevét. Mindenki róla beszélt. Egyszer a fiatal főispán mellett, annak kocsiján utazott keresztül a falun. Filcsik éppen a »Patyolat-ing«-hez ballagott, ahogy a robogó hintóról utána kiáltott: »Apám, édesapám!« Az öreg felnézett, lekapta nagy alázatosan a süvegét, aztán odább ment szó nélkül.
Bizony kő van annak az öreg embernek a szíve helyén.
Azután később még többet lehetett a szép Pintyinéről hallani. Biz az, a lelkem, egészen eltanulta az úri módot. Hogy, hogy nem, Pintyi uramat csakhamar elcserélte a méltóságos főispán úrral. Azzal is Pesten esküdött meg. (Ezt a Terka egyik hiú nagynénje állította.)
Filcsik uramnak csupán az a megjegyzése volt, hogy szeretne azzal a becsületes lelkiatyával koccintani egyet, aki összeadta őket!
Már akármint történt, elég az hozzá, hogy a szép Filcsik Terka ott lakott a fényes grófi kastélyban; négylovas kocsin, selyemruhában járt, szobalányai voltak, éppen mint a marjalaki grófnőnek. Csakhogy a marjalaki grófnő olyan rút volt, mint az éjszaka, Filcsik Terka pedig olyan szép, mint a hajnal.
Üzenet üzenetet váltott, hogy látogassa meg az ő édesapja ott a fényes kastélyban, kocsit küldenek érte, selyem vánkosra ültetik, mézes pálinkát ihatik éjjel-nappal, megbecsülik, megtisztelik, ahogy a szülő apát szokás, a gróf maga is szívesen cserél vele parolát, csak jöjjön, mert Terka már nem mer elmenni az apai házhoz.
Az öreg oda sem hederített az üzeneteknek. Pedig nagyon ráfért volna egy kis jólét. Az isten csizmadiája nagyon vékonyan volt földi javak dolgában. A múlt héten már az ezüst csat is lekívánkozott a bundáról a »Patyolat-ing«-hez. Ott is van azóta a »Száli« kasznijában. A ruházat is vedlett rajta; újra meg nem telt.
No, de nem azért volt az isten csizmadiája, hogy ez a kundschaftja legnagyobb bajában ne segítse. Egyszer csak jönni kezdtek névtelen levelek a postán, tíz, húsz, ötven forinttal terhelve. Rendesen valami régi ismeretlen, hirtelen meggazdagodott adósa küldte meg tartozását, nagy hálálkodások és köszönet mellett. Mégis csak sok becsületes ember van még a világon!
Egy darabig csak elhitte, hogy ez bizony megeshetett, ha nem is vele, meglehet bátyjával, a legöregebb Istvánnal, de aztán kissé furcsa kezdett lenni, mert hát elvégre is a bátyja sem volt tőkepénzes; mikor adhatta volna azt a sok kölcsönt? Meg aztán az sem természetes, hogy az elveszendő összegek most mind egyszerre szállingózzanak haza.
Filcsik István kezdte kitalálni a dolgot, s azonmódon küldte vissza a következő összegeket a gróf főispánnak. Ő nincs rászorulva senki pénzére!
Egy ízben maga a méltóságos főispán úr alázta meg magát annyira, hogy keresztülutazva a falun oda hivatta a tiszteletes úrhoz.
- No, öreg bácsi - mondá a nagyúr -, most én magát viszem, akár jön, akár nem jön, szegény leányától ne tagadja meg azt az örömet. Legyen szíve.
- Nekem nincs leányom, méltóságos uram.
- Eh, lári-fári! Velem jön, punktum.
- Nem lehet, kérem alássan. Nagyon sürgős dolgom van. Nem lehet.
- Pedig beteg, nagyon beteg a szegény asszony, s látni akarná édesapját. Tegye meg az én kedvemért.
Az öreg Filcsik sóhajtott. Talán ez volt első sóhajtása, mióta él.
- Melyik asszonyt érti, méltóságos uram?
A hatalmas úr arcán a harag és bosszúság felhője vonult át.
- Ön makacs ember és rosszlelkű, szívtelen; leánya halálán van, s ön megtagadja gyermekét.
- Igenis, kérem alássan.
- Ön a társadalom söpredéke.
- Az bizony nem lehetetlen. Az ilyen vén csizmadiától sok telik, méltóságos uram!
- Szomorú dolog, hogy egy keresztyén így gondolkozik.
De már ezekre a szavakra a tiszteletes uram is előszedte ékesszólása fegyvereit, hogy Filcsik uramat segítsen meglágyítani s megnyerni a patrónus főispán tervének, ki - úgy látszik - egyenesen ama célból jött, hogy a makacs embert kibékítse Terkával.
Semmi sem használt. Az öreg szilárd és hideg maradt, mint a márvány. Visszapattant róla minden ígéret, minden jó szó. Úgyhogy a gróf dühbe jött, s még fenyegetőzni is kezdett.
- Már így aztán boldogul velem. Fogasson el méltóságod s veressen láncra. Akkor természetesen menni fogok ahová visznek.
A gróf haragja határtalan volt, indulatosan intett kezével, hogy távozzék, s aztán maga is befogatott, kedvetlenül hajtatva haza.
Hogy fog most Teréz előtt megjelenni! A beteg, kit imád, kiért őrjöng, nyögve fog párnáira dőlni, amint megtudja, hogy apja mégsem bocsátott meg neki.
Oh, hogy a nők olyan bolond szeszélyesek! Nem tud valami egyebet kívánni. Divat-boltok ezer tündér csecsebecséiből, az ékszerek kirakataiból mind elővarázsolná egy mosolyáért. Hanem az jut eszébe, hogy azt a vén konok csizmadiát teremtse elő neki őméltósága. Bizony bolond gusztus, s még azonfelül teljesíthetetlen, mert az az ember nem jő elevenen ide.
A beteg nő nyugtalanul hánykolódott selyempárnái közt, megrezzenve, valahányszor kocsizörgést vélt hallani. Félkönyökére emelkedett, sovány kezecskéjét fekete, hosszú hajába mélyesztve, mely körültakarta a liliomfehér hálóöltönyt. Oh, milyen szép volt így is, amint a bogárfekete szemében tükröző várakozás izgatottságával figyelt, s amint egy-egy közeledő kocsizörgés alig észrevehető örömpírt lehelt a szabályos hosszúdad arcra.
Csak a rab várhatja így a szabadságot, csak a szerelmes lányka az érkező ifjút, csak a szenvedő virág a harmat üdítő csókját.
S kit vár ez a nő?
Egy egyszerű, kék aba-posztóba öltözött, szurtos alakot, ki azt fogja mondani annál a fényes pompás ágynál: »leányom!«
A világ minden pompájával el van árasztva, parancsát szolgák lesik, betegsége kórjeleire orvosok ügyelnek, mindene van, mit szeme-szája kíván, csak az egészség hiányzik, s még valami!
A szeretet.
A gróf kétségbe van esve betegsége miatt, ott virraszt ágya mellett, haját tépi fájdalmában, ha nyögni hallja, az istenre emeli öklét s az eget káromolja; de e viharos érzelem szerelmi őrjöngés, mely csak éget, - a betegnek szeretet kell, mely melegítse.
Pompa, fény, ragyogás nem pótolják azt ki!
Milyen jó lenne most, ha otthon feküdhetnék, a szegényes atyai kunyhó fedele alatt a búbos kemencénél, mint egyszer régen, betegen, és be lenne takarva az atyai híres bundával: annak melegétől meggyógyulna, érzi.
És mintha a sors is neki akarna udvarolni s vágyát teljesíteni, az éppen e percben haza érkezett gróf s bizalmas titkára közt az alábbi jelenet folyt le.
- Nem bírtam elhozni azt a parasztot - mondá őméltósága bosszúsan -; hogy van Teréz?
- Rosszul, de az orvosok jó eredményt várnak apja megjelenésétől. Ez döntő lehetne, mondják. Az úrnő, mint a komorna beszéli, izgatott s minden kocsizörgésre fölrezzen, azt hiszi apja jő.
A gróf sóhajtott.
- Pedig nincs mód ide hozni azt az embert.
- Én ismerem az öreget, s tudok egy módot.
- Oh barátom, szóljon. Sohasem felejtem el szolgálatát.
- El kell lopatni a bundáját: utána kimegy a világ végére is.
Úgy is történt. A főispán intézkedett. Harmadnap, mikor az öreg Filcsik a »Patyolat-ing«-ből hazajött, lakását feltörve, s a bundának hűlt helyét találta. A nagy szög üresen, árván állott, megfosztva ékességétől. - Pedig éppen november közepe volt, a tél ott várakozott már a küszöbön.
Filcsik uram vigasztalanul, komoran járt-kelt a faluban, sem nem evett, sem nem ivott. Ez a csapás végképp megtörte. Nem mert az emberek szemébe nézni, velök szóba állani, mert mindeniknek ajkán ott látta lebegni a gúnyos kérdést:
»Nos, hát a híres bunda?«
De a remény nem hagyta el. Érezte, hogy a drága jószág meg fog kerülni. Az el nem veszhet, akárki lopta el, nem használhatja; az egész megyében ismerik, hogy az övé.
Nem is csalatkozott. A hír meghozta, hogy a tettesek csakugyan kézre kerültek, s a bunda most ott van a főispánnál: jelentkezzék érte tulajdonosa két hét alatt, különben el fog árvereztetni a kórház javára, mint gazdátlan tárgy.
Az öreg nyomban útra kelt a grófi kastélyba, mintegy félnapi járó földre. Nem habozott egy percig sem. Hiszen csak az igaz jussát megy keresni.
A grófot a belső szobából hívták elő, mikor odaért.
Szomorú arccal jött ki s meglepetve nézett az érkezőre.
- Ugye ön Filcsik István? Hozta isten!
- Igenis, én vagyok, a bundámért jöttem.
- A bundáért? - kérdé a gróf fájdalmas sóhajjal. - No, hát jöjjön be érte velem.
Sok fényes, szőnyeges szobán keresztül vezette a sáros csizmájú öreg embert, ki félénken tipegett utána, míg végre egy félhomályos terembe értek.
- Ott a bundája - mondá a gróf reszkető hangon, egy szögletbe mutatva -, vigye el.
Az öreg szemek csak lassankint szokták meg a homályt, önkénytelenül közeledett a mutatott irányhoz, honnan halk nyögések hallatszottak.
A gróf oda lépett s széthúzta az ágyfüggönyöket, Filcsik hátratántorodott.
Ott feküdt egyetlen leánya, halványan, mint a letört liliom, hosszú, fekete szempillái lecsukva, lábai a híres tulipános bundával letakarva.
Szép volt így haldokolva is! Egy a földtől búcsúzó bukott angyal.
Talán már fel sem fogja nyitni többé azokat a bűbájos szemeket, melyek olyan hamisan tudtak kacsintani, azokat az édes ajkakat, melyeket olyan gyönyör volt csókolni.
Az öreg Filcsik némán, mozdulatlan állott egy percig, mintha gondolkoznék, azután szilárdan lépett az ágyhoz és levette a haldoklóról azt a takarót, mely után az olyan nagyon vágyott. Meglehet, úgysem lesz rá szüksége többé. Az öreg Filcsiknek még a keze sem reszketett bele. A haldokló angyal még csak meg sem mozdult. Vajon tudta-e, sejtette-e a halálküzdelemben, hogy idefenn elvesztette mindenét, ami még itt tartotta? Most már kétszeresen fog meghalni.
Annak a konok embernek csakugyan kő van a szíve helyén!
Még csak egy utósó pillantást sem vetett rá. Némán, szótlanul ment ki a termekből, mintha nem fájna neki semmi.
A gróf borzalommal vetett magára keresztet; s azt morogta: »A pogány!«
A pogány ember pedig nyakába kanyarította igaz jussát, a sárga cifra bundát, s annak dacára, hogy esteledett, haza indult járatlan utakon. Nem akart most emberekkel találkozni. Talán érezte, hogy ő nem az.
Arcáról nem lehetett semmit olvasni, úgy látszott, nyugodt. Talán még némi megelégedés is van rajta a bunda megkerülése miatt.
Oh, ez kőszívű ember!
Egy cserjéshez érve, egyszerre megbotlott valamiben a gyalogúton. Egy koldustarisznya volt, száraz kenyérdarabokkal megrakva. Jó aratása lehetett a gazdájának, holnapra is hagyott.
De nini, hiszen ott fekszik a tulajdonos a fa alatt, egy nyomorék koldusasszony, ölében kis gyermekével. - Az öreg odalépett, melléjök tette a tarisznyát és meggyújtott egy gyufát, hogy jobban lássa; hátha meg vannak halva.
Nem voltak meghalva. A mély lélegzet elárulta, hogy édes álomban szunnyad az anya és gyermeke. Öldöklő fáradság altathatta el így. Mert a csípős idő, hideg szél és a rongyos, vékony ruházat nem alkalmas édes álomra. Csak az elcsigázott ember tud így aludni. Lehetetlen, hogy reggelig meg ne fagyjanak. Arcuk, különösen a gyermeké, már most is kék a hidegtől, s parányi tagjai reszketnek, mint a kocsonya.
Az öreg Filcsik megkövülve állott mellettük egy darabig, azután előkereste pipáját a dolmányzsebből, megtömte, rágyújtott, s a bodor füst mellett elkezdett gondolkozni.
Ugyan mire gondolhatott?
Egyre lejjebb hajolt az alvókhoz, homlokáról izzadság csurgott, feje lehanyatlott, a híres bunda lecsúszott válláról. És az jó volt így. Az öregember hirtelen megkapta a kedvenc jószágát és végigterítette az alvókon. Azokra jobban ráfér a meleg. Ne fagyjanak meg az istenadták!
Azzal felugrott és lassan ballagott hazafelé a gyalogúton.
Az éj csendes volt, de hideg, az öregember pedig bunda nélkül és mégsem fázott.
Egy gondolat melegítette ott belül azon a helyen, hol szíve szokott lenni más embernek, de ahová neki ahelyett csak egy követ tett - közvélemény szerint - a gondviselés.
Az öreg Filcsik nem emlegette soha többé bundáját. Valamint azt sem tudta meg tőle soha senki, mikint jutott hozzá, örök homály fedi azt is, hogy mikint szakadt el tőle.
Különben kinek is volna gondja rá? Ővele magával sem törődik senki. Isten, ember elhagyta, mert ő is istentelen, embertelen rossz keresztyén. A temető árka lesz a koporsója, holló-varjú a megsiratója.

LUCA
1882
A palóc nép babonás. Szereti a misztériumokat, hisz az ördögben és rémlátásokban. Egy sötét holló röpdös fölötte: a végzet; szárnya suhogását találgatja. Titkos, homályos köd veszi körül, s hova el nem lát a szem, benépesíti a helyeket árnyakkal, borzalmas, csudálatos dolgokkal. Fantasztikus népmesék elhullatott morzsáit összegyúrja, s azok hitté keményednek lelkében.
Én magam a dajkamesékkel szíttam be a babonát, s hiszek benne. A tudomány világossága csak megszürkítette a fekete háttért, de nem oszlatta el. Tisztán, világosan emlékszem mindenre; egyszer már igen közel voltam az ördöghöz, csak egy fal választott el tőle, máskor pedig láttam, amint egy boszorkányt kutyák téptek szét a temetőben.
Egy jóravaló kocsisa volt az apámnak: Palyus volt a neve.
Akkoriban még a magyar ember maga bíráskodott a cselédei fölött. A Palyus valami apró vétséget követett el. Apám bezáratta 24 órára. Egy sötét kamra volt a börtöne, ahol egész nyugodtan töltötte az éjt, amint azt várni is lehetett egy olyan makacs, erős férfitől, mint aminő Palyus volt, ki katona korában szisszenés nélkül állotta ki az ötvenet, s holmi nyolc napi arestumot legföljebb pihenő órának nézett.
Az éjt nyugodtan állotta ki, reggel az én jelenlétemben ételt vitt neki a szolgáló. Palyus víg volt és fütyürészett, midőn az ajtót ismét rázártuk.
Alig múlt azonban el egy jó óra, amint az udvaron játszogattunk mi gyerekek, s egyszerre kétségbeesett, fájdalmas kiáltásokat hallunk a kamrából: mintha egy bölönybika bődült volna el.
- Palyus, Palyus! - kiáltám az ajtót megzörgetve. - Mi baja van? Szóljon kend!
Semmit sem válaszolt.
Benéztem a kulcslyukon. Metsző szél vágódott a szemem közé s kénkőgőz tódult kifelé. Odabenn pedig dobogott a palló, mintha két ember viaskodnék egymással; egy-egy tompa hörgés, egy-egy elhaló sziszegés vegyült olykor a zsivajba.
Valami ösztönszerű félelem fogott el. Apámért futottam, elmondva neki, hogy a Palyussal történik valami.
- Bolond vagy, fiam! Benneteket ijesztget a vén imposztor. Nincs annak annyi baja sem, mint a nagyujjamnak.
S hogy ezt mindjárt be is bizonyítsa, fölnyittatá a kamara-ajtót s visszaadta a Palyus szabadságát.
Az sápadtan, erőtlenül támolygott ki, mintha kilenc esztendeig szagulta volna a börtön penészét.
- Késő! - hörgé -, már késő van.
- Mi van késő, te vén szamár, te?
- Már aláírtam a kontraktust az ördögnek - lihegé és a fogai összevacogtak.
- Bolondokat beszél kend, Palyus - szóltam én közbe. - Már hogy írta volna kend alá, hiszen írni se tud kend!
- Kezem keresztvonását adtam a véremmel, - s ezzel fölgyűrte durva ingeujját s egy kis léket mutatott balkarján, melyen akkor is domborodott egy sötétpiros vércsöpp. - Innen buggyantotta a vért a sátán.
- Aztán mit írtál alá, te krokodilus? - kérdé apám jóízűen nevetve.
- Eladtam magamat egy rámás csizmáért meg egy piros viganóért, amit a Galandáné számára hoz az ördög a putnoki vásárról… Csak egyetlenegy esztendőt engedett.
Mélyen az emlékembe vésődött ez a jelenet, melyre vissza nem tértünk többé, mert mindenki elfelejtette a háznál, egyedül én vigyáztam az öreg Palyust, ki napról napra komorabb lett, vasárnaponkint pontosan eljárt a templomba, s napközben sokszor láttam valamely asztag mögé vonulva levett kalappal imádkozni.
Szegény Palyus! Hiába volt az imádság, nem lett semmi foganatja!
Egy év múlva, egy viharos reggelen, mikor fölébredtünk, ott himbálta a szél a kamraajtón, mert ott akasztotta föl magát a fölső pántra: nagy bagariabőr csizmáinak csinos [!] két sarka hol-hol összeütődött, mintha a bokázót csinálná szegény Palyus.
Most aztán egyszerre mindenki visszaemlékezett az ördöggel kötött kontraktusára, amit olyan becsülettel beváltott.
Vissza lett idézve minden szava, amit akkor mondott, különösen a Galandánéra vonatkozó megjegyzése.
Ez a Galandáné pedig egy ismeretes öreg asszony Szklabonya nevű faluban, ahol ez a dolog történt, s még harmadéve, mikor ott jártam, élt. Már régtől fogva boszorkány hírében állott a köznép előtt; a község teheneit ő rontotta meg, ha nem tejeltek; ha súlyos beteg lett valaki, az bizonyosan a Galandáné bűbájos főztét lépte keresztül; ha a tiszteletes úrnak gyomorgörcse lett és nem tarthatta meg az ünnepi prédikációt, vagy a határt a jég verte el, azt is mind Galandáné okozta.
Ez a Galandáné »mosott« a szegény Palyusra. Ez a szó: »mosott«, nem jelent talán a szalonokban semmit, de a köznépnél az egy »viszony«. Aki az agglegényre mos, az annak az agglegénynek mindene. Az kísérő árnyéka, az becsüli meg, míg él, az siratja meg, ha meghal. Az egy házasság, melyet nem az eskü, hanem egy csomó gúnya köt össze.
A Galandáné kísérte ki a temető-árokba, ahova a szegény Palyust temették.
Ez úgy ősz elején történt. Kemény, makacs tél következett. Fehér lepedővel volt a föld beborítva, mint ahogy a poeták szokták mondani, a süvítő szélben a fák zúzmarás gallyai ropogtak, mint a csontok.
Aki valamikor Szklabonyán járt, annak bizonyára föltűnt azon excentrikus ház, mely közvetlenül a temető mellett épült, s melynek összes ablakai a temetőre néztek. Anyám építette azt oda. Valakije volt ott a temetőben, akihez közel szeretett lenni mindég. Ebben a házban születtem. A temető volt amit szemeim legelőször megpillantottak s a temetőben folytak a gyermekjátékaim: talán azért lett belőlem olyan nagyon szomorú ember.
Valóban kemény hideggel köszöntött be a Luca napja, ez a nevezetes nap, melyhez annyi sok magyar szokás fűződik.
A juhászbojtárok ma fogtak hozzá a Lucaszék faragásához, melyen karácsony estéig mindennap dolgozni kell valamit, ha a jövendőbelijét akarja meglátni az ember. A kocsisok pediglen fokhagymával akkora kereszteket pingáltak az istállóajtókra a gonosz boszorkányok hatása ellen, hogy két Ferenc József-kereszt is kitelnék egyből-egyből.
Estére vendégünk jött, a derék Dessewffy Pálné, kis, négyesztendős leánykájával.
A kis Pannika (tegnapelőtt volt benn a neve a fővárosi lapokban valami báli szépek között) megfázhatott időközben, úgyhogy édesanyja, mikor már mi mindnyájan lefeküdtünk is, aggódva virrasztott az ágyánál.
Éjfél táján azonban egyszerre mindnyájunkat fölrázott a Dessewffyné sikoltása.
Apám, anyám meg én, aki már nagyobbacska fiú voltam, a szobába siettünk azon hitben, hogy tán a kis Pannika halt meg.
A szép asszony egészen ki volt a képiből kelve és izgatottan figyelmeztetett a kívül történőkre.
Valóban pokoli zűrzavar hangzott kívülről, kutyavonítás, embersikoly, vijjogás, jajveszéklés s mennydörgésszerű roppanások.
Kitekintettünk az ablakon. A hold kísértetiesen világította meg a temetőt. A hóval borított sírdombok mint legelésző bárányok fehéredtek. Nyugalom ült a halottak földjén. Csak kriptánk magas oszlopa piroslott.
Távolabb azonban, a temető legszélén, ahol a Palyus sírja volt, egy csodaszép leány állt, lebontott hosszú fekete hajjal, csillogó, fényes szemekkel, s egy csomó óriási szelindek tépte, marta.
Rettenetes ütközet volt ez.
A szép leány márványhomloka, melyen valami démoni sötétség ült, sebből vérzett, karjáról az ing letépve, s délceg testéről cafrangokban lógott a ruha.
A piros vér vékony vízsugár alakjában bugyogott föl melléből.
A vért piciny tenyerével fogta föl s a pokolbeli szelindekeknek szemközt fecskendezte, amitől azok üvöltve, fájdalmasan ordítva ugrottak szét, hogy csakhamar új dühvel ismét visszaforduljanak.
S mintha ezalatt sírok nyílnának a temetőben, kutya kutya után támadt a fehér rögökből. Először csak fekete, apró pontok voltak, villámgyorsan növekedők, mígnem idegreszkettető csaholással csörtettek soha meg nem fogyó falkában a Palyus sírjához.
Atyám remegve csapta be az ablakot, s minket, anyámmal félájultakat, ágyunkhoz vonszolt.
Reggelre nagy híre ment a faluban, hogy az éjjel, Luca-éjjelén egy boszorkányt téptek szét kutyák alakjában az ördögök.
Miután mi is erősítettük a tényállást, a magisztrátus nyomban bizottsággá alakult, hogy a helyszínén konstatálják az esetet.
Elkérezkedtem apámtól, hogy én is a nemes kupaktanáccsal mehessek.
Elöl a bíró őkigyelme (akit már megírtam az »Igazi humoristák«-ban) ballagott, utána Buga Istók uram poroszkált, nagy somfabotjával döfködve az anyaföldet. Ott volt Suska Mihály is, aki váltig állította, hogy boszorkányok nincsenek a világon, hanem ez az egyetlen eset mégis kivétel lehet.
A Palyus sírjához értünk és megtaláltuk a dulakodás nyomait. Úgy nézett ki a Palyus sírja, mint egy újdonatúj hímes szűr. (Szegény Palyus egész életében egy ilyen szűrre vágyott.) Csakhogy azok a virágok vérrel voltak pingálva a fehér havon!
A végzetes hely tele volt ruhafoszlánnyal. Egy darab kék gyolcs: ez a kendő, - egy piros selyemdarab: ez a viganó (talán éppen az, melyért Palyus a kontraktust kötötte az ördöggel), imitt-amott egy-egy foszlány durvább daru-vászonból: ez bizonyosan az ingváll.
Öregbíró uram csurgóra vágta fején a kalapot és így szólt: (Beh lestük is mindnyájan a mondását.)
- Már én csak a mondó vagyok, hogy ilyen dolog talán még Budán se esett az éjjel.
- Mégis, mit szól hozzá kigyelmed? - kérdék a tanácsbeliek.
- Szólni szólnék én - mondja az öregbíró -, csak egy nagy baj ne volna…
- Ugyan mi legyen az, nemzetes bíró uram?
- Az ittengát [!] a baj, hogy ez a hely, ahun állunk s ahun ez a lucifernátus eset történt, nagyon közel van a faluhoz s nincs elég közel a határhoz; mert ha ez a hely, ahun ez a lucifernátus dolog mívelődék vala, közelebb volna a határhoz, azt cselekednénk, hogy od’ajándékoznók a falu határát egész idáig a kiscsollóiaknak, s akkor a kiscsollói bíró uram őkegyelmének fájna a feje s nem a mienk afölött, hogy mi légyen itt a cseleködés. Így azonban oda nem adhatjuk a határt, mert nekünk semmi sem marad.
E mély bölcsességnek nagyot bólintott a boszorkánydeputáció, s nyomban kiküldetik a kisbíró főtisztelendő Kubcsik plébános úrért, hogy a helyet és a ruhafoszlányokat fölszentelni ne röstelkedjék, mégpedig íziben, mivelhogy addig keresztény ember oda sem közel nem léphet, sem, amint a vizsgálat megkívánná, a gyanús, pokolbeli tárgyakat kezébe nem veheti.
Mialatt a főtisztelendő úr megjött a füstölővel s beszentelé a kívánt helyet és tárgyakat, azalatt odagyűltek a felső vég összes öregasszonyai s azok csakhamar megállapították a tépett ingváll ujjának gallérján lévő hímzésről, hogy az az ingváll senki másé, mint - uram bocsáss - a Galandáné asszonyomé.
- Meg kell égetni! Nyársba kell húzni a ráncos vén boszorkányt! - kiálták mindenfelül, csak én magam ráztam a fejemet, aki színről színre láttam, hogy az egy gyönyörű leány volt, akit a kutyák a múlt éjjel szétszaggattak.
- Nem ég az meg a tűzön sem! - hallatszottak a palóc asszonyok feleselgetései.
- Majd meglássuk, hé! - mondja az öregbíró uram. - Ha Szegeden meg bírták őket égetni, hát én is csak bírom… vagy micsoda?
S mellére ütve, nagy kevélységgel indult meg a menet élén, egyenesen a Galandáné szurtos viskója felé.
Igen sajnálom, hogy szűk terem nem engedi elég körülményesen időzni e tárgynál úgy, amint szeretném, s úgy, amint illenék egy ilyen világfontosságú dologról, mellyel egyszerre halomra döntöm a tudomány azon tanait, mintha boszorkányok nem volnának.
Több száz emberre szaporodott a menet, míg Galandánéhoz értünk. A kerítésnél a két kisbíró, amint azt az illedelem kívánja, hatalmas ütlegekkel szétveré vala a csőcseléket, s csupán a hivatalbeli perszónák s én lettem beeresztve. Legelöl mindenütt Kubcsik tisztelendő úr ment a füstölővel.
A konyhába léptünk. Ott a tűzhelyen hatalmas fazekakban mindenféle koktumok rotyogtak, pokolbeli bűzt árasztva.
Befogott orral, lassan lábujjhegyen léptünk a szobaajtóhoz, s főtisztelendő uram meghúzta az ajtómadzagot s a nyíláson át beereszté előbb a szent füstöt - s csak azután bátorkodtunk be.
Ott feküdt tarka ágyában lihegve a vén banya, a fején jégborogatás. Utálatos ráncai nem árultak el semmit, még kíváncsiságot sem, az állán öt darab hosszú ősz szőrszál meredezett, még ijesztőbb külsőt kölcsönözve e szörnyetegnek.
- Hogy van kigyelmed, édes nénémasszony? - kérdé az öregbíró tiszteletteljes gyöngédséggel, mert bizony senki sem evett bolondgombát, hogy a boszorkányt magára haragítsa.
- Bizony rosszul vagyok, édes fiam. Tele vagyok sebbel. Nézzétek a testemet!
S ezzel föltakará a dunyha csücskét, s ott volt mellén a nagy seb s combjain az ebharapások nyomai. Kidudorodó csontok kék mezőben - mint valami heraldikus mondaná.
- Hihihi! - röhögött föl, fogainak hajdani lakóhelyét mutatva - egy kis dolgom volt az éjjel…
S vöröses szemeivel nagyokat sandított a tanácsbeliek felé, úgyhogy azoknak összevacogtak a fogaik.
- Már bizonyos, hogy ő a boszorkány! - súgá lassan felém Buga Istók uram.
- Nem ő! Dehogy ő - súgtam vissza. - Oh, a boszorkány egy nagyon szép leány volt… Mintha most is látnám…
Csontos, bepólyázott kezét kihúzta a dunyha alól s megfenyegetett vele:
- Ej, ej, úrficska! Hát azt hiszi, hogy a vén Galandáné nem tud szép lenni, ha akarja. Ej, ej, úrficska, vigyázzon, hogy valahogy a vén Galandánéval ne találkozzék, mikor a legszebb női arcot látja maga előtt…
Öregbíró uram megdöfte a törvénybíró uramat, törvénybíró uram megdöfte a kisbíró uramat, kisbíró uram pedig megdöfte a tisztelendő uramat, s szép rendben, szó nélkül, csöndesen kisompolyogtunk a szobából.
De én még a konyhába is utánam hallottam…
»Ej, ej, vigyázzon, úrficska!«…
Hanem az igaz, hogy vigyázok is.

A KIS ANDRIS CSIZMÁI
1882
- Beszélyke -
Keskeny, szürke felhőfoszlányok úsznak a környék felett. Nagy égiháború lehetett az éjjel, villámlással, esővel, viharral vegyes. Látszik is a nyoma mindenfelé: a fák gallyai le vannak tördelve, faleveleken, fűszálakon esőszemek csillognak, a templomsoron a nagy garádban zuhog a víz. Vöneki János uram portáján egész tócsák állanak, a Zákó Mihályék kertjében pedig - éppen az imént mesélte Mihók Magda - a madárfészket is lemosta a fáról a szakadó zápor.
Köd gömörödik a sár fölött, átlátszó és fehéres, mint a musselin-ruha, a falusi kémények füstje fölfelé száll, megannyi jele, hogy eső nem lesz, bár az ég morcos, borús még, mint a Bizi apó arca, ki ingadozó léptekkel, meghajolva megy a hosszú utcán Szücs Istók kőművessel.
Az emberek az udvarokról és a kerítések mögül nézik. Hogy összeesett! Megőszítik a csapások, csövestől jönnek. Az eladóleánya meghal, csűre, asztagja megég, lovait elhajtják a szegénylegények. Örökké rajta tartja most az Isten a »másik« kezét.
Érzi is a súlyát. Bezzeg kellemeztetné most már magát ő szent felsége előtt; hogy ím az a kisebbik lánya is halálosan megbetegedett, meghökkent őkigyelme s megfogadta: ezentúl arravaló lesz a gazdagsága, hogy jót tegyen vele.
- Ni, a Bizi, a fösvény Bizi! - kiáltja az Andris gyerek a Gughiék udvarán.
- Csiba te, ne te - veszi fel a szót Gughi Panna -, legalább már ti ne bántsátok. Eleget veri az Isten. Ugyan tegyen lelkem, egy-két hasábot az üst alá, míg én megkavarom…
- Nedves ez a tüzelő - veszi át a szót özvegy Csupor Mátyásné. - Az én időmben még a fa is jobban égett, Panna… Hanem ez a Bizi dolga csakugyan csodálatos. Mikor a drága Mária-képet hozták, amit a templomnak vett, leszakadt a szekér alatt a Csoltó hídja, ló odaveszett, kép dirib-darabra tört.
- Valóságos mennyei kijelentés, nénémasszony. De vajon hová mehet most ilyen korán reggel? Eredj csak, kis Andris, nézz utánuk, merre fordulnak el a savanyúkúttól?
A »falu gyermeke« (így nevezték a szelíd képű, anyátlan-apátlan fiút) ott guggolt az udvar közepén, a lekvárfőzőkatlan mellett, ami igen irigylendő állapot volt rá nézve, mert nemcsak a lábait melengethette a tűznél (csípős az idő egy kicsit), hanem a jószívű Gughi Panna a kóstolást is engedte.
Hogy most már ott kell hagyni a vén Bizi miatt ezt a nagy boldogságot!
Kelletlenül kullogott utánok, mert félt Bizi uramtól. Minden gyerek fél a faluban attól a sötét arctól.
Bizi apón egy hosszú krispin volt, abba húzta be apró kopasz fejét a váll-lapockái közé. Őkigyelme fázhatott talán, mert olyan idegesen mozgott az ajka, mintha a foga vacogna.
Jobbról-balról köszöntek neki, de ő nem vette észre. Csak egyszer fordult vissza, és a kis Andris úgy érezte, hogy őt nézi. Megrezzent és mélyen szemeire húzta a viseltes báránybőrsapkát.
A csősz, aki a sánta Péri Jánosnéval kendert vitt az utcán, az Andris fülehallatára mondta el, hogy megint csoda történt az éjjel. A kőkeresztbe beleütött a mennykő. Pedig száznyolcvan forintjába került Bizi apónak, aki most mindenre adakozni kezd, mert perben áll az Úristennel és ki akar vele békülni. De hasztalan, alighogy felállították tegnap a drága kőkeresztet, ma már össze van törve.
Andris kitalálta, hogy a temetőbe mennek Bizi apóék. De már azt az istennyilát ő is megnézi.
Illő távolságban követte, s mikor a temető közepén megálltak, a nagy kőrisfa alá húzódott.
A gyönyörű, piros kőkereszt csakugyan ott hevert két darabban a sárguló pázsiton. Nini, hova lettek az aranyos betűk: »Isten dicséretére emeltette Bizi József.« Éppen a betűknél, derékon törte ketté nyilával az Isten, mintha mondaná: »Nem kell a dicséreted, Bizi József, a Mária-kép sem kellett, ez sem kell.«
Az öregember elkapta fejét a földről, hol adománya széttörve hevert, és nem mert fölnézni az égre sem, ahol olyan nagyon haragusznak rá. Révedező szeme a gyermeken akadt meg, mintha annak a boglyas feje lenne közbül égnek-földnek.
Andris a kőrisfának dűlt, s lábait, amik egészen besüppedtek az ittas, kövér temetői földbe, sorban emelgette, meg-megrázva őket a levegőben, mintha ezáltal melegednének. Kis homloka ráncba van szedve, szeme bekalandozza a sírokat, arra gondol, amelyikben nyugszik az ő anyja, apja.
- Menjünk innen… - mondá Bizi apó összeszedve magát.
- És a kereszttel mi történjék?
- Úgy hagyom - viszonzá tompa hangon, majd halkan hozzátette: - amit az Isten ujja összetört, azt nem szabad az ember ujjainak összeragasztani.
- Bizony kegyelmedet meglátogatta az Isten.
- Hiszen ha csak látogatna - kiáltott fel keserűen Bizi apó -, ő már nálam lakik, Istók, állandóan nálam lakik.
- Tűrni kell, Bizi uram!
- Pedig hidd el, Istók, nem vagyok rossz ember.
- Fösvény volt kelmed, szívtelen, gőgös. A világ elejének képzelte magát. Aztán, valljuk meg az igazat, uzsorával szerezte kincseit.
- Nem becsülöm őket már semmire - hörgé. - Fázom, reszketek. Valami rossz előérzetem van. Mintha marokkal fogná össze valaki a szívemet. Meglásd, ismét szerencsétlenség vár rám… Oh, te kifogyhatatlan Isten, mivel engeszteljelek meg?
Elhagyták a temetőt.
- Hej, ni! - kiáltott fel Istók. - Hát ez a poronty mindig a sarkunkban van! Milyen veresek a lábszárai a hidegtől! Takarodsz innen mindjárt, te kölyök!
- Ne kergesd azt a gyereket, Istók. Olyan jólesik, hogy itt látom mellettünk. Gyere idébb, kis fiam!
Az öreg arra gondolt, hogy abból a borús égből egyszerre lepattanhat még egy villám, de csak akkor, ha már az a gyerek itt nem lesz.
- No, gyere hát közelebb!
- De csak hadd menjen haza - véli Istók -, megveszi a lábát az Isten hidege!
- Miért nem húztál csizmát, fiú - kérdi Bizi uram szelíden.
- Nincsen csizmám - mondá a gyerek szomorúan.
- Hát mért nem varrat apád?
- Nincs apám - felelte közönyösen.
Ez a közönyös szó fogta meg Bizi apót. Hogy nevekedik ez fel, ha még a szeretetet sem ösmeri…
Szótlanul megfogta a kis Andris kezét s vitte magával végig a nagy utcán, le egész a templom mellé.
Ott aztán benyitottak egy házba, amelynek kapujára két sarkantyús csizma volt kifestve aranyos rojtokkal s a következő aláírással: »Filtsik István csizmadia-mester.«
- Mérjen ennek a gyereknek egy pár csizmát, Filtsik uram, az én kontómra! - mondá Bizi apó.
Filtsik megnézte a gyereket s így szólt:
- Éppen van egy ilyen kis csizma készen.
A kis csizmát előhozták, csakugyan jó volt: mintha a lábára öntötték volna.
A gyerek örült neki, ragyogó mosoly ült ki arcára s vígan kopogott az öreg után a pitvarban.
Ott künn ezalatt eloszlottak a felhők. Mikor Bizi apó kilépett az udvarra, a napfény elöntötte szomorú arcát, az égbolt pedig nyájasan mosolygott. A füvek nevettek rá az úton, sőt még a meggyűlt esővizek is.
Mintha új levegőt szívott volna be, könnyebben érzé magát.
- Add ide a kezedet, fiam! Olyan jó meleg kezed van. Eljössz-e hozzám?
A gyermek a csizmáit nézegette gyönyörködve és így szólt:
- A lekvárfőzéshez szeretnék menni!
- Nem, te velem jössz. Íme, itthon vagyunk már, itt lakunk ebben a cserepes házban.
A kapuajtóban a kocsis várta azzal a hírrel, hogy az ellopott lovak megkerültek, a tornácon a doktor fogadta vidám arccal, a leány már túl van a veszélyen.
Bizi apó hálateljesen nézett fel az égre. Milyen messze van és mégis milyen közel… Egy pár kis csizmával meg lehet járni egy óra alatt…
A KŐSZÍVŰ FÉRJ
1881
Nem mese
Október közepe van, és Ákos még mindig nem jött haza a fürdőből. A fákról hulladoznak a sárgult levelek; a szél süvölt, sikogat az erdőkben; komor, nehéz őszi felhők gyülekeznek az égen… és Ákosnak semmi híre.
A nyár elején ment el; orvosai Pöstyénbe küldték. Ákos, amint mondá s mutatta, nehéz szívvel vált meg nejétől, aki Aporfalván maradt, hogy ott bevárja férjét. A hű nő könnyezve búcsúzott el szeretett urától, s már rég elnyelte a kocsit a poros országúton a távolság köde, midőn a bánkódó asszony a kastély erkélyén még mindig kendőjét lobogtatta.
Minő visszás helyzet! Az asszony egy elátkozott felvidéki fészekbe temetkezik, elzárja magát a világtól, a társadalomtól, a férj pedig fürdőre utazik!…
De Auróra nem zúgolódott. Ő szerette férjét s miután megtudta, hogy Ákosnak egészsége helyreállítása végett Pöstyénben kell tartózkodnia, mégpedig egyedül, - a jó asszony zokszót sem ejtett, úgy maradt hátra Aporfalván.
Azonban az egy hónap letelt, és Ákos helyett az a Jób-hír érkezett, hogy az orvosok újabb rendelete szerint még egy hónapot kell töltenie - Mehádián. Kissé különös, hogy valakit Pöstyénből Mehádiára küldjenek az orvosok; de az asszony nem értett hozzá, ellenvetés nélkül belenyugodott.
Ezalatt a magányban Auróra szíve megtelt sóvárgó szerelemmel. Hetenkint három levelet írt férjének, könyörögve, hogy legalább egy hétre, négy napra vagy csak egy éjszakára jöjjön haza.
Megjött a válasz.
»Kedves nőm! Bajomból még mindig nem gyógyultam ki. Holnap elhagyom Mehádiát, legújabb utasítás folytán két hetet Ischlben kell töltenem. Csókol a viszontlátásig hű férjed Ákos.«
A szegény beteg férj Ischlben a két hetet se húzta ki; tizednapra már Balatonfüredről írt otthon epekedő feleségének pár sort, jelentvén, hogy jövő héten Koritnyicára megy.
Koritnyicára! Auróra szíve nagyot dobbant, arca kigyulladt, keze reszketett, szemei lázasan égtek. Koritnyicára! Hiszen az alig van két óra járásnyira Aporfalvától, Ákos bizonyosan hazajön, ha nem többre, legalább egy napra. Oh, mily boldogság lesz az!
Sietett is megírni örömét Ákosnak. Ez volt veszedelme. Ákos még sohase volt olyan friss a felelettel. Posta fordultával már megérkezett üzenete, hogy betegsége hirtelen veszélyes fordulatot vett, holnap utazik Meránba, ahol októberig lesz kénytelen maradni.
Auróra sírt és küldözte a szerelmes leveleket Meránba. Mindennap ment egy, szeptember közepén már naponkint kettő, szeptember huszonötödikén pedig négy.
Az asszonyka türelmetlen, ideges, izgatott volt; vére tűzzé vált s iszonyú sebességgel keringett duzzadt ereiben, amint ezt ékesen megírta leveleiben.
De elmúlt október elseje, s Ákos nem mozdult Meránból.
Auróra már nem írt többé hosszú leveleket; csak egyes szakadozott, kuszált mondatokban volt képes érzelmeit kifejezni.
A szerelmes asszonynak eszébe se jutott kutatni, miért fürdőzik az ő hű Ákosa oly cikcakk módon majd Pöstyénben, majd Meránban, majd a jó ég tudja merre! Pedig bizony furcsa gyógyítási rendszernek jöhetett volna a nyomára! De ő csak arra gondolt, hogy a férjét hazacsalogassa.
»Imádott, édes, egyetlen, drága férjem! Oh, kérlek, légy irgalmas, jöjj haza! Oly rég epedek csókod, ölelésed után! Nekem sötét az egész világ, ha téged nem láthatlak. Reggeltől estig mást se teszek, folyvást sóhajtozom s rád gondolok. Istenem, beh jó volna, ha egyszer éjfélkor hozzád lopódzhatnám! Nem kívánnék egyebet, csak egy óráig maradhatnék veled. Hiszen oly nagyon szeretlek és csak téged szeretlek! Könyörülj meg rajtam, szerető feleségeden; bármikor érkezzél, tárt karokkal várlak a te hű Aurórád.«
.......
Mind hasztalan! Ákos Meránból Nizzába utazott és azt írta, hogy csak tavasz felé jöhet haza. És Auróra elővette imádságos könyvét és fohászkodott: Istenem, istenem, mit vétettem, hogy így büntetsz engem!
.......
De hát miért oly kegyetlen ez az Ákos? És miért oly hű ez az Auróra?
Akarjátok tudni?
Hát azért, mert Auróra köhögős, vézna teremtés, harminchét éves, Ákos pedig huszonhat éves szeleburdi, aki Nizzában egy csinos kis táncosnővel költi a felesége hozományát.
ASZTALTÓL - ÁGYTÓL
1881
Hiába mondanák, hogy a Csillom-ház a legszebb Bodokon, senki sem irigyelné, mert az a legszomorúbb is. Nagy udvara, kertje talán azért nagyobb a többinél, hogy annál üresebb lehessen.
A kapuja be van csukva egész nap (tulipános oldala sohase fordul belül), ablakai nem nyílnak meg, csak ritkán.
A napsugár hiába táncol a zsaluk bordácskáin; nem hatolhat odább. Enyelgő napfény nem kell annak, aki ott benn lakik egyedül. Az már kivette osztályrészét: az örök felhőt.
Néha egy-egy cserebogár koppantja meg a lécpáncélzatot, s ez a koppanás is oly kísértetiesen hangzik odabenn. Ha ajtó nyílik valahol, az már nagy zaj itt, s összerezzen rá mindenki.
Mindenütt, mindenen az elhagyottság látszik. Mintha valami nyomasztó lehelet vonná be fűnek, virágnak, lombnak a színét, hogy az attól bágyadt legyen.
A kert sűrű fáin keresztül a legforróbb nyári délben is valami sajátságos hideg légáramlat suhan el. A galagonyabokron a fejletlen bogyók között egy félig rakott madárfészek himbálózik. Vajon miért nem rakta meg egészen a madár? Miért hagyta el idő előtt, hogy másba kezdjen egyebütt?
A nagy jegenyefák komoran nézik lerajzolt árnyékukat a selyem gyepen: mintha az az árnyék is csak árnyék fölé lenne terítve. A kapu küszöbét beverte a gyom, paraj és laboda! Kocsi ide nem jön, kocsi innen nem megy esztendők során át. Két dudorodó zöld csík fut a porta felé. Bujább fű nő ottan. Valaha keréknyom lehetett… talán még arról a napról, mikor a szép Major Annát hozták pántlikás lovakon.
Kihalt, csendes minden. A két nagy fehér komondor unatkozva őgyeleg az udvaron; egyhangú nagyon a hivataloskodásuk. Hónapok elmúlnak, míg valami megugatni való kerül.
Még a galambdúc lakói is olyan csendesek, olyan némák, turbékoló szavukat alig hallani, színük meg többnyire sötét hamuszürke. Ki öltözteti fel ezeket is ilyen szomorú ruhákba?
Vagy már mindennek mutatni kell, hogy ez a nagy ház itt a szép Major Anna rideg koporsója?
Hiába van fényes diófából, azért mégis csak koporsó az. Hiába hagyta itt neki Csillom Józsi az egész gazdaságot, a négy jármos ökröt, a három tehenet, a harmincnégy juhot, mégis árván hagyta, mikor elbujdosott.
Egyhangúan folynak napjai azóta, nem megy sehova, őhozzá sem jön senki, s ebben az örökös egyformaságban nem változik semmi… semmi - csak ő maga.
Arca rózsái elhullnak egyenkint, nagy kék szemei elveszítik fényüket, a homlok ráncokat vet, a kezek elsoványodnak, a ruganyos délceg termet összeesik.
Nem ő az már, nem ő.
De a megtagadott örömöket, az elvesztett életet visszakéri a szív. Az nem feled, de emlékezik, annak csak tegnap volt, mikor a férj elment, hogy vissza ne térjen. A szív nem kombinál, nem számítja a napokat, követeli a tegnap után a holnapot.
»Itt ült ő ezen a széken…«
A szegény szalmaözvegy odaborul reá, mintha még most is meleg lenne ez a hely. Pedig már nyolc hosszú éve annak!
»Igen, itt ült utoljára.« Anna feje ott pihent domború, erős mellén s hollóhaja beleakadt a Csillom Józsi mellénygombjába. Sehogy sem lehetett kioldani. Olyan nagyon mulatságos volt az, hogy egész este nevettek, egész este mondogatták: »Most vagyunk még csak igazán összekötve.«
S másnap már el voltak szakítva örökre.
Hogy volt? Miből kelt ki a mag ahhoz a szalmához, melyből az ő özvegyi koronája van fonva? Verje meg az isten azt a Csőke Palit… minek is járt utána? Hisz nem csalogatta, még csak nem is biztatta sohasem.
Eljött azon a szerencsétlen éjszakán, amikor már a Józsi elaludt, és megkopogtatta a kamra ablakát.
- Gyere ki egy szóra, Csillom Anna!
- Jaj, nem megyek… Hova is gondol kend?
- Csak egyetlen szóra… mondanivalóm van.
- Menjen el, azt mondom, míg békében mehet, míg az uram fel nem ébred.
- Nem bírok tovább a szívemmel… nem én tovább, Anna. Itt a pisztolyom is, benne van a golyó. Az lesz a halálom, ha nyomban ki nem jössz.
Dideregve ment ki a szegény fiatal asszony. Félt a nagy botránytól, le akarta beszélni, tudta, hogy jó fiú Csőke Pali, egy-két kérő szótól megolvad és enged. Jaj, minek is ment ki… hiszen nem szerette, sohasem szerette!…
S míg ott künn csitítgatta Palit, félig bánkódással, félig szánalommal, mert hiszen oda volt, egészen oda volt az a szegény fiú, azalatt egyszerre csak, mintha egy sötét nagy árnyék mozogna az udvaron lent az istálló mellett, majd megcsillant a nyerges paripa patkója s trapp… trapp, amint megkoppantak a köveken módos vékony lábai, egy pisztoly dördült el, s szilajan nyargalt ki a nyitott kapuajtón a megriadt pej lovasával együtt.
Nem nehéz kitalálni, hogy lehetett. Szegény szalmaözvegy százszor elgondolja, százszor összerakja miképp történhetett. Minden föltevése találó s mégsem az igazi egyik sem. Hogy vette észre, hogy osont ki az asszony után, és a többi meg a többi.
Oh, ha már látta, ha utána jött: mért nem avatkozott bele, miért nem büntette meg tetszése szerint szigorúan, miért ment el úgy, hogy ölni akart előbb… hogy ne térhessen vissza soha többé?
De ha szeretné: visszatérne. Nem tudna elélni nélküle annyi éven át szolgálattal keresve kenyerét. Nem! sohasem szerette. És mégis, ha nem szerette volna, lőtt volna-e Csőke Palira, akkor itt hagyta volna egész vagyonát, mindenét, még azt is, amiről nem tudott? Oh, csak a nagy szeretet változhatik át ilyen nagy nehezteléssé!
Elment, hogy a híre sem jött évekig. A törvény nem választotta el őket, csak asztaltól, ágytól. Azt mondta, nem öllek meg, csak beleteszlek a koporsóba.
Mikor aztán a kis Péter (kinek már nem volt atyja, mikor született) öt éves lett, egyszerre csak egy ember jelent meg Bodokon, aki elvitte a fiút fél évre az atyjához, mert úgy ítélt a törvény, hogy a fiú közös legyen. A szalmaasszony és a szalmaférj prókátorai úgy egyeztek meg erre a pontra: hat hónapig lakjék évente az atyjánál, hat hónapig az anyjánál.
Egyik sem engedi a maga hat hónapját, és a szegény szöszke gyerek olyan, mint a mesék bolygó madara, mely az egyik planétából a másikba jut, s sehol sem bír átmelegedni.
Milyen hat hónap az, mikor az a fiú távol van!
És milyen másik hat hónap az, mikor az a fiú, az ő picike képmása vele van és az apjáról beszél neki!
Jaj, csak egy szót se szólna soha, ezt óhajtja és mégis ő kérdezi.
- Édes kis Péterkém! Hát láttad? De mit is beszélek, hogyne láttad volna, mikor együtt voltatok! Szeret-e? Csókolt-e sokszor? Őszül-e már a haja? Milyen házban lakik? Azt mondod, hogy ott olyan nénik vannak, akik teveled játszottak. Szépek-e? No, ne, ne mondd, hogy tudod is te… Nézz jól rám, szebbek-e mint én? Oh, te csacska! Hogy én vagyok a legszebb? Az ám, neked, te kis bolondom. Felelj, de emlékezz vissza mindenre. Emlegetett-e engem apád valaha? Mondott-e neked rólam valamit, mikor haragos volt, vagy amikor víg volt? Hogy semmit sem mondott? Eredj, kis cudar, kiállhatatlan vagy…
Ezer meg ezer kérdés. Egy szomorú szívnek, egy egész életnek apró kérdésekre szétszedett fájó titka.
A kis Péter nem tud felelni azokra a kérdésekre. Jámbor arccal bámul az anyjára s mindig csak az olyan dolgokat hajtja, amik azt nem érdeklik.
Oh, ha ő csak egyszer egy perce láthatná! Ha olyan bűvös tükre lenne, amibe ha belenézne, látná, hogy ott mi történik, egyszerre kitalálna mindent, amit még tudni akar ezen a világon.
De nincs olyan tükre.
Ha talán üzenne, ha ő közelednék. Nem, nem, azt nem teszi. Hátha kikacagná az üzenetét.
Hanem ha majd az a gyerek nagyobb lesz. Akkor talán…
S ez a talán az, amiből él. Ezt szívja be a levegőben. Erdő, patak ezt hajtja, onnan jövő felhők ezt beszélik…
AKI KIVÉTEL AZ ASSZONYOK KÖZT
Eredeti novella képekkel
1881
BEVEZETÉS
Kapocsy János a Nagymező utcában lakott. Gondolom, az 5-ik szám alatt, de erre nem emlékszem bizonyosan.
Kapocsy János hivatalnok az általános biztosító társaságnál. Ezerhatszáz forint fizetése van, amit már »valami«-nek neveznek Budapesten.
Kapocsy úr egyike a legszolidabb, legrendszeretőbb embereknek, főnökei meg vannak vele elégedve, mert pontos, még a háziúr is meg van vele elégedve, a lakbérét rendesen fizeti, adóssága nincs, s még sokra vihetné hivatalában, ha nem volna keresztény.
De hiszen neki nincsenek nagyravágyó tervei. Nem kíván lenni vezérigazgató, - megelégszik még álmaiban is azzal, ha majdan, midőn eléri hivatalos működésének negyvenedik vagy ötvenedik évfordulóját, megkapja a Ferenc József-rendet.
Ez az ő összes ambíciója s azonfelül néha egy kis remuneráció.
Kapocsy János olyan egyszerű ember éppen, mint a keresztneve. Van abban valami, hogy a keresztnév, melyet az ember visel, vezeti egész sorsát. A Jánosok mind olyan prózai, igénytelen lények, akikkel sohasem történik semmi (ezért bámulom én felette Arany Jánost); az Alfrédeké, Eduardoké és az Arnoldoké a világ. A regényes név majdnem olyan, mint a nemesség: kötelez.
Nos, hát Kapocsy János uramat nem kötelezte a neve semmire, nem is tett egész életében semmit, mint hogy született, kijárta a nyolc gimnáziális osztályt, azután díjnok volt hat esztendeig a királyi táblánál, mígnem egy magas pártfogója útján bejutott az általános biztosító társasághoz s megházasodott, nőül vevén Piroska kisasszonyt, a nevezett magas pártfogó fogadott leányát, akiről azonban azt beszélte a hitvány pletyka, hogy a valódi lánya lenne.
De már ez azért se valószínű, mert a magas pártfogó azóta egészen levette róluk a kezét, s oda se nézett a fiatal pár boldogságának, nem hogy azt adományával fokozni igyekezett volna.
János úr, noha csak János volt, szerette a regényeket olvasni, Jókait, Kockot, Dumast könyvnélkül ismerte, s mindenütt látván ezekben az asszonyi nem állhatatlanságát, nem egyszer elszomorodott vala, de halovány arca csakhamar ismét fölvette a legteljesebb megelégedés kinyomatát, mert hiszen az ő Piroskája mégis csak kivétel. De még milyen kivétel! Munkás, szelíd és szófogadó. Nem vágyik ez sehova a világon, olyan házias ez, mint a csiga, de nem hordja magán mindenét, mint a csiga, mert soha még asszonyi portékában az a nemes megvetés a ruha, a cifrálkodás és az ékszerek ellen, mint Kapocsynéban.
Mintaképe vala ő Kapocsy János előtt a női szendeségnek és hűségnek. Mi, akik kartársai vagyunk a derék úrnak, számtalanszor hallottuk ezt a férj szájából, midőn a Józsefvárosban, a »Kék csillag«-nál néha-néha összejöttünk egy-egy halbszájtlira.
- Az én kis »hollóm«-nak nincs párja a világon. Már t. i. hollónak hítta az asszonykát, minthogy az barna és kökényszemű. Gyöngy ő az asszonyok közt, isten jókedvében teremtette, ártatlan liliomnak.
S ilyenkor mindig elérzékenyült s az ötödik, hatodik halbszájtlinál ríva fakadt, hogy mindamellett nincsenek gyerekei.
Mi vigasztaltuk, hogy: »Ne búsulj, bolond, hiszen éppen azért nincsenek talán, mert hű az asszony!«
- Igaz, igaz - riadt fel ilyenkor -, hiszen az én Piroskám kivétel az asszonyok között.
I. FEJEZET
Tisztelettel kérem a nyájas olvasót, ha netalán elolvasta a fentebbi bevezetést, tekintse úgy a dolgot, mintha nem olvasta volna, mert most látom, hogy rosszul kezdtem a történetemet.
Okvetlenül Kupcsik Nep. János úron kellett volna kezdenem, aki szinte ott lakik a Nagymező utcában, őt se tudom pontosan, hanyadik számú házban, hanem annyi bizonyos, hogy nem messze onnan és Kapocsyékkal ellenkező oldalon.
Csak nemrég jött ide lakni, amióta a marienbadi fürdőből hazajött, hova lesoványodni s egy szerencsétlen szerelmet ment felejteni a nyáron; no, meg azért, hogy a köszvényét ott hagyhassa, mert a menyasszonya: Nagy Ágnes állítólag azért küldte neki vissza a jegygyűrűt, mivel köszvényes.
Oh, hitvány női kebel, melyből a forrón érzett szerelem azonnal kivész, mihelyt azt hallod, hogy az imádott ifjúnak köszvénye van! Hát a köszvény úgy veszi már ki a szerelmet a szívből, mint a zsirla a pecsétet a ruhaszövetből.
Kupcsik úr bosszút esküdött az egész asszonyi nemnek; elhatározta, hogy gyűlölni fogja őket, s hogy minél jobban megutálhassa, eljárt esténkint a tea-szalonba.
Aki a tea-szalont, Budapestnek ezt az egyik szeplőjét az Aranykéz utcából nem ismeri, annak hiába írom le, aki pedig ismeri, az úgyis tudja, tehát nem írom le. Ez a praktikus eljárás.
Kupcsik János úr magánzó volt és zeneleckéket adott azelőtt a flótázásból, mígnem tavaly valami nagynénje halála ütött be neki váratlan örökséggel, s ez tette tulajdonképpen szerencsétlen flótássá, mert pénze lévén, a szerelem virágai kezdtek nyílni keblében, melyeket eddig a mindennapi kenyér utáni hajsza nyomott el.
Rendkívül boldogtalanul érezte magát most, a kapott kosár után, s bár bosszút és gyűlöletet esküdött az asszonyi nemnek, azért mégsem tett egyebet, mint hogy ott ült az ablaknál reggeltől estig s a hűtlen Ágnesről ábrándozott, érzelmeinek kifejezésére gyakran elővévén fuvoláját is.
Köszvényes kezei, melyek flanell-szövettel voltak bekötve, meglehetős ellentétben állottak érzelmeivel, de ki tehet róla, hogy a szív fiatalabb a kezeknél s több potencia van benne, mint a törékenyebb tagokban?
Kivált a művészeknél áll ez így, kik a roskatag testben is örök ifjúságot hordanak.
János pedig művész a javából s nem egy babérkoszorút kapott szegény ember korában, mikor még vidéken hangversenyezett. Annyi szent, hogy Nagy Jakab még árnyéka sem lehet. De hát nem erről van szó.
A mi történetünk nem fuvola-novella. Azt csak Bartalus István tudna írni, már t. i. ha írni tudna.
*
Kupcsik Jánosnál az a fő, hogy egy szép barna vis-à-vis-t fedezett fel. Az átellenes ház első emeleti ablakaiban a virágcserepek közül gyakran bukkant elő egy csinos fej, mikor a zsaluk, melyeken pajkosan táncolt a napsugár egész délelőtt, szétnyíltak. Sőt néha még többet is látott a János úr káprázó szeme. Látta, hogy csókolózik a férj és a fiatal asszonyka odabenn. Az asszony köt, a férfi a pamutot tartja. És munka közben édes öleléseket váltanak. Sőt talán a munka után sem édes nekik a nyugalom, de már akkor van annyi eszük, hogy leeresztik a roletteket.
Minek is látna a boldogságból annyit Kupcsik János? Ami sok, az megárt, ha nekik nem is - de neki, kinek sebei még be nem hegedtek, minden bizonnyal.
És mégis odanéz nem egyszer, de százszor is napjában. Hiába no, ami szép, tetszik az a szemnek. S az az asszony nagyon csinos portéka. Az igaz, hogy már nem egészen fiatal, de csak annál érdekesebb.
Amint egymás mellett ülnek a kanapén, néha édes csevegésbe merülve, bizony minden nőgyűlölete dacára még meg is kívánja és elpróbálja fuvoláján:
Véle a kanapén… a kanapén…
Nos, mi esnék a kanapén?
Vele egy kanapén - egy kávét innék én.
Vajon tudják-e, sejtik-e, hogy belát a nyitott ablakon keresztül? Hogy ingerlik őt is, hogy költögetik benne az alvó oroszlánt?
Eh, törődnek is azok vele, a szerencsétlen flótással? Bánják is ők, ha belát vagy be nem lát valaki? Bizonyosan fiatal házasok, még csak néhány napja vannak együtt, a mézesheteket élik…
Hát csak hadd éljék, úgysem tartanak soká.
Mert mindent megun az ember. Hosszú szerelem nincsen a házasságban, így tanítják ezt a világ összes írói: Shakespeare-től kezdve le egész Fangh-Gyújtó Izabelláig.
De mégis Vas Gereben mondja a legokosabbat, midőn így szól: »A házasság olyan, mint a meleg fürdő, aki nincs benne, belekívánkozik, aki pedig benne van, kikívánkozik belőle.«
Addig-addig elmélkedett emberünk erről a tárgyról, mígnem a mindennapi látományok hatása alatt egészen beleszeretett a fiatal menyecskébe s halálosan gyűlölni kezdte a férjet, aki még mindig nem unta meg a mézet szedni azokról a szép piros ajkakról.
- De hát meddig tart még ez? - hajtogatta váltig elméjében s dühösen toporzékolt a szobában.
- Ezek az emberek lelketlenül halomra döntik minden teoriámat, melyet a nőkkeli hosszas érintkezésemből merítettem, mint minden tudományok extraktumát. Hát azért kaptam a köszvényt, hogy a legvégén még ostoba is maradjak ebben a szakmában? Vagy kivétel ez az asszony és ez az ember.
De ‘iszen, csodák ha esnek is, nagyon ritkán esnek… ez a bolondos hűség sem természetes - aztán meg az asszonyok erényeit tulajdonképpen csakis a férfiak gyámoltalansága menti meg… Ergo bizonyosan nincsenek házibarátok, vagy ha vannak, ostobák és gyámoltalanok. Tertium non datur.
II. FEJEZET
- Végire kell jutnom ennek a dolognak - gondolta magában Kupcsik. - Adatokat! adatokat!
Azt a fáradságot vette magának, pedig roppant lusta ember volt, hogy lement a házmesternéhez, Frau Lénihez, és három egész hatost nyomott a markába.
- Maga nagyon okos asszony, házmesterné! - mondá Kupcsik Nepomuk János lehető nyájasan.
Frau Léni hunyorított a savószín szemeivel, s a három hatost egy megelégedett mosollyal csúsztatta ruhája zsebébe.
- Parancsol valamit a teens úr?
- Csak kérni akarom valamire. Ösmeri kegyed ott átellenben, az első emeleti szögletlakásban azt a házaspárt?
Frau Lénit konvulzív köhögési rohamok fogták el. Előkereste fiókjából a pápaszemét, föltette az orrára s azon keresztül nézte meg figyelmesen érdemes lakóját, mintha le akarná róla olvasni a szándékot.
- Azt a családot?… Nos, úgy fölületesen. Hanem a néném odafönn a padlásszobában, az bizonyosan ösmeri, mert éppen az átellenes házban volt házmesternő.
Frau Léni nézett ki már vagy hetven évesnek. És ő még mindig húga valakinek? Brr! Milyen lehet még az idősebb testvér!
- Igen, ő ott volt házmesterné - folytatá elnyújtott, álmos hangon -, addig, míg jobb üzlete nem akadt.
- És milyen üzlete van most?
- Mármint őneki? Hát tetszik tudni, ő a fiatalság barátja…
- Hüm! Pedig azt hinné az ember, hogy mivel olyan messze van tőle…
- Éppen azért. De nem parancsol a teens úr egy kis tubákot?
- Köszönöm, nem élek vele. Nos, tehát a fiatalság barátja? És mennyiben?
- Elősegíti örömeiket.
- Igen, igen! Például?
- Ejnye, be nagyon kíváncsi ön! Pedig jól tudom ám, hogy okosabbak vagyunk, mintsem ne tudnók, miről van szó. A ténsúr csak kötekedik velem, hogy examinál, mint egy gyereket. A ténsúr nagyon jól tudja, hogy ha valami szép virágot lát meg és a kerítésen nem bír átmenni, hogy letéphesse, jól esik akkor, hogy van valaki, aki be tud menni és el tudja hozni azt a virágot, hehehe!
Ördögies mosolyra torzultak ajkai, miközben hajdani fogainak elpusztult helyei láthatók lettek.
- Jól esik ugye, ha van valaki, aki gondoskodik a gomblyukakról is? Hogy ne maradjanak üresen.
- Tehát a padlásszobában lakik becses nénje?
- Igen, a legfelül. Ő, tudom, fog adni felvilágosítást. Most éppen otthon van. Csak tessék fölmenni bátran. Vizit van nála, de az nem baj, mert a vizit belevág az üzletbe: a Babók Rézi van nála, akiben több tálentum van, uram, mint egy püspökben.
- Ah, ah! Mindenesetre érdekes személy lehet!
- Meghiszem azt, uram! Ha az ördög szoknyában járna, már azt is rég elcsábította volna.
- Rendkívüli tálentum!
- Annyit mondhatok uraságodnak, hogy nem bánja meg, ha megismerkedik vele. Hasznára lehet még az életben.
- Igen… valóban… még lehet… Úgy van, asszonyom, érzem, hogy lehet még.
Azután sötét arckifejezéssel dünnyögé Kupcsik úr, mialatt a lépcsőkön felment:
- Pedig a rossz világ, a gyalázatos világ azt fogta rám, hogy már én megöregedtem…
A Frau Léni nénjénél csakugyan vizit volt. Kedélyes és tanulságos diskurzus folyt az uzsonna mellett, persze szakmájukba vágó.
Babók Rézi éppen egy kitűnő gsäftjének történetét mondta el, melyből kétszáz forint haszna volt.
A háziasszony összecsapta kezeit:
- Kétszáz forint ezekben a szűk időkben! Ez igazán bámulatos. Oh, ezek a férfiak… ezek a férfiak! Uram én istenem! Kétszáz forint! Hiszen annyit a paradicsom sem ér! Vajon ki volt, he?
- Itt nem annyira a szállítmány becse forog szóban… hanem inkább a szállító személyisége… A szállító, az ám az ember!… Ne volna csak lakat a számon!…
- De nekem csak megsúgod?
- Isten ments! A világért sem. Éppen a titoktartásért fizették.
- Oh, oh, gyermekem!
- Már eddig is majd bajba keveredtünk, Mutter. Az a bolond portéka egy százast váltott másnap egy boltban. A dolog gyanús volt, szegényes öltözetét tekintve, a kereskedő konstablerért küldött, aki bekísérte. Ott aztán be kellett vallania, hogy egy úrtól kapta a pénzt itt és ott. Nyomozták a dolgot s odáig mentek a megkezdett fonalon, hogy egyszer csak elsápadtak az eredménytől.
- Én uram, istenem! Mi történt?
- Eljutottak a legmagasabb személyig. S ha már ott voltak, előadták a legalázatosabban, hogy a gyanús perszóna azt hazudja: őtőle kapta a száz forintot.
»Hagyjátok futni!« mondotta a legmagasabb személyiség. Pszt! De ne is beszéljünk róla.
E pillanatban halk kopogás hallatszott, s Kupcsik János úr lépett be.
Miután leültették s műértőleg megvizsgálták vastag óraláncát, mely elárulta, hogy nem a high life jól fizető emberei közül való, a háziasszony fanyarul kérdé:
- Mi tetszik?
Kupcsik úr előadta kívánságát a szemközti családra vonatkozólag. Szeretne némi felvilágosítást kapni.
- Igen? A szögletlakásban? Azok a Kapocsyék. No, ezeket én nem ösmerem, csak úgy futólag. Az asszony igen csinos asszony. Echt barna. Csakhogy az ilyenek most nemigen vannak divatban. Most a vörös hajúak a keresettebbek.
Rézi helybenhagyóan bólingatott fejével. Akárcsak Pulszky Ferencet látnók, mikor Pulszky Károly beszél.
- Futólag ismerem csak… de azért tudom, hogy egy kicsit szűkecskén élnek, az asszony sehova sem megy.
- Szegény asszony! - sóhajtott fel Kupcsik úr.
- A férje hivatalnok, tisztességes fizetése van, de nem olyan nagy, hogy kényelemben élhetnének.
- Hogyan? - dünnyögé magában - hivatalnok az ipsze? No, mondhatom, gyönyörű hivatalnok, az egész napot otthon tölti a felesége szoknyája mellett. Ilyesmi is csak Magyarországon lehetséges! Ezek az urak csak a fizetést fölvenni jók! Aztán ne legyen itt az ember ellenzéki?
- Különben igen tisztességes, szolid ember. Nem jár sehova.
(Nem ám, még a hivatalba sem, gondolta magában Kupcsik.)
- No, nem is olyan nagy csoda, hogy nem jár - tette hozzá aztán hangosan -, a mézeshetekben nem virtus otthon lenni.
- Miféle mézeshetekben? - kérdé a vén banya, apró fürkésző szemeit látogatójára szegezve. - Hiszen már hét éves házasok!
- Lehetetlen.
- Becsületemre mondom. Még ma is emlékszem a lakodalmukra. Bizony hét esztendeje már annak. Hogy múlik az idő, Rézi fiam! Biz istók, kezdünk már öregedni, Rézi fiam.
(Az ám! Kezdünk már vagy harminc esztendő óta.)
De ezt nem Kupcsik gondolta, csupán mi mondjuk, mert Kupcsik nagy ámulatában egyébre még gondolni sem tudott, mint azon rettenetes csodadologra, hogy ezek hét esztendeje csókolóznak folytonosan: reggel, délben, délután, és este.
No, ha ezek nem érdemelnek meg szobrot a holtuk után, akkor nincs elismerés a földön, s csapja el a vésőjét Huszár Adolf.
Ezek az emberek még a huszonötéves jubileumok alkalmával is el fognak pirulni, ha kezeik érintkeznek.
Ez az erény elszédítette Kupcsikot: hirtelen ajánlotta magát, azt hozván okul, hogy majd eljön még, valami fontos beszélnivalója leszen az asszonysággal, de csak négyszemközt.
És ezentúl még figyelmesebben vizsgálta a házaspár életét, szemlélődött, fürkészett, s megösmervén a Kapocsyék cselédjét (no, ezt ugyan nehéz volt, mert minden héten változtatták), attól is kérdezősködött: mióta vannak a Kapocsyék házasságban?
- Hét vagy nyolc esztendeje, úgy hallottam.
- Jó-e kegyedhez az asszonyság?
- Én csak takarítónő vagyok; reggel és este megyek oda, és az ételt viszem el délben, napközben nem vagyok ott.
- Tehát a vendéglőből élnek.
- Egy kifőzőnétől viszem az ételt. Azt mondják, így kevesebbe kerül.
- Tehát takarékosak? Most mit visz a kezében?
- Cirkuszjegyeket! Az urak a cirkuszba mennek ma.
- Kapocsy úrék?
- Igen, ők.
- Milyen helyre váltotta a jegyeket? Drágák?
- Nem pénzért vettem. Úgy adták a kasszánál.
- Hogyan? Ingyen? És mit mondott kegyed a kasszánál?
- Hogy a Kapocsy úrék részére. Már félre voltak téve, a kasszánál lévő úr azonnal a kezembe nyomta.
A takarítónő kivette a jegyeket kebléből: két zártszékjegy volt balra.
- No, no, hát magam is elmegyek a cirkuszba - gondolta magában Kupcsik úr, s minthogy igen szép délutáni idő volt, kiment egy hosszabb sétát tenni a Hatvani utcába.
Jó szerencséje volt. Látta ideálját is, de csak messziről s akkor is csak hátulról.
Karonfogva ment a férjével, ámbátor a férjet nem vehette ki, pedig szerette volna már közelről is látni ez Alcibiadest, kit hét évig szeretnek s ki hét évig éli a mézesheteket. Kapocsynét is csak úgy ismerte meg, hogy az hátra pillantott, és úgy rémlett neki, mintha reá kacsintott volna tüzes szemeivel.
De hát ez csak a képzelet játéka és bizonyára semmi más. Lehet-e még föltenni is a megtestesült erényről valami rosszat?
Utánuk sietett, de a kanyarodónál a sétáló tömeg közt teljesen elvesztek szemei elől.
Sebaj az, majd meglátja estére a Renz cirkuszban.
Aminthogy úgy is volt.
A Renz cirkusz teljes fényében úszott, mikor oda egynegyed nyolcra belépett, s a publikum éppen Beppót, az ügyes clownt tapsolta, ki a fogánál fogva lógázza magát egy trapézen.
A habituék mind ott ültek a páholyaikban s többnyire ásítozva nézték Beppót. Hányszor látták ők már ezeket a bolondságokat! A kedvenc pedig még messze van a programon! Az csak úgy kilenc óra felé jön ki - hogy meghódítson mindenkit. Hiába, a »canaille«-nak is kell valami mulatság! Az övé a clownok, a haute-crème-é a Ritterek és kivált a Ritternők.
Kupcsik úr oda sem ügyelt a bohócra, hanem keresgélni kezdte a vis-à-vis-ját. Éppen átellenben ült itt a cirkuszban is, nem messze az istállók felőli bejárattól.
Hanem nini, micsoda idegen ember az ott mellette balról, jobbról pedig egy kövér asszonyság, talán valami nőrokonával jött a férje nélkül.
Gukkerjéhez nyúlt és vizsgálni kezdte.
- Ah, ah! Hiszen az az ember ott az én fiatalkori pajtásom, Bróner Jancsi, az az asszony meg… seregeknek ura, ne vigy a kísértetbe, a Frau Léni nénje, akinél vizitben járt. No, hogy ez micsoda összefüggés itt, annak csak az isten a megmondhatója.
Ez a kérdés foglalta el Kupcsikot s nem is vigyázott az előadásra, hanem bámészan tekintett végig az óriási nézőtéren, hol nem egy helyütt látszottak üres hézagok.
Bizony-bizony az öreg Renz arca is panaszkodó egy idő óta. A legnagyobb reklámok sem segítenek már. A publikum okoskodni kezd. Eljárnak még a Nemzeti Színházba is. Sose volt még ilyen felfordult világ ebben az országban.
Más években még szűk is lett volna ez a cirkusz, most pedig ha a habituék nem volnának, még a páholyokban is nagy lenne az üresség.
Minden ominózus dolog összejött. A tábornok orbáncban fekszik, pedig annak a kedvéért is sokan jártak. Aztán ezek a meiningeniek is idejönnek.
És te is, fiam, Brutus… vagy hogy Evva! Egy karácsonyos látványossággal agyontiprod Julius Caesart!
De ezen fontos kérdések, melyek a fecsegésre alkalmas tárgyat hajhászó közönséget foglalkoztatták, mind nem érdekelték Kupcsikot egy csöppet sem, bármiként igyekezett is elszóródni egyebütt, szeme önkéntelenül visszatért a szép asszonyhoz.
Nini, most a Bróner Jancsival beszélget. Szerencsés fickó ez a Bróner Jancsi! Az iskolákban is mindig ilyen szerencsés volt. A professzorok mindig azt kérdezték tőle, amit - nem tudott. Ezért nem lett belőle tudós ember, minélfogva alkalmasint boldogult is.
Ámbár már évtizedek óta nem beszélt vele, de tekintve a vastag aranyláncát, majdnem bizonyos az a föltevés.
És amint folyton az asszonykát nézte volna gukkerjén, egyszerre észreveszi, hogy annak az arca lángba borul, szemei csillognak s mereven tapad oda a lovagra, ki Beppót váltotta fel a porondon.
Ebben a nézésben volt valami sajátszerű, az ijedelemnek és meglepetésnek vegyüléke. A féltékeny ember gyanúját azonnal felköltötte, Kupcsik úr pedig féltékeny volt, s úgy tekinté a szép menyecskét, mint egy őáltala fölfedezett kincset. Egészen beleélte magát abba a gondolatba, hogy az az asszony egykor az övé lesz. S minél erényesebb, annál nagyobb diadal a meghódítása. Igen, ő a nagy diadalt szomjúhozza már annyi csatavesztések után. Csak azzal vághatja ki becsületét.
Oh, hogy fog tombolni mámorában a lelke azon a dicső napon, melyről nem bánja különben, ha este lesz is.
Figyelmesen kezdte nézni ő is a lovagot, ki méltóságteljesen lovagolt körben, s lova taktusra táncolta a rezgőpolkát.
Ejnye ni, de ismerős ennek is az arca valahonnan! Sokáig törte rajta fejét, hogy honnan, de csak nem találhatta ki. Lássa, mennyire gyengül az embernek a memóriája, ha már a negyvenes évek felé evezget!
A közönség élénk tapsokkal jutalmazta a tanulékony lovat, miután elvégezte kevély táncát s lovasával együtt elvágtatott; tíz percnyi szünet következett, mely alatt a közönség egy része elszéled az istállókba Renzék lovait megbámulni, a másik része pedig a büfébe siet.
Kupcsik jól látta, hogy Bróner Jancsi is megmozdul, valamit mond a menyecskének s a büfé felé indul.
Ez éppen jó pillanat lesz megszólítani Bróner Jancsit, s megkérdezni tőle, hogy jutott az érdekes ismeretséghez.
Bróner vidám arccal furakodott keresztül a tömegen azon nemes szándékkal, hogy egy sóskiflit vegyen meg, mert valljuk meg, habár nem illik is az éhség egy erős férfiúhoz, ő nagyon éhes volt, s az üres gyomor annyira dominálta őnála a többi érzékeket, hogy nem volt képes élvezni semmit.
Éppen a kiflit ette hát visszatérőben, midőn egyszerre csak egy régen ismerős hang megszólítja:
- Szervusz, Jancsi!
- Ah, szervusz. Kihez van, kérem, szerencsém?
- Hát nem ösmersz? Régi cimborád vagyok, a Kupcsik Jancsi.
Minden okos ember tudja, hogy itt egy érzékeny ölelés következett.
- No, pajtás, te ugyan átkozottul megváltoztál.
- Mondhatom, te is…
- No, de azért még mindig csinos fickó vagy…
- Hát tudod, imponálni tudok az időnek. No, de te is jól nézel ki.
- Ad vocem, jó kinézés! Nagyon csinos szomszédnőd van, úgy látom…
- Hol? Melyik?
- Az, aki melletted ül, itt a cirkuszban.
- Elég csinos… - mondá Bróner Jancsi sugárzó arccal.
- Csak egy nagy hibája ne lenne - Kupcsik sóhajtva.
- Micsoda hibája?
- Nem modern asszony. Bolondul szereti a férjét, örökké nyalja-falja, mint egy macska.
- Honnan tudod te, hogy szereti?
- Hát iszen mindennap látom.
- Kit? Az asszonyt?
- Meg a férjet is. Mondhatom, szép mákvirág.
- Kicsoda? Az asszony?
- Nem, a férj.
- Mért mondod azt? - kérdi a régi iskolapajtás mosolyogva.
- No, mert mióta csak ott lakom velök átellenben a Nagymező utcában, még nem volt hivatalban, egész délelőtt otthon csókolózik - a feleségével. Mégis csak szemtelenség egy hivatalnoktól. Én, aki az ablakon át látom mindennap, megbotránkozom ezen.
A Bróner Jancsi arca elsötétedett, homlokerei kidagadtak, szemei vérben forogtak s dühösen ragadta vállon fiatalkori barátját:
- Ember! Jöjj, mutasd meg, melyik asszonyról beszélsz.
- Ej, hát kiről beszélnék, ha nem a Kapocsy Jánosnéról? Hiszen vis-à-vis-m. De mit érdekel az téged?
Azután gúnyosan hozzátette:
- Remélem, nem akarsz konkurrálni? Ilyen mítoszi szerelem mellett!
Kupcsik barátjára nézett, de az kiszabadítva magát, úgy futott el onnan, mint egy őrült, öt-hat embernek a tyúkszemére hágva útközben.
Ugyan mi az ördög baja lehet ennek a Bróner Jancsinak?
Hát már ez is szerelmes abba a menyecskébe?
Többet nem tudott Kupcsik úr. Ez a csodálatos homály nem hagyta azonban nyugodni, hozzákombinált hát mindenféle részleteket, de egyik sem passzolt tökéletesen. Mindig maradt még valami fatális hézag.
Nem is fogja ezt kideríteni, csak a jövő. Mert az idő mindent a felszínre vet s nem hagy eltemetve semmit.
A cirkuszi estétől kezdve sohasem látta többé kinyílni azokat az ablakokat. Vajon mi történhetett? Mintha kihalt volna az egész ház!
Elköltöztek-e innen? Vagy talán beteg lett a szépasszony? Ki tudhatná azt?
Hetek múlva egy nap azonban betévedett Kupcsik úr a Ment-féle sörházba és leült egy asztalhoz. Egy krigli sört kért és egy fél tormás virslit rendelt, mert ennyi erejéig volt a gyomra alkotva.
Mikor leült és végignézett az elhízott, pohos embereken, kik az asztalokat körülülték s vidám nyelvcsettentgetéssel ízlelgették az árpa andalító levét, nem gondolta volna távolról sem, hogy itt fog megoldódni az ő regénye, mely éjjel-nappal elfoglalá egész lelkét.
Egyszerre azonban nyílt az ajtó és belépett a szép asszony férje. Nem látta még közelről. De azonnal megösmerte. Az irígységnek éles szeme van.
Mégpedig egy ismerősével jött, egy silentianus ügyvéddel, Pörgey Istvánnal.
A szomszéd asztalnál foglaltak helyet. Pörgey köszönt, Kupcsik viszonozta.
Ez jó alkalom lenne megösmerkedni a férjjel, gondolta magában hősünk, de még habozott egy ideig. A gyűlölség vett rajta erőt egy pillanatig, mert valóban érezte azt ezen ember iránt.
De végre is a szerelem győzött, mely ha még a kíváncsisággal egyesül, erősebb a poklok kapujánál.
Hirtelen Pörgey mellé szemtelenkedett hát Kupcsik és megindult a diskurzus először kettőjök közt.
- Kérlek, mutass be! - mondá Kupcsik úr, mihelyt az első apropos kínálkozott.
- Comball úr, a cirkusztól - szólt Pörgey -, Kupcsik János gazdag magányzó.
A kölcsönös meghajlás után is tátva maradt a Kupcsik szája s szemét bámészkodva mereszté Comball úrra.
- Nos, mit bámulsz? Talán már ösmerik egymást?
- Nem! oh, nem… Bizonyára nem - dadogá Kupcsik -, de oly meglepő a hasonlatosság… olyannyira… hogy meg mertem volna esküdni.
- Igen? Pedig Comball barátomnak nincsenek hétköznapi vonásai - jegyzé meg a hízelgő exügyvéd.
- Annak dacára. Soha olyat te még nem láttál. Éppen egy ilyen úr lakik velem vis-à-vis a Nagymező utcában: Kapocsy Jánosnak hívják.
- Mit? Kapocsy János? Hát ‘iszen ösmerem én a Jancsit. Komisz fukar ember, nincs benne semmi gavalléros. No, de meg vagy te bolondulva, hogy azt az aszott gilisztát Comball úrhoz hasonlítod?
- No, én úgy néztem… az igaz, hogy csak távolról láttam mindössze néhányszor életemben.
- Mondom, hogy nem vagy eszednél. Azt mondod, hogy csak távolról láttad… Hát nem egy padban ültetek az iskolában és azután is együtt laktatok a Jancsival?
- Micsoda Jancsival?
- Ejnye, hát a Bróner, akarom mondani a Kapocsy Jancsival. Hát kiről másról beszélünk?
- No, én meg azt mondom, hogy te bolondultál meg! Mi köze Kapocsynak Bróner Jancsival?… Igaz ugyan, hogy ott láttam ólálkodni a minap a vén medvét Kapocsyné mellett.
Pörgeyt kacagási roham fogta elő, mialatt Comball úr a cirkusztól, kényelmetlenül feszengett székén és a kellnernek csengetett, háromszor is visszhangoztatva a dallamos »Zahlen« szót.
- De hát mondd meg már, mit hahotázol? Idegessé teszel a vigyorgásoddal! - méltatlankodik Kupcsik János.
- Ugyan, hogyne nevetnék ezen a komikus tévedésen? Hiszen Bróner Jancsi változtatta meg a nevét Kapocsyra. Oh, oh, hát mért nem olvasod a »Budapesti Közlönyt«-t?
Kupcsik a homlokára ütött. Nagy világosság támadt egyszerre sötét agyvelejében.
- De hát akkor ki csókolózott Kapocsynéval minden reggel?
- Pszt. Nem tudsz a szájadra vigyázni? - mond Pörgey vállat vonva.
- Oh, én bolond! - tépelődött magában Kupcsik. - Most értek már mindent. Én… Én árultam el a dolgot ostobaságból. De hát ki hihette? Azaz, hogy tudnom kellett volna, miszerint a házaséletben nem létezhetik hosszú szerelem.
.......
Eképp esett ez az eset. De azért a világ mégse fordult ki a sarkából.
Az asszonyok ki tudják magyarázni magukat; még Kapocsy úr is megbocsátott a nejének.
Most megint minden rendén van.
Kapocsy úr végzi a napi dolgait, várja a remunerációt és a Ferenc József-rend kiskeresztjét.
Eljár a »Kék hering«-be barátaival, de a feleségéről nem beszél többet. Nem mondja többé kevélyen, hogy kivétel az asszonyok között.
Ott ül jámborul, megöregedve, megnyúlt orral a székén, s ha valaki őnagysága után kérdezősködik, zavartan hebegi:
- Köszönöm, egészséges.
AZ ELZÜLLÖTT BÁRÓ
1881
A méltóságos úrnak nagyon aláesett a sora. Hej, mikor még főszolgabíró volt otthon a vármegyéjében! Azóta azonban sok víz folyt le a Dunán és sokszor jutott rá az »osztás« meg az az unalmas »keverés«.
Lassan-lassan odáig süllyedt fokról fokra mindig mélyebben, hogy a »Zrínyi«-ből is kikopott őméltósága. Levedlett róla a ruha is.
Mindenét elvitte az a négy király, kiknek még nagyobb adót kell fizetni, mint annak az igazi egy királynak. Olyan telhetetlenek azok a négy királyok, akiket Giergl kártyagyárában pingálnak ilyen hatalmasoknak!
Azután még lejjebb ment. Mikor már semmije sem volt, nem kérdezősködött a nagy ősöktől, vajon mit csináljon most? Azok talán megsúgták volna neki!…
Elindult a maga fejétől a maga szenvedélyével. A hetvenes évek eleje óta végképp elzüllött s még lopni sem restellt.
Ekkor már az ismerősök levették róla a »B-y S.« nevet és úgy hítták, ha emlegették, megvetéssel vagy szánva, hogy a »Pick-Pocket báró«.
A pick-pocket pedig azt teszi, hogy zsebmetsző. Ez nagyon ráillett a szerencsétlenre, ki 1876-ban két ízben volt becsukva, a soroksári járásbíróság börtönében.
A magány megborzasztotta s felébresztette benne az önvádat. Összetörve, ott, nyomorult matracán elhatározta, hogy ha kiszabadul, visszatér a tisztességes társadalomba.
Azt hitte, hogy ahány lépés - onnan, annyi lépés oda.
Pedig nem úgy van: lefelé lejtőnek, visszafelé meredek hegynek visz az út.
A társadalom vonakodik visszafogadni azt, aki a bűnét megbánta és büntetését kiszenvedte. A tisztességes társadalom a feléje nyújtott kezet visszautasítja.
A báró kiszabadult, de mint az elvert kutya, hiába járt küszöbről küszöbre, nem talált szánalmat sehol.
Szerencsére megbetegedett. És szerencse, hogy a Rókus-kórház nem ember, hanem csak intézmény. A Rókus befogadta, s a következő éveket jobbadán ott töltötte.
A legközelebbi napokban azonban a betegség is ellene fordult: elhagyta. A Rókus-kórház kapui becsukódtak utána - éppen olyan tompa zörejjel, mint hajdan régen-régen kastélyának ajtai.
Könnyezve hagyta ott a »temetők előszobáját«, kétségbeesve, hogy mit fog tenni?
A véletlen éppen eléje vitette, amint az utcán ácsorgott, Sz-y A. grófot. Odalépett hozzá s elmondta sorsát.
A gróf meg volt hatva. S még aznap gyűjtést rendezett a kaszinóban a báró számára.
A méltsás kompánia, mely éppen mint hajdan a báró, a négy királyoknak udvarolt, olyan jó launéban volt, hogy olyan összeget adtak át a bankból a Pick-Pocket számára, amiből egy évig kap havonkint 50 forintot, s ezalatt megígérte a jószívű gróf, találni fog számára valami megfelelő foglalkozást.
Így küldték vissza a szegény Pick-Pocketnek a négy királyok, amit elszedtek tőle, vagyis hogy csak egy kis részét annak.
AZ ELSŐ PÁCIENS
(A 3892/881. számú polg. keresetből)
1881
Százszor feldolgozott téma ez már, olvastuk beszélyben, sőt, ha emlékező tehetségünk nem csal, valaki színdarabot is írt már e címmel.
Hanem amit eddig összefirkáltak, az mind nem ér semmit. A mi első páciensünk olyan eredeti ember, hogy olyat ugyan nem produkál a világirodalom. Ezt tessék hát megolvasni!
Csobányi Sándor (még az ötforintos világból való Csobányi) elvégezte a medikát, letette dicsérettel a rigorózumot s egy csomó fizetetlen kontó hátrahagyása mellett elvitte tudományát F. pestmegyei faluba. Az orvosi tudomány mindenütt érvényesíthető. Homines pisci. Az emberek mindenütt halnak.
Ámbátor még ez az igazság is kétesnek látszott F. faluban, mert olyan pirospozsgás eleven színe volt az embereknek kivétel nélkül, hogy a fiatal doktort megdöbbentette.
Egy villában vett ott ki szállást. Kár, hogy már kifizette, mert most már alea jacta - többé nem retirálhat meg sorsa elől.
- Vannak-e itt beteg emberek? - kérdé a szomszédjától éppen azon a napon, midőn ajtajára kiragasztotta az aranyos táblácskát, hogy: »Dr. Csobányi Sándor, rendel délelőtt 9-től 12-ig s délután 3-től 6-ig.«
- Betegek? - mondja a szomszéd, egy tudálékos takács - azok nincsenek. Azaz, hogy mégis emlékszem egyre. A sógoromnak van egy nénje…
- Igen? Beteg szegény?
- Nem biz az, hanem ez egyszer csakugyan beteg volt, van annak már vagy kilenc éve.
- Hát a többi ember?
- Az mind úgy magától halt meg.
Rossz biztatás volt ez a szegény Csobányira, de azért folyton remélt. Meg volt benne az a férfias elv, hogy minden pálya jó, csak nem kell elcsüggedni.
Nem is csüggedt hát és remegve, izgatottan várta az első pácienst.
Igen, igen, az első beteget. Mekkora öröm lehet az! Hányszor megálmodta, hogy fog kinézni: egy nagyon, nagyon beteg ember lesz, a halállal viaskodó, s ő lassankint ki fogja gyógyítani, először csak a halálos sárgaság múlik el az arcáról, azután apródonkint visszaülteti a piros rózsákat is… mert hátha egy szép lány lesz az első páciense… A vidéken urak is laknak, a kastélynak bádogtornyocskái egészen oda látszanak. Hátha ott betegszik meg a százszor megálmodott szép leány… az ő első betege.
Első versének megjelenését nem várja olyan sóváran a költő, mint ő az első beteget. Nem bánja ő különben, ha valami vénasszonyhoz, vagy öreg koldushoz hívják is: csak minél előbb…
Nap napot követett, de bizony amiatt akár a rozsda ehette volna meg az ajtó kilincsét. Ferblikompánia, ivó társaság is akadt, - de beteg nem.
Lassankint letett már a reményről is, mikor végre egy csikorgó téli hajnalon (1881. febr. 21-én) kopognak az ajtaján.
A fiatal doktor felébredt álmából s az órájára tekintett. Még csak hét óra lesz s már itt van a vén takarítónő. Mi a kő ütött bele, hogy olyan korán zavarja?
De hátha nem a takarítónő? Hátha… de nem. Ki jönne ilyenkor?
Szíve hangosan dobogott, s egyszerre kiugrott az ágyból.
- Ki kopog odakünn?
- Nyissa ki az ajtót, doktor úr - hangzott kívülről -, az isten is megáldja…
- Mit akar?
- Nagy beteg van.
Az orvos keze megreszketett az örömtől, alig bírt beletalálni a kulcslyukba a kulccsal.
Egy fiatal paraszt lépett be, sápadtan. Fekete haja rendetlenül csüggött le homlokára.
- Jöjjön, orvos úr, kérem, a feleségem haldoklik.
- Hova?
- Dabasra. Künn vár a kocsi. Sebes trappban jöttem. Siessen kérem felöltözni.
- Azonnal készen vagyok.
- Az isten is megáldja a tekintetes urat. Bizony hálás leszek érte.
- De Dabas messze van és a hó is nagy…
- Jó két lovam van. Két óra múlva ott leszünk.
Felültek a kocsira. Nagy Ferenc - mert így hívják - levágta a kalapját szemére, s mintha a lovakon akarná kitölteni a keserűségét, nem kímélte az ostort, akár sima volt az út, akár zökkenős. A szegény doktor lelkét majd kirázta.
- Aztán nagyon beteg a menyecske?
- Oda van az szegényke. Hacsak a doktor úr nem segít a baján, talán túl sem éri. Pedig olyan asszony az én Annám, hogy nincsen párja ebben a vármegyében.
Még a könnyei is megeredtek s ott csillogtak nemsokára jégalakban a tömött fekete bajuszán.
- Mindent meg fogok tenni, barátom - szólt Csobányi kenetesen -, ami csak telik a tudománytól.
Ezalatt kiértek a faluból, hol mindenki megbámulta, mint valami isten csodáját, hogy: »nini, viszik az új doktort beteghez.«
Csobányi jobbra, balra nézegetett. Dagadt örömében a szíve, hogy majd mennyire megnő az ő tekintélye e naptól kezdve.
Mert hiába… nem tudhatta, mi van a csillagokba megírva.
Mikor körülbelül már a fele utat megtették, egyszerre csak jönnek dabasi szekerek, s amint sebesen elhaladtak, mintha integetnének neki valamit.
Rosszat sejtett, megállította a szekeret s utána szaladt a dabasiaknak. Azok komolyra erőszakolt arccal fogadták.
- Hallottak valamit? Talán rosszabbul van? - kérdé ijedten.
- Éppen onnan jövök - felelte Kató Antal szomorúan. - Jobban van már szegény… - s azután rezgő lágy hangon hozzátette akadozva: - egészen jobban van.
- Meghalt? - hörgé alig hallhatólag Nagy Ferenc.
- Mindjárt egy fél óra múlva, ahogy elmentél.
- Jobb hát, ha visszaviszed a doktort, mert oda már csak a pap kell.
Ezzel elhajtattak.
Nagy Ferenc odatántorgott valahogy a szekeréhez, nekidőlt a lőcsnek, tenyerét homlokára tapasztotta, hogy hát mármost ő mit tegyen?
- Mi történt? - kérdé a doktor…
- Semmi… semmi… egy kis dolgom volt velök. - Azonban furfangosan megnézegette a kocsit s így szólt: - Ugyan kérem, szálljon le egy kicsit a tekintetes úr, megigazítom az ülését.
Nagy nehezen lekarimálódott a nehéz bundába burkolt doktor der medicin. Éppen bokáig süppedt be a hóba. Hogy is tudott ide kamáslit hozni!
Mikor a doktor lent volt, Nagy Ferenc hirtelen felugrott az ülésbe, közibe vágott a lovainak veszettül, s köd előtte, köd utána, röpült haza - a doktor nélkül.
A doktor ott maradt a hóban, dühösen káromkodva és kétségbeesetten kiabálva a szekér után, míg végre három órai gyaloglás után majdnem holtra fagyva haza bírt vergődni.
Ez a história fordult meg tegnapelőtt a törvényszék előtt. Nagy Ferenc ügyvédje azzal argumentált, hogy védence szórakozottságból hagyta a doktor urat az út közepén s csak otthon, az udvaron tekintvén hátra, felette elcsodálkozott, hogy hova lehetett? Tekintve védence akkori lelkiállapotát s a többi…
A CSATAKÉP
1881
A Nemzeti Múzeumban, hol annyi kincs és ereklye van, mint köztudomású dolog, kiérdemült és többnyire nyomorék hadastyánokat szoktak alkalmazni felügyelő szolgáknak. Úgy van ez minden más országban is. A zivataros csaták fiai az élet alkonyán e csendes foglalkozásban mintegy kárpótolva vannak. A sok zaj után a nagy csend, a két véglet.
Bodó János bácsi is - hej, pedig milyen nyalka huszár volt valaha! - a múzeumban tölti agg napjait. Képtári szolga az öreg; ott jár-kel a festőművészet remekei között, fényes királyi alakok integetnek le hozzá ismerősen a falakról, csodás tájékok andalító költészete, sajátszerű csoportozatok, idilli jelenetek. »Valóságos paradicsom ez« - gondolja magában, amint falábával végigkopog teremről teremre.
Az emberek, kik bizonyos napokon tódulnak megbámulni a műkincseket, nem érdeklik őt. Hidegen megy el köztük. Kik is ők? Férgek, akik mozognak a földtekén egy darabig, aztán letűnnek, elenyésznek… Hanem a nagy emberek arca ott a falon, hősök, írók, államférfiak… Ezek az arcok az ezredévekbe néznek - és beszédesek. Sohasem unja meg magát.
Csak ha csataképre pillant föl, akkor nem állja meg sóhaj nélkül. »Hiszen az csak festve van, de ő valósággal csinálta az ilyeneket« - mielőtt ballábát ellőtték.
Biz az a szolnoki csatában maradt el, csizmástól-mindenestől vitte el az ágyúgolyóbis, még a sarkantyú is rajta volt a csizmán.
Aztán sokáig feküdt betegen, lázban, élethalállal küzdve, de a mennyei gondviselés megőrizte; pedig inkább halt volna meg akkor, nem kellett volna legalább kiüríteni azt a sok keserűséget, amit öreg napjaira tartogatott számára az isten.
A dicsőséges emlékek fénye, igaz, hogy megaranyozza élete egét, de nem mindenütt, mert két olyan borús pont van azon, feketébb az minden felhőnél a világon.
A szolnoki csatában, hol a lábát ellőtték, ott harcolt oldalánál a hazáért délceg szép fia is, ott harcolt és ott halt meg szemei előtt. Ily szomorú csata a szolnoki csata, verset is csináltak rá otthon, falujában, Elekesen.
Úgy halt meg, mint egy hős, szegény Bodó Pista. Édes jó anyjának be sok könnye is hullt miatta… Hát még a nejének, ki éppen akkor ringatta a János bácsi unokáját, a picinyke Boriskát, szegény kis Boriskát…
Mert a kis Boriskának is szomorú vége lett.
Amint lezajlottak a nagy nemzeti harcok, gyászos világ következett… Aki meghalt, jól járt.
A Bodó János házanépe jól járt, mind elhaltak rövid idő alatt, az »anyjuk« is, a »menye« is, csak az unoka maradt, a kis drága kincs.
János bácsi eladta a kis fekvőséget Elekesen s a fővárosba ment, hol a múzeumnál ezt a nyugodalmas alkalmazást kapta. Áldja meg az isten azokat a derék urakat, akik belesegítették!
Nem volt ennek a hivatalnak csak egyetlenegy baja. Hanem ez aztán kellemetlen volt. Az egyik teremben ott függött a szolnoki csata is lefestve. Az óriások ádáz harca, midőn mint félistenek rohannak ellenfeleikre, mellüket büszkén kitárva, mintha a világnak akarnák kiáltani: »Jertek hát; mérkőzzünk össze!« Ágaskodó paripák, élethíven festve, halottak elterülve a véres fűben, haldokló sebesültek eltorzult arccal, itt egy láb, ott egy elnyiszált fej, amott kettészelve egy emberi test.
Az öreg, mikor legelőször látta meg e képet, összerezzent; felismerni vélte saját fiát a halottak közt, és a saját lábát a csonkán lefestett emberi tagok közt. A fájdalmas visszaemlékezés összecsavarta a szívét, míg élettelenül rogyott össze a márványköveken az elgyengült öreg hős.
Két hétig volt beteg, alig bírt kigyógyulni; az orvos keményen meghagyta, hogy e szobába többé sohase tegye be lábát, mert könnyen életébe kerülhet. A múzeum felügyelője nem tett ebben nehézséget, ez egyetlen szoba tisztántartását más hadastyánra bízta és fölmentette Bodó Jánost kötelességeinek ezen része alul.
Nem is lépett az oda soha többé. De a kis Boriska, akit sokszor magával vitt a szép képek közé, ösztönszerűleg ebben a szobában időzött a legszívesebben. Valami csodálatos szeszély vonzotta oda.
Vagy hogy talán azért szeretett ott lenni, mert egy festő bácsi abban a szobában másolt a képekről, mégpedig éppen a szolnoki csatát. A gyermek szép, okos szemeivel órákig elnézte, mint elevenül meg a néma, hideg vászon, s mint jönnek át azok a fényes ruhás katonabácsik arról a képről erre a képre, de úgy, hogy azért ott is megmaradnak.
A festő nagyon megszerette az eleven, mintegy ötéves lánykát, s mindig azzal biztatta, hogy ha készen lesz a nagy képpel, majd őt is lefesti.
Boriska kis kezeivel tapsolt örömében erre az ígéretre.
Az utolsó nap csakugyan hozzá is fogott a gyermek lefestéséhez… éppen az a nap volt, az a szomorú nap, mikor a kis Boriska eltűnt otthonról.
Tíz éve múlt ennek, de még ma is élénk emlékében van a szegény János bácsinak az a borzasztó nap, mikor mindenütt kereste ő is, a rendőrség is, és nem találták sehol. Az éjszaka is megjött, de Boriska nem. Egyedül aludt az öreg otthon. A gyermek nem csevegett neki este, mint egyébkor, s nem mosolygott rá reggel. El volt veszve örökre.
Hova lehetett, mi történt vele, nem bírta elképzelni. Szomorú öregségének, tíz hosszú esztendőnek ez volt a tépelődése.
Egy napon közönyös egykedvűséggel ült az öreg egy faszéken, szürke öltönyét simogatva, midőn a múzeumlátogatók között egy parasztasszony megszólította.
- Ugyan, katona uram, láttam én abban a legutolsó szobában…
- A »legutolsó szobában«… - ismétlé az öreg sóhajjal.
- Láttam egy kis leánykának a képét. Mondja meg nekem, nem eladó az?
- Itt semmi sem eladó, jó asszony. Ezek a nemzet képei. A nemzet pedig nagy úr és nem ereszkedik alkuba senkivel.
A parasztasszony sajnálkozva csóválta a fejét.
- Oh! Oh! pedig nagyon szerettem volna azt a kis képet, mert szakasztott olyan… Bizony nem sajnálnék érte még tán két forintot sem.
- Értem, jó asszony - mondá az invalidus -, bizonyosan hasonlít valami kedves rokonához.
- Nem, éppen nem… Csak valaha hasonlított a kis Borcsához, mikor hozzánk került.
- A Borcsához… - sóhajtott az öreg mintegy önkénytelenül ejtve ki ez édes, de mégis fájó nevet.
- Nos, igen a mi Borcsánkhoz - kezdé az öregasszony, örülve, hogy valakivel szóba állhat -, szakasztott olyan, mint ő volt akkor, mikor a cigányasszony, az anyja, hozzánk hozta s ott meghalt… De nem is hiszem ám, hogy anyja volt, mai napig sem hiszem, katona uram. Ki látott valaha világéletében szőke cigánygyermeket… pedig a mi Borcsánknak, kedves katona úr, a legszebb aranyszőke haja s a legfényesebb kék szeme van az egész faluban. Bolondul is után a környék… de még hogy!
Az öreg szemeiben egy könnycsepp jelent meg: az ő kis Boriskájának is lenhaja és kék szeme volt.
- Hány éves az a maguk Borcsája? - kérdé elfátyolozott hangon.
- Úgy vagy tizenöt esztendős. Az idén volt először fonóba. Tetszik tudni, katona uram, egész bizonyossággal nem tudhatjuk, csak úgy a növésről ítélünk. A gyermek kicsi volt még, mikor hozzánk került, csak éppen a keresztnevét tudta megmondani, s azt, hogy a nagyapja egy katona volt… valami városban lakhattak, mert azt mondja, sok nagy ház volt ott, s a nagyapjának rengeteg sok képe. Azóta mindig bolondul a képek után, s valahányszor elmegyek hazulról, mindig megkérdezi, láttam-e valami képet, amit én aztán szögről-végről elbeszélek neki. Ebbe a nagy képes házba is azért jöttem, hogy ha már itt Pesten járok, hadd beszélhessek neki a képekről, mert úgy szeretem azt a leányt a férjemmel együtt, mintha a magunké lenne. A jó isten hozta oda meghalni a fedelünk alá az a cigányasszonyt!
- Hány éve már annak? - kérdé mohón az öreg, egy hirtelen gondolat által megkapatva.
- Bizony, tíz éve múlt dióveréskor.
Élénken ugrott fel az öreg a székről.
- Jöjjön, jó asszony - mondá, falába dacára is sebesen lépkedve -, mutassa meg nekem azt a képet, amelyről beszélt.
A parasztasszony tipegve vezette az utolsó szoba felé.
- Menjünk - szólt az öreg, erőt véve magán -, látnom kell azt a képet.
- Hova mégy, bajtárs? - szólítja meg az ajtónál álló invalidus. - Hát már elfelejtetted, hogy ide nem szabad belépned?
És elébe állt.
- Hagyj mennem, mert ellöklek - s majdnem robogva sietett tova.
Az ajtónálló invalidus fejet csóvált s ilyenformán dörmögött magában:
- Ni, az öreg fickó milyen tűzben van. Hogy rezoníroz, mint a hétfejű sárkány. Teringette, aki kemény fából van, kemény marad az holta napjáig… No lám, az öreg fickó…
És oly végtelenül jól esett neki is, hogy az öreg fickó ilyen friss és ilyen vakmerő - mert hisz mi egyéb ő is, mint egy másik, hasonló öreg fickó… aki szintén képes arra, hogy szikrát adjon, ha valami körülmény kívánja.
- Hol az a kép, jó asszony? - kérdé az öreg odabenn fojtott hangon, és tagjai reszkettek.
- Nézze ni, ott, ahol az a csata van.
Az öreg a jelzett irányról tudta már, hogy a végzetes szolnoki csatakép az.
Összerázkódott, de azért mégis odatekintett.
Hát csakugyan a szolnoki csatakép volt, hanem a bal szögletébe, ahol az aranyos ráma két szeglete összeér, oda volt szúrva egy minatűr kép, - az ő kis unokája, a Boriska.
A másoló művész festette azt oda még valamikor tíz év előtt, s hogy a kisleányka meg legyen lepetve a saját hasonmásától, odacsúsztatta a nagy képhez. Ott majd meg fogja találni s örömteljesen tapsolni fog kicsike kacsóival.
De a leányka sohasem jött ide vissza többé. Az utcáról bizonyosan elcsalták maguk közé a cigányok és elvitték kóborolni. Hanem a kép itt maradt, az igazgató szemeit kikerülte, a többiek pedig azt hitték, hogy oda tartozik, s nem bántotta senki.
A szolnoki csatakép nem volt most már ijesztő látvány többé a jó Bodó János bácsinak. A csatában elvesztette a fiát, de a csatakép visszaadta unokáját. Öreg napjait boldogan töltötte mellette.
A KIS HÚGOM VIRÁGAI
1881
Mikor Teleki gróf itt járt néhány nap előtt, abban állapodtunk meg, hogy az első dolog fölé, amit írok, odajegyzem: »Üdvözlet Teleki Sándornak.«
Nem tudom, jó szokás-e ez az átkiabálása a köszöntésnek negyvennyolcezer fülön keresztül (őiránta való udvariasságból használom ezt a számot a »Pesti Hirlap« olvasóinak megjelölésére), de ha már ő egyszer megkezdte, bátran utána lehet indulni.
Noha én sokkal öregebb író vagyok őnála, még sincsenek annyi emlékeim, mint neki, ki amit ír, előbb átélte, s ki sokat élt át, amit meg sem ír, míg én sokat írok, amit át sem élek. Könnyű neki igazabbnak, jobbnak lenni.
De némi emlékeim nekem is vannak s az »emlékek« íróját nem üdvözölhetem egyébbel csak egy emlékkel.
Nem olyan régen volt még…, nem megyek vissza a nagyanyáinkhoz… (Hála istennek! fogja mondani Teleki Sándor), szegény kis húgocskámnál állapodom meg. Az ő idejében is még nem volt szokásban, hogy a fiatal emberek körmönfont bókokkal, émelygős dicséretekkel rontsák meg a fiatal leányok kedélyét, - szerelmes levelek váltása pláne világbontó bűneset lett volna - hanem a fiatal ember, ha valami kisleányt nagyon megszeretett, könyveket küldözött neki olvasni és a költők útján beszélgetett vele. Azért voltak valaha olyan nagy becsben az írók, mert ők voltak (mai udvarlási műnyelven szólva) az elefántok.
Ha valahol egy régi könyvet találtok, amelyikben egy-egy érzelgős mondat alá van húzva ceruzával… vegyétek le a kalapot ilyenkor, mert ezt a lapot az Amor isten lehelete sárgította meg valaha.
A mi írásainkat már alá nem húzza a fiatalság, mely már az első napon többet mer egymásnak elmondani, mint amennyit mi megírni. Mi már csak unaloműzők vagyunk és nem titkos, bizalmas meghittjei az édes fájó érzelmeknek. Nem is érünk már mi valami nagyon sokat.
Hanem az még szép idő volt. Arany karperecre, gyémánt nyakékre nem vágytak még akkor az asszonyok; ha nagy örömet akart ismerősük, jó barátjuk szerezni, fogta magát, hozott nekik valami ritka virágmagot. No, ennek aztán szívükből örültek, tavasz elejétől ősz végéig, amint kikelt, nőtt, rügyöt vetett és kinyílott és amíg el nem hervadt.
Ilyen ritka virágmagokat kapott egyszer az én kis húgom. Olyan ici-pici magok voltak, mint a köles, csakhogy koromfeketék. Az, aki küldte, odaírta, hogy ezeket a magokat a schönbrunni park egyik kertészétől szerezte, gyönyörű virágok lesznek belőlük, ha megszeretik a földet, liliomfehérek piros pettyekkel, duplák és illatosak, ezen a vidéken még olyat nem láttak.
Meg is voltak hát ezek a virágmagok becsülve. Én magam is jelen voltam annál az ünnepélyes aktusnál, mikor a húgom elültette három részre osztva őket: az egyik részt a kis virágos kertbe, s ha ott tán meg nem fogamzanának, frissen hozott erdei földdel rakott virágcserepekbe a másik részt, míg a többit a szegény kis öcsénk sírjára a temetőben. Akármilyen kényes portékák is, valahol csak mégis kikelnek!
Hanem bizony nagyon ínséges és száraz esztendő következett. Az anyaföld, melyre idegenek vetették ki, hogy mennyi jövedelmet kell hoznia, megkötötte magát ez egyszer, hogy tessék, csináljátok ti a magatok költségvetését előre, de én majd csak alszom az idén.
Aludt is és nemcsak a mindennapi kenyeret nem hozta meg, de aki alszik, nem gondolkozik, elmaradtak még a mindennapi gondolatai is: a virágok.
A becses virágmagoknak nagyon nehéz, forró volt a temetői föld. Nem keltek ki benne; az erdei föld pedig túlságosan könnyű volt: abban sem keltek ki; csak a kerti pad hozott kedvetlenül néhány palántát, de az is mintha megsajnálta volna amit tett, kiégette őket lassankint. Amiket pedig megmentett az öntöző kanna, azokat a dér vitte el zsákmányul.
Nem maradt meg csak egyetlen szál. Hanem ez aztán szép haragoszöld volt, mintha megacélozódott volna a sanyarúságokban, úgy tört fölfelé a szürke rögöcskék közül, mint egy gyíkleső.
Az én kis húgocskám százszor is megnézte egy nap. Jaj, de szép, de gyönyörű, hát még milyen lesz, ha nagy lesz? Csak már szaporábban nőne. Istenem, istenem, de nehéz kivárni!
S míg ő édelegve gondolt arra a napra, mikor teljes pompában nyitja ki majd kelyhét - azalatt egy nagy sárga tyúk bement a kertbe. Végig sétált a bokrok között. Odaállt a virágpadhoz, szétterpesztette háromszögletes piszkos lábát és elkezdett vele kaparni.
Mikor húgom reggel odajött, a virágszálacska a földön hevert fonnyadva, haldokolva. Egy harmatcsöpp csillogott rajta. Úgy nézett ki ott, mint egy nyitott, panaszkodó szem.
Húgom vigasztalhatlan volt, a kicsike füvet keservesen, érzékenyen megsiratta.
- Én vagyok az oka, miért nem gondoztam. Odakünn hagytam a veszedelemnek, szélnek, fagynak, aszálynak, kártékony állatoknak. Át kellett volna ültetnem a virágcserepembe.
Egyszóval a magok kivesztek gonoszul. Csak ahol senki sem gondolta volna, ahova nem ültette, ahol nem is gondolta, a nagy márványszobron, mely a temetőben állott, elhullott egy mag… (Később jutott eszünkbe, hogy mikor a kis Péter sírját vetettük virággal, oda voltak a szobor talapzatára téve a papírba csavart magocskák) elhullott és kikelt. Utak pora meggyűlt a szobor talapzatán, a mag megszerette ezt a gyülevész port, megnőtt benne és kinyílott.
…Liliomfehérek voltak a virágai, piros pettyekkel, duplák és illatosak. Ezen a vidéken még olyat nem láttak…
Lett nagy öröm, mikor megtaláltuk!
- De szép, de gyönyörű - mondá húgom. - Csakhogy ez a talaj nem biztos. A bohó virág egy nagy csalódásban él. Hogy még a virágok is csalódnak!… Azt hiszi, erős földben van, azért nőtt meg, azért nyílik, pedig ha tudná… de nem, nem, itt nem hagyhatom, hiszen itt nem is nőhet egyenesen, most már okosabb leszek… átültetem a cserepembe, megápolom, megnyesegetem…
Át is ültette gondosan, meg is nyesegette, meg is ápolgatta… de a virág nem fogadott szót, nem akart, nem tudott így megmaradni, rügyeit ki nem nyitotta, elszáradtak, leestek s ő maga is lankadni, összeaszni kezdett.
Szegény kis húgom, ezt is megsiratta.
- Jaj, minek is hoztam el, minek nyesegettem? Minek is nem hagytam, hogy szabadon nyíljék?
Mondanom sem kell, hogy ez a kis visszaemlékezés abból az alkalomból jön, hogy Teleki Sándor »Egyről-másról« című emlékeit olvasom, s hogy a kritikusok megjegyzései is előttem fekszenek.
ÉJI SÉTÁK ÉS ÉJI ALAKOK I.
1881
A holt idényt is szidtuk, hogy nem történik benne semmi, most pedig a nagyon eleven idényre apprehendálunk, mert annyi minden történik, hogy alig bírjuk megírni. Ez is, az is csak baj nekünk.
Fessük-e istennek haragját, mely a legrettenetesebb eleme útján nyilatkozik?
Vagy fessük-e a miniszterelnök úr őexcellenciája haragját, ki hivatalos »éljen«-ekkel gyógyítgatja sebeit. Ha nem volna már meg az ezerjófű fogalma, az éljent lehetne annak nevezni, mert az mindent megreperál, még a becsületet is. Igazán jó találmány.
Adjunk valami mulatságos témát ezekben a szomorú időkben? Írjunk az ezermázsás kő megérkezéséről, mely nagyobb parádéval, nagyobb kommoditással s több nyomdafesték igénybevételével utazott, mint valami fejedelem?
Vagy ha egészen a komikus elemet hajhásszuk, menjünk el a komédiások kongresszusára, melyet éppen most nyitott meg az ország legnagyobb komédiásának egyik vice-komédiása, Ribáry. Jó Feleky Miklós, ha még nem beszélte volna ki magát az országos honvédegylet marakodó ülésén, most ugyancsak kiadhatja a mérgét.
Ej, legyünk takarékosabbak; ezek a dolgok mind jók a vonal fölé is.
Legokosabb, ha mi itt a vonal alatt csak olyan dolgokhoz nyúlunk, amik a politikusnak, az újdondásznak nem érnek semmit. Legalább nem fog megirigyelni érte.
Tegyünk egy sétát az utcákon, mégpedig éjjel, mert a nappali séták nem érdekesek. Nappal egyforma a város majd mindenütt és hasonlít minden ilyen nagyságú városhoz bizonyos tekintetben.
De éjjel? Az egészen más. Egész más fiziognómiát ül a mi kedves Budapestünk, a fekete fátyol alatt, melyet az éj ráterít s melyet a gázfény szét nem oszlat, csak csillagossá tesz, sokkal hamisabb az arca.
Aztán minden magyar ilyenkor. Ha valami vidéki atyafi idekerül nappal, az, ha egy kicsit elfeledkezik róla, hogy hova váltotta a legközelebbi stáción a billétet, könnyen elhiheti, hogy Bécsbe jutott, míg ellenben, akit az éji órákban vezérel sorsa ide, egy kis elandalodás mellett bízvást Debrecenben képzelheti magát.
Minden magyar. A dorbézoló helyiségekből magyar nóta hangzik ki száz rekedt torokból, a részeg emberek az utcákon, amint tántorogva fel s alá keresztezik egymást, édes hazai nyelvüket morogják, a drabanttal magyarul folyik a civakodás s végighangzanak a jóízű epithetonok az éj csendjében egy egész utcán át.
A éj leányai szinte magyarul árulják a szerelmet. Magyar portéka ez s magyarok közt kelendő.
A magyar főváros csak ilyenkor magyar. S az ember igazán nem tudja, jobban szomorkodjék-e nappal, mikor németnek találja, azon, hogy német, mint azon, hogy magyar, mikor éjszaka magyarnak találja.
Az éji életnek központja ősidőktől kezdve a Király utca. Élénk, pezsgő és lármás. A boltok legnagyobb része nyitva van. Száz meg száz banda nyaggatja hangszereit a nyilvános helyiségekben, a kávéházakban és tánctermekben: kihangzanak az éjbe s egy kaotikus zsongássá folynak össze.
Az első éji sétám alkalmával csak a »Kék macská«-ig szándékoztam eljutni, hol a honatyák szokták megpihenni fáradalmaikat. De ez se sikerült, mert míg csak a »Kék macská«-ig jut az ember, ha lelkiismeretes szemlét akar tartani, kilenc-tíz helyiségbe kell bepillantania.
A »Kék macska« maga megérdemel egy egész estét. Mert ez az a csábító állat, melynek legnehezebb ellenállani s mely sok ezer hold földet evett már meg innen-onnan.
De folytassuk sétánkat.
Mindjárt az utca elején népcsődületet vettem észre. Egy gyászruhába öltözött öreg nő sírdogált egy kapu alatt. Amennyire a gázlámpa megvilágította, egyike volt azon tisztességes arcú és öltözködésű asszonyoknak, kiket megszoktunk odaképzelni egy jómódú falusi portára.
Halavány arcára a szenvedés is odarakta a névjegyeit a ráncok mellé.
- Mi baja az asszonyságnak? - kérem hírlapírói kíváncsisággal a körülállóktól.
A szomorú arcú öregasszony bánatos zokogó hangon szólalt meg, mialatt mindig többen-többen jöttek oda.
- Nagy az én bajom nagyon… Oh, én istenem, nem segít énrajtam senki… de senki ezen a világon. Honvéd volt a férjem, Nagyatádi Miklós honvédfőhadnagy, kérem… tisztességes, jómódú emberek voltunk… a férjem ott veszett a hazáért.
A nagy zokogás miatt is megáll a szava, csak fuldokolva tudja folytatni:
- Eljöttem a királyhoz kérelemmel… meg is van a segélypénz ígérve, itt vagyok már négy napja, de nem bírok hozzájutni… A szegény özvegyasszony olyan, mint a törülközőkendő, mindenki beletörüli a maga szennyét… istenem, istenem.
A kíváncsi közönség keményebb szívű része oszladozni kezd, de a lágy keresztény keblek ott maradnak.
- Sohasem voltam még ebben a nagy városban, jó uraim. Nem tudok én itt mozdulni sem. Ide szálltam egy garni hotelba, de mert pénzem nincsen, most éjszakának idején becsukták az ajtómat… engemet kiűztek.
Kinek ne esnék meg a szíve szegényen?…
- Két napja nem ettem már… majd ledőlök az éhségtől, reszketek a hidegtől, s nincs hely, ahová a fejemet lehajtsam… Szegény, boldogtalan fejemet.
Kőből lett volna az ácsorgók szíve, ha nem indult volna meg erre a panaszra.
- Uraim - mondám -, mégis szégyen volna éhen halni hagyni egy honvédtiszt özvegyét.
Erre aztán megindult az adakozás, én magam is egy forintot szúrtam ki az özvegy számára s olyan érzelmekkel mentem tovább egészen felvidámítva, mint aki nemes cselekedetet követett el. Úgy éreztem magam, mint Tisza Kálmán, mikor 30 frt-ot adott Deák szobrára, vagy még jobban.
Ahogy azonban mintegy másfél óra múlva mindig tovább menve a Király utcai helyiségekben, a »Csillaghoz« című kafféschankba nyitottam, egyszerre ott látom az én falusi özvegyemet.
A tizenegyedik grogot itta. Halovány arca ki volt vörösödve. Szeretője, egy Király utcai bádogos, és komája, egy budai házmester ott ültek mellette és koccintottak vele koronkint.
- Noch á Glas! - kiálta rekedtes hangon a félszemű pincérnek, ki a bűzös helyiségben sürgött-forgott. - Igyatok, urak! Ma én fizetek. Ma jó napom van. Noch zwei Glas, Pepi!
ÉJI SÉTÁK ÉS ÉJI ALAKOK II.
1881
A Király utca koronája bizonyára a »Kék macska«. Parlamenti életünkben nincs egyetlen állat sem, mely nagyobb szerepet játszana a »Kék macská«-nál, hacsak a »kétfejű sas« nem. De mi ez a macskához képest? A macska nagyon népszerű, a kétfejű sas pedig nagyon népszerűtlen.
De én ezúttal nem foglalkozom azon kitűnőségekkel, kik a macskai asztalokat az éjfélutáni órákban körülülik s a hazafiúi fájdalmak keserűségét igyekeznek eltemetni a rossz fukszinos borba. Nem írom le a lábikrákat, az ingerlő kecses idomokat, melyek a képviselői diurnumokat elnyelik, én ezúttal Hiripi Gáspárról akarok megemlékezni.
Hiripi Gáspár urat már ismerik önök a Petőfi »Hóhér kötele« című regényéből. De ez nem az a Gáspár, csak hasonló ahhoz!
Az én Hiripi Gáspáromat Kranz Jánosnak nevezik. Valaha iskolatársam volt, ami ugyan kicsiny titulus a világon, de nagyobb titulusa ennél még sohase volt, hát nem is említhetem föl.
Teljes életében »alak« volt. Most már kevesebb: most már csak »éji alak«.
Nappal sohasem látható, mert nagyon rongyos, nagyon piszkos, nem az emberek szeme elé való. Nappal meg van vonulva valami külvárosi háznak a padlásán, csak éjjel jön ki. Az éj ráadja a fekete palástot mindenkire s betakarja a rongyokat.
Hiripi Gáspárt, mert már az iskolában is így neveztük korhely természete miatt, papnak szánták a szülei, de Gáspárban nagyobb hajlandóság volt elfordulni az Istentől, mintsem az ő dicséretének élni.
Csavargó lett hát belőle, miután a szüleinek rámaradt kis vagyonkáját elpusztította. Föld terhe lett, kinek nyomorúság a vetett ágya, éhség a takarója, szomjúság az üldöző lidérce.
De azért becsületes ember; nem lop, nem csal, hanem csak úgy ődöng az utcákon. Csoda, hogy az éhhalál még megkímélte! Hogy az ő számára is dob a gondviselés valami csontokat!
Hét osztályt járt ki és nem volt éppen rossz tanuló. Sőt igen szép kalligrafikus írása volt valaha, míg a keze nem reszketett a sok italtól.
Mi, akik tanulótársai voltunk, sokszor próbáltuk már tisztességesen felöltöztetni s betenni ide-oda díjnoknak, hanem ugyancsak hajótörést szenvedtünk vele mindenütt. Egy napnál nem bírt tovább maradni seholsem, a ruha meg őrajta nem bírt megmaradni egy napnál tovább sohasem.
Ilyenkor aztán tőlünk is hosszabb ideig eltűnt a szemünk elől, de csak vissza-visszakullogott megint megtörve, mindig jobban megtörve, megöregedve. Valaha csinos fiú volt, most egy ijesztő rém, pedig még csak harminc éves.
Egy éjjel, mintegy félév előtt, midőn éjféltájban hazakerültem, egy sötét alak állott elém, nagy bozontos szakállal, kidülledt kékes szemekkel. A hold éppen rávilágított. Láttam, hogy az egyik cipőjén madzaggal volt odakötve a lekívánkozó talp a fejhez.
- Te vagy, Hiripi? - kérdém.
- Én vagyok - mondá rekedtes hangon.
- Hát élsz még?
- Élek. De nagyon éhes vagyok. Ez már a negyedik nap - hörgé sötéten.
- Szegény Hiripi! Most kevés pénzem van, de íme, vedd el ezt a két hatost és egyél valamit. Minden héten egy nap eljöhetsz hozzám. Reggel tízig otthon szoktam lenni.
- Nem, én nem mehetek - szólt akadozva, folyton kerülve a tegezést vagy az önözést -, mit szólnának a lépcsőn, ha látnának… ha látnák, hogy bemegyek… Nem, én nem mehetek be.
- Hát jól van, Hiripi, gyere el éjszakánkint erre, s ha nyitva lesz az ablak, nyúlj be, mindig találni fogsz ott egy hatos ára ennivalót.
- Köszönöm - szólt halkan -, de talán úgy gondolom, úgy képzelem…
- No, mit gondolsz, ki vele?
- Azt tartanám a beosztásra nézve… - tagolá nyöszörgő hangon.
- Hadd hallom!
- Azt tartanám, hogy legjobb lenne két krajcár ára kenyér, háromért szalonna, ötért pedig egy kis pálinka.
- Úgy lesz, Hiripi. Csak aztán mindig tedd vissza az üveget, hogy megint megtölthessem.
Vagy két-három hétig tartott ez így. Mindennap tettem Hiripinek ételt és pálinkát az ablakba. Mikor éjjel hazajöttem, mindig vissza volt téve az üres pálinkás üveg. Ha több pénzem volt, néha egész lukullusi lakomákat állítottam elő.
Egyszer azonban elfeledkeztem Hiripiről. Reggelre az összes ablakaimat betörve találtam. Az a csendes csavargó dühbe jött és betörte bosszúból.
Nem is mert mutatkozni sokáig, de hiába is jött volna ezentúl, mert emeleti lakásba hurcolkodtam.
Hanem ezért rám akadt egy hajnalon. Egészen ki volt kelve a képéből, homlokán kidagadva az erek, szemei vérvörösek, ajka reszketett.
- Mi bajod, Hiripi?
- A kétségbeesés hajtott ide… Az utolsó garádicsra léptem. Elhatároztam, hogy mától fogva gyilkos, betörő és tolvaj leszek.
- Ne bolondozz, Gáspár. Börtönbe kerülsz.
- Mit nekem a börtön? Az volna csak nekem az igazi fejedelmi kényelem.
- Hát honnan jössz most?
- Sehonnan. Nincs otthonom már.
- De hiszen eddig se volt.
- De igen, az Orczy-kert. Ott aludtam eddig. De most már nem lehet többé. Onnan is kikergettek és vigyáznak rám. Kértem a rendőrt, hogy vigyenek be a börtönbe, de nem visznek. Érzem, mindjárt lerogyok az éhségtől.
Nagyon megesett a szívem a szegény Hiripin. Hiszen mégis csak iskolatársunk volt.
- Hát tudod mit, Gáspár! Maradj te csak meg becsületes korhelynek. A mi Hiripi Gáspárunknak. Mert tudd meg, hogy Hiripi Gáspár derék ember volt a maga nemében. Ez a név: Hiripi Gáspár - cím. Ha ez a cím is lemegy rólad, akkor többet nem is vagy ember.
Gáspár melléből egy sóhaj tört ki. Bozontos fejét szomorúan lekonyította.
- Ne lopj, Gáspár! Igaz, hogy nehéz sorsod van, de tűrj, szenvedj! Megkérem a háziasszonyomat, engedje meg, hogy itt hálj a folyosón - a kis kutyák mellett.
- Az volna nekem jó - mondá Hiripi felcsillogó szemekkel. - A kutyák melegek. Magamhoz venném őket éjszakára.
- Ami pedig a megélésre vonatkozik… ha tán elmennél napszámba dolgozni.
- Ezekben a rongyokban ki adna nekem még csak napszámot is.
- Inkább mégegyszer felöltöztetlek az ócska ruháimba.
- Nem lehet… lehetetlen. Érzem, meghalnék, ha dolgoznom kellene.
- Hát akkor mit gondolsz, Gáspár?
- Semmit - mondá tompán. - Minden forrásom bedugult.
Felgyűrte rongyos ingét s mutatta az ütlegeket, amik a testét tarkították.
- Bliccelni már nem merek. Nagy pechem van. Sokszor próbáltam, de nem tudok megszökni, mindig megcsípnek s összevernek a kellnerek. Akármihez kezdek, nincs szerencsém - dünnyögé szomorkásan.
- Szegény Hiripi! Hanem tudod-e, hogy egy zseniális ötletem támadt. Én téged úrrá teszlek, Gáspár.
A korhely kíváncsian emelte fel fejét.
- Te értesz egy kicsit a színészethez. Hiszen színészekkel szöktél az iskolából.
- Igen… a Lantos társulatával. Milyen idők!
- Eredj be a vendéglőkbe, egyél, igyál, amennyi beléd fér s ezalatt vágj szörnyen melancholikus arcot. Mikor aztán fizetni kéne, hídd oda magát a vendéglőst s így szólj hozzá körülbelül… - Uram, hallgasson ki engem! Én Kranz János vagyok, még ezelőtt négy évvel jómódú vendéglős voltam magam is, de tönkre mentem, nőm megcsalt, elszökött egy fűszerkereskedővel. (Ezt mondd, mert minden vendéglős dühös a fűszerkereskedőkre.) Most itt állok így, ahogy lát… Uram, egy olyan ember beszél önnel (ön az egyetlen, ki előtt kitárom szívemet), ki már egy óra múlva a halál országában fog járni. Bocsássa ön meg nekem, hogy azt a kellemetlenséget szereztem önnek, miszerint egy utolsó ebédet ettem itt, amelyet már nem bírok kifizetni… Zseniális ötlet ez, Gáspár! Ha ezt érzékenyen elmondod, nagy hatást fog tenni, mert a korcsmárosok többnyire jószívű emberek.
Hiripi élénken ugrott fel.
- Pompás gondolat. Aranyakat érő gondolat! Ez a gondolat egy egész vagyon.
Szemeiből csak úgy potyogtak a hálakönnyek.
Egy szó, mint száz, Gáspárból urat csináltam. Úgy élt, mint a pók. Budapesten körülbelül nyolcszáz korcsma van, több, mint elég két esztendőre.
Sorba vette őket, mialatt ott hált a folyosónkon a kutyákkal. Mindennap részegen jött haza s a kapust hatosával fizette.
Egy reggelen olyan korán keltem, hogy Gáspárt még alva találtam a folyosón, a házmester szokta megrúgni minden reggel, hogy már keljen fel: most én ráncigáltam meg.
- Hop hó! - dörmögé Gáspár. - Mindjárt, apó… várjon egy kicsit, apó.
- Én vagyok, Gáspár. Hát hogy vagyunk, öreg csont?
- Akár a váci püspök - szólt Gáspár, szemeiből az álmot törülve. - A korcsmárosok derék gyerekek, hahaha. Az ötlet kítűnően szuperál. Nemcsak, hogy meg nem vernek, hanem még meg is siratnak a bolondok. Némelyik pénzzel, más hetekig tartó koszttal segít, hogy csak ne legyek öngyilkossá. Van eszemben, hihihi!
- Csakhogy nemsokára kiösmernek! S akkor vége az arany napoknak!
- Hol van az még! Most csak a Ferencvárosban vagyok. Még öt kerületem van, s maga a Terézváros valóságos Kalifornia. Ki gondolna a messze jövővel? Csak a szállást tartom egy kicsit kényelmetlennek. Hanem a jövő héttől kezdve az is lesz.
A másik héten csakugyan elmaradt Hiripi, nem is láttam többé, csak e napokban az éji séták alatt.
Éppen ott vacsorált ő is a »Kék macská«-ban, hölgy társaságában.
Odaintettem magamhoz.
Vonakodva és kedvtelenül jött hozzám! Szépen, divatosan volt öltözve, aranylánccal és aranygyűrűkkel.
- Mit akarsz? - kérdé idegenül.
- Hogy mit akarok? Hát isz tudod, hogy érdeklődöm a sorsod iránt. Mi lett azóta belőled?
- Megházasodtam, pajtás!
- Igazán? Ne bolondozz, Hiripi.
- Az én nevem nem Hiripi, hanem Perényi János, az a hölgy meg ott a feleségem.
- Hüm, hüm! Van-e valamicskéje?
- Na tudod… hozott úgy negyvenezer forintocskát - mondá Perényi János foghegyről.
- Hát van pénzed?
A semmi-emberek pöffeszkedésével kivette tárcáját s mutatta annak tömött tartalmát.
- Ejnye, János - mondám bizalmasan suttogva -, ha most neked annyi pénzed van, adhatnál egypár forintot kölcsön. Mert én most nagyon szűkecskén vagyok.
Hiripi megvetőleg nézett végig ruhámon.
- Nos igen, meghiszem neked… de ti, újságírók, megéltek a jégen is, nektek kicsinyek az igényeitek… Szívesen tenném, tudod, de nálam más, egészen más… a háztartás, a nagy igények… De bocsáss meg, nőm már türelmetlen.
Fizettem s a szerencse változandóságát forgatva fejemben, ballagtam hazafelé.
Midőn hazaértem, valami sötét alakot láttam fel s alá járkálni a kapu előtt.
Tán a Hiripi!
Nem, nem. A boltőr az. Hova gondoltam Hiripire? Hiripi miatt most már nyugodt lehetek vagy két hónapig, - csakhogy most már elvesztette a Hiripi címet.
A GYEREKEK VILÁGA
(Rajzok a gyermekéletből)
1881
I. A MIKULÁS BÁCSI
Bácsi bizony, de kinek? Mert a Mikulás úr nem ismer tréfát és nagy megkülönböztetéseket tesz a gyermekek között. Igazi Janus-fej, ugyanegy időben mosolyog az egyik arca az egyik gyerekre s haragos a másik a másikra.
Mikulás bácsit szentnek festik a képeken. Glória is van a feje körül, és majdnem olyan nagy a szakálla, mint magának az Istenkének.
Nagy mennyei bot van a markában, amely ma ugyancsak vékony fegyver lenne, mióta a Chassepot-puskák fel vannak találva.
Hogy csacsin lovagol, az az akkori idők divatja. Ha Mikulás bácsi ma állandóan köztünk laknék, amilyen gazdag embert játszik a sok ajándékaival, bizonyosan ekvipázst tartana, s azt a halvány csacsit, amin ül, kineveztetné valahová - fogalmazónak.
Én különben, magunk közt legyen mondva, Mikulás urat tartom ugyan szentnek, de nem tartom valami nagy gentlemannek.
Mert ő, akárhogy hímezzük-hámozzuk is a dolgot, nem egyéb, mint kém, közönséges kém, akit karácsony előtt, mielőtt szétküldené ajándékait a Jézuska a gyerekek között, leküld a földre, hogy tudja meg, szimatolja ki, ki viseli magát jól, ki szófogadatlan és ki engedelmes?
Van a köpenyege alatt egy jegyzék-naptár (kapható Légrády testvéreknél, ára 1 frt 20 kr.), abba belejegyez, amit lát, hall, észrevesz, az apa, mama jóakaratú mentegetése nem ér semmit, mert a Mikulás ravasz ember, még a cselédeket is kikérdezi. Sőt aztán az oktalan állatokat, a madarakat is, a füveket: neki ezek is felelgetnek, mert hát akármilyen, de mégis csak szent ő és tekintélyes nagy szakálla van.
Azért van a Jézuska olyan kitűnően informálva mindenről.
És ez már úgy is lesz addig mindig, míg csak Thaisz Lexi bácsi meg nem hal. Mert ez esetben, mint biztos forrásból értesülünk, Mikulás úr van kiszemelve budapesti rendőrkapitánynak. S ha egyszer az lesz, ő sem fog tudni semmit, mert az újságírók megzavarják a fejét.
…Eddig is azonban másrészről nagy a gyanú - s erre még eddig rá nem jött senki -, hogy Mikulás úr nem olyan szemes és lelkiismeretes szent, aminőnek tudják. Nekem legalább sokszor megfordul fejemben az az eshetőség, hogy hátha az igazi Mikulás otthon heverész a mennyekben, valami paradicsomi fa alatt csibukozva s holmi ál-Mikulásokat küldözget szét maga helyett.
Mert nagyon furcsa az, hogy mikor a kis Emike Miklós estéjén bekukucskált az ablakon a mamácska szobájába, egy szakasztott olyan embert látott, mint a Mikulás. Rettenetes nagy szakálla volt és nagy bajusza, de a mellénye meg a nadrágja éppen olyan volt, mint a papáé.
A Mikulás, aki toalett-tükör előtt állt, és a mamácska éppen akkor adta fel fejére az aranyos püspöki süveget. Csillagos palástja ott hevert a széken, s játékszerei oda voltak hányva a padlóra.
Soha annyi fényességet, annyi tömérdek kincset, mint ott akkor…
Hanem hát csak nagyon furcsa dolog az, hogy a mama éppenséggel nem félt tőle - sőt még ő öltöztette.
Jaj, ha a papa megtudná, hogy az ő nadrágját és mellényét húzta fel! Hátha még azt tudná meg, hogy a mama szobájában vetkőzött!
Mert a Mikulás is csak férfi, - ha szent is.
De ez mind csak semmi. Azt a ködöt, ami a Mikulás kiléte és foglalkozása körül lebeg, még jobban neveli a következő eset.
A sarki boltosék Klárikája meg a mi kis Juditunk jó barátnék.
Hol Klárika jön el hozzánk uzsonnára, hol a mi Juditunk megy oda. Néha, mikor a boltos bácsinak, kit különben »Fekete Kutyá«-nak hínak az utcánkban, jó kedve van, beereszti a picinyeket a boltba. Abban a boltban pedig vannak játékszerek is. Tömérdek szép dolog egy rakáson s most karácsony előtt még szaporodott is. Van ott katona, ló, puska, kard, kis ház, vasút, apró edények, valóságos tündérország az ott együtt.
De semmi sem tetszett annyira Juditnak, mint egy picike bábu; szép kék szemecskéi voltak, gyönyörű fehér haja, mint a kender, hát még a ruhája milyen szép fekete szövetből.
Otthon is emlegette.
A mama így szólt:
- Kár, hogy nincs egy mustra a ruhájából, ha már olyan nagyon megtetszett… olyan ruhákat varrnék a bábuidnak.
Judit mikor másodszor beosonhatott Klárikával a boltba, a kis ollócskával észrevétlenül mustrát nyírt a bábu ruhájából - s odaadta aztán otthon a mamának.
…Egy szó mint száz, azon a csodálatos estén, mikor a Mikulás megjelent rettenetes nagy botjával, görnyedezve az öregség súlya alatt, s egy ősz szakállú szolga hozta utána az ajándékokat, előbb megfenyegette vesszős seprőjével mind a gyerekeket s azután hátraszólt a szolgájához durván:
- Noé!
- Placeat! - mondá Noé.
- Add ide a feketeruhás bábut!
Átadta a bábut és a Mikulás odanyújtotta azt Juditnak.
Judit, amint jól megnézte, észrevette rajta, hogy a ruhájából egy kis darabka el van nyírva. Ugyanaz a bábu volt, amelyet a boltban láttak.
A gyerekek tanácsot ültek s kisütötték, hogy mégis lehetetlen hát, hogy Mikulás az égből hozná ajándékait: ott veszi ő is, ahol a többi ember, a piacon vagy a boltokban.
Judit ravasz kis gyermek, elment másnap a boltosékhoz és közönyös hangon kérdezte a bácsitól:
- Nem emlékszik-e, ki vette meg a feketeruhás babát?
- De bizony emlékszem. A Laci bácsi.
- A Laci bácsi? - kiáltott fel Judit csodálkozva. - A Laci bácsi, a papa barátja, aki hozzánk jár? Hát az volna a Mikulás? Lehetetlen, lehetetlen, hiszen az vékony fiatalember… No, itt valami nagy csalás van a dologban.
Főzik, találgatják, de bizony nem könnyű keresztüllátni a szövevényes történeten.
Aztán úgyis elfoglalja csakhamar egyéb az elméjüket. Jön a fehér karácsony, jön maga a Jézuska.
Az háttérbe szorít mindent, de mindent.
Még talán a disznópörkölés sem elég érdekes most.
Ki törődnék a Mikulás dolgaival?
Majd ki fogják találni máskor.
Ki ám, - csakhogy akkor már nem fognak örülni neki, sem nem fognak rá neheztelni.
Adja isten, hogy nagyon sokáig ki ne találják.
II. MIT HOZZON A JÉZUSKA?
Jön a Jézuska… még hat nap, még öt nap, még három nap. Hosszú idő! Nagyon hosszú… még az utolsó óra is rettenetesen hosszú… Még játékkal is nehéz eltölteni.
A kis Nelli alig tudja eltölteni; ezer meg ezer gondolat fordul meg a fejében, mit kérjen, mit várjon, mit óhajtson a Jézuskától. Bábuja, sípja, kis bögréi, bútorai, mindene van. Már a Mikulás tömérdeket hozott, hát ugyan még mi kellene?
A kis Laci már napok óta elmélázva járkál. Annak már bizonyosan van valami terve. De nem szól, magában tartja. Vilma is azonképp. Nos, Vilma már egy kicsit nagyleány is. Annak talán már nem is hoz a Jézuska semmit.
- Igaz-e, dada, hogy már a Jézuska nem hoz a nagyoknak semmit?
- Dehogynem; hoz az a nagyoknak is.
- Hát te mit kívánsz? Mondd meg!
A dada elneveti magát.
- Hoz az a nagyoknak is. Még én is várok valamit.
- Te dada, mondd meg nékem azt, amit óhajtasz! hátha valami nagyon szép, nagyon jó, s én is azt kérhetném akkor… mert semmi sem jut eszembe.
A dada ravaszul mosolygott és csak a fejét rázta, hogy nem mondhatja meg, s a kisasszonykának az úgysem kellene még.
Így hát Nellike nem is tudta meg.
Mi azonban tudjuk, de nehogy indiszkrécióval vádoljanak, inkább el se mondjuk, hogy a dada férjet várt.
Persze, persze az ilyen özvegyi házban el is kellene a férfi. Olyan árvák ebben a nagy kastélyban, mióta a nagyságos asszony özvegy… pedig annak már négy egész éve.
Hát nem is volna bolondság, ha Jézuska így találná ki a módját. Hát az bizony még meg is eshetik.
Nellike még a parasztgyermekektől is tudakozódott odakünn. Egész nap lótott-futott a szent este előtt az udvaron az ő karikájával. Hiába dorgálták, hogy megfázik - meghal. De iszen, ha már idáig megélt, nem bolond, hogy meghaljon.
A parasztgyerekeknek olyan bolondos kívánságaik voltak, amik nem érnek semmit. Az egyiknek mézeskalács kellett. Hiszen nem jó az! A másiknak alma, dió. No, ha csak azt akar hozni a Jézuska, azért inkább ne is fáradjon.
A parasztgyermekek sorsa sokkal könnyebb; ott kiteszik csizmáikat az ablakba s az Isten fia telerakja reggelig amivel ő akarja, de az úrigyereknek nehezebb, mert annak sok mindene lévén, nagyon nehéz eltalálni a Jézuskának, mivel töltse kedvét.
Nellike elindult, hogy Lacit keresi fel, de Laci bezárkózott egy szobába a Vilmával s ott súgtak-búgtak, míg aztán Laci leült az asztalhoz és levelet írt a Jézuskának.
Nellike bekéredzkedett, de a két nagyobbik testvérke így szólt:
- Nem ereszthetünk be. Itt nagyon komoly dologról folyik a szó. Ide be nem jöhetsz!
Nagyon haragos lett a kislány s hogy valahogy megbosszulja magát, beszaladt inkább a mamához és elárulta:
- Mama, mama! Laci levelet ír a Jézuskának!
A mama aztán este gyertya-gyújtás előtt közrevette Lacikát, hogy mit írt a Jézusnak, de az amilyen makacs fiú, sehogy sem vallotta ki.
Majd kivallja a Vilma, mert az is be van ártva a titokba.
Vilmát az ölébe ültette és úgy kérdezte ki.
- Valld meg, kis angyalkám, mit kértetek a Jézuskától?
- Nem; nem vallom be - szólt Vilma elpirulva.
- No, csak ki vele!
- Hát… hát…
- Ne habozz, no… mért titkolod el? A mamának meg muszáj mondani mindent.
- Hát, hát, azt írtuk a Jézuskának, hogy küldjön nekünk egy papát.
- Oh, ti bolondok! - szólt a »petite maman« lángba borult arccal és csókjaival árasztá el a hóbortos gyerekeket.
- Majd adok én nektek ilyen ostobaságokra gondolni.
Pedig az nem volt éppen ostobaság.
Mikor már eljött a várvavárt pillanat, bent a szobában, abban az igaziban, meggyújtották a karácsonyfa ezer fényét.
S a gyerekek türelmetlenül gyűltek össze a benyílóban, a kulcslyukon is leselkedve, egyszer csak ott toppant az a bácsi, akitől a mama messze, a tengeren túlról leveleket szokott kapni, s azokat tízszer-hússzor is elolvasni egymás után s sóhajtani utánok.
Egyszóval, midőn a karácsonyfa kincsei, csecsebecséi rájok hullottak… már akkor félig-meddig minden megvolt: még a papa is.
…Ott beszélgettek a meleg belső szobában a mamával - de ehhez már nem kell kép.
A VÁSÁRHELYI ASSZONY
1881
Nem való biz ez tárcának, ha úgy vesszük mint történetet, de ha már száz meg száz cikkben fölhoztuk és soha el nem hallgattuk mindazt, ami a rendőrség léhasága mellett bizonyít - tegyük meg most az ellenségeinek is megbocsátó Krisztus születése emlékére, hogy egy enyhítő körülményt is hozzunk föl a rendőrség mellett. Hátha olyan hasznára válik, mint a Hugo Viktor emberének, ki sok vétket követ el, de mert egy haldokló disznó nyakába mélyebben döfi be a kést, hogy kevesebb kínnal múljon ki, a tisztelt disznó azután odafönn az égben olyan súlyossá válik a jótettek serpenyőjében, hogy a gonosztevő összes bűneit lenyomja.
A választások előtt történt meg ez a dolog, - amit különben felesleges elmondani, mert az olvasó kitalálhatja magától is, hogy nem történhetett a választások után. A »lélektani motívumot« nélkülözné ez esetben történetünk, amit pedig nem nélkülözhet, mert szórul szóra megtörtént dolog.
Igenis, azokban az időkben esett, mikor még folyt a bor a választók gégéjén, s folyt az édes szó a jelöltek ajkain, mikor még Emmer Kornél peckesebben járt, s mikor még számtalan libával több liba volt Magyarországon, mikor még Szende Béla magyar nadrágot viselt, s Kemény miniszter a ferencvárosi burgerekhez járt vizitekre.
Egy ilyen bejelentett vizit alkalmával a családfő a minisztert várván, megparancsolta a családtagoknak, óvakodjanak valahogy említésbe hozni a társalgás alatt az »időt«, nehogy sértve érezze magát őexcellenciája. De azért a család kis leánykája csak nem állhatta meg, hogy arra a megjegyzésre: »Eljönnek-e nagysádtok megnézni a holnaputáni választást?« meg ne kérdje: »Mit gondol, bácsi, lesz-e jó idő? Mert a papa azt mondja, hogy csak úgy megyünk, ha jó idő lesz.«
Hát ezekben az időkben történt, hogy Hódmezővásárhely volt képviselőjéhez beállított egy mesteremberféle öregasszony.
- Jó reggelt kívánok, nagyságos uram. Hogy-mint szolgált az éjjeli nyugodalma? Ejnye, de friss színben van nagyságod, hála legyen érte az Úrnak…
A »nagyságos demokrata« bámészan nézte a magyaros arcú asszonynénit. Látott már százat, tán ezret is ilyenformát, de hogy ezt az egyet látta volna valaha, nem emlékezett rá.
- Ejnye, talán bizony nem is ösmer, lelkem, nagyságos uram? Nem-e? Ugye nem? Oh, oh! Hát én vagyok a Tóth Máténé Hódmezővásárhelyről. Ejnye, ejnye, galambom, nagyságos uram, hát nem is tudja, hogy az uram szokta a zászlóját hordani?… Hogy feledkezhetett meg rólunk annyira? Dehogy, dehogy is… Már hogyisne emlékeznék, ott a templommal átellenben lakunk, abban a sárga kőházban… eperfa van a házunk előtt… No, ugye, ugye…
A jelölt úr mit tegyen, ráhagyja, hogy emlékezik. Sőt tán képzeli is, hiszi is, hogy emlékezik.
- Csizmadia az uram. A jómódú Tóth Máté. Nagy kortese nagyságodnak. Haragusznak is rá sokan emiatt… De csak hadd verje ki őket az irigység szeplője, nagyságos uram…
- Foglaljon helyet, kedves Tóthné asszonyom. Miben szolgálhatok kegyelmednek?
- Hát egy kis bajunk esett, kérem alásan. Eljöttem az urammal. Mikor már összevettük a sok bőrt s hazakészültünk, az uram elcsúszott a lóvasúton, kificamította a lábát, hát már négy napja vagyunk tovább, mint ahogy számítottuk a költségét… Azért jöttem be én, galambom, nagyságos uram, hogy vagy harminc forintocskát kérjek kölcsön, míg hazaérünk. Azon nyomban tesszük postára.
- Tudom, kedves Tóthné asszonyom. Szívesen teszem. Aztán nem olyan nagyon sietős.
Elment Tóthné asszonyom a harminc forinttal, s alighogy betette maga után az ajtót, benyitott a vásárhelyi polgármester, A. K. uram.
- Akárcsak Vásárhelyen volnék. Egyitek megy, a másik jön - mondja mosolyogva a képviselő.
- Ki volt itt tőlünk?
- Az az asszony, akivel a lépcsőn találkozhattál.
- Az? Nem ösmerem. Sohasem láttam.
- Már hogyne ösmernéd? Tóth Máténé. Csizmadia a férje. A templommal szemben lakik.
- No, ott ugyan nem lakik. Tóth Máté csizmadia nincs is Vásárhelyen.
- Tyű! Akkor hát engem meglopott az az asszony harminc forintig.
- Jegyezd a »Választási költségek« című rubrikába.
Oda is jegyezte az érdemes képviselő. Hanem nagy szerencséje volt ebben a szerencsétlenségben, hogy harmadnapra, amint a Kerepesi úton sétál, egyszer csak megpillantja Tóth Máténét.
- Tóth Máténé! Álljon csak meg egy szóra.
Az asszony elsápadt és reszketni kezdett.
- Maga nagy tolvaj, Tóth Máténé.
- Könyörüljön rajtam, nagyságos uram! A kényszerűség, a nyomor…
- Jól van, jól… megbocsátok egy föltétel alatt. Sőt még kapni fog tőlem tíz forintot.
- Mit kell cselekednem, kezét-lábát csókolom?
- Lakik itt a Vas utcában egy N. nevezetű képviselő. Erdélyből való. Rettenetesen fösvény ember… ha azt is lefőzi úgy, mint engem harminc forint erejéig… akkor éntőlem megvan még a tíz forint jutalma.
- Megpróbálom a nagyságod kedvéért, isten nevében.
Meg is próbálta.
Aznap este N. F. azzal a panasszal ült le a tarokkhoz a klubban, hogy mennyi mindenféle kiadása van az embernek… Ma is ötven forintot kellett kölcsönözni egy kerületebeli asszonynak.
- No, de - mondá - az ilyesmi mindig hasznos befektetés. A jó emberek pontosan megküldik… s a szívesség jó íze a szájukban marad.
- Persze, persze… - szólt a vásárhelyi követ hamis szemhunyorgatással. - Az okos ember sok bolondot tesz meg a választói kedvéért.
Másnap reggel Tóth Máténé megjelent a tíz forint jutalomért.
- Itt van öt forint - mondá a tréfás öregúr -, a többiért pöröljön be.
S ezzel felölté kabátját s hihetőleg valami pártgyűlésre ment dörgedelmes dikciókat tartani a rendőrség, a korrupció és mindenféle társadalmi botrányok és kinövések ellen - amiket a Tisza-éra meghonosított és terjedni enged.
A HOSSZÚ ÉLETŰEK
1882
A híres Gerge Istvánt látogattam meg egyszer. Ösmerhetnék a tekintetes urat az olvasók a »Tót atyafiak«-ból. De fölteszem, hogy nem ösmerik, azért hát elmondom, hogy csendbiztos, de szolgabírói hatáskörrel.
Gyerek voltam még, mikor utólszor voltam nála. Ott lakik egészen a hegyek között, nem messze a hatalmas tót erdőtől, a »Lopatá«-tól, egy kis faluban, mély völgykatlanban.
Udvara tele volt úgy nyarankint leanderekkel és mákvirágokkal. Amazokat a kisasszonyok kezelték, ezeket ő.
Egész raj bocskorozott tót heverészett az ambituson. Asszonyok, aggastyánok, gyermekek. Mindnek valami ügye-baja volt, s ő azt nagy passzióval intézgette.
Ott ült rendesen fekete bőrszékében s ebből a trónusból uralkodott, mert igazán uralkodott.
Egy délelőtt különös, nagy, bonyodalmas lopási üggyel bajoskodék. Volt benne vagy negyven tanú, úgyhogy délfelé már egészen elunta s pihenésből más ügyet vett elő.
- Mi következik? - kérdé az írnokától.
- A Majgó Márton-féle lopás.
- Hadd jöjjön!
Ez a falusi bírónak szólt, ki rendesen ott állott a vádlottak háta mögött, hogy mindig megadhassa a szükséges felvilágosításokat.
A bíró kiparancsolta az eddigi ügy személyzetét s új alakokat tuszkolt be az ajtón nemsokára, melyek közt különösen feltűnt egy merő ősz aggastyán élénk fekete szemekkel s lazán félrecsúszott tüszővel a derekán. Piszkos, kurta inge alig ért a hónaaljáig, s látni engedte az öregember aszott testét: olyan volt színre, mintha már ötven esztendeje lógott volna a füstön.
- Hát kend mit keres itt, öreg atyus? - kérdé Gerge uram nyájasan. - Miféle ügyben van itt?
- Én vagyok a Majgó Márton - felelte hányaveti hangon.
- Lehetetlen! Tudja-e, kendre azt fogják rá, hogy lopott, de már az csak nem igaz, ugye?
- Minek is tagadnám, tekintetes főkomiszáros uram.
Gerge uram, aki nagy tisztelője volt az öreg kornak, kiejtette szájából a tajtékpipáját csodálkozásában. Csak az isten őrizte, hogy össze nem tört.
- Oh, oh! Hány éves kend?
- Nyolcvanhat leszek aratáskor.
Gerge elfordítá fejét tőle, s kemény, ropogó hangon feddé meg:
- Vén bűnös, kinek az istenhez kellene már térnie, s ahelyett most kezdi a lopást. Nem szégyelli magát?
- Az apám vett rá - mentegetőzék Majgó Márton.
- Micsoda? - ugrott fel Gerge, kisfiát hirtelen lerázva térdéről. - Kendnek élő apja van? Lehetetlen!
- Magammal hoztam - jegyzé meg a bíró s kinyitván az ajtót, kikiáltott:
- Az öreg Majgó!
Sajátságos alak gurult be fürgén az ajtón, összetöpörödve, mint a sün, feje egészen hátrahúzódott a vállapockái közé, hasa előre nyúlt, a koponyáján egyetlen hajszál sem volt, hanem ahelyett olyan sűrűn és rendszeresen torlódtak ott egymás mellé a ráncok, hogy kötött pamutsapkának látszottak.
Gergének össze kellett magát szednie előbb, hogy szólhasson.
- Kend ennek az embernek az apja?
- Én volnék - felelé az idősebb Majgó kelletlenül.
- Majgó Márton azzal vádolja, hogy kend vette rá a lopásra.
Az atya egy haragos, szigorú pillantást lövellt fia felé.
- Igenis, apám vett rá… - ismétlé a fiatal Majgó.
- Hallgass, te tacskó! - kiáltá az idősebb Majgó dühösen s egy ügyes, alig észrevehető mozdulattal úgy arcul teremtette az árulkodó fiút, hogy a csattanása beillett volna valami apró felföldi faluba puskalövésnek is. - Szemtelen fattyú kölyök! Még az apja ellen mer vádaskodni. No iszen, kerülj csak haza, majd megtaníttatlak az anyáddal móresre!
Hanem ezzel ugyan rá nem ijesztett, mert a fiatal Majgó nagyon jól tudta, hogy nem egyhamar kerül haza… legjobb esetben három-négy év múlva - körülbelül kilencven esztendős korában.
AZ ELVESZETT NYÁJ
1882
Ki ne ismerné Csath Gergelyt Újfaluból… a félkegyelmű Csath Gergelyt.
Valaha okos ember volt még a juhászok közt is… pedig hát a juhász mégis csak különb rangú ember a parasztnál.
Az ilyei gróf juhait őrizte. Hej! micsoda nyáj volt az! Sem azelőtt, sem azután soha ilyen ezen a vidéken…
Hanem hát egyszer elaltatták-e éjjel Csath Gergelyt, boszorkányok térdeltek-e a mellére, lidércek csukták-e be a szemeit, vagy hogy mi történt vele?… mikor a Kaszka dűlőben volt a kosár - mert bizony nem bánátusi föld ez, kosárolni kell, hogy teremjen -, mondom, ahogy a kosárban volt a nyáj, reggel csak arra ébredt föl Csath Gergely a bundán, hogy nincs ám ott egyetlen juh sem. Valami alávaló gazemberek elhajtották éjjel az egész nyájat. A csengőket leszedték a vezérürükről s odahányták a »kosár« mögé. Még a Gergely botját is elvitték.
Elképzelni Gergely kétségbeesését. Ellopták! Mármost mit csináljon, hova legyen. Felakassza-e magát, vagy elinduljon a világba azt a nyájat megkeresni, mert ha el nem indul, bizony nyakig vasba ülteti az ilyei gróf rendeletéből a vármegye.
A felakasztás lett volna a legegyszerűbb - ha azzal megkerül vala a nyáj, de így utána kell menni, ha a világ végére is, ki kell kutatni a földkerekség minden zugát s nyomára jönni a hitvány tolvajoknak.
El is indult Csath Gergely, kereste a nyájat faluról-falura, vármegyéről-vármegyére, s mindig komorabb, sötétebb lett, mert sehol sem találta meg. Híre-hamva sincsen, akik ellopták, tán mindjárt azon módon meg is ették. De hát az a tömérdek bőr mégis csak megvolna valahol? S megszólalna, ha megvolna.
Töprengett, emésztette magát, holló mardosta a szívét: az önvád, hogy nem vigyázott jól.
S ebben az önvádban folyton sötétedett lelke is.
Egyszerre azt vette föl a fejébe, hogy azokat a juhokat, minthogy éppen Boldogasszony éjszakáján történt a lopás, a szentek vitték el mennyei bárányoknak.
Az emberek nevették, meg szánták is - de Gergely megmaradt, sőt folyton erősbödött meggyőződésében. Mert már annak úgy kell lenni és nem másképp. Hiszen ott van a zsoltárokban, meg a szentképeken a mennyei bárány, s ha ott van, azt csak mégis veszik valahonnan a mennyeiek, magától nem támad, nem nő meg, mert az égben talán legelő sincsen. Hát ott veszik, ahol találják. Százat lehetne tenni egy ellen, hogy az ő szép nyája most valahol odafönn van a mennyországban.
Aztán miért hínák a felhőket bárányfelhőknek, ha nem azért, hogy éppen akkor hajtatnak föl egy-egy juhfalkát innen a földről.
Bíró uram és a tisztelendő úr is azt mondották, hogy szegény Csath Gergely tökéletesen megbolondult a juhai miatt, hanem azt mégsem lehetett elhinni, mert bár nagyon zavarosak voltak a szemei, de olyan igazán állította a dolgot, mintha tudná, mintha meg volna róla győződve.
Nappal, éjjel mindig az eget bámulta gyanús szemekkel. Az utolsó időben pedig egyenesen felkészült az égbe.
El is indult egy sötét estén, magára szedte az ünneplő ruházatját, s amint ment, mendegélt a tejúton, egyszerre csak ott termett a »kapitány« csillagnál, mely ott fekszik, ahol a tejút kétfelé válik s írástudó emberek »hattyú-csillag«-nak nevezik.
- Jó reggelt kívánok, kapitány uram.
- Adjon isten, Csath Gergely! - mondá a csillag. - Hát hogy jöttél ide, édes fiam?
- A tejúton, kapitány uram.
- Ejnye, akasztófáravaló… majd ad neked Kacsó Istókné asszonyom, amiért a vásznát összetapostad.
- Miféle vásznát?
- Hát amit ti odalenn tejútnak híttok, azt itten az égben »a szép asszony vászná«-nak nevezik. A szép Kacsó Istókné vászna.
A kapitány megsodorintotta a bajszát rangosan, hogy ím a szép asszonyra gondolt. Tudom, bámulnak most odalenn az emberek, mert e kisodrott bajusz üstökösnek nézhetett ki - onnanról.
- Nos, mi hír a földön, édes fiam?
Gergely csak sóhajtott erre és lehorgasztotta a fejét.
- Mi járatban vagy?
- Nagy az én bajom, tekintetes főkapitány úr! Ellopták a nyájamat a pajkos szentek. Egy leereszkedő felhőben felhozták aztán ide, azért jöttem föl.
- Énhozzám hiába jössz. Én, ha ellopták sem bírom megkeríteni. Mert én semmit sem tudok, mióta a rendőrségi ügyeket kezelem idefönn. Azelőtt mindent tudtam, míg »fehér hattyú« volt a címem, de mióta kapitány lettem…
- Kihez utasítana tekintetes uram jó tanácsért?
- Csak eredj tovább a vásznon… nemsokára ott találod balra a »Szent Péter pálcájá«-t, amit ti magyarok sascsillagnak neveztek s az arabok »atair«-nak. Tudakozódj a pálcától.
- Köszönöm szépen jóindulatját.
- Szívesen, édes fiam! Járj szerencsével a juhaid után.
Gergely csakhamar megtalálta »Szent Péter pálcájá«-t. Az ám, csakhogy nem a Szent Péter pálcája volt az, de az ő tulajdon juhászbotja, ólomszegekkel szép cifrán kivert botja, melyet a nyájjal együtt csentek el.
Most már föllélegzett, most már nyomon volt.
Utána nyúlt a »Szent Péter pálcájá«-nak, de bizony úgy oda volt az ragasztva az égbolthoz, hogy nem lehetett kivenni, mert Szent Péter nyilván úgy cselekedett, hogy az igazi csillagot kivette s ezt helyezte oda hamisnak.
Szólingatta, faggatta Gergely a saját botját, de csak nem felelt, mit is felelt volna, hiszen csak nem lehet több esze, mint a hajdani gazdájának.
Ment, mendegélt megint egy darabon, mígnem a Fiastyúkhoz ére, hát lát ott egy halavány bágyadt csillagot.
Ejnye, de hitvány csillag ez, gondolja magában Gergely, hogy összegémberedett, hogy pislog; no ilyen odahaza is van a generálisok mellén.
- Hova megy kelmed, Csillag bácsi? - szólítja meg Gergely.
- Az ételt viszem a »Kaszás« után, édes fiam.
- Ejnye, ejnye, nem tudná, bátyámuram, merre hajtották az én nyájamat?
- Bizony nem tudom én. Gyanakszol tán valakire?
- Nem másra biz én, mint magára Szent Péter uramra. Mert a saját botomat kiadta a magáénak.
- Az ravasz ember, ahhoz nehéz hozzáférni. Azt tudnod kell, hogy a mennyországba csak együgyű emberek jutnak be s ezekkel könnyű elbánni, ezek észre nem vesznek semmit.
- Nagy baj - mondá Gergely s a fejét vakarta.
- Hanem tudod mit? Innen nem messze van a Berenice csillag, vagyis ahogy az égben hívjuk: a »tündér kútja«.
- Értem, bátyámuram.
- Ott leülsz és bevárod Kacsó Istóknét. Mert csak az az egy okos asszony jutott be, az is büntetésből. Ötszáz esztendeje van itt már s még ezerötszázig lesz, hogy folyton ne tegyen egyebet, mint abból a kútból merítgessen s öntözze a vásznát.
- Aztán mi haszna van ebből a világnak?
- Mi haszna? Hát arról a vászonról csepeg le nektek esténkint, reggelenkint a harmat. Bizony véknyan lesztek odalenn, ha abba találja hagyni az öntözgetést.
Gergelynek elállt a szeme-szája bámulatában; ejnye no, hogy ezt talán még a tiszteletes úr sem tudja otthon.
- Miért büntették meg úgy azt a szegény asszonyt?
- Hosszú és szomorú történet, elbeszélhetném sebtiben, de nem mostanra való. Most te csak eredj a szép Kacsónéhoz, mondd meg neki, hogy újfalusi ember vagy, ő majd útba igazít a juhok dolgában. Mert az mindent tud. Annál minden pletyka megakad.
Egész vígan ügetett Gergely a Berenice kútjához. Éppen szerencsére jött; a szép Kacsóné akkor is ott merítgetett egy aranyos vödörkével.
Módos menyecske volt, szép apró lábai, mint a fehér hattyú, hát még igéző lábikrái… rózsaszínű lett a menny ott, ahová lépett, kigyúlt, vérvörös lett, ahová nézett.
- Adjon isten, szépasszony húgom!
- Jó napot, Gergely bácsi! Hallom, hogy a juhait keresi kend. No ‘iszen keresheti azokat.
- Hogy-hogy, húgom?
- Hát úgy, hogy sohasem találhatja meg. Mikor kelmed odalenn a földön van, akkor a juhok itt vannak, a bárányfelhőkkel felhúzza őket Szent Péter.
- Ejnye, ejnye!
- Mikor meg kend idefent van, akkor leereszti a nyáját ugyancsak a bárányfelhőkkel.
- Csak nem bolondult meg? Ne beszélj, lelkem, ne keseríts!
A szép Kacsóné csípőjéhez szorítá kezeit s hetykén mondá Gergelynek:
- No, hát nézze meg, Gergely bácsi.
- De nem látok ám ki innen!
- Majd lerúgok én mindjárt egy csillagot - szólt mosolyogva, s amint kisujjával meglökött egy fénylő apró csillagocskát, egyszerre lyuk támadt az égbolton… az apró csillag szállt, szállt lefelé…
Csath Gergely egy pillantást lövellt ki a hézagon, s íme ott látta elveszett nyáját, amint a ködben gömörödött.
Éppen az ilyei nádas mellett volt, még a nádasban is meglátszott birkáinak szép szelíd alakja. A víz tükre is mutogatta.
- Ott van, ahol van az egész nyáj… Két sötét alak ott hajtja, ni… Fák elfedik a nyáj elejét, de a többi, az ott legel egymáshoz bújva, harapják a selyemgyepet.
Gergely egy óriási erőfeszítéssel egyszerre leugrott az égből, ami neki baj nélkül sikerült, úgyhogy egyszerre csak otthon találta magát, az ablaknál könyökölve s kibámulva az éjszakába.
Az ablaktábla ki volt törve (vajon ki az ördög törhette ki?), a téli szél hatalmasan süvített be a csőszházba s zörgette a lombtalan ágakat.
De a juhok még most is ott legeltek.
Gergely kiszaladt mezítláb, ködmön nélkül, de amint odaért, szétfutottak juhok, juhászok…
Nem volt ott semmi, csak a köd, az az ostoba, bolond köd, mely mindenféle szürke alakokat mutogat.
…A ravasz Szent Péter hirtelen fölvitte megint a nyájat… pedig már oly közel volt hozzá a szegény együgyű Csath Gergely.
APRÓ ELBESZÉLÉSEK
1882
I. A MI JÓ TANÁRUNK
Kegyelettel gondolok rá, s az élet ezer meg ezer apró bajai közt sokszor keresem szelíd, nyájas arcát, mert meg vagyunk szokva valamennyien a hajdanból, hogy ő segített rajtunk, ha valami bajunk volt.
Összes tanítványai szerették, ő is valamennyit ösmerte és szerette, még a rosszakat is szerette, mert mint mondá, azoknak nagyobb szükségük van a gyámolító kézre.
Ritka tudományos ember volt, tudott talán mindent a világon, átolvasott minden könyvet, beutazott minden országot, ösmert minden nemzetet, de csak egyet szeretett: a saját édes hazáját és nemzetét - hanem azt aztán valamennyinél forróban szerette.
A könyvekből is ami szép, jó van bennök, tanulságot vont belőle, de örülni csak a magyar könyvnek örült, s mikor egy-egy jelesebb irodalmi munka megjelent, ragyogó szemekkel hozta magával az osztályba, elkezdett róla beszélni, arca kigyúlt, szavai zománcot, erőt nyertek, nem tanár volt már, hanem szónok, nem tanított, hanem repült s magával ragadott bennünket is.
Azok, akik még a forradalomban tanítványai voltak, beszélik, hogy egy napon szokatlanul emeltebb fővel jött be az osztályba, mint egyébkor, akkor fiatal tanár volt még ő maga is. A nagy kávészínű karbonári köpenyeg nyakába volt ugyan kanyarítva, mint mindig, a könyv is ott volt a hóna alatt, - de a köpenyeg alatt ott volt a kard is.
- Fiúk! - mondá a köpenyeget lassan, méltóságteljesen lehámozva magáról. - Itt a kard és itt van a könyv, válasszatok. A haza, mely szült benneteket, mely bölcsőtök volt, s mely sírotok lesz, veszedelemben van. Ha a könyvet választjátok, leoldom ezt a kardot és itt maradok, mert arra vállalkoztam, hogy tanítani foglak. Igen, tanítani foglak a hazaszeretetre ez esetben, mert fájdalom, akkor még nem tanultátok azt meg tőlem. Ha pedig a kardot választjátok, akkor vezetlek benneteket…
Dörgő »éljen« hangzott fel, s mind kiugráltak a padokból a diákok.
- A kardot választjuk! - kiálták lelkesülten.
S az egész osztályból még aznap önkéntes csapat lett, mely végigküzdötte a szent harcot tanárával együtt.
Ezek a régi emlékek egész nimbuszt szőttek a kedves kis tanár körül. Rajongó szeretet vette körül, amerre csak járt-kelt, különösen mi, tanítványai éreztünk iránta melegen, minden tettét bámulatosnak találva s minden szavát aranynak.
És az is volt.
Gyönyörűen tudott magyarázni s nem egyszer képekben, apró tréfákban fejezte ki magát, s juttatta érvényre eszméit. - S ezért volt ő nagyobb egy fejjel a többieknél, mert nagy lelke nem bírt megmaradni a merev korlátok között, folytonosan kicsapott, néha magasabban röpült.
- Micsoda vonal ez? - kérdé egyszer Kiss Ferit a táblára rajzolt vonalra mutatva, hol három egyforma szög volt.
- Egyenközű háromszög - mondá Kiss Feri, aki különben kitűnő volt ebből a tudományból.
- Hát ez a másik?
- Az is egyenközű háromszög.
- De már ez… - mondá a harmadik szögre mutatva.
Kiss Feri zavarba jött, de végre is így szólt, bár nagyon félénken, bizonytalanul:
- Az is egyenközű háromszög.
- Helyesen van, fiam. Úgy van, az is egyenközű háromszög, s ez az a tudomány, amiben nekem se higgy, mert én is hazudhatom, hanem magad győződj meg.
Egy másik alkalommal a számtanról lévén szó, így magyarázta annak hasznát, mikor látta, hogy igen gyengék vagyunk benne:
- Én nem bánom, ha a latin nyelvet nem tanuljátok, mert ez csak a sírig tart. Az angyalok nem tudom micsoda nyelven beszélnek. Azt sem bánom, ha a történelmet nem tanuljátok, anélkül is megélhet az ember, ha ezer hold födje van ezen az árnyékvilágon - pedig a történelem is az én stúdiumom -, hanem, édes fiaim, a számtant okvetlenül tanuljátok, mert annak még a síron túl is hasznát veszitek: a kétszerkettő ott is négy.
Egy ízben a történelemből a francia befolyást magyarázván, mikor látta, hogy sehogy sem bírja fejünkbe verni az akkori diplomáciai furfangokat, melyek XIV. Lajos udvarából az egész világba szétágaztak, s melyek, mint valami pókháló, szerves összefüggésben állottak mindennel, ami ez időszakban történt, egyszerre élénken felkiáltott:
- Eh, ti még azt nem érthetitek, majd megmondom nektek magyarul. Fiúk, ha ebben az időben a francia királyné pelyhes szoknyát rántott volna magára, az egész Európa pelyhes szoknyában járt volna.
Ebből aztán csakugyan megértettük a francia befolyást, jobban, mintha egy kötet könyv magyarázná.
- A francia alkotmány - szólt máskor -, olyan, mint a bunda, meleget tart a francia nemzetnek: hol kifordítja, hol befordítja, akár a hortobágyi juhász. A mi alkotmányunk is olyan, mint a bunda, de olyan mint a medve bundája, ha el akarják venni - a bőrét is le kell nyúzni.
Lelkesítőleg hatottak ránk az ilyen szavak. A tanulók lelke termékeny talaj. Naggyá nő meg ott az elvetett nemes mag és gyorsan megfogamzik.
Szegény! be sokat is köszönhetünk neked, áldja meg az isten porló csontjaidat; fű, virág dúsan tenyésszen sírodon, égi harmat megfürössze, szellő lágyan, szelíden suttogjon fölötte andalító regéket.
Legutoljára az aggteleki barlangban láttam, mikor a gimnáziumot elvégeztük s még egyszer kirándultunk társaságában a híres barlangot megtekinteni.
A vezető ezúttal egész új nyílásba vezetett, ahol egyszerre megállt egy tárgynál s így szólt:
- Íme az Ádám bocskora.
A tanár elnevette magát.
- Ejnye no… Most már elhiszem, hogy Ádám mégsem volt magyar ember. Mert nem járt volna bocskorban.
Ez volt az utolsó vidám szava, az utolsó mosolya. Midőn a barlangból kijöttünk, nagy mellszúrásokról panaszkodott. Elmentünk Rozsnyóra, ott ágyba fektettük, s még aznap kilehelte nemes lelkét tanítványaitól környezve.
II. AZ ŐSI CÍMER
Mikor Gábor elvégezte a kis megyei városkában a négy elemi osztályt és Földvárra került haza, akkor először kezdte élvezni a kéjt, amit az ismeretek utáni szomj szokott okozni.
A szünnapokat olvasással akarta tölteni s ezen elhatározását ki is vitte, csakhogy az olvasmányok, melyeket egy falujokbeli szűcs kölcsönzött neki, nemigen voltak épületesek és neki valók. Többnyire a ponyváról kerültek ki: Zöld Marci, s Palatinszky históriája volt bennök megörökítve. De Gábor jó nevelésű fiú volt és nem tudott lelkesülni a rablókért, akik a társadalmi rendnek felforgatói; fiatal lelkét azonban annál inkább felforgatták a többi történetek: »Hős Szigfried« kalandjai vagy a »Brunswik királyé«, ki kicsinyelvén a középkori lovagfogalmak szerint a saját címerét: a sast kék mezőben, elindult villogló kardjával a világba fényesebb, kevélyebb címert szerezni: aranysörényű oroszlánt ezüst mezőben, s ki is vívta véres csatákban s diadalmas párviadalokban.…
A Gábor édesapja orvos volt, de előkelő, nemes családból. Nem volt sem nagyon vagyonos, sem nagyon szegény, de sok gyereke volt s ezek nevelése képezte főgondját.
- Mindnyájatoknak adok jó nevelést - mondá -, s aztán nem bánom, ha nem marad is utánam semmi vagyon. A legnagyobb, a legbiztosabb vagyon a kiművelt lélekben van.
Bárkay Miklós fiai egytől egyig jól tanultak, s azon időben, midőn Gábor, a legkisebbik a négy elemi osztályt elvégezte, már többnyire mind szárnyra voltak eresztve; az egyik aljegyző volt a megyében, a másik a törvényszéknél joggyakornok, a harmadik pedig éppen az orvosi cenzúrát tette. Ezekből már úr lesz valamennyiből, s ha többre nem viszik is mint apjuk, de lejjebb sem szállnak.
A kis Bárkay Gábor lelkét, mint már mondtam is, nagyon felizgatta a Brunswik király históriája s ferde irányú nagyravágyást növesztett lelkében, a többi olvasmányok is hozzájárulván. Neki is kedve lett volna a dicsőségre, mint Brunswik királynak.
Csakhogy azt ma már másképp szerzik, mint vitéz Brunswik király mesés idejében. Ma már a szorgalom, munka az a mag, melyből a hírnév rügyet ver, ágat ereszt.
De mit tudta azt a kis Gábor. Ő már egészen beleélte magát a Brunswik korába, s álmában sokszor ott szerepelt a vágy: szintén egy oroszlánt szerezni címernek.
Hányszor elábrándozott azon, ha ő is elindulhatna a világba s borostyánkoszorúval és új címerrel térhetne az atyai hajlék alá… Hogy dobogott a szíve, hogy ragyogott a szeme ilyenkor!…
Pedig neki és testvéreinek csakugyan elkelne az új címer, mert ez, ami van (hiszen ott függ az ebédlőszobában ezzel a körirattal: »Insignis Nobilis Familiae Bárkai - de Bárkány«) nagyon közönséges. Ki is látott valaha ilyet? Egy kecske sárga mezőben, amint egy zöld ágra kapaszkodik. Vajon micsoda hősiességért kaphatta valamelyik szépapjuk?
Az alkalom nem sokáig váratott magára. Egy kis hiba maradt a fiú nyakában a tavalyi évről, ami most görgeteggé kezdett nőni. Hej, jobb lett volna azt még parányi hiba idejében elfojtani!
A dolog úgy történt, hogy édesapja a második félév elején bent lévén a városban, a tandíjpénzt átadta Gábornak, hogy vigye el a tanárnak. Gábor elvesztette a pénzt, kiesett a zsebéből, s félt bevallani szüleinek. Minthogy a tandíjat sürgették, mikor egy hónap elején a kosztpénzt küldték be, abból fizette ki.
De most már csonka lévén a kosztpénz, a kosztosgazdánál mindenféle ürügyek alatt odázta el a dolgot, előadta, hogy szüleinek most nincs pénze, várjon még egy-két hétig. S addig a két hétig elkallódott - garas garas után - az egész havi kosztpénz; pedig az már nagy summa.
A kosztosgazdát sem lehetett sokáig ámítani, szegény ember volt, s várt a pénzre; nem akart a szüléknek írni, minélfogva Gábor eladta összes értékes ruháit s úgy fizetett.
Közeledvén a vakáció, beküldték érte a kocsit. De hogyan menjen édesanyja elé ruha nélkül, mit fog mondani, ha a sok szép fehérneműt nem látja, amit tulajdon kezével varrt az ő kedves fiának.
Végre is nagy szorultságában egy hazugságra vetemedett Gábor, midőn hazajött: azt mondta, hogy ruháit a nagybátyjánál hagyta, ki a várossal szomszédos faluban lakik, s kihez a vizsga után látogatóba ment, mégpedig minden poggyászával, mert a szálláson kitelt az idő; hogy pedig haza nem hozta, az azért történt, mert a kocsit nem akarta fárasztani egy kitérővel a nagybácsi falujába.
A szülék elhittek mindent, s Gábornak biztosítva volt a jelen, - de elkeserítette a szünnapok és a szülői szeretet összes mézét a jövő előérzete. Különben is tornyosulni kezdtek a felhők, mert minden hiba megszüli a rossz eredményeket.
A Gábor édesapja levelet kapott a nagybácsitól, hogy meg fogja őket másnap látogatni.
Gábor elsápadt, midőn a levél tartalmát megtudta, most már napvilágra jön a hazugsága.
De a hiba olyan lemenő, ami teljesen hasonlít a garádicshoz. Ha már megtette az ember az első lépést, megint egyet lép: ott a következő lépcső.
Elhatározta, hogy megszökik otthonról. - Hiszen van még neki egy nagybátyja, az igaz, hogy nagyon messze lakik, valahol a negyedik vármegyében, de már benne van, hadd jöjjön, aminek jönni kell.
Titokban összecsomagolta ami kevés fehérneműje volt még, elvitte este a krumpliföldre és elrejtette oda. Éjjel még otthon aludt, s reggel - mint egyébkor - megitta a kávéját, s azután kiment.
- Halászni megyek - mondá a szolgálónak, s nem látták többé hónapokig.
Elrongyolva, mint valami csavargó, fáradtan, naptól elsütve, érkezett meg egy hét múlva a nagybátyjához.
- Hát te mit keresel itt? - kérdé az mogorván, amint megnevezte magát.
- Elindultam a világba, urambátyám.
- De miért? Minek?
- Dicsőséget akarok szerezni. Új családi címert a kecske helyett.
A nagybácsi kedélyes ember volt, elnevette magát s tovább vallatta a fiút, de az csak váltig amellett maradt, hogy neki semmi egyéb oka nem volt elhagyni a szülői házat, mint hogy új címert vívjon ki a Bárkay családnak.
A nagybácsi levelet írt a szülőknek, tudakozódott náluk: azok felvilágosították s megírták, hogy látni sem akarják többé a rossz fiút. Hónapok múltak el, míg a bácsi végre kényszerítette a szülőket s azok újra befogadták a gyermeket.
Az idő múlt, egy évet elmulasztott Gábor, mert már nem lehetett, késő volt beíratni az első latin osztályba.
Azt hát otthon kellett eltöltenie haszontalanul a falusi dologtalan gyermekekkel; a tanulástól egészen elszokott azalatt, pajkos lett s fölvette a parasztgyermekek vásottságát.
Midőn a jövő évben beadták az iskolába, sehogy sem tudott megmaradni, kétszer is hazaszökött s kijelentette, hogy nem akar tanulni többé.
- Jól van! - mondá az apja. - Akkor hát mesterségre adlak.
- Nem bánom - felelé dacosan.
- Mégpedig legjobb lesz, ha szabó leszesz, legalább veled dolgoztatnak a testvéreid.
- Még szabó is inkább leszek, mintsem tanulnék.
Apja csakugyan a szabóságra taníttatta, de bizony még szabó sem lett belőle, csak olyan »fusser«, mint mondani szokták.
A kis városkában, hol testvérei, kik tanultak, köztiszteletben élnek, a legifjabb Bárkay valóságos csúfság tárgya.
»Kecske! Kecske!« - szoktak utána kiabálni a gyerekek.
Sőt még testvérei is gúnyolják:
- No, te ugyan szép ősi címert szereztél a Bárkay családnak! Az oroszlán helyett megdupláztad a kecskét.
III. AZ ELSŐ FORINTOS BANKÓ
Boldog időszak volt, mikor még a krajcárt vagy hatost, ha véletlenül kezünkbe került, vagy ha a bácsi, néni elfelejtvén cukrot hozni a zsebében, egy-egy réz-, esetleg ezüstpénzzel kárpótolt s mi azt megnézegetvén, csalódva adtuk oda a mamának, mint valamely értéktelen tárgyat: egy színes kavics több örömet okozott. Egyet sóhajtottunk a bácsi és néni felé, kik elkényeztettek már ajándékaikkal, egy szemrehányó pillantás - és tovább folytattuk mosolyogva játékainkat. Mert a gyermekkor sóhaja és mosolya édes testvérek… ugyanazon a tőn fakadnak.
Ha elmondták, hogy csak azok a boldogok, akiknek sok a pénzük, elmondhatjuk talán már mi is, hogy a boldogtalanság a pénz értékének felismerésével kezdődik.
A pénz az útlevél a szenvedések országába. Igaz, hogy megkönnyíti a szenvedéseket, kényelmessé teszi az utazást, de mennyivel jobb, aki a mennyországban van, ahol nem kell útlevél, hol rózsák nyílnak, angyalok énekelnek, aranyszárnyú pillék röpködnek, a föld illatot lehel, a napsugár arany szálakkal fonja körül a boglyos gyermekfejeket.
A falusi gyerekek tovább élvezik e szép kort, ők tovább láthatják mennyországnak a világot, zúgó fenyvesek közt vagy a végtelen rónán, mint a városok gyermekei, kiket a kalmárkodás, a városok pezsgő kereskedelmi élete hamar megtanít a pénz értékének felismerésére.
A nagy falak, melyek elzárják a mosolygó kék eget, a kövek, melyek elburkolják a földet s útját állják erőszakkal a füveknek, nem barátai a gyermekeknek. A garasok és hatosok, melyek ártatlan gyermekörömeik közé tolakodnak, az ördög karikái, melyekre - mint a cérnaszálak - rátekerőznek a szenvedélyek…
Egészen más a falusi gyermek élete.
Íme, nézzük meg a Kampós Gábor községi jegyző úr két fiát. Pista, aki még csak hatéves, azt a bolondságot követte el ma reggel, hogy levette az asztalról a mama arany fülbevalóit (mert minden fényeset meglát, mint a csóka) s odakint játszás közben elcserélte két fazékfüllel, melyeket a Bodnárék Jani fia hozott, s melyek közül zöld színű lévén az egyik, piros a másik, éppen beváltak a jegyző Pistájának lóállományába.
Szép négyesben jártak most már, mert kettőt már tegnap szerzett az Anna szolgáló kegyelméből, ki egy nagy kantát összetört.
A szülék alig bírtak rájönni, hova tűnhetett el az értékes ékszer. Nem is tudták meg addig, míg mérgesen keresték, hanem mikor aztán annyira lecsillapodtak, hogy a kis Pistával játszaniok lehetett, az kivallotta a jó vásárt, amit csinált.
A szülék azt mondták haragosan: »Oh, te kis ostoba!« És inkább mondhatták volna mosolyogva: »Oh, te boldog angyal!«
Bezzeg a nagyobbik fiú, az oskolás Gyuri, az már meg tudja becsülni a pénzt.
Mikor az apja a városba bevitte, egy újdonatúj ropogós forintot csúsztatott a markába.
Az édesanyja már otthon egy külön bőrzacskót varrt ennek a forintnak. A zacskót egy zsinór húzta össze, mely oly hosszú volt, hogy a nyakában hordhatta Gyuri, az inge alatt.
Ott is hordta a kámforgolyókával együtt, melyet azért kötött oda mindenre vigyázó édesanyja, hogy a ragadós nyavalya ne fogja az ő kedves fiát.
A Gyuri ott érezte nyakában az egy osztrák értékű forintot és nem bírt rajta venni semmit. Pedig úgy szerette volna értékesíteni valamiben. Teljes lehetetlen volt. Azok a dolgok, amik neki örömet okoztak, mind nem kerültek pénzbe, a szorgalmas tanulás, a kötelességek pontos teljesítése, mind lelki örömet szerez, de pénzbe nem kerül.
Mikor karácsonykor hazajött, azonmódon ott volt a forintja a zacskóban.
- Hát teneked még mindig megvan a pénzed? Nem váltottad fel? El nem költötted.
- Elfelejtkeztem róla - mondá Gyuri.
- Attól félek, fösvény zsugori lesz ebből a gyerekből - jegyzé meg az apa -, azt nem szeretném. A pénz arra való, édes fiam, hogy okkal-móddal élvezzünk véle.
Pedig Gyurinak igaza volt, midőn azt mondá, hogy elfelejtkezett róla. Hiszen falusi gyerek volt ő maga, a pénz pedig az első forint.
De hát, én istenem, mire is költsön az ember annyi rengeteg pénzt?
A krumplicukor csak egy krajcár, a pattogatott kukorica is csak egy krajcár, márpedig egy krajcárért csakugyan nem érdemes felváltani egy újdonatúj bankót.
Hanem most karácsony után már csakugyan felváltja. Van is kinézett tárgya a cukrászbolt kirakatában: egy huszár lóháton, cukorból. Csakhogy az talán száz forint is.
No mindegy, megkérdezi, hátha csak egy hatos vagy ötven krajcár. Eddig is szerette volna tudni, de nem mert bemenni abba a fényes, tükrös boltba, mely úgy néz ki, mint aminőnek a paradicsomkertet álmodja. Aztán az a fényesruhájú asszonyság, ki ott ül a cukrok között, olyan tiszteletreméltó alak, mint az árendásné-asszony ünnepnapon, bizony nagy bátorság kell, hogy ő azt megszólítsa.
Mikor karácsony után beviszi újra az apja, búcsúzáskor így szól, mikor már mindent szögről-végről megbeszélt: »Jól tanulj, tanáraidnak engedelmeskedjél, a gazdádnak is, a gazdád feleségének kezet csókolj, édesanyádnak minden héten levelet írj, - mert az anyád jobban szeret, mint ahogy érdemled; panasz ne legyen ellened, rossz hírt ne halljak, melegen öltözködjél, ha a gombod leszakad, mindjárt varrasd fel, úgyszinte a feslést is melegiben; ha beteg találnál lenni, fogadj egy embert és üzend ki, a csizmába dupla kapcát húzz, míg a nagy hidegek tartanak… Most pedig áldjon meg az isten, édes Gyurim! Húsvétkor megint bejövök. Addig is megint kapnál egy forintot, ha nem volnál oly nagy mamlasz, hogy nem tudsz a pénzednek ura lenni.«
Gyurinak nem az fáj, hogy nem kap egy forintot, hanem az, hogy ő együgyű.
Most már elhatározta tehát visszavonhatlanul a forint felváltását. Hanem bizony nehezen megy. Tízszer is kiveszi, meg visszateszi, olyan szépen mosolyog rá az a zöldség a közepiről s azok a sisakos, rosszul öltözött asszonyok is alul olyan kedves ismerősei otthonrul. Testvéreik, képmásaik ott vannak az édesanyja fekete kötésű kis imakönyvében. Tán ez is onnan került ki?
Sóhajtva teszi rá kezét a cukrászbolt kilincsére, szeretne még most is visszafordulni, de a jó pajtások, kiknek szándékát elárulta, ott állnak körben; most már nem lehet meghátrálni, ha csak nem akarja magát kitenni gúnynak, nevetségnek.
Az üvegesajtó kinyílik, Gyuri bent van a tündérteremben.
- Mi tetszik, úrfi? - kérdi a fényesruhájú asszonyság nyájasan.
Gyurinak a feje szédül, alig bírja kihebegni:
- Cukrot kérek, meg süteményt.
Keze, melyben a forintos van, reszket, de az asszonyság nem látszik ezt észrevenni, becsomagolja neki a kijelölt darabokat s visszaád a forintból.
Gyuri tántorogva, dobogó szívvel megy ki a boltból. Olyan zavart, hogy a kirakatba akar nyitni.
A társak ujjongva fogadják s vígan ropogtatják a sok jó süteményt.
De Gyuri amint egyet lép, mindig megcsördül zsebében az aprópénzt, vádolva szemrehányón:
- »Fölváltottad a forintot.«
De ez a hang egyre bágyadtabb, halaványabb lesz, a második forintnál már nem hallatszik.
A hatosok és veres pénzek örökké némák lesznek.
Az első forint után sok forint következik, de egyiken sem, sok ezeren sem lehet venni egyetlen olyan boldog percet, minő még az első forint előtt százával mért az idő ingyen.
IV. AZ UTOLSÓ FORINT
A pénz okozza a legtöbb bajt és kellemetlenséget a világon, ha pénz nem volna, boldogabb lenne az emberiség és mégis a pénz szükséges eszköze a civilizációnak.
Bemutattuk előbbi rajzunkban, milyen félve, tartózkodva, mondhatni megdöbbenéssel költi el az ember az első forintot, de aztán akinek könnyelmű természete van, bezzeg sohasem jut eszébe többé lelkiismereti furdalásokat érezni, mikor a forintjai elröpködnek egymásután. Mert ha hajdanában gurult a pénz, most már repül; szárnya támadt.
Aranyos madár, melyet mindenki megfogni igyekszik, de a legtöbb azért, hogy nyomban eleressze.
Mindig visszataszítók a végletek; a pénzvágy is utálatos, de a tékozlás sem kárhoztatható eléggé, az arany középút a takarékosság.
Aki takarékos, az sohasem juthat el az utolsó forintig, annak nem szól ez a rajz.
Gimey János uram története van pedig ebben megírva.
Gazdag embernek a fia volt, hét faluban volt birtoka az apjának, mind ráhagyta. Gazdag, kövér szántóföldek, rétek, pénz, gulya, birkanyájak.
János úr Jancsi korában szintén félve költötte el az első forintot, de aztán könnyedén, mint a többi, pazarló lett. Teli marokkal szórta a pénzt, mulatott, dobzódott, átkos szenvedélye belehajtotta a legkönnyelműbb tékozlásokba.
Csodálatos lélektani jelenség az, hogy éppen a legkönnyelműbb ember szereti a pénzt a legjobban. Az, aki okosan takarékos, annak tekinti, ami: egyszerű forgalmi eszköznek, melyre földi céljai elérésénél szüksége van, s melyet nem sajnál kiadni, ha és amennyiben e célokról van szó.
A szenvedélyek rabja, ki szenvedélyeit csakis a pénzzel elégítheti ki, érzi, hogy mindene a pénz, és mégis pazarolja.
Avagy a legnagyobb pazarló, a kártyás, vádolható-e azzal, hogy nem szereti a pénzt? Hiszen nem ülne le másképp kártyázni, nem érdekelné másképp az őrült játék.
A zsugori és tékozló közt sok rokonság van; ha lélektani rajzot írnánk, ki lehetne mutatni az érintkező pontokat, hanem mi csak egy igaz történetet akarunk elmondani.
Gimey János úr hogyan pusztult el, érdektelen volna apróra elbeszélni. Az elpusztulás a könnyelmű pazarlónál elkerülhetetlen következmény; az tehát nagyon közönyös, milyen módon. Ha a cseréptányér száz darabra törik össze, senki sem kérdezősködik, hogy a cserépdarabok milyen alakúak. Elég tudni, hogy össze van törve a tányér.
Egy napon észrevette, hogy az adósság, mint egy tenger, összecsapott a feje fölött, el volt veszve. Birtokai zár alá kerültek és eladattak. Kétezer forint fölösleg jött be az árverésen. Ennyi pénze maradt, mikor már mindenkit kielégített.
Harmincnégy éves volt. Mit kezdjen ő, az úri élethez szokott ember, ilyen kis összeggel. Törte a fejét eleget, semmit sem bírt kitalálni, ami neki való volna. Végre is nem kezdett semmit, hanem az előbbi életmódot folytatta.
Aki lefelé gurul a hegyen, nehéz annak megállani, de még nehezebb visszafordulni, mert azt ugyan megtette Bernáth Gazsi bátyánk (azaz legalább dicsekedett vele, hogy megtette), hogy leugrott a legmagasabb budapesti ház negyedik emeletéről öngyilkossági szándékból, s mikor már lefelé esett, útközben a második emeletnél meggondolta magát és visszafelé fordult -, hanem Gimey Jánosnak nem volt hozzá sem elég lelke, sem elég ereje.
Elment lassankint a kétezer forint is. Mindig kevesebb-kevesebb lett. Aggódva nézegette, olvasgatta esténkint, midőn lakására tért s a mámor köde eloszlott fejéből.
Szíve összefacsarodott, mi fog történni, ha már csak öt forintja lesz, vagy mikor már csak egy lesz…?
És még azután, mikor az az egy sem lesz?
Elsápadt, megremegett. A jövőnek előre vetődő sötét árnyéka terhesen vonult kedélyére; leborult az asztalra korán őszülő fejével s keservesen zokogott.
De azután reggel csak megint ott kezdte, ahol elhagyta.
Csakugyan bekövetkezett, s előbb, mint hitte volna, hogy csak az utolsó forint szégyenkezett ott a pirosbőrű nagy tárcában, hol hajdan százasok, ezresek is megfordultak. Egy palota, ahol királyok laktak előbb s ahonnan most a rongyos koldus is költözködik; az utolsó forint is elmegy gazdát cserélni, s üres lesz a ház örökre…
Átgondolta János egész életét, visszaidézte az arannyal, selyemmel átszőtt napokat, melyeket azért mégsem szépített meg igazi napfény.
Milyen hasztalan, milyen zavar volt egész élete.
Az »utolsó forint« visszavezette emlékeit az »első forint«-hoz. Milyen út az, melyet megfutott azóta!…
A kétségbeesés, mint a saskeselyű, körmeit lelkébe mártotta és tépte, szaggatta szüntelenül egész éjjel. Rettenetes éjszaka volt, kísértetekkel teljes, iszonyattal gazdag. Látta a víziókat, amiket az önvád és a beteges fantázia teremt. Az ördögök tüzes szekeren robogtak el mellette s azt kiabálták:
»Ülj fel a szekerünkre, Gimey János! érted jöttünk.«
Fekete arcú, kiöltött véresnyelvű törpék táncolták körül egész éjjel és a bicskadobásban gyakorolták magokat. - Az ő szíve volt a céltábla. Miden hajításnál megreszketett, hátha átszúrják a pokolbeli szörnyek, kik szünetlenül vigyorogtak a szeme közé.
Majd egy irtózatos szelindek-kutya közelgett felé, melynek fejét álarc fedte, s talpaira oda volt ragadva az az utolsó egy forintos, melyet este még hazahozott.
Mikor reggel felébredt, hősünk sápadt volt, mint a kísértet, szemei alatt pedig kék patkók. Az éjszakai ördögök lába volt ilyenekkel megpatkolva.
Nem volt már eszénél. Tárcáját nézte: ott-e a forint, ami a kutya bozontos lábaira volt tapadva. A forint ott volt, de olyan undorító a szaga…
János elrohant otthonról, s mikor megállott az utcán, most döbbentette csak meg igazán az élet, és a »mit kell tenni« nagy kérdése.
Megállt egy patika előtt, éppen úgy, mint hajdan a cukrászbolt előtt, az »első forinttal«. Felváltsa-e itt? azon tűnődött. Remegve tette kezét a kilincsre. Benyitott.
Volt egy készen tartott recept a tárcájában. Azt odanyújtotta a gyógyszerészsegédnek, s az csakhamar átszolgáltatta a vény szerinti szert.
- Mi az ára? - kérdé tompa, fojtott hangon.
- Hetvenhat krajcár - mondá a gyógyszerész s a visszajáró 24 krajcárt kiolvasta a pulpitusra.
János sóhajtva nézett az utolsó forint után.
Majd hazasietett a kis palackkal, s bevette az egész taralmát.
A palackban méreg volt; haldoklott, s haldoklás közben gúnyosan nézegette az utolsó 24 krajcárt.
- Éppen elég lesz koporsószögre.
A FRIDÉNYI BANKJA
1882
Tudvalevő dolog, hogy a »Hon« redakciójában csupa neves írók dolgoznak, akik közt a legnagyobb humorista az én Frecskay János barátom. Ő mindig jó kedélyben van, szereti megtréfálni az embereket s mindig akad valami jó ötlete - de nem teszi bele a »Hon«-ba.
Egy olyan tudálékos-féle ember (gondolom a szerkesztőségi szolga barátja) szokott feljárni a redakcióba, akiben megvan az a tulajdonság, hogy örökösen hivatalt keres s minden alkalommal megkérdi a tekintetes urakat, nem tudnak-e valamit.
- De bizony… - mondja Frecskay. - Most alakult a Fridényi bankja. Ösmeri Acsády urat?
- Hogyne ösmerném. A »Pesti Napló«-nál.
- Hát az alapított most egy új bankot.
- Lehetetlen.
- Itt van ni a »Napló«… nézze meg, ha nem hiszi.
A hivatalhajhász átvette a »Pesti Napló«-t s csakugyan ott találta nagy betűkkel s ki is sillabizálta a Fridényi bankot, meg az Acsády Ignác nevét is. No, már ennek fele se tréfa. Bánta is ő, hogy az egész dolog a vonal alatt van a tárcában.
Hazament nyomban, tiszta inget venni s ünneplő ruhát. Úgy kereste fel Acsádyt.
- Mi tetszik? - kérdé Acsády a belépőtől, ki nagy hajlongások közt közeledik hozzá.
- Nagyon nagy életbevágó kérésem lenne a tekintetes úrhoz.
- Csak szaporán, kérem, nincs időm.
- Én öt gyermek apja vagyok, uram, s nincs alkalmazásom.
- Arról én nem tehetek, barátom.
- Dehogy nem tehet a tekintetes úr, dehogy nem.
- Mit kíván hát.
- Adjon nekem valami alkalmazást. Jó bizonyítványaim vannak. S a »Hon«-nál is ösmernek.
- De hát hol adjak én önnek alkalmazást?
- Annál az új banknál!
- Miféle banknál?
- Hát a Fridényi banknál, kérem alásan. Mert azt, jól tudom én, a tekintetes úr alapította s ha akarja, engem könnyen behozhat oda.
Acsády ránézett a kérelmezőre, eleinte nevetni akart, de azután mégis csak meggondolta, hogy kár volna elrontani a tréfát.
- Hát hogy híják önt?
- Sánta Jánosnak, kérem alásan.
- Azután mi akar lenni?
- Szolga… csak szolga.
- Körülbelül mennyi fizetéssel?
- Megelégednék… nagyon megelégednék ötszázzal.
- Hát akkor nagyon jól van. Be fogom önt hozni, de csak a - második kötetben.
AKIK UGATNAK
1882
Egy írótársam ilyen című darabot ír a Nemzeti Színháznak.
A darabnak már előlegesen is nagy híre van a színházi körökben. Jövőt jósolnak neki. Azt is tudják, hogy a legbájosabb művésznőnek van írva a főszerep. De legjobban az az excentrikus tulajdonsága szivárgott ki a megírandó darabnak, hogy kutyaugatás is lesz benne.
Egy ködös napon, midőn éppen az első felvonás utolsó jelenetét fúrja-faragja a szerző, egy töpörödött vén ember lép be szobájába s megáll a költő íróasztala előtt.
Az zavarodva tekint fel, s kérdőleg veti rá szemeit.
- Mit akar? Ki maga?
- Én kérem… már mint én… - mondja halk, tompa hangon -, senki, én nem vagyok senki.
- Nos, ha senki, mit akar hát?
- Én vagyok az az ember, kérem, aki a Nemzeti Színháznál ugatni szoktam. Én vagyok a darabokban a kutya.
- Igen, ön hát a kutya?
- Igenis, én vagyok - mondá akadozva, félénken és ősz haját piszkos kezével hátrasimította.
- Hát aztán?
- Mert úgy tudok ugatni, mint egy igazi kutya… mesterlegény koromban tanultam… Az igazi kutyákat is elbolondítom vele… haragusznak is rám a Bodzafa utcában.
- Csak folytassa.
- Azt hallottam, hogy az úr darabot ír, amelyben ugatás lesz.
- Igen, a második felvonás elején.
- Éppen abban a járatban vagyok… esedezni jöttem, mert azt hallottam, hogy az úr nagyon jószívű ember, arra akarom kérni… szegény feleségem betegen fekszik odahaza, s még betevőnk sincs… azért jöttem, hogy nem-e lehetne minden felvonásba beszőni az ugatást?
- Nem illik be, barátom, a mesémbe.
- Pedig azt hittem, azt gondoltam - mondá az öreg elszomorodva -, hogy az úr megkönyörül rajtam, s kisegít minket a nyomorból.
- Mi haszna lenne magának a háromszori ugatásból?
- Az, hogy akkor három forintot kapok esténkint, mert minden felvonásban külön fizetnek az ugatásért.
Az író gondolkozott egy darabig.
- Hát ahhoz mit szólna, öreg, ha két kutya lenne a darabban, az egyik balról ugatna, a másik jobbról.
- Az lenne csak jó - vágott közbe az öreg nagy örömmel -, mert a fiam is olyan kitanult kutya, mint én. Az lenne csak az igazi remek darab…
- No, hát ilyen darab lesz! Menjen haza isten hírével s ugasson aztán minél szebben és minél tovább!
Az öregember nagy hálálkodások között hagyta el a szobát, hol egész Kalifornia készül számára.
A KELEPCÉBE JUTOTT FÉRJ
(Igaz történet)
1882
Cs… úr egyike azon férjeknek, akik így farsang alkalmával meg nem állhatják, hogy egy kicsit kirúgjanak s ellátogassanak valamelyik Király-utcai táncterembe. Ezt persze könnyebb elhatározni, mint megtenni, mert az asszony sejti férje csapodár hajlamait és ellenőrzi lépteit.
Hanem hát Cs… úr nem azért üzletember, hogy ne ismerjen mindenféle apró fogást. Talált is csakhamar ürügyet, hogy egy-két napig távol maradhasson a háztól.
- Kedvesem - szól a minap este nejéhez fontos arccal -, nekem holnap Bécsbe kell utaznom. A galíciai vasút közgyűlést tart. Készítsd ki, kérlek, a frakkomat s egy fehér nyakkendőt.
- Ejnye no, hogy neked mindig utazni kell…
- Hát tehetek én róla? Tudod, lelkem, részvényes vagyok, aztán jó a pénzkirályokkal összejönni. Az ember nem tudja, mikor cseppen valamelyik konzorciumba.
- Csak nem maradsz sokáig oda?
- Dehogy, galambom. Ma péntek van. Holnap délben Bécsben vagyok, három órakor elmegyek a közgyűlésre és még akkor éjjel visszautazom. Vasárnap reggelre itt leszek…
Az asszonyka elhitte a mesét és Cs… úr elutazott a közgyűlésre…
Vasárnap kora hajnalban Cs… úr csendesen belopózott hálószobájába.
Míg kipihente az átvirrasztott éj fáradalmait, a szobalány, mint rendesen, bejött, hogy kivigye a ruhákat tisztogatni.
Ez alkalommal a frakk zsebéből egy meglehetős elnyűtt legyező csúszott ki, amilyeneket… no igen… amilyeneket a Király utcai tánctermek szépségeinek kezében lehet látni.
A szobalány kezeiben Cs…né valahogy meglátta a »corpus delicti«-t. Persze hogy megragadta az áruló legyezőt, türelmetlenül várva a galíciai vasút álmodó részvényesének fölébredését.
Délben megkondult az ítélet harangja.
- Oszkár! - kiáltá a mellékszobából az asszonyka.
- Mit akarsz, tubicám? (A férjek sohasem szeretetreméltóbbak, mint amikor valamely csínyt követtek el a hitvestársi hűség ellen.)
- A zsebedben legyezőt hoztál…
(Szünet.)
- Oh igen, tudom! A legyezőt egy… egy igazgatótanácsostól vettem el.
- Hogyan mondod?
- Akarom mondani egy igazgatótanácsos nejétől vettem el…
- Hogyan?! Hát nők is voltak a közgyűlésen? Aztán, lám, ez báli legyező…
- Igen… kedvesem… mikor a közgyűlésnek vége volt, akkor bált rendeztek.
- Ugyan, Oszkár, hogy mondhatsz ilyent? Bál a közgyűlés után?
- Hogyne, galambom, ez így szokás.
- I - - gen?! No, ez igazán kedves szokás. De tudod-e, hogy haragszom rád, amiért nem vittél magaddal.
- Angyalom, ha tudtam volna…
- Jól van jól… Eszembe jutott valami. Azt mondtad a napokban, hogy nemsokára lesz Bécsben az Erzsébet-vasút közgyűlése. Oda elmegyünk együtt. De lásd, új báliruhát kell csináltatnom. Holnap ugye elküldöd hozzám a szabót?… Mennyire örülök!
- Én is… - sóhajta bús arccal Cs… úr.
Oly vermet ásott magának, melybe menthetlenül beleesett valamennyi titkos »kirándulásra« vonatkozó terve.
AZ UTOLSÓ LOVAG
1882
Vannak még eredeti alakok, akik úgy hátramaradnak, mint a költöző fecskemadarakból ősszel egynehányan. Itt is, ott is van még egy, aki előtt végighurcolták a zászlókat az egyenlőség, szabadság és testvériség jelszavaival, aki látta lezajlani a forradalmat, élt a Bach-szisztém alatt s azután egészen maig, de ez mind csak úgy tűnik fel előtte, mint egy nagy álom, vagy egy színjáték: néhányszor leesett a kortina, meg felhúzódott, s mindig más és más jelenetek voltak láthatók. Hanem hát az egész dologból nem igaz egy betű sem, minden úgy van, ahogy régen volt; az az igazi, - ez a többi csak semmi.
Ilyen alak Bibith Pál is. Isten nyugosztalja meg a szegény öreget, ha már meghalt volna. Bizony olyan visszamaradt fecske ő, mégpedig nagyon soká maradt itt, majd hogy meg nem fagyott ebben a nagy hidegben.
Bevette magát a Turóc megyei birtokára és sohasem mozdult ki onnan. Se vendéget nem fogadott, sem újságot nem olvasott, sem levelet nem írt, amit neki írtak, nem törte fel, hanem úgy élt ott harminc hosszú éven át, mint egy halott.
Valaha vidám, daliás fiú volt ő is. Szép leányt vett fel feleségül valahol Borsod megyében, ahol szinte volt egy jól rendezett birtoka. Szegény volt a leány, de gyönyörű, irigyelte tőle az egész környék, ő pedig imádta, mint egy szentet.
A szép menyecske tán kacér volt egy kicsit, de nem bűnös. Egyszer elvitte egy bálba, s ott valaki azzal dicsekedett, hogy a szép szőke asszony megcsókolta. Meglehet, igaz se volt, vagy ki tudja, milyen felhevült pillanatban tehette. A férjnek, ki véletlenül hallotta a dicsekedést, arcába tódult a vér, ajkaiba harapott és nem szólt semmit reggelig.
Reggel bepakolta az asszonyt a bricskába és azt mondta neki nagy nyájasan:
- Eredj haza, édes fiam. Énnekem el kell utaznom valahova, ki nem mozdulj otthonról, míg vissza nem térek.
Az asszony arra kérte pirulva, hogy siessen haza, mert… mert ő már holnap hozzáfog ahhoz a nagyon nagy munkához - kis főkötőt horgolni. Ahhoz a nagyon édes munkához.
Hozzá is fogott. A férj pedig megvívott azzal a dicsekvő emberrel, összevissza szabdalta az ábrázatát, aztán elment és sohasem tért többé vissza.
Várhatta a szép szőke asszony otthon az ablaknál ülve, harminc álló esztendeig.
Azalatt Pál úrból Pali bácsi lett és az a híres bagoly, aki sohase mozdult ki sehova. A szép asszony megpróbált minden utat, hogy kiengesztelje, hogy láthassa, leveleit feltöretlen kapta vissza, üzenetvivőjét be sem eresztette az a rideg ember, aki az ország másik végére temette magát.
A kisfiúból, akinek a főkötőket horgolták valamikor, nagy fiú lett. Az is eljött egyszer - de az öreg őt sem fogadta el. Nem akart semmit sem tudni senkiről.
- Én már a kriptában vagyok - azt üzente -, és a kriptát ne nyitogassák elevenek.
Megszakadt minden fonal köztük. Éltek elválva, hírt se hallva egymásról hosszú évekig, talpig fekete ruhában az özvegy asszony, megkövült szívvel a megbántott ember, ki a szobájából sem lépett ki.
Hát igazán van olyan seb, amelyik nem gyógyul meg soha többé?
Egyszer azonban, évek múlva, jött a levelek közt egy olyan, amelyiken messziről kiütődött a fekete szegély belülről. A rideg ember elsápadt, de ezt a levelet se bontotta ki, csakhogy nem is küldte vissza, érezte már ő azt, mi van benne s hogy nincsen kinek visszaküldeni.
A szalmaözvegy halva fekszik.
Kinyitotta az ablakot reszkető kezével. Fák lombjai megsúgták azt neki, a szél besüvítette… Azoknak a nagy fáknak az árnyéka a selyem gyepen táncoló csipke-szemfedőket rajzolt. Mind, mind halotti pompa ez neki.
Mikor besötétedett, behítta az egyetlen bejáratos cselédjét, akivel különben máskor csak az ablakon át beszélgetett.
- Pista fiam! - szólt szomorúan - nyergeld meg a lovamat!
Az bámész szemekkel tekintett rá s csodálkozva rázta a fejét.
- Nagy utam van. Hazamegyek Borsodba.
- De csak nem lóháton?
- De bizony lóháton megyek, édes fiam.
Elment lóháton more patrio. Az utolsó lovag keresztülhúzódott a falukon, s még tán nevették is a gyermekek útközben, mert bizony már görbén ült azon a szürke lovon.
Egy hét kellett neki az utazásra.
Éjjel ért be falujába s egyenesen a temetőnek tartott. Ott is a legfrissebb hantolású sírhoz.
A hold éppen rásütött a barnuló rögökre. Az öreg nemes levette a kalapját. Ősz hajszálait a szellő lengette.
Azután odaszorította öklét a ló nyakához, hogy azt térdelő helyzetbe kényszerítse, s lassan suttogta a paripához:
- Kapard meg az úrnőd sírját, édes lovam… mert hátha becsületes asszony volt.
A ló, mintha megértette volna a gazda szavait, meghajlította mindkét lábát s szelíden bólintott a fejével.
Akkor azután lassan föltette a kalapját ismét s szép csendesen kiballagott a temetőből.
A kastély mellett elment nyugodtan. Pedig világos volt az egyik ablak.
Talán a fia olvasgat ott most, vagy imádkozik az anyjáért? Hanem a korcsmánál megállapodott. Lovagostorával megzörgette az ablakot.
- Kelj fel, Eliás! Adj egy icce bort!
A zsidó kihozta a borosüveget. A lovag ivott egy kortyot, aztán kiöntötte a többit az útra.
- Itt a palack, árendás. Semmit sem fizetek érte, mert tudd meg, hogy a földesuratok járt itt.
…Ő maga bizonyosan nem tudta, hogy már nincsenek földesurak!
Sarkantyúba kapta lovát és elvágtatott, mint egy fiatal középkori dalia, hogy köd előtte, köd utána.
FRIVOL AKTA
1882
Vagy négy éve lehet, mikor a megyei levéltárt selejtezték. A levéltárnok, Bogi János úr, ki keresztülbetűzgette a poros aktákat és a penészes pergameneket, egy nagy halomba lökdösve az elégetendőket s gyöngéd szeretettel rakva vissza a maradandókat, egy különös okmányt talált egy napon.
Egy négyszögletes, recés, elsárgult papírdarab volt az, szóról szóra e sorokkal:
Quétanczia
Egy barna hajadon leányzórul, melyet tekintetes Demes Ferencz várnagy úrtól hiánytalanul átvettem, kötelezvén magamat azt holnap, azaz die 18. Augusti ugyancsak hiánytalanul visszaszolgáltatni.
Datum, anno Domini stb.
Dézsy István, megyei jegyző.
A tekintetes úrnak a legelső dolga volt nagy szemeket mereszteni erre a különös dokumentumra, azután megtörülte a pápaszemét s még egyszer elolvasta.
De bizony megint csak az állott ott, hogy ez a hiteles nyugta a múlt századból egy leányzóról van kiállítva.
De hát bolond ez a vármegye, vagy mi? Soha ilyet, mióta a világ áll! No, ezzel az írással most már íziben át kell szaladni a főjegyzőhöz. Most lássék aztán, mennyi van a káputban, mert a választókéban ugyan volt elég, mikor kikiáltották.
A főjegyző megnézte az iratot és azt mondta, hogy ez nagyon furcsa, különösen is és minden tekintetben is furcsa egy eset lehetett, hanem hogy mi lehetett, azt voltaképpen tudni nem lehet. Még talán a vicispán se találja ki.
Nem is találta azt ki, de senki. Hetekig, hónapokig törte rajta fejét a municipium s végre is abban állapodott meg, hogy hohó, hiszen arra való a Tudományos Akadémia, hogy ahhoz is tudjon, amihez nem tud. Az Akadémiának kell hát elexpediálni menten; ott majd kisütik azt s még talán könyvet is írnak hozzá.
Nem tudom, elküldték-e, - de annyi bizonyos, hogy a vármegyének (istenem, mégis csak bölcs az!) helyes fiduciája volt, mert ha nem is az Akadémia süti ki a dolgot, de mégis itt az Akadémia épületében történik meg ezen nevezetes esemény földerítése - ha ugyan szívesek lesznek végighallgatni.
…Hát úgy volt az, hogy nemzetes és vitézlő Bezerédj Gábor uram, nemes Esztergom városa kapitányának nagyon szép hajadon leánya volt.
Nem hivatkozhatom ugyan e tekintetben sem eleven tanúkra, sem báli referádákra, mert hiszen olyan rég volt, hogy az öreganyám is tán csak rövid ruhát viselt még akkor, hanem hogy szép lehetett, abból gyanítom, mert nagyon szerelmes volt bele a losonci városbírónak a fia, Dézsy István.
Hogy hol szerette meg, hol nem, alig lehet kinyomozni, mert az igaz, hogy akkor még nagyon messze esett nemes Esztergom városától nemes Losonc városa, csakhogy az is igaz, hogy a szerelem már akkor is vasúton járt.
Ha jól tudom, egy kicsit háborús világ is volt ebben az időben: a királyné szép szemének néhány kiöntött könnycsöppjeért. Nagy jogcím. Valaha olcsóbban csináltuk: királynak kimondott kevély szaváért.
Hanem iszen ez nem tartozik ide, csupán annyiban, hogy a Bezerédj Ilonka kezét egy ármádiabeli dzsidás-kapitány kérte meg az apjától, miképp illő, a háború utánra. Gábor úr odaadta nagy készséggel, mert a kapitány rangbeli ember, aztán akkoriban, a »nagy királyné« idejében az volt a bon ton, hogy német ember vegye el a magyar lányt.
Előkerült, már hogyne került volna elő erre a hírre Dézsy István a násznagyával egyetemben, de bizony csak hiába sírt, rítt a szép Ilonka, hiába mondott ékes dikciót a gyerek mellett nemzetes és vitézlő Bajnok Péter uram, hogy így, hogy úgy, a fiúnak szép nexusa, s vicenótárius lévén a megyénél, jó hivatala van, bizony kosár lett annak a vége, aminthogy igaz is, mert egy négy lovon járó familia csak nem mehet egy két lovon járóba. Mégis csak szörnyűség, hogy egy Bezerédj-lányra is már mi mindenféle ember meri szemét vetni!
Hát vissza is mentek, el sem dicsekedtek otthon, mi járatban voltak. Elaludt a dolog. Ha lehetetlen, hát lehetetlen. Még az érdekeltek sem beszéltek róla többé.
Akkor még nem volt olyan fürge a pletyka. De a szerelem már akkor is fürge volt, virrasztani szeretett a halottjai fölött és nem egyszer támasztotta föl - egy lehelettel.
Történt pedig, hogy a dzsidás-kapitány hazatért a háborúból (dzsidás-kapitányok rendesen haza szoktak térni) s veszedelmesen közeledett az esküvő napja. Masamódok, frájjok hónapokon át varrták a fényes stafírungot. Jaj, csak sohase hímeznék ki azt a fehér csipkét! Menyasszony fátyolnak szabták, szemfedőnek varrják… Tűszúrástól ujjuk bárcsak megdagadna, az a fehér fátyol hogy el ne készülne…
De bizony kész volt rajta a legutolsó öltés is. Még csak egy éj volt az oltárig.
Éppen az az egy éj, amelyen nyomtalanul eltűnt otthonról Bezerédj Ilona.
Pici lábnyomait a kerti homokban a szellő befútta, galagonyabokrok, amint széthajoltak, hogy távozni hagyják, sugdostak magok közt, de el nem árulták. Országútnak pora sem vallott. Ha a porral együtt fölkap a forgószél egy hófehér pehelyt, ki tudná azt megmondani, hová teszi le?
A cselédlány ruháit szedte föl, hogy meg ne ismerjék; rövid perkálszoknyát, piros csizmát, rámásat, olajos kendőt a fejére. Hosszú ében-haját egy varkocsra fonta s vérpiros pántlikát közéje. Illett neki fölségesen.
Amint az országútra kiért, egyedül találta magát az éjszakában s a bő piros csizma olyan kísértetiesen kopogott, csikorgott… Az a gyűrű pedig, a kapitány gyűrűje, úgy égette ujját, mint a parázstűz. Lehúzta s odadobta a bozót közé. Csak valami csóka találná meg, az talán örülne neki!
De most merre menjen? Az utat se tudja. Az utat? Miféle utat? Hát az utat oda, amerre ő lakik. Nem, nem, oda nem megy, azért sem oda megy, hanem csak arra felé.
Elindult sebesen, - de csakhamar kifáradt. Kis lábait feltörte a szattyán-csizma. Odaült a garád szélére pihenni és gondolkozni, hogy mi lesz most már őbelőle? S addig-addig gondolkozott, míg egyszer csak elaludt a garádban. A buja fű volt a párnája, s a mezei virágok, amint a hajnali szellő megmozgatta, cirógatták szelíden. A kórók, bogáncsok árnyékot tartottak neki s irigyen eltakarták.
És jó bizony, hogy eltakarták, mert déltájban, mikor még ő mindig aludt, arra lovagolt a sebes staféta, levelet vitt a vármegyének Szügybe, hogy ha egy ilyen és ilyen öltözetű parasztleányzó találtatnék a nemes vármegye területén, az azonnal tisztes rabságba ejtessék s addiglan őriztessék Esztergom város költségére, míglen Bezerédj Gábor uram őkigyelme híradással lészen.
S ilyen staféta ment egyszerre mindenüvé. Amennyi csatlós csak volt, mind lóra ült ma reggel Esztergomban.
Pedig elég lett volna ez az egy is, mert már estefelé, alighogy visszament a futár, a vármegye foglya lett a szép parasztleány.
Éppen ebben a tájban esett az a nevezetes dolog, hogy (amint azt már megírtam egyebütt) egyetlen rabja sem volt a vármegyének, úgy kipusztította őket nemzetes Gerge István uram; de mivelhogy az volt a statutum: a rabok tartoznak söpörni a megyeházat, hát hogy az épület mégse maradjon rondán, a vicispán készpénzen fogadott egy szál rabot, s azt aztán, nehogy valamiképpen felmondjon, úgy elkényeztették, hogy nem bírt vele senki, belekötött az még a várnagyba is, nemzetes Demes Ferenc uramba.
És azt bizony el kellett tűrni szépen, mert várnagyot kap a nemes vármegye minden füttyentésre, de rabot… az egy kicsit nehezebben megy.
A fogadott rab, aki ott pipázott az ambituson s szidta a rossz kosztot, a féltékenység és irigykedés bizonyos nemével tekintett az új rabra, mikor a pandúrok a szolgabíró úr elé vezették. Maga a szolgabíró pedig, amint meglátta, elfelejté fölvenni a komoly »ex offo«-ábrázatot, hanem hirtelen odakapott a bajuszához, hogy megpederje.
Szép volt, nagyon szép volt a kis fruska, azokkal a tüzes fekete szemekkel s azzal az üde, fehér arccal.
Sehogy sem lehetett ezt a dolgot valami nagyon komolyan venni.
A szolgabíró mosolygott, a büszke címerek is mosolyogtak a falakon, a két kopott fejű oroszlán, mely a pajzsot tartja, mintha még jobban kitátotta volna a száját, a főispánok mogorva arcképein a napsugarak nevettek pajkosan, csak a leány zokogott csendesen és nem akart felelni semmi kérdésre, sem a nevét nem mondta, sem azt, hogy miért üldözik.
Hanem hát az nem is valami nagyon szükséges, iszen majd tudni fogja azt Bezerédj Gábor uram, aki elfogatta. Értesítették már, holnap délre, ha siet, megjöhet a lovas drabant a válasszal. Addig is átadták a leányt a várnagynak, csukassa be a legtisztességesebb cellába és adjon neki ennivalót.
Volt öröme Demes uramnak, egészen nekilágyult. Hogyisne! Mikor most egy valóságos rabja van, az igaz, hogy az is tulajdonképpen az Esztergom városáé, de igazi, valóságos; aztán milyen takaros, az Isten is arra teremtette, hogy a vármegyeház udvarát seperje, s most már el lehet csapni azt a részeges gazembert, a fogadott rabot.
Meg is hagyta a kapuőröknek, hogy ha a fogadott rab, mint rendesen, ez éjjel is ki találna maradni a »Leveli Békához« címzett átellenes csapszékben, hát be ne eresszék, akármint dörömböznék is a kapun.
Azután fellármázta az egész megyeházat, sorba benyitogatott a hivatalszobákba:
- Rabunk van, gyerekek! Egy madonna! Ha mérget kevert-e, lopott-e, rabolt-e, nem tudom, hanem annyi bizonyos, hogy az ábrázata nagy segítség az ördögnek. De már azt megnézzétek, he! Be lehet látni a rostélyos ablakon.
Nem kérették magukat a fiúk sokáig. Dézsy István pláne ott is maradt; az őr legalább azt jelentette a várnagy úrnak, hogy a tekintetes aljegyző úr kinyittatta magának a börtönajtót s most ott diskurál a leánnyal.
- Ugye, he! Ejnye fikom, fikom… Amely vászonszemélyre én kimondom, hogy szép, hát abban ugyan még a püspök sem tehet diffikultást.
Az öregúrnak kedvence volt Dézsy. Türelmetlenül várta visszatértét, fel-alá sétálgatva az udvaron.
- Te vagy, Pista? - kérdé az esti szürkületben a börtönök felől közeledő sugár alaktól.
- Én vagyok, Feri bácsi - felelte az reszkető hangon.
- Hehehe, kópé! No, hát mit szólasz hozzá? Jó falat, ugye? De nini, hiszen te egészen föl vagy izgatva.
- Csinos, nagyon csinos - veté oda Dézsy fojtott hangon, karját a várnagyéba fűzve.
- Ej, ej, gyerek! Eddig rá sem hederítettél a fejérnépre. Kezdjük ugye felejteni Ilonkát… gondolom, Ilonkának hívják…
- Ühüm.
- Persze, hogy ühüm. Persze, hogy persze. Ámbátor, ha alaposan meggondoljuk, de egyébiránt is nem különben voltam a szerelmeimmel magam sem.
- Egy nagy kérésem lenne, Feri bácsi.
- Nos?
- De nagyon nagy… aztán meg némileg hivatalos.
- Ha hivatalos, akkor hivatalosan intézzük el.
- Adja ki nekem ma éjszakára azt a leányt.
- A leányt? Azt a leányt?
Az öreg Demes szájából még a tajtékpipa is kiesett arra a kívánságra, olyan jóízű nevetésre fakadt. Harsogott bele az egész udvar.
- Azt a parasztleányt? Hát már kicsináltad vele? Ejnye fikom, fikom! Hát olyan hamar ráállt? Ejnye, kópé, kópé! Persze, hogy persze. Hanem hát hova gondolsz, az istenért? Hiszen csak oda nem adhatom a vármegye rabját - aztán mélabúsan hozzátette - mindjárt az első napon.
- De mikor én magam is a vármegye embere vagyok, bátyám.
- Iszen az is igaz, persze, hogy az is igaz.
- Aztán meg hazahozom holnap.
- Iszen igaz, igaz… - dörmögé az öreg, elgondolkodva -, de tudod, öcsém, én nagyon pedáns, pontos tisztviselő vagyok. Szeretem a rendet s a világért sem engedném meg, hogy…
Dézsy elsötétült arccal sóhajtott fel.
- Hogy én rólam azt híreszteljék, könnyelműen viszem a vármegye dolgait. A megtestesült szigor áll előtted, édes öcsém, ne is vedd, mondom, rossz néven…
- Nem is veszem - dadogá István szórakozottan.
- Ne vedd, mondom, rossz néven, ha egy kis írást veszek tőled a leányról… tudod, a forma végett.
Dézsy Pista majd elrikkantotta magát örömében erre a mentegetőzésre.
- Gyere be a szobámba, írd meg ott a nyugtatványt, hogy átvetted. Amikor aztán visszahozod, ne félj, átszolgáltatom az írásodat. Forma biz ez az egész, de ha már egyszer ilyen vagyok, hát ilyen vagyok. S még sincs irántam elismerés a vármegyénél.
.......
Szóról szóra ekképp történt. Így vitte ki szépszerével a fogságból Bezerédj Ilonát Dézsy István. Vissza sem is hozta többé. Még az éjjel útra keltek a Szepességbe, harmadnapra már meg is esküdtek ott valahol.
Hogy ím másnap ott termett nagy sebbel-lobbal tekintetes Bezerédj Gábor uram, meg a dzsidás-kapitány a leányért, az öreg Demes bácsi megértvén kívánságukat, nagy lelki nyugalommal bólintott a fejével, mondván, hogy a dolog egészen rendben vagyon.
A rab ugyanis nincs meg a maga valódiságában, hanem a hiteles quétancia róla, az ott van a fiókban. Ha a vicejegyző netalán elsikkasztotta volna a rábízott tárgyat, hát arról ő nem tehet. Arra megint egészen már a forma.
Gondolom, történt is valami: Dézsyt, úgy rémlik előttem, tiszti kereset alá vonták, sőt fel is függesztették sikkasztás miatt. Meglesz ott arról valahol a jegyzőkönyv… talán fent, a legfelső polcon - csak tessék átkutatni!
A BRÉZÓI LUDAK
1882
A brézói ludakról az mondatik a nagy szárazság idejéből, hogy - mert nem ittak, csak ettek - mind kivesztek.
Okos ember az oktalan szárnyas állatoktól is tanulhat. Aztán nem is olyan közönséges lények azok, ha jobban meggondoljuk. Mert ha nem vesszük ki azt az elavult cselekedetüket, hogy a Kapitóliumot megmentették, de már az irodalmi érdemeik előtt illendő meghajolni, mivelhogy az ő tollaikkal írták sok időn át azt a tömérdek könyvet, melyekben benne vagyon az egész világ bölcsessége.
Hát még a derék brézói ludak! Ezek a halálukkal is egy nagy bölcsességet pecsételtek meg, hogy inni okvetlenül kell.
Ludak voltak és lesznek mindig Brézón, sőt a Mák Sámuel udvarán is ott gubbaszkodik kettő, de már ezek mégsem a régi, az úttörő brézói ludak, melyek meghaltak, hogy nem ihattak.
Vigyázott ennélfogva Mák uram, a szűcs, hogy úgy ne járjon, s ivott eleget. De meg is volt a jótékony következése, hogy egész ekkoráig nem halt meg. Olyan eleven piros, mint a makk. Hanem az is igaz, hogy mindenét elpusztította az úttörő ludak sorsának elkerülésében, nincs annak egy garast érő jószága, mert az a két lúd sem az övé; Piroska lánya örökölte nagynénjétől, a takácsnétól, isten nyugossza meg ott, ahol van.
Nagy öröm volt az, mikor hazahozták… Még jóformán csak libaszámba mentek szegénykék; az igazi tolluk, szürke az egyiké, fehér a másiké, most kezdte befedni a selyempuha zöldes pelyhet. Kedvesek, jók voltak. Pici sárgaszegélyes szemeikben, amik olyanok, mint egy serét, valami nyájasság, szeretet csillogott, mikor kis gazdasszonyukra vetették.
És vidám lett az udvar tőlük, a korhely szűcs labodával, fűvel fölvert udvara. Tessék, milyen jó az most a ludaknak! Ha a pázsitra ülnek szenderegni, hosszú füvek, kórók amint elfedik őket s gyöngéden cirógatják, nem látszik ki belőlük semmi, csak a csőrük, az pedig úgy veszi ki magát messziről, mint egy-egy tulipán-virág. Már csak nagy boldogság az, hogyha valakinek két valóságos eleven libája van!
Azok a takaros sárga lábacskáik (no, hát nem éppen olyanok, csakhogy sokkal szebbek, mint a tiszttartó kisasszonyok legyezői?), az a nyúlánk nyakuk, szelíd okos fejük… istenem, istenem, csak búbja is lenne legalább az egyiknek.
És mi minden lehet majd ezekből! Pehely, tollu, abból azután tollfosztás; minden esztendőben meg lehet őket kopasztani, míg egy rettenetes dunyha lesz belőle… de egy olyan nagyon nagy dunyha, hogy még tán férjhez is lehet vele menni.
Mák Sámuel azonban, aki latin iskolákat járt ember vala, s tanáccsal bővelkedő mindennemű dolgokban, egész másképpen vélekedett.
- Minek lábatlankodnának itt, édes fiam? Meg kell őket semmisíteni. A lúd halandó jószág, kis pintyőkém! Magamagától halandó, azt mondom.
Piroska ijedten nézett fel ilyenkor az öregre.
- Megelőzni tudni a halált, az a virtus, hehehe. Két-három hétig hizlalod, az egyiket azután becseréljük borért a korcsmárosnénál, - a másikat pedig megesszük. Lám, azok a régi brézói ludak… ha azokat is inkább megették volna az ősapáink!
A gyermeklány sóhajtott, azután engedelmesen lehajtotta fejét s e naptól kezdve tömni kezdte kedvenceit.
Most látta csak, milyen nagyok, milyen szépek! Az idegenek is megbámulják. Még maga az ispán úr is (nyájas, jó ember az, vele is hogy elbeszélget néha), ha arra megy, rendesen megáll a kerítésnél s úgy elnézi azokat a ludakat, hogy szinte rájuk tapad a szeme.
No, de meg is érdemlik. Kivált a fehér. Mikor az a bohó lány felgyűri szoknyácskáit kissé s keresztülteszi a nyakán gömbölyű rózsaszín lábait, érdemes megnézni, mert akkor látszik meg igazán, milyen vakító fehér a tollazata. - Ami nagy ritkaság, az nagy ritkaság!
- Ejnye, te Piroska - szólt a nyalka ispán -, hát a szájadból itatod őket!
- El vannak kényeztetve, szegénykék. Ugye hogy el vagytok kényeztetve? Ugye, ugye?
Vizet vett a szájába, azután lehajolt, egészen hozzájok hajolt, hosszú fekete varkocsa válláról lefordult és a földet seperte. Ej, bizony túlságos pompa az a földnek! A ludak csőrét a szájába vette, az összecsucsorított vérpiros ajkak közé s onnan engedte őket inni. Való is azoknak olyan tündérvályú!
Az ispán meg volt igézve.
- Gondoltam valamit, Piroska. Hallod-e? No, hát ide nézz, ide hallgass legalább. Mit gondolsz, ha én téged szolgálatba vennélek?
- Semmiféle nemzetségem sem szolgált - felelte Piroska dacosan és az ajkaiba harapott.
- De hát mit csinálsz itthon? Hiszen éhen haltok.
Elsápadt, elfordította fejét, könnycseppek szöktek gyönyörű fekete szemeibe.
- Mi köze ahhoz magának? - S most már haragban égett a bűvös szempár.
- Az a közöm van, hogy tetszel nekem… szeretlek, Piroska. Tetszel nekem ezekben a rongyos ruhákban is. Hej pedig, be százszor különb volnál, ha patyolat-ingvállból kezdődnék tejszínkarod, ha selyem mellénybe szorítnád sugár derekadat…
Bíborpirossá lett az arca, szemérmesen lesütötte szemeit, s egy ijedt rántással húzta le perkál-szoknyáját a meztelen lábszáraira.
- Ne beszéljen - hebegé -, ne is beszéljen…
- Hát nem tetszem neked, Piroska? Valld meg, hogy ki nem állhatsz.
Lopva indítá el szelíd, ábrándos tekintetét a kérdezőre, s azután, mint aki bűnt követett el, mélyen a földre szegzé, miközben kecsesen rázta szép fejét. A gazdag hajfonat észbontón himbálózott a nyaka körül.
- Nem, nem, nem. Nem szeretem magát.
- Pedig, ha ösmernél, Piroska… ha kiösmernél… tudom, eljönnél hozzám.
- Nem biz én! - veté oda durcásan.
- Márpedig bolond madár az, húgom, mely az akácfán ül, mikor a rózsabokorra szállhat.
Piroska csengő kacajjal, menyecskéktől tanult hamis kacsintással mondá:
- Tövise van annak…
Majd hozzátette mélabúsan, álmodozón:
- Begyepesedhetik a maga udvara, míg én oda belépek.
- Miért? Mondd meg, miért? - faggatá az ispán lázas zavarral.
- Mert, mert… hát csak kimondom,… azaz, hogy azért sem mondom meg. Szégyellem megmondani…
- Eredj, te gyáva!
- No, hát azért, mert félek magától… mert tudja, no… mert én már nagylány vagyok.
Aztán kislányos naivsággal folytatá elkényeztetett mazna-hangon, a kezét bágyadtan hátraeresztve, mint egy tört szárnyat:
- És maga mindig olyan furcsán néz rám, de olyan furcsán, hogy attól félek…
- Mitől? - lihegé a férfi, egészen kipirulva.
- Hát bizisten attól, hogy talán…
Balvállára hajtotta fejét s egy hunyorítással negédesen szólt oda:
- Hogy talán meg is enne.
Az ispán lehúzta kalapját szemére, s szenvedélyes, fojtott hangon fenyegette meg elmenőben.
- Eltaláltad, Piroska! Éhes vagyok a csókodra. Vigyázz, ha valaha egyszer kezembe kerülnél…
Elment. Ugyan eljön-e majd holnap ilyenkor megint? Pi-pi-pi! Aranyos ludaim, meg tudnátok-e mondani? No, ugye, hogy nem tudjátok.
Azok a nyakukat nyújtogatták s olyan szomorúaknak látszottak, mint Piroska. Nem is tréfadolog ott ülni abban a siralom-kosárban! Ennél már csak az ő sorsa rosszabb, az ő nagyon szomorú sorsa; hogy miért is nincsen patyolat ingválla, virágos selyem pruszlikja?
Még észre se vette, amint kikelt, nőnie sem kellett, mindjárt hulló virág lett ez a nagy vágya. Hogyan vegyen ő ennyi kincset?
Hm! Ha tán eladná a ludakat? Nem… azoktól, érzi, nem tudna megválni és elég sem lenne két lúdnak az ára; de ha abból a kettőből esztendőre ilyenkor tizenkettő volna s rá egy évre még több…
Ennek a mesés gazdagságnak az előre vetődő fénye be mindjárt megváltoztatta.
Apró lábaival messze gurította a borító kosarat s szabadon eresztette a ludakat. Hadd éljenek, enyimek, szeretem őket.
Azok sápogva körülrepdesték, utána szaladtak, amerre ment s tenyeréből kapkodták a tengeriszemeket.
Dagadozott szíve a boldogságtól. Azt hitte, a libák szabadulásának örül, pedig lehet, amelyikben százszor szebb lesz, annak a képzeletbeli halavány virágos pruszliknak örült úgy.
De nem örült sehogy sem a vén Mák e fordulatnak s minden jó mondását előszedte a ludak életbenmaradása ellen.
- Elpusztul az a ház, fiacskám, amelynek pávája és jegenyefája vagyon; ami pedig annyit tészen, hogy ahol fölösleges állatok és növények tenyésztetnek. Aztán te csak képzeled azt, hogy a cifrálkodás, a pruszlik kell; más valaki kell neked, más valaki.
Elpityeredett erre a nagy gyanúra Piroska s zokogva menekült a kertbe, de bizony csak utána ment Mák uram oda is.
- Aztán ma már nem is viselik azokat a virágos pruszlikokat. Hol láttál, kin láttál olyat? Azt mondod, hogy a Tomor Katán a nagymisén? Aj, haj! Ha a Kata se tehetné? Két szessziója van az apjának. Bolond volt az egér, fürjecském, hogy mikor a lovat patkolták, ő is odanyújtotta az egyik lábát.
Olyan kenetteljesen tudott beszélni, hogy az orgonafa gallyai is neki bólingattak s telehintették ingyen a Piroska haját és ruháit halavány virággal.
- Boldog az, akinek semmije sincs. Nyugalomra fekszik, nyugalomra ébred, senki sem lopja el semmijét. Meglásd, azok a ludak még valami bajt hoznak rád így elevenen.
Aminthogy ott is leselkedett már a nagy baj a küszöbön.
Mire visszajöttek a kertből, hírük-hamvuk sem volt a ludaknak. Ellopták-e őket, vagy magoktól mentek-e ki a nyitott kerítésajtón, nem tudhatni?
Az öreg a felső utcának szaladt, minden jövőmenőtől tudakozódva, Piroska az alsó véget járta, ijedten kiabálva:
- Csutt, csutt, csutt! Hol vagytok, kedveseim? Gágogjatok, aranyosok, gágogjatok!
De az aranyosok nem hallották, messze voltak innen szomorú fogságban. Ott érte őket a csősz a tilosban, állítólag az urasági káposzta-palántát csipkedték (oh, a bolondok, nem tudtak valami szegény ember földjére menni?), behajtották az ispán udvarára.
Ott pedig - minden ember tudja a faluban - statárium van; amelyik állat bekerül, ha az ispán úr haragos, nem szembesítik azt többé az életben a gazdájával, hanem kitekerik a nyakát.
- Menjen, édesapám, de azonnal. Vigye el a nagykendőmet zálognak. Édesanyám után egyetlen jószágom.
A szűcs hímezett-hámozott, nem merte bevallani, hogy a nagykendő sorsa már egészen más fordulatot vett, úgy tett, mintha bemenne érte s mintha vinné a krispin alatt.
Piroska alig bírta kivárni. Azalatt összefutottak a közeli szomszédok és vigasztalták. Kátyik Jánosné meg merne, azt mondja, esküdni, hogy a ludak nem voltak a kárban; az útról hajtatta be az ispán. Meg ne mozduljon innen, ha másképp történt. Csoma Gergelyné meg azt hallotta, mikor otthon így szólt a cselédjeinek: »Megölöm, aki ezeket a ludakat kiereszti.« Sóbálvánnyá váljék, ha szóról szóra nem így volt!
De íme, itt jön már Mák uram is - a ludak nélkül. Az bizony, a lelkem, úgy nézem, felhörpentett valahol!
- Élnek-e? - kérdé mohón Piroska, eleibe szaladva.
- Az voltaképpen nem tudatik - hörgé a szűcs tántorogva.
- Hol vannak? Mit csinálnak? Mért nem hozta el? - sürgeté Piroska a választ aggodalommal.
- Mert az izé… nem adta ki. El fognak veszni, elpusztulnak, mint izé… mint az ős ludak.
- Micsoda, nem adta ki? - gyulladozott Kátyik Jánosné. - Hallod ezt, húgom, nem adta ki. De már ebben a dologban megmutatnám! Ha neked volnék, olyan igaz, mint hogy Kátyikné a nevem, fölmennék magához a királyhoz. Mert ez már mégis nagy cudarság!
- Hamar a kendőmet - vágott bele hirtelen Piroska. - Majd hazahozom én őket, majd beszélek én azzal az ispánnal.
- Úgyis azért nem adta ki, mert azt kívánja, hogy izé… hogy te menj értük - hebegé Mák, aztán hozzátette: - Jó bora van… nagyon pompás bora van.
- Én menjek? Mondta? No, jó. Elmegyek hát. Voltam én már nagyobb úrnál is.
Alkonyodott, mikor elindult. Éppen a harang is kongott a toronyban, mire a Gyepüék pajtájához ért; fönséges komoly szavát darabokban kapkodta a hirtelen támadt szél; ott zsongott a hang feje fölött: »Ne menj… Ne menj!« Balról az illyei erdő zúgott haragosan. A Kaziék lészájából egy gyík mászott elő a gyalogútra, keresztülment rajta, s ni, a csúf szörny, hogy ránézett apró szúrós szemeivel Piroskára, aztán megint visszacsúszott a sövénybe.
Túl a tisztáson, az átjárónál vadrózsabokor ága belekapaszkodott a ruháiba. A szél is addig játszott a szoknyácskáival, addig csapkodta arcába a kötényét, míg egyszer csak leoldta s elkezdett vele röpülni - visszafelé.
Megfordult a leány és meghökkent. Istenem, istenem, hátha mégse lesz jó elmenni! Tövise van a rózsabokornak! Elszorult a szíve s elfogyott a bátorsága, míg a köténye után futott.
És mégis. Hiszen csak nem hagyhatja ott az egyetlen jószágát, örömét? Tán már nem is élnek, megölték őket. Jaj, csak el ne késnék. Aztán meg úgy húzza, de úgy húzza oda valami titkos érzés… azok iránt a ludak iránt.
Most már futott, míg odaért. Belesápadt, mikor a kezét ki akarta nyújtani, hogy rátegye a kapuajtó kilincsére. Milyen némaság van ott azon a palánkon belül! Ismeretlen félelem gyötrelme. Egész teste reszket, a lelke is fázik. Bemenjen, ne menjen!
Mit is mondott délben az ispán? »Vigyázz, ha valaha egyszer a kezembe kerülnél.«
No, hát éppen azért sem fog vigyázni. Merész elhatározással megfogta a kilincset.
Jaj, olyan hideg volt az a vas! Összerázkódott. Jaj, olyan volt, mint az a gyík, amelyik az úton ránézett.
Visszarántotta kezét, késő már, észrevették, valami mozog odabent. Mint a tévelygő bárány, szorongva lapult a deszkákhoz s hallgatódzott. Nem volt az senki, tán egy macska, vagy tán… nos, miért ne lehettek volna éppen a ludak is?
Önkéntelenül fölágaskodott a palánkon s bekiáltott édes hangján:
- Biri, biri! Hol vagytok, gágogjatok!
Hát erre valami lassú sziszegés támadt bent eleinte, mintha tanakodnának, amit lúdlábak robaja váltott fel, majd ebben, majd abban a szögletben, csőrük koppanása a kerítésdeszkán, míg egyszerre megcsattant lomha, esetlen szárnyuk a levegőben s a palánk fölött rettenetes gágogással átröpülve, oda bukdácsoltak a Piroska lábaihoz…
- Oh, ti kedvesek, okosak! - sikoltott föl a lány örömteljes ámulattal, s amint azok pihegve, szárnycsattogva hízelkedének neki, hirtelen a hóna alá kapta mind a kettőt s elkezdte őket maga magával együtt ringatni jobbra, balra.
»Hajsó, hajsó! kis babák, drágaságok!«
Egyszerre letette őket, s arca, hangja szomorkás kedvtelen kifejezést öltött.
- Elszöktetek? Megszabadultatok? Haza akartok vinni? Hát igazán akarjátok, hogy hazamenjek? Jó, nem bánom.
Megsimogatta tollaikat gyöngéden, szeretettel.
- Lássátok, megteszem a ti kedvetekért.
Elindult velök. Azok szépen elöl mentek, a nyakukat nyújtogatva és sziszegve.
A Nagy Gáborék földjén megállt. A ludak csak tovább mentek előre maguktól. Piroska visszanézett arra a fehér cserepes ispánházra, aztán ingerülten lehajolt s egy rögöt vett föl, hogy megdobja vele a ludakat.
- Hát ki mondta nektek - szólt utánok szemrehányó panasszal -, ki mondta, hogy magatoktól szabaduljatok meg?
A rögöt még kisebbre morzsolta el mérgesen összeszorított markában. Nem, mégsem bántja a szegény állatokat. Meglóbázta karját s megdobta azt a csúf vadrózsabokrot, mely erre jövet útját állta.
Egy pici madár repült föl onnan megriasztva. Szegény madár! Nem szívesen hagyhatta ott a rózsabokrot!
Utána nézett, míg csak láthatta. Hitte… talán tudta, hogy visszafordul.
BAGI URAM FRAKKBAN
1882
Sok mindenfélét írtak már az Alföld aranyparasztjairól, akiknek ha nem is nagyobb a jövedelmük, de különb magánvagyonuk van, mint a monákoi hercegnek. Bagi uramról és Nagy Mihályról egész adomakör van, mert igazán nagyon furcsa az, hogy azok a ködmönben járó gatyás emberek, ha igazán akarnák, négylovas hintón járhatnának s kabanosz-szivart vághatnának fel dohánynak a makrába.
De nem teszik, Bagi uram őkelme parasztszekéren jön még Pestre is s a kocsiülésen ebédel szalonnát, jóízűen szeldelve azt a fehérvári bicsakkal, ha pedig valami fejedelmit akar, akkor tűzön pörköli s zsírját csepegni hagyja a kenyérre. Hanem ilyet aztán nem eszik a király sem!
Tévedne pedig, aki azt hinné, hogy ezt fösvénységből teszi az alföldi gazdag paraszt, mert gavallér az egytől egyig, csakhogy a gavallérossága másképp nyilvánul! Mert hát úr az úr a pokolban is, s hogyha egyszer kedve kerekedik a kocsmában, míg a négy szál cigánylegény húzza neki keservesen, odakiált a kellnernek:
- Hozzon négy akó bort ezeknek a cigányoknak.
- Hát Bagi uramnak mit hozzak?
- Nekem is hozzon vagy egy félakó feketekávét.
És főzik ott künn óriási üstben a sok feketét, mert Bagi uramnak ez a parancsolatja. Sürög-forog körülötte az egész háznép. Ő jól tudja, hogy ez most nagy bolondság. De hát éppen abban van a virtus, hogy amit egy Bagi parancsol, az még ha bolondság is, feledésbe mégyen, hiszen éppen azért Bagi ő, hogy az is jól vagyon téve és mondva, ami helytelenség.
Megelégszik az ilyen alföldi paraszt gróf, hogy ő otthon a legelső lehessen a magaszőrű emberek közt, de ha feljebbrangúak kitüntetik, azt is nagyon jó néven veszi - mert csak lefelé arisztokrata.
Bagi uramat sokszor érte ilyen szerencse, s urakkal forgolódván, mert hiszen a saját gazdatisztjei is urak már, bizonyos csiszoltságot egyesít magyaros, egészséges észjárásával - s bizony nem vall szégyent senki előtt, akivel szóba áll.
A Bach-világban (melyet ma visszakívánnak azok a magyarok, akik abban a hitben voltak még akkor, hogy ennél a világon semmi sem lehet már rosszabb) történt az az eset, hogy az új Csongrád megyei főnök, mindenható úr, akkoriban, midőn hivatalát elfoglalta, nagy ebédet adott, arra a megye urait kívánván összehívni.
Márpedig hogy kik a megye legelőkelőbb urai, honnan lehetne azt jobban tudni, mint a telekkönyvből? Nagyszerű az a »tudás könyve«. Aki azt megolvassa, az előtt semmi sem maradhat »homályosságban«.
Hát a telekkönyvből csináltatta meg titkárjával a meghívási lajstromot. Természetes, hogy Bagi uram is köztük volt, mégpedig mindjárt legelöl.
A meghívók elküldettek, s a nagy nap végre is megérkezett. A széképület fel volt díszítve ez alkalommal, valamint a főnöki termek is. Nagyon fényesnek akarta ezt a mulatságot őméltósága, ki még eddig csak a Hármas Kis Tükörből ösmerte az Alföldet. Az inasnak meg volt hagyva: csak olyan embert eresszen be, aki frakkban jön.
Hát iszen körülbelül úgy jöttek el mindnyájan, csak egyesegyedül Bagi uram állított be a maga ünneplő kékbeli ruhájában, amely erre az alkalomra szépen ki volt kefélve, s piros olajos kendő a nadrág-ellenzőbe húzva, úgyhogy a két vége kicsüngjön ünnepiesen.
- Mit akar itt kend? Kicsoda kend? - rivallt rá az ajtónálló komornyik.
- Hát én bizony Bagi vagyok! - mondá őkigyelme délcegen kidüllesztve mellét, melyen három sor valóságos ezüstgomb futott le.
- Bagi! Nem lehet bemenni őméltóságához. Most itt ebéd van.
- Hiszen éppen arra az ebédre jöttem.
Nagy szemeket meresztett a komornyik.
- Lehetetlen az! - mondá.
Erre aztán Bagi uram előmutatta bugyellárisából az invitáló levelet, mire elbámult ugyan a komornyik, de mégis azt felelte:
- Nix nuc! Itt csak frakkban lehet bemenni, ez a rendelet. Ez is szalon. Szalonhoz úri ruha dukál.
Dühösen fordult meg erre Bagi uram, minthogy látta a komornyik magatartásából, hogy úgysem eresztik be, és a szabóhoz sietett, hol felöltöztették annak módja és rendje szerint. Sokan emlékeznek még Szentesen arra a csúfságra, mikor őkigyelmén frakk volt és német pantallon - először és utoljára.
De bosszút is állt erre legott az ebédnél. Amint leültek a nagy tábla körül s kitálalták a levest, Bagi uram nagy keserűen belenézett a párolgó tányérba, letette nagy robajjal osztentative (úgyhogy mindenki odanézett) a kanalat s lehajolván, fölemelte az újdonatúj frakk jobb szárnyát és bele mártogatta a levesbe.
- Mit csinál, Bagi uram! Mit csinál, az istenért? - kérdik hüledezve a körülülők azon hitben, hogy talán megbolondult.
- Hát a frakkomat kínálom - mondá Bagi szelíden és nyugodtan -, mert úgy tapasztalom, hogy nem én, de ő vagyon ide ebédre híva.
A megyefőnök elértette a dolgot, s máskor szívesen látta Bagi uramat ködmönben is.
A CSODAHAJÓ
1882
Adósságot csinálni nem volt olyan nehéz soha, mint most, de viszont adósságot nem fizetni sem volt oly könnyű soha, mint most. Hja, uraim, tisztelt gavallérok és kaszinói tagok, az volt még csak az alávaló korszak, míg az adósok börtöne egzisztált.
Pedig egzisztált. Az embert a pezsgőpoharaktól sokszor odahurcolták a négy fal közé, míg aztán a nagybácsi ki nem váltotta - már akinek volt nagybácsija.
A hitelezőnek joga volt akkor nemcsak az ingóbingóságokra és az ingatlanokra, hanem az adós személyére is. De azért a szenvedélyes adósság-csinálók akkor sem retiráltak, hanem kötötték nyakra-főre a kölcsönöket. Látszik, hogy ez a tulajdonság örök s benne leledzik az emberi természetben ősidőktől fogva.
Voltak aztán olyan időpontok is, hogy míg Bécsben megvolt az adósok börtöne, addig Magyarországon már eltörülték. Csodálatos, hogy ebben az időben nem szaporodtunk fel tizennégy millióból legalább száz millióra.
De éppen az ellenkező történt. A mi derék mágnásaink akkor is ott csinálták - alkalmasint csupa sportból - az adósságot, ahol az nagyobb veszedelmekkel járt. Párizsban, Bécsben hányták-vetették magukat a hazai föld kegyelméből egy darabig, azután a hazai föld rovására, végre pedig föld nélkül.
Ilyen volt Bécsben többi közt báró Karvázy Domokos, az igazi nevét nem írom meg, mert most együtt szoktam dominózni az öreggel s még megapprehendálja, hogy fiatalkori kalandjait napvilágra hoztam.
Fiatal, tüzes gyerek volt még akkoriban az én összetöpörödött öregem s olyan furorét csinált a bécsi leányok közt, mint egy Alkibiades.
Csakhogy az asszonyok már akkor is sokba, nagyon sokba kerültek - kivált Bécsben. Még ha nem voltak is színésznők, de hátha még színésznők is voltak hozzá.
Márpedig Karvázynak csak az ilyenek tetszettek. Szerzett négy év alatt annyi illatos levelet, hogy odahaza az ősi levéltár bikkmag ehhez a töméntelen papiroshoz képest, de adósságot is szerzett annyit, hogy az ősi szilvafáknak, ha minden levele ötforintos bankóvá lenne, se futná ki.
A nagy uraskodás kezdett lassankint összeesni. Már-már lehetetlenné lett betartani a terminusokat. A hitelezők között olyan nyüzsgés támadt, mint a megbolygatott kaptárban. Ezeknek a derék embereknek megvan az a tulajdonságuk, ami a köszvényes lábnak: legelőbb veszik észre az időváltozást.
A báró úr kellemetlenül érezte magát Bécsben. Úgy volt ott, akár az üldözött vad, szeretett volna elillanni, de már nem lehetett, minden lépését őrizték, s ha ilyetén kedvet talál vala tanúsítani, besétáltatják az adósok börtönébe.
Desperátus helyzet volt biz ez! S teljes lehetetlenségnek látszott kimászni belőle.
Még csak egy utolsó stádium volt a börtönig. Ezt az utolsó stádiumot pedig úgy hívják, hogy »vármegye-politika«, ért ahhoz minden magyar ember s abból áll, hogy - szóval tartja az embereket.
Karvázy Domokos báró is ezt csinálta; ez pedig nehéz, izzasztó munka. Próbálja meg, aki nem hiszi.
Az egyiknek kigondolni valami nagybátyát, aki most járja az utolját s tegnapelőtt téteményezte le a testamentumot a kassai káptalannál; a másikkal egy jelentőségteljes pillantás kapcsában sejtetni, hogy a gazdag Kohlbrenner kisasszony és ő közte… no, de most még nem illik kifecsegni.
Hanem az ilyen vármegye-politika csak az utolsó lélegzetvétel, nincs semmi gyakorlati értéke, mert annyira nem hisznek, hogy új kölcsönt adjanak, csupán annyira bíznak, hogy tovább várnak néhány nappal a régire. A halál odábbítása ez napról-napra - de mit ér, ha az azért ott marad a küszöbön s el nem mozdul onnan.
Egyszerre azonban egy radikális hír támad és jelenik meg a bécsi lapokban, mely szerint Karvázy Domokos báró egy olyan hajót talált fel, mely egyforma sebességgel megy a vizeken úgy fölfelé, mint lefelé.
No, ez aztán nem tréfadolog! (Kivált azokban az időkben, mikor még lovakkal vontatták a hajókat.) Ha ez így beüt, akkor a báróból milliomos lesz. De iszen, mégis derék, nagyeszű ember az! mondogatták a hitelezők s nem egy tette hozzá kevélyen:
- Tudom én, kinek hitelezek, kinél nincs reszkírozva a tőkém.
Egyszerre megváltozott a hitelezők arca. Újra kiderültek és mosolyogtak e kaján, kiborotvált pofák. (Mert már a hitelezőket jól esik ilyeneknek képzelni.)
Még pénzt is adtak neki a jövő vasárnapig - mikor hivatalosan be lesz mutatva a közönségnek az új, megbecsülhetetlen találmány. Hogyne adtak volna neki? Kár lenne egy embert megakasztani a siker előtt. Mikor aztán megérkezett a kitűzött vasárnapi nap, Bécs minden uzsorása ott volt a Dunaparton. Ott tarkállottak gyűrt cilinderben és veres esernyőikkel, tubákszín kabátokban - mert hát nekik lesz az édes látvány, ha sikerül.
A csodahajó ott állt a parton kikötve, míg beszállnak az arra hivatottak. De bizony nem volt azon a hajón semmi különös. Olyan volt az kívülről, mint a többi, kerekes egyszerű jármű. Hát iszen majd meglátjuk mindjárt, hogy mit tud.
Jöttek is nemsokára Karvázy báró és néhány ismeretlen ember: azok bizonyosan részint a barátai, részint a zsüri.
A matrózok már régebben ott benn voltak, amint tehát a báró beszállott, rögtön következett a nagyérdekű kísérlet, melyet türelmetlenül várt a parti tömeg.
Úgy volt a programban, hogy a hajó lefelé megy egy darabon s onnan aztán fölfelé fordul, hogy egészen kényelmesen ítélhesse meg a közönség, mert így közvetlen a szeme előtt történik a hajó sebes útja a víz folyásával szemben.
Eloldották a matróz-köteleket.
- Hurrá! - kiálták a matrózok.
- Hurrá! - harsogott a közönség kalapjaikat és kendőiket lobogtatva.
A hajó lassan, méltósággal megindult lefelé Pozsonynak.
Ment, ment. A szél éppen a hajó farát csapkodta, könnyű volt mennie.
Az emberek utána néztek nagy darabon.
Még azután is utána néztek volna, de nem láthatták.
Most már azt várták, hogy visszatérjen. Ejnye, de messze mennek, mire való az? Már azóta visszafordulhatott volna! Hiszen kis darabról is kitűnik a próba.
Vártak, vártak. De bizony hiába vártak.
A csodahajó nem tért többé vissza, hanem szépen elvitte Karvázy bárót a hitelezői elől Magyarországra - ahonnan aztán fittyet hányhatott nekik.
Hja, csak szép idők voltak azok a régi idők!
A KÁNTOR-FIÚ
(Az Erzsi leány elbeszélése)
1882
Egy este történt, a mendikáns éppen a harangkötéllel vesződött odakünn a haranglábnál, én a konyhában a vacsorát főztem, mert mióta a szegény nagyasszony elhalt, ha csak szolgáló voltam is, mégis gazdasszonyi sorom volt a háznál; én rendelkeztem mindenben. Az öreg kántor torka felemésztette volna a Dárius kincsét is.
De foltoztam a szegénységet, ahogy lehetett. Nem hagytam éhen halni az öreget (bár százszor inkább hagytam volna), s a fiúnak és kis húgának is jutott tisztességes eledel ebédre, vacsorára mindennap. A leánykának még ruhácskát is teremtettem.
Mert el tudtam csinálni a dolgokat. Az olyan párbért, amit akkor hoztak el a falubeliek, mikor a kántor vagy nem volt otthon, vagy aludt, eltagadtam előle s a lajstromban kikerestem az illetőnek a nevét és egy keresztet csináltam utána, ami annyit jelentett, hogy már fizetett. Hej, csak jó mégis, hogy kislánykoromban megtanultam olvasni, írni. Ezeken az eltagadott morzsákon tengődtünk; amiről a kántor tudott, azt mind ő itta meg.
A kántor Laci éppen a huszadik évét töltötte be, a sorozás alá esett volna már, de mint öreg apának egyetlen fia, szóba nem jött.
Csinos fiú volt, legalább nekem nagyon tetszett ártatlan, kék szemeivel, szelíd mosolygásával. A szavai is olyan kedvesek voltak, mint a színméz, kivált én irányomban, meglehet, talán tetszettem is neki, bár sohasem csipkedte meg orcámat, mint a többi legények, hanem arra emlékszem, hogy sokszor felejtette rajtam a szemeit s úgy elpirult, mint egy kisasszony, ha én is rávetettem a magamét. Pedig be sokszor rávetettem.
Azon az estén, amelyről szó van, ő sem volt otthon, a tiszteletes úr palántakertjét gyomláltatta a gyerekekkel, mivelhogy Laci olyan preceptorforma volt az apja mellett. A tiszteletes úr alkalmasint ott tartotta vacsorára, ami őnála rendesen egy karéj kenyérből és egy köcsög tejből állt.
Egészen egyedül voltam, mondom, a házban, mert a kántor odabent szundikált, midőn egyszerre megnyílott a konyhaajtó és Sáfrány János uram nyitott be. Még most is szinte látom őkegyelmének azt a szomorú arcát és reszkető hangját mintha hallanám.
- Itthon van-e a kántor, Erzsi fiam?
- Itthon van, János bácsi, de alszik.
- Költsd fel, Erzsi lányom, mert nagy dologban van vele egy-két szavam.
Olyan ünnepélyes hangon mondta e két szót: »nagy dologban«, hogy magam is belesápadtam, bementem és megfogtam a kántor sárga kabátját.
- Hopp! Hát mi baj van?
- Itt a Sáfrány János, keresi nagyuramat.
- Tudom, tudom - dörmögé még mindig félálmosan -, a fiúra jön megalkudni, nem adom négyszázon alul… nem adom, nem adom. Nekem sok pénz kell…
Bámulva, de mégis valami baljóslatú sejtelemmel néztem rá, de nem értettem semmit a mondottakból.
- Hídd be Sáfrány uramat - parancsolá mogorván -, te pedig eredj ki az udvarra, leány… mert magunk akarunk lenni.
Az esteli harang most kondult meg. Az öreg kántorra néztem. Ájtatosan keresztet vetett magára.
Sokáig beszélgettek aztán odabenn, lassan, suttogva, csak néha-néha kaphattam ki egy-egy rövid szót mert nem mentem ám ki az udvarra, hanem ott hallgatóztam az ajtónál.
Tudtam, éreztem, hogy valami irtózatos történik a két ember közt.
A hideg borzongatta hátamat, szorosan odalapultam a szögletbe, kezemmel az ajtópánt hideg vasába fogódzva, fogaim vacogtak, szívem összeszorult. Hallottam a saját szívem dobogását s néha-néha egy-egy elejtett mondatot:
- Mert szeretem a gyereket - hangzott a kántor rekedtes beszédje. - Jó fiú, nagyon jó fiú.
- Igen, de háromszáz forint is sok pénz a mai világban. Egy egész élet kell hozzá, míg annyit kikaparunk.
- Hiszen én is egy egész életet adok ővele.
- Csak nyolc esztendőt, kántor uram.
- De hátha vissza nem tér, hehehe… Okos ember mindenre számítson, Sáfrány gazda. Aztán gondolja meg, hogy olcsóbb legényt sehol se kap a fia helyett.
- Ki tudja, hátha kapnék…
- Ugyan hol? Mondja meg, hol? Az egész környéken nincs eladó fiú.
Most már érteni kezdém az iszonyatos alkut. Az öreg Sáfrány a besorozott fia helyett meg akarja venni a mi Lacinkat. Oh, hogy ezt megengedi így a törvény? Istenem, istenem, micsoda szíve van annak a királynak!
Elborult szemem előtt a világ, fejem zúgott, s semmit sem hallottam többé, csak a lúgzó kád csurgását, poty, poty, poty. És az olyan kísérteties volt most!
Az öreg kántor kinyitotta az ajtót, és kikiáltott: - »Erzsi, gyere be, gyújts gyertyát!«
Bevánszorogtam s meggyújtottam a gyertyát.
A fali tükör rendkívül sápadtnak, dúltnak mutatta arcomat, de ők nem ügyeltek rám.
A kántor megfogta a gazdag Sáfrány kezét s belecsapott.
- Tehát ebben állapodunk meg.
Sáfrány kivette a tárcáját és egy tízforintost vett ki belőle.
- Itt a foglaló - mondá halkan -, a többit majd akkor…
- Nagyon helyesen van… igenis. Eredj fiam, Erzsi, ezzel a nagy bankóval a zsidóhoz, hozz egy cilinder bort. Megisszuk az áldomását. Igaz-e?
Úgy égette kezemet a pokoli pénz, de azért engedelmeskedtem s meghoztam a bort. Hozzá is láttak azonnal: az öreg felköszöntötte Sáfrány uramat, szidta azokat az apákat, akik nem szeretik a gyerekeiket s dicsérőleg emelte ki Sáfrány gazdát, mint aki áldozatot hoz az apai szeretetnek.
Azután magamagát köszöntötte fel, mondván:
- Az isten éltesse a szegény megboldogult feleségem urát!
Ezt gyakran szokta mondogatni a kántor úr s ilyenkor mindig nevetett.
Engem is kínáltak egy pohár borral. Utánam hozta a kántor a konyhába, de én csak sírtam, és beöntöttem a bort a lúgzó kádba. Inkább szomjan halnék, mintsem ebből a borból igyam egy kortyot.
Laci is megjött a paptól.
- Mi bajod, Erzsike, miért sírsz? - kérdé szelíden.
- Ne is kérdezze - mondám szomorúan.
- Itthon van édesapám? Ki van még bent?
- Az öreg Sáfrány - szóltam reszketeg, fojtott hangon.
- Mit csinálnak?
Kedvem lett volna elkiáltani magamat: »Istentelenséget csinálnak. Most kezdtek hozzá, hogy téged megigyanak.«
De nem, nem szóltam semmit. S ez az egyedüli hibám. Ha akkor szólok, talán elszökik az a fiú s nem kerül többé az apja elé. De így… tudhattam előre, leveszi lábáról a vén sátán. Hiszen oly szelíd, engedelmes volt.
Negyednapra elment helyettesnek a Sáfrány-fiú helyett. Az öreg kántor megkapta a három százast. Tíz forintot odaadott belőle a fiúnak az útra, a többit megtartotta ő maga.
Nem volt annál a háznál nyugalmam többé. Elkezdődtek a kántornál a dáridók, evés-ivás. Ették a szegény Lacit.
És megették az utolsó falatig. Mikor a legutolsó forintot vittem váltani a zsidóhoz, akkor jött meg a híre a Kovács Mihályék fiának levelében, hogy Lacit egy golyó a másvilágra vitte Solferinónál.
Az öreg kántor ájtatosan keresztet vetett magára s azután csendesen zokogott sokáig.
Majd nyöszörögve jött ki az udvarra:
- Nem igazságos az isten! Ő sem igazságos már. Azoknak a gyerekeit szedi el, akik szeretik. Elszedi, idegen országba, mészárszékre hajtja… Oh, egy érzékeny apának nehéz a sorsa! Nehéz, nehéz!
A Laci kis húga egy szőkehajú, angyalarcú gyerek is ott sírdogált a padkán, lábacskáit kinyújtva.
- Ki lesz most már az én gyámolóm, büszkeségem? - ordítozott a kántor.
Szemei a gyermeklányra tévedtek.
- Te lész, te lész… csak már valamivel nagyobb lennél, édes angyalom!
Hozzáment, szívéhez szorította s megcsókolta szép lenhaját.
- Tied most már apai szeretetem egészen.
A kisleányka velem, az én ágyamban szokott hálni. Egész éjjel arról gondolkoztam, hogy ne fojtsam-e meg szegénykét?
De nem volt bennem annyi keresztényi erő és bátorság!
SALAMON ÍTÉLETE
1882
Késő alkonyatkor tépett ruhájú aggastyán-zsidó kopogtatott a Weisz Náthán lakásán.
- Beteg vagyok - nyögé a megtört alak. - Megismertem a háztájadról, hogy hitsorsosom vagy, adj helyet megpihennem, jó ember!
Alig bírt már beszélni, roskadozott, arca el volt kékülve, szemei kísértetiesen forogtak.
- Menj az istállóba, jámbor lélek - szólt Náthán -, ott meleg van a tehenek párájától, pihenj meg ott, akárki vagy is.
Meg is pihent az ott úgy, hogy föl sem ébred többé az ítéletnapig.
Bizony nem siratta senki. De a halálának sem örült meg senki, mint azokénak szoktak, akiket megsiratnak. Hiszen csak alkalmatlanságot okozott azzal, hogy meghalt, mégpedig elsősorban Weisz Náthánnak, akinek házánál hunyta be szemeit, másodsorban pedig a hitközségnek, mely most a saját költségén tartozik őt a másvilágra szállítani.
Az pedig sok előleges parádéval jár. Kényes portéka a zsidó - a halála után. Akármilyen szegény volt is, megmossák tetőtől talpig, kicsinosítják, új ruhákba öltöztetik, hogy tetszetős legyen a másvilágon.
Ez a mosási szertartás bonyolította ki ezt a sajátságos történetet, amelyet most leírok.
A szegény halottnak a nevét sem tudták, se honnan jött, se hova ment. Hanem amint mosni kezdik, látják, hogy fájós lehetett az egyik ujja (most már az is meggyógyult), és amint levették róla a köteléket, az alúl begöngyölített papírdarab tűnt szemükbe olvasható héber betűkkel: »Meghaltam; ötszáz forint van a zsebemben.«
Azt ugyan látták, hogy meghalt, de az ötszáz forintot nem látták. A zsebekben ugyan nem volt egy veszekedett krajcár sem.
A vénekben, akik ott dünnyögtek a holttest körül, nagy gyanú támadt Weisz Náthán ellen.
- Hol az ötszáz forint? - kérdik tőle.
Az mennyre-földre esküdözék, hogy nem látta. A vének bevitték a holttestet a szobába s ott letakarták fekete lepellel, azután összebújtak, mit kellenék cselekedni? Mert nagyon jó lenne, ha megkerülne a pénz, nemcsak a temetési költség futná ki, de még a hitközségnek is maradna. A törvény elé vigyék? Ej, tud is a törvény valamit! Aki tagad, az nem vétkes.
- Ne vigyük a törvény elé - vélekedik Svarcz Simon -, ítéljünk benne magunk bölcs Salamon királyunk rendszere szerint, furfanggal, ésszel.
Megegyeztek abban, hogy a törvény útján semmi sem sülhet ki Náthánra, mert az öreg, aki tudhatná, nem fog felelni többé, ha a nagyméltóságú Kúria parancsolná sem. Náthán pedig, ha tette, nem bolond, hogy bevallja. Hanem megbízták az öreg Svarcz Simont, mert ő a legbölcsebb, legyen ő a bíró; fundálja ki módját, hogyan juthatnának eredményhez.
Simon ki is gondolta s még aznap estefelé ilyen ítéletet mondott:
- Hallod-e, Náthán! Bemégysz a halottas szobába két tanúval, megfogod az öregembernek a gyásztakaró alól lecsüggő merev kezét s mikor így leszesz vele kéz a kézben, ezt fogod mondani: »Bizonyomra mondom, nem én vettem el az ötszáz forintodat.«
Ebben az ítéletben, noha kevés bölcsesség mutatkozék benne, mégis megnyugodtak, de leginkább maga Náthán, kinek így alkalma lesz végképp tisztázkodni a gyanú alól.
A kijelölt időben két tanú jelenlétében bevezették a halottas szobába. A halott viaszsárga keze alácsüggött, arca, alakja el volt takarva. Az asztalon kísértetiesen lobogtak a gyertyák. Náthán közellépett a ravatalhoz s megfogta a kezet. Brr! de hideg volt. Összerázkódott, megborzadt tőle, de tartotta.
- Jó öreg - szólt Náthán kissé reszkető hangon -, bizonyomra mondom: nem én vettem el az ötszáz forintodat.
Irtózatos sikolyt hallatott Náthán e szavak után, mert a holt kéz görcsösen összecsukódott s odaszorította az övét, mint egy vaspánt.
- Jaj, irgalom, kegyelem! Jehova, légy könyörülő! Én loptam el a pénzt, de visszaadom. Nincs egy garas híja sem; odatettem a lencsésszakajtó alá.
- Ugye, te gazember? - szólt most a halott, vagyis a halottat helyettesítő Svarcz Simon, lehányva magáról a temetési leplet. - Ugye kivettem belőled az igazat? Azt hitted te ugye, hogy én is fenyítőtörvényszék vagyok, akit hazugsággal lehet tartani?
A vének helyeslő és hódoló fejbólintásokkal tolmácsolták, hogy ő több, okosabb, bölcsebb a törvényszéknél.
AZ ÖREG PRIKLER NÉNI
1882
Az »Entreprise des pompes funèbres« a legtiszteletreméltóbb foglalkozású társulat. - Nem valami szép foglalkozás, de mondom, tiszteletreméltó: az emberek elszállítása a másvilágra egy bizonyos fuvardíjért.
Biz az borsos egy kicsit, no de hát messzire megy az ember, a mai közlekedési eszközök pedig, hiába, költségesek; aztán megvan az a nyugodalma, hogy visszafelé úgysem kell jönni.
A régi jó világban, mikor még csak szentmihálylova teljesíté e tisztet, egyszerűbben ment a dolog, sőt falun még most is ez az olcsó paripa liferál a pokolnak és a mennyországnak. Jó, türelmes ló, se szénát nem kér, se abrakot, s azok, akiket szállít, nem zúgolódnak, meg vannak elégedve.
De a városokban az emberek, akik nagy barátságban vannak, míg élnek, a luxussal, ettől az egyetlen barátjuktól (mely többnyire romlásukra viszi, mint általában a barátok), mikor már megválnak mindentől, ami kedves volt nekik, még az élettől is, ettől az egyetlen barátjuktól még a halál után sem tudnak megválni. Azért szállítja ki őket az »Entreprise des pompes funèbres«, mégpedig kit-kit a rangja szerint.
Tiszteletreméltónak mondtuk e foglalkozást, pedig vannak, akik azt még szépnek is találják és gyönyörködnek benne.
Példának okáért az öreg Prikler néni, a Kerepesi út egyik földszinti házának érdemekben megráncosodott házmesternője. Őneki legnagyobb gyönyörűséget a temetések okoznak.
Az igaz, hogy ebben az utcában ötven év alatt éppen úgy hozzászokhat az ember a halotti énekekhez, mint valamely családi óra ketyegéséhez.
Ő is hozzászokott, sőt magára vonatkozólag teljesen megbarátkozott a halál eszméjével. Nem kötötte már őt az élethez semmi, de semmi. Ismerősei rég kihaltak körüle: ezek az új emberek, akik most élnek, nem őneki valók már.
Nem is volt kíváncsi semmire. Volt egy kopott, hosszú idők óta használatban levő harisnyája, s abban csupa ezüst forintosokban és hatosokban összegyűjtve 95 frt 40 kr., sem több, sem kevesebb; életének egyedüli vágya volt kiegészíteni ezt az összeget kerek száz forintra, mert egy százforintos temetésre vágyott a derék Prikler néni!
Kilencvenöt forint is valami már, abból is igen csinos temetés telik, de száz forint megint több, így kimondva is sokkal szebb, de még valósággal is több egy fáklyavivővel!
Prikler néninek egyedüli gyönyörűsége volt a temetéseket nézni a kapu alól, némelyikre személyesen is elment, akár ösmerte az eltakarítandó keresztény lelket, akár nem, és ott kedvére kisírta magát. S egyéb tekintetben is érdekesek valának reánézve a temetések: összehasonlításokat tehetett ezek és a magáé közt. Mert ösmerte már az ártarifákat könyv nélkül.
- Ilyen lesz az enyém - dünnyögé, vagy pedig büszkén így szólt egy másik temetésnél:
- Tizenöt forinttal lesz különb az enyém!
Némelykor lehangoltan tért vissza szegényes pincelakásába, kivált a nagy urak és kitűnőségek temetéséről:
- Ez volt az igazi temetés! - kiáltá csillogó szemekkel (talán az irigység csillogott belőlük). - Egy egész vagyonba került! Boldogok a gazdagok és a nagy emberek!
Sóhajtott és szomorú lett, de ez nem tartott nála sokáig s rendesen azzal vigasztalódott:
- Ki tudja… Annak a hóbortos Veres Károlynak lehet valaha ilyen temetése… Neki még lehet… már miért is ne lehetne? Okos volt, nagyon okos volt!
Tehát mégis van egy lény, aki iránt Prikler néni érdeklődik. Hát ez ugyan ki lehet? Talán valami rokon? Oh, nem, Prikler néni rokonai régen meghaltak. A Veres Károly, ez csak egy lakója volt, aki ezelőtt húsz esztendővel, mint szegény földhözragadt diák ott lakott nála abban a dohos pinceszobában.
Olyan csúnya, vereshajú fiú volt, aztán senkije, semmije a nagy világon, csak az esze és a szorgalma. De hát - nem elég az, hogy sokra vihesse?
A szegény öregasszony sokáig kísérte figyelemmel, mikor aztán ez a vereshajú fiú szárnyra kelt a világba azzal a nagy eszével, sokáig kísérte, mondom, figyelemmel abból a szegényes pincelakásból, hogy mi lesz belőle?
Hát bizony nőtt az napról napra. A neve belekerült az újságokba is. A szegény öregasszony mindig ezt a nevet kereste a többi közül. Néha félévig is volt türelme folyton keresni, míg egyszer-egyszer rábukkant s értesült kedvence hollétéről. Most Erdélyben van, valamely egyletbe választották be titkárnak, majd kinevezték aljárásbírónak valahova Felső-Magyarországba. Egyszer aztán olyan idő következett, hogy mindennap megláthatta Prikler néni ezt a nevet az újságában. Megválasztották Veres Károlyt képviselőnek. Nagy ember lett, híres ember lett.
Bizony talán rá se ösmerne többé, ha meglátná, mert az arcvonásaira sem emlékszik; meglehet, hogy itt a közelben lakik valahol, de hát mi köze neki ahhoz a nagy úrhoz, őt csak a Károly diák sorsa érdekli, éppen olyanformán, mint egy história, melyet a közepéig olvasott az ember, hogy a hősből mi lesz, mekkora magasságra viszi föl.
De azért nemcsak érdekelte, hanem örülni is tudott neki. Hogy halad, mennyire fut, szédítőn, magasan; itt is, ott is őt emlegetik, beszél, tesz, mozog. Micsoda temetése lesz ennek a gyermeknek, ha ez egyszer meghal!
Mert a néni szerint a temetés minősége a legbiztosabb mértéke az emberi nagyságnak. Ki mennyit ér el életében, ekkor és ebben tudódik ki leginkább, s volt valami igaza a jó Prikler néninek.
Veres Károlyt mindenütt úgy emlegették, mint aki a nép pártját fogja s mint aki hatalmas szavakkal ostorozza a hatalmasokat.
Évek jöttek, mentek, a Prikler néni 95 frtja immár négy év alatt 97 frtra szaporodott, mert bizony ritkán lehetett félretenni szűk házmesternői jövedelméből egy-egy hatost. A piszkos harisnya lassan telt.
Hát a Károlyból mi lett azóta?
Ki tudná azt megmondani? Az újságból egyszerre csak elmaradt a neve egészen, nem emlegették azt soha többé, mintha a föld alá lenne elásva. Az emberek még ezután is nyüzsögtek, gyűléseztek, az újságok mindennap hozták a legfrissebb eseményeket, de ezekben sohase fordult elő a Veres Károly neve. Hova lehetett, mi történt vele? Talán idegen országba ment? Talán a nevét is megváltoztatta, meglehet, hogy már azóta herceggé is lett, s ki tudja, miképp nevezik?
Az öregasszonynak már ki is ment az eszéből ez a félbeszakított élethistória, legfeljebb akkor ötlött eléje, ha valami nagy embert temettek.
S nagy embert mégis keveset temetnek, minden három évben ha egyet. Nem bolondok a nagy emberek, hogy sűrűn haljanak a kíváncsi nézőközönség kedvéért, pedig a nagyszerű halottszertartás talán meg is érdemelné, ha jobban meggondoljuk.
Az évek gyorsan folytak, sok, sok koporsó kiment már azóta a Kerepesi-úton, egész nemzedékeket kivittek már, s az öreg Prikler néni még mindig ott volt látható a temetéseken, ismeretes dünnyögésével:
- Éppen ilyen lesz az enyém. Kilencvennyolc forintos!
Hát egy estén, amint éppen a temetőből jött, halottak estéje volt, s egy kirakat előtt, amint megállt, a halotti koszorúkat nézni, melyek árak szerint voltak szortírozva, egy szegény, kopott, didergő ember suhant el mellette.
A néni ránézett. Ismerősnek tetszett előtte. Jó, hogy megállt a pékbolt előtt, legalább szemügyre veheti a boldogtalant. Vékony, rongyos kabát volt rajta s az egyik cipőjéből kikandikált a mezítelen ujja. Sóvárogva nézte a süteményeket. A gázfény éppen odavetődött a közeli lámpából az arcára. A néni megösmerte:
- Károly! - mondá halkan.
A rongyos alak megrezzenve kapta el fejét s körülnézett. Az asszony odarohant hozzá.
- Maga az, Károly? Persze hogy maga az. Hát nem ösmer? Még most sem ösmer? Én vagyok az özvegy Priklerné, akinél lakott. No, ne nézzen rám olyan idegenül.
A szegény nyomorult csak nézte, nézte és a lábai megtörtek, oda kellett támaszkodnia a lámpaoszlophoz, hogy össze ne roskadjon.
- Maga beteg, Károly… Szegény jó Károly. Jöjjön velem. Istenem, istenem, hogy juthatott ennyire? Tudtam én azt, minek kötekedett maga a hatalmasokkal?
A férfi nem tudott egy árva igét kiejteni, némán hagyta magát vezetni s egy félóra múlva már ott volt abban az egykori szobácskában, ahonnan húsz év előtt pályafutását kezdé. A ragyogó fényes napok mind, mind eloszlottak, a »tegnap« és a »ma« közt nem volt semmi. Ott feküdt ma is, ahol tegnap, talán az ágy is ugyanaz volt.
A jó öregasszony ápolta, betakargatta, herbateát főzött, de a beteg reggelre még rosszabbul lett, s harmadnapra, mikor Prikler néni reggel fölébredt, meg volt halva.
Az öregasszony egy könnyet morzsolt szét szemeiben, aztán kivette a faládából azt az ócska strimflit, kiöntötte belőle az ezüstpénzeket és két részre osztotta.
- Elég lesz nekem 49 forintos temetés is. Ilyen asszonynak elég az is… Fáklya nem lesz, a szemfedő is olcsó lesz, de hát elég az nekem úgyis.
A másik negyvenkilenc forinttal egykori lakóját temettette el - s itt osztán egészen pontosan megláthatta, hogy akkuráte milyen is lesz hát az ő temetése!
A FÁTUM GYERMEKE
1882
Akit az Isten egy garasra teremtett, sohasem lesznek forintjai. Minden csak föltevés, találgatás, de ez az egy tény. Ami pedig tény, az tény, legjobb megadni magunkat előtte.
Ott van a Naláczi Gyuri esete. Azé a Naláczi gyereké, aki már huszonegy éves korában, midőn másodéves orvosnövendék volt, nagykorúsíttatott s elpocsékolta minden örökségét.
Szülei elhalván, rokonai váltig intették a takarékoskodásra, mire Gyuri, mint nagy fatalista így szólott:
- Ugyan hagyják el, kérem! Önökben nincsen semmi logika s azonfelül a közvéleményt sem tisztelik eléggé. A közvélemény azt végezte felőlem, hogy tékozló lump vagyok, hát annak kell maradnom… ez alól nincs kibúvó.
- Magadtól függ.
- Dehogy függ. Megmagyarázom mindjárt. Vegyük fel azt az esetet, hogy bemegyek a trafikba s veszek ott huszonhárom krajcáros szivarokat, mi történik? Az, hogy az emberek így fognak szólani: »Ni, ez a lump hogy pazarolja a pénzét!«
- És méltán fogják mondhatni.
- Megengedem. De vegyük most már az ellenkező esetet, bemegyek a szivaros boltba és szerényen két krajcáros szivarokat veszek. Nos, nem így fognak szólani? »Ez a lump már annyira jutott, hogy kurta szivarokat szí.«
Ilyen logikával nem is lehetett egyéb Naláczi Gyuri, mint országos lump. Amíg a pénze tartott, nasizott, kártyázott a pesti kávéházakban, ahelyett, hogy a tanórákra járt volna, mikor pedig a pénze elfogyott, gibickedett a nasivasi-játékosok mellett s némely nagy húzás után egy-egy hatos sápot kapott a nyerőtől, ez volt a jövedelme.
Napról napra süllyedt e mellett az élet mellett. A szép fiúból lassankint sárga viaszképű proletár lett, hogy napról napra még mélyebben essék s ott találja magát egy reggel a társadalom legutolsó söpredéke között.
Azok a gázlángok a kávéházak csillárain nagyon vénítik az embereket, s mint ahogy a napfény kiszívja az igazi színt a szövetből s fakónak változtatja, a gázlángok az életerőt szívják ki s elhomályosítják a lelket. Fény, amelynek sötétség a folytatása.
Szegény Naláczi Gyuri igazi csavargó lett. Ruhái elszakadoztak, csizmáiból kinézett az egyik lábujja, hiába kente be azt is suviksszal, hogy a járókelők ne vegyék hirtelen észre. Nem törődtek már ővele a járókelők. Nem volt már egyetlen cérnaszál sem, ami őt ehhez az emberiséghez kötné; kivévén a kártyakompánia, annak a számára még megvolt - hogy kellemetlen legyen neki.
Hiába füstöltek Pesten a kémények: mikor déltájban bejött nyári szállásáról, az Orczy-kertből a városba, az ő számára nem főztek már sehol a világon. Évek elmúltak már azóta, mikor ő utoljára evett asszony főztjéből meleg ételt.
Napi egzisztenciája, jó és balsorsa a kellnerek szeszélyétől függött. Nem is volt már egyéb vágya a földön, mint hogy »Jozef«, a főpincér gráciáját bírja teljes mértékben. Ennyivel boldog tudna lenni tán, mert a boldogságra a sok sem elég sokszor, de a kevés is sok néha.
Mert görbe szemmel nézték ám a »doktor«-t (gúnyból nevezték így a harmincöt éves exorvosnövendéket), s ha valamelyik mérges volt, a doktoron töltötte a bosszúját, aki ott ült, ott drukkolt, együtt érzett a játékosokkal estétől reggelig, véres verejték csurogván ráncosodó homlokán.
Mindig egy-egy firmához szegődött, ahhoz, aki »rokonszenves gibic«-nek deklarálta, mert volt olyan is, aki így szólt:
- Ne üljön mellettem, doktor! Ön nagyon antipatikus ember.
S ezt mindig többen-többen találták így, amint a doktor külseje mindinkább torzult. Nem sokat ért már a »rokonszenve«. Csak nagy kasszáknál jövedelmezett néha egy hatost.
Pedig becsületes, igazi rokonszenv volt. Együtt érzett, együtt örült, együtt szenvedett a játékossal. Ez a sok szenvedés ölte, vénítette idő előtt. A láz, amely fogva tartotta idegeit, a játék, meg talán a sok éhezés is valóságos csontvázat formált a hajdani gyönyörű fiúból, kinek élénk észjárásáról következtetve, azt jósolták gyerekkorában, hogy nagy ember lehet belőle, tán még a király mellett is.
Nem lett ugyan nagy ember, de az mégis beteljesedett, hogy örökké ott tartózkodott a királyok mellett, akik annyival inkább tökéletesebbek a többi királyoknál, hogy legalább három kell belőlük együtt egyszerre a győzelemhez a ferbliben.
Naláczi Gyurit én is ösmertem, s mikor egyszer egy vidéki rokona Pestre jött, rávettem, hogy nézze meg őt a kártyabarlangjában.
Elmentünk, fölkerestük. Gyuri már akkor úgy nézett ki, mint egy közönséges csirkefogó, torzonborz bajusza, fésületlen szakálla és haja rémletessé, visszataszítóvá tették külsejét.
Megörült a rokonnak, nem futott előle, mint vártam (túl volt már azon, hogy szégyenkezzék), hanem ellenkezőleg, egészen odatapadt az égből lecsöppent rokonhoz, hogy »egy« forintig megpumpolja.
Unokaöccse volt a gazdag bihari gazdának s mégsem mert már többet kérni egy forintnál. Ő, aki hatvanezer forintot vágott el egy év alatt. Ez mutatja, hogy a nyomor nemcsak rosszakká teszi az embereket igen gyakran, de szerényekké is néha-néha.
Elpanaszolta, hogy már két napja nem evett semmit s hogy már két esztendeje nem aludt ágyban. Azt hinné, hogy a föld legboldogabb királya, ha ő egyszer meleg ágyban hálhatna.
- Hát hol hálsz? - kérdé a nagybátya némi tartózkodó undorral eleinte.
- Néha egy-egy percig ülve a széken, ha a kellnerek észre nem veszik s fel nem ráncigálnak. Néha pedig pincében, ha meg bírom fizetni az öt krajcár háláspénzt. Oh, a nyár, a nyár! Az csak a nagy boldogság. Olyanokat horkolok az Orczy-kertben…
Mindezt vidoran, elevenen mondta el, mint olyan ember, aki kedélyesen elfecsegi a napi életrendjét, anélkül, hogy panaszkodnék, csak az Orczy-kerti hortyogás emlékénél csillogott fel a szeme élénk tűzben.
- Megpróbálok tenni valamit érted - szólt a rokon, anélkül, hogy csak a kezét nyújtotta volna a csavargónak, amikor eltávozott.
Erre két hétre egy este levél várta a »doktor«-t a kávéházban.
Egy levél a doktor számára! No, ennél nagyobb csodálkozást még a III. Napoleon elfogatása sem okozott a stammgastok között.
Hallatlan! Egy levél! Szájról szájra járt ez a hír a »Kék Hering«-ben: olyan szokatlan dolog volt az, hogy a doktor levelet kapjon. Mindenki csodálkozott. Hogyisne? Hát még olyan ember is akadhat a világon, akinek valami mondanivalója lehet a doktor számára? Megnézték az alakját, a posta helyét, keltét. Rajta van-e a »márk«, a feladó neve? A főpincér odanyomta az ablakhoz. Semmi sem lehetetlen: még bizony pénz is lehet benne.
Nem volt abban pénz egy garas sem, hanem azt írta meg a nagybátya, hogy beváltotta a szavát, megválasztatta a falujokban nótáriusnak. A jövő héten feljön maga is, felöltözteti s hazaviszi az új hivatalába.
El is vitték Naláczi Gyurit; a Sáros-fürdő, a Széna-téri borbély és a Kecskeméti-utcai »kecske« egészen új embert formáltak belőle. Úgy nézett ki, mint valami… mint valami adófizető polgár, hogy nagyon sokat mondjak.
Az új nótáriust jól fogadták, s minthogy művelt volt s kellemesen tudott társalogni, csakhamar kedvence lett a bogárfalusi intelligenciának. Szép, kényelmes szállása volt, jó konyha és tisztességes jövedelme. Úgy élt ott, mint egy kiskirály, s amiről már a legmerészebb fantáziával sem lehetett volna álmodni, még asszonyi szem is rávetette csábító fényét; egy csinos özvegy menyecskének valóságosan megtetszett s hajlandónak mutatkozott életét az övéhez fűzni. Gyuri talán itt is jobban szerette a mások házasságából szedni ki a sápot, - hanem azért mégis erősen rebesgették a faluban.
Már-már azt hitte a nagybátyja, hogy a Gyuriból ember lett, meg fog állapodni, tisztességes gondolkozásmódot vesz fel s még bizony nem lehetetlen, családot is alapít.
Legalább minden jel azt mutatta, szolid lett, korán feküdt, korán kelt s volt valami szomorú komolyság a modorában, ami mutatta, hogy megbánta az előbbi életét.
De hátha olyan szomorúság volt az, mint a kalitkába zárt madáré?
Egy napon üresen találták a Naláczi Gyuri szobáját reggel. Hova lehetett, nem is hált otthon? Várták délig, várták másnap, semmi híre. Elmúlt egy hét, kettő, még mindig nincsen nyoma. Azt hitték, hogy talán elköltötte a község pénzét s megszökött. Vizsgálatot tartottak, kitűnt, hogy a legnagyobb rendben van minden.
Gyuri mégis eltűnt. Talán megölte magát?
Egy darabig ez volt a hit. Végre azonban Pesten találkozott vele valaki. Ott ült rongyosan, piszkosan a »Kék Hering«-ben és drukkolt erősen egy zsidónak, aki már hetven forint veszteségben volt.
- Ön az, nótárius úr?
- Én! - szólt nagy örömmel a doktor.
- Hát mért hagyott el bennünket?
A doktor vállat vont.
- Tudom is én? Eluntam magam. Nem tudok én úgy élni, hogy mindenem van.
Abbahagyta egy félórára a »rokonszenvezést«, hogy egy forintot pumpolhasson a bogárfalusi ismerőstől.
FÜRDŐRE KELL MENNI!
1882
Mindennek vége van már, amit az otthon adhat. Madame először elunta ezt a csúf, poros Pestet, miután elmúltak a bálok és hangversenyek, hazament a falusi kastélyába, mint ahonnan jobban látszik meg a tavasz. Madarak dala behallatszik a kertből, ifjon nőtt lombú fáknak ágai behajlanak az ablakon, a virágok ott nőnek, mosolyognak a szeme előtt.
Eleinte nagy volt öröme ezekben! Sorba szaladgálta a finom selyemgyepet, gyönyörködve nézte, hogy bújnak elő az apró piros bogarak a rögök közül, mind olyan nagyon szép az, de csak vagy három hétig.
Mert a selyemfüvek és a piros bogarak szépek, csakhogy éppen nem mondhatók mulatságosaknak. Hiszen olyan egyformák egytől egyig!
A menyecske panaszkodni kezd a férje előtt, hogy nem jól érzi magát. Az asszonyoknak mindig van valami bajuk. Ha egyéb nem, az a bajuk, hogy étvágyuk nincs, vagy az, hogy férjük van.
Azaz, hogy ennek a bajnak a gyógyításánál, amit most érez a fiatal nő, a férj a legnagyobb akadály.
De hát mire való a rábeszélés, a könnyek és a doktor barátsága? Ezerszer elmondott dolgok ezek - de mert mindég ismétlődnek, sohasem avulnak el.
A doktor az itt, ami a billentyű a furulyán.
- Kedves doktorom, én meg fogok halni. Nem veszi ön észre, hogy sorvadok, hogy megfogytam.
- Én semmit sem látok, asszonyom, sőt inkább ellenkezőleg, pompásan néz ki.
- Oh, kedves barátom, hogy mondhat ilyet! - szól a hölgyecske édes, megbűvölő mosolygással, bizalmasan simulva a doktorhoz. - Hanem tudom én jól, honnan fúj a szél. Ön összebeszélt férjemmel s ligát képeznek ellenem, hogy ne mehessek fürdőre az idén. Rám fogják a viruló egészséget, pedig oda vagyok, érzem.
- Becsületemre mondom, asszonyom, hogy téved, szó sem volt köztem s a férje között a fürdőről.
- Vigyázzon kérem, mert mindjárt megtapogatom az orrát, ha igazat mond-e?
- A legőszintébben beszélek.
- Akkor hát miért ellenzi?
- Hogyan? Hiszen én nem ellenzem…
- Nos, ha nem ellenzi, akkor hát tanácsolja.
- Ez még nem annyi.
- Maga nagyon kötekedő, édesem. Vagy, vagy! Doktornál nem szabad félrendszabálynak lenni. Önnek állást kell foglalni.
- Akkor vakon is a nagysád pártján vagyok.
- Tehát fürdőre menjek?
- Tehát menjen. De hát miféle baja van?
- Furcsa! Hiszen azt önnek kell tudni. Azért ön az én doktorom.
- Nincs igaza, asszonyom, a saját érdekében. Mert azt önnek kell tudnia, hogy melyik fürdőre akar menni.
- Nos, igen… de hát mégsem értem önt egészen.
- Ej, hát! Ha gyomorbaja van, akkor olyan fürdőbe kell mennie, melynek vize a gyomorra jó, és nem küldhetem az olyanba, mely a csúzfájdalmak ellen használ.
- Kezdem önt érteni.
- Láthatja ebből, hogy mégis kegyednek kell tudnia, hogy mi baja van.
- Persze, kedves doktorkám. Igaza van önnek. Hiszen ön olyan asszonyos ember.
- Köszönöm a bókot, asszonyom, de még mindig nem tudom: miféle baja fölött aggódjam a férje előtt.
- Várjunk csak, várjunk csak. Hát milyen bajom is van? Engedje meg, hogy egy Bihar megyei barátnőmnél kérdezősködjem eziránt. A levél itt lesz négy nap alatt.
- Hahaha! kegyed a barátnéjától kérdezi meg, hogy mije fáj? Ej, ej, asszonyom.
A menyecske elpirulva dadogja:
- Hiszen nem azt kérdezem én… nem azt. Ön egész zavarba hoz engem. Azt sem tudom már, mit beszélek. Menjen - csúf ember!
- No, hát akkor el is megyek s hagyom ezt a nagy kérdést nyugodni - négy napig.
Ez alatt a négy nap alatt csakugyan megjön a levél a Bihar megyei barátnétól: amelyben meg van írva, hogy ki hova megy fürdőzni: »Naláciék Koritnyicára készülnek - mondja a kimerítő levél. - Berkeyék Karlsbadba mennek, az özvegy alispánné Szliácsot fogja boldogítani, Hollós Lajos, a tavalyi udvarlód, ha emlékszel még rá, Marienbadba pályázik…«
Csak éppen ezt a nevet kereste a szép menyecske. Ha emlékszik-e rá? Hogyne emlékeznék, még most is mindennap gondol rá.
- Ugyan mondja meg nekem, doktorkám, milyen az a Marienbad?
- No, megjárja. Csinos egy fürdő és nagyon látogatott.
- Milyen bajok ellen való az?
- A marienbadi fürdő? Oh, nagyon sok ellen. Májbajok, szívdobogás, megkövéredés, lépdaganat…
- Jajjaj, ne is emlegesse. Ne is keserítsen… Mindeniknek rajtam van a keresztje.
- Tehát Marienbadba akar menni?
- Nem bánom, ha oda is… föltéve, hogy komolyan javasolja.
- Egész komolyan, asszonyom.
- Hát igazán olyan aggasztóan állok? Édes istenkém, de hát mért nem szólt ön előbb. János, János, gyere csak ki, édesem… gyere csak ki.
János előtopog a szobából hálósipkában, öblös tajtékpipával.
- Mi baj van? - kérdi János úr, a férj ijedten. - Mért vagy annyira elsápadva, Nelli? Szólj hát.
- A doktor megijesztett, édesem. János, János, én félek, hogy itt foglak téged hagyni.
- Ne beszélj, kérlek bolondokat! Hát mi bajod van?
- Meg van rongálva a testszervezetem. Én veszve vagyok, János.
- Igaz az, doktor? - kérdé János úr megdöbbenve.
A doktor néma hallgatásba burkolózik. Neki most ez a legkényelmesebb.
- Csak szóljon, kedves doktorom, ne tartózkodjék… Az én Jánosom erős lelkű ember.
Az erős lelkű ember egész testében remeg s hol a doktorra, hol nejére mereszti megüvegesedett szemeit.
- Tehát csakugyan? - dadogja.
- Igen, igen… szól az orvos… óhajtandó, hogy őnagysága fürdőre menjen.
Az orvos persze gondolja, de nem mondja hogy: általa óhajtandó.
- El kell mennie, hát el fog menni - mondja a férj szigorú hangnyomattal.
- De, édesem…
- Semmi de. Az egészség a legelső. Férjed vagyok, én parancsolok a háznál.
- Hiszen te parancsolsz, angyalom, de tudod, hogy a ruháim… a tavalyiakban nem mehetek.
- Majd lesz ruha is, punktum. Egy szót se többet. A jövő héten utazol.
- Nélküled? Oh, nem!
- Igenis, hogy nélkülem. Én rá nem érek, de én egészséges is vagyok. Magadnak kell elmenned…
- Oh, te kegyetlen vagy, János!
A kegyetlen János azzal kiadja a rendeleteket s fizeti szilaj következetességgel a hetekig érkező ferslagokat, a különböző skatulyákat és kalapdobozokat, amiket a pipereárusok küldözgetnek a fővárosból utánvétellel.
…Így volt ez mindég s így is lesz ez mindég, amíg csak a világon fürdők, asszonyok és férjek lesznek.
Azaz, hogy férjeknek nem éppen szükséges lenni. Az ember más minőségben is szerezhet magának fürdőre kívánkozó beteg asszonyt.
AZ ÜRES BÖLCSŐ
1882
A Mari babát kivitte a dajka messze-messze. El egészen a parknak legvégibe. Az új kék főkötőt adták fehére, amit alul rózsaszín szalaggal szép »bébé«-csokorra kötöttek.
Mari baba még sohasem látott ilyen nagy darabot a világból. Örült is neki. A kis szemvesztő gödröcskék minduntalan megjelentek piros, kövér arcocskáján, s két bogárszeme úgy nevetett, mint két ragyogó gyöngy.
Szép nyári délután volt, minden aranyos verőfényben úszott, fák, nyiladozó virágok, a madarak fel s alá repkedtek, csicseregve, az egész természet zsongott az élettől. A kis Mari baba sohase látott ilyet. Persze, mert még nem volt alkalma hozzá, a múlt karácsonykor született.
Volt már ő kint többször is, de még soha ilyen szabadon. Néha-néha kivitték őt azelőtt is a kerekekre járó bölcsőben, de most valahára otthon hagyták a »kék szobában« a megunt kis odút, s ő ott ülhetett a dada karján egész kényesen, majdnem úgy, mint a mama, mikor a lóháton ül.
Igen, a kis bölcső ott állott üresen, mint egy gyöngyös kagyló, ahonnan az ékszer, amelynek számára csinálták, ki van véve.
A nap besütött a zsalu bordácskáin át, beeregetve szúrós nyelvecskéit, de bizony nem nyalogathatta meg a Mari babát, mert a Mari baba kiment sétálni és csak a bölcsőt hagyta ott, hadd higgye a napocska, hogy ő benne van. A szép fehér függönyök is le vannak rajta eresztve, mintha bent aludnék, az angyalok közé vive álom-gyors lovain. A »bobo«, ez a rossz szellem sem találhatja most meg, az is azt hiszi most, hogy a bölcsőben fekszik.
A szomszéd nappali szobában a mamácska ül egy karszéken, apácska pedig dühösen járkál fel s alá és sötét felhők tornyosulnak a homlokán.
- Ön engem sohasem szeretett.
- Lehet, mert nem szerelemért vett el, hanem pénzemért!
- Hallgasson. Ön meggyalázta nevemet. Ön tegnap jött haza a fürdőből, ahova egyedül ment, s én ma már arról értesülök, hogy ön a fivérével volt ott, így van ez feljegyezve a fürdőzők lajstromában.
- Szemtelen gyanúsítás. Ez lehet félreértés, tévedés, de egyéb semmi.
- Persze, tévedés - kiáltja a férj rikácsoló hangon -, tévedés annyiban, hogy az illető nem lehetett fivére, mert nincsenek fivérei.
- Kíméljen meg e hangtól! - szól közbe a nő, s az ő hangja is emeltebb és indulatosság rezeg rajta. - Különben is…
- Csak folytassa. Régi praxis ez! Vádolni, hogy védekezhessünk!
- Igen, vádolom önt azzal, hogy szeretői vannak.
- Hahaha! Csak rajta! No, és mi következik ebből?
- Az következik, uram, hogy én megyek, azonnal megyek.
- Isten hírével! - kiáltja a férj.
Az asszony a dühtől reszkető kezével megfogja a csöngettyűt s a csengetésre belépő szolgának azt parancsolja:
- Fogjon be azonnal!
Ekkor a férjhez fordul:
- Köztünk mindennek vége. Még ma beadom a válópört ön ellen. Isten önnel, uram, engedje meg, hogy ruháimat becsomagolhassam.
S ezzel a szomszéd kék szoba felé tart.
- Hohó! Asszonyom! - ordít fel a férj dühében magánkívül. - Ön magával akarja vinni a »mahagóni-fiók« tartalmát, bűnének bizonyítványait, a szerelmes leveleket, amiket kapott. Nekem ezekre szükségem van.
- Ne merészkedjék… tiltakozom!
A férj a szoba felé tart, az asszony eltaszítja s besuhan az ajtón, de oly hirtelen becsuknia mégsem lehet, hogy az be ne tolja az ajtót.
- Ön szemtelen, uram, - szisszen fel a nő, de egyszerre megpillantja, hogy a szoba közepén a bölcső áll, az a kis aranyos torony, a picike hajléka, s önkéntelenül lassú, suttogó hangba megy át a kiáltása: - Távozzék… távozzék…
- Nem megyek… - suttogja halkan a férj, kinek hangját szintén gúzsba köti a bölcső. - Akarom…
- Mit akar? - nyögi a nő s lábujjhegyen lépked előre a mahagóni-asztal felé.
- Meg akarom kegyedet akadályozni.
- Miben! - mond a nő emeltebb hangon.
- Lassabban, Anna! Látja, hogy nem lehet kiabálni. Hogy tud ilyen dühbe jönni?
- Hiszen ön dühös.
- Én? Ne bolondozzon, Anna. Hiszen látja, milyen csendes vagyok.
- Aladár, maga bolond. Mondom, nincs tökéletes esze.
- Nincs ám… - hebegé zavartan -, mert… szeretem, nagyon szeretem… De maga haragszik rám!
- Én? Nem, én nem haragszom.
- Akkor hát csókoljon meg…
Anna végigsimítja rózsás ujjait homlokán, aztán félig mosolyogva jegyzi meg:
- Hát azért jöttünk be?
- Persze azért… úgy gondolom legalább.
- De hiszen veszekedtünk, mikor bejöttünk…
- Igen, de mikor nem lehetett… Hogy is csak. Miért is, hogyan is hagytuk úgy egyszerre abba?
- Ki tudná azt? Vagy igen… alkalmasint a bölcső miatt.
- Ah, hiszen a kis fészek üres… a baba elment… üres… üres…
- Őrá vigyáztunk, hogy fel ne ébredjen. Oh, mi bohók?
- Pedig mégis felébredett, kedves Anna. És azt mondta nekünk, hogy éljünk békében egymással - őmiatta.
MIT MOND A BARÁT?
1882
Ilyen irtózatos melegekben az ember akkor is várja az esőt, mikor a kalendárium semmit se mond. Lejárt már az idő, hol még vakon hittünk Montedégói Albertnek, azóta már az istenek is bizonyos önállóságra tettek szert, s akkor esik, amikor ők akarják.
De most látom, hogy rosszul kezdtem el ezt a történetet, mert nem az esőn kezdődik ez, hanem a Nemkey Pali fiatal ügyvéd szerelmén. Mert e nélkül a szerelem nélkül sohase lehetett volna eseménnyé az az eső, amely esni fog.
Úgy történt pedig a dolog, hogy Pali nagyon flegmatikus ember. Lusta is egy kicsit, (de ezt már csak a kliensek mondják.) Mi csupán hideg vérmérsékletnek tulajdonítjuk.
De hát iszen a hideg tájakat is megsüti, megaranyozza a napfény. (Meg ám, kivált most júliusban!)
Pálunk szerelemre gyulladt s miként illik praktikus észjárású ügyvédhez - egy szobacicuska iránt.
A cicus különben is igen kellemes jelenség (az Aczél-féle országos népünnepen hihetőleg az övé lesz az egyik díj), és ha kegyetlennek mutatkozott is eleinte a gyakori tárgyalások alatt, melyeket többnyire a kapu alatt folytattak, megpuhult kissé.
Mert hát olyan az ilyen kurizálás egészen, mint egy pör, csakhogy azzal a különbséggel, hogy itt az ügyvéd magát kéri elmarasztaltatni a költségekben, mindent ráhagy az alperesre s mennyet-földet ígér neki. Ha nincs valami jó válasz, a viszonválasz még hízelgőbb, s ha aztán mégis létrejön az egyezség, csodálatos… akkor következik a végrehajtás.
Ne ecseteljük itt a hosszú folyamatot, elég azt tudnunk, hogy Mariska végre beleegyezett, s abban állapodtak meg, jövő vasárnap lesz az első édes találkozás az Orczy-kertben.
Pali boldog volt, se aludni, sem enni nem tudott örömében, míg fel nem virradt a nagy vasárnap, a legpirosabb vasárnap.
Roppant forróság volt egész napon át. Ügyvédünk ebéd után elkezdte számítani a perceket, de bizony lassan teltek. Ejh, otthon talán levetkőzve gyorsabban jön meg az öt óra, amikorra mennie kell! Hazament, ledőlt pihenni a díványra. Tagjait szokatlan lankadtság fogta el, márpedig a lankadtság unokatestvére a lustaságnak.
Az idő telt, az öreg óra egyhangúan tikk-takkolt a falon, Pali igen gyakran vetette rá ma tekintetét.
Az óra mellett ott állott egy öreg barát, az mintha nevetne, mosolyogna rá gúnyosan. A bolondos, irigy barát…
Pali már majdnem bosszankodni kezdett rá, mikor egyszerre csak ijedten veszi észre, hogy a vén barát már nincs ott, bement a kápolnába.
Olvasóink közül bizonyosan számosan nem fogják tudni, hogy miféle barát volt az.
Hát a barát az egy olyan ember, aki teljesen pótolja a háznál báró Kemény Gábort. Minthogy báró Kemény Gábor csak egy van s az is másnemű foglalkozásra van szerződtetve évi tizenkétezer forintért, ebből világos dolog, hogy Kemény Gáborja nem lehet minden embernek, annál is kevésbé, mert az időjósló higanyos barát, ki, ha szép idő lesz, kiáll a kápolna elé, ha pedig eső lészen, behúzódik az eresz alá, csak négy frtba kerül örök áron, s amellett éppen olyan megbízható, mint őexcellenciája.
Tehát a barát behúzódott.
- Pechem van - dörmögé Pali bosszúsan. - Már megint eső lesz. Menjek? Ne menjek? Ejh, hát minek mennék el? Hiszen esőben a Mariska se fog eljönni. Biz én maradok inkább és nem hagyom megázni újdonatúj kalapomat.
De a szerelem mégiscsak szurkálta-furkálta Palinkat, s habozva, ingatagon, tekingetett ki az égre, hát csakugyan sötét felhők tornyosultak nyugatról.
- Nem, mégse megyek. Hiszen nem veszíthetek semmit, hogy nem mentem el. A leány szerelme már kétségtelen, az megvan. A pásztoróra már csak mellékes. Ez volt a küzdelem, egy egész évig tartott, a diadal az enyim lett végre… hogy mikor szakítom le édes gyümölcsét, ma-e vagy holnapután, az nem határoz, mihelyt tény, hogy enyém a gyümölcs.
E kevély pszichológiai gondolatmenet alatt csakugyan megnyíltak a mennyei csatornák, s hősünk teljesen nyugodt lett pontatlansága miatt. Most már bizonyos, hogy Mari se ment el. Ejnye, de jó, hogy ő is itthon maradt. Ejnye, be okos ember az a barát!
Hősünk nyugodtan nézett immár a jövő elé s édesdeden tervezgeté az első pásztorórát. Majd megállapítjuk a helyet és időt Mariskával holnap! Nagy gourmand volt a gyerek! Szinte tudta, hogy többet ér a boldogság előíze, mint maga a boldogság!
Hanem másnap az történt, hogy - Mariska már nem abban a boltban vette a fűszercikkeket, amelybe az ügyvéd ablakai mellett kellett elmenni. Elmúlt a kedd, a szerda, de még a csütörtök is, és Pali csak nem látta többé Mariskát.
Szíve elfacsarodott. Borongó érzelmek vettek rajta erőt. Este volt… réme volt (egyszóval valami olyanja volt, amiről az ember nem tudja: mi) elindult nyugtalan kebellel Mariskáék felé.
Mariska, amint meglátta, el akart tőle szaladni.
- Mariska, megállj, édesem, fontos mondanivalóm van.
- Ne tegezzen engem többé.
- Ej, hát mi lelt? Hogy mulattál vasárnap?
- Hogy mulattam? - kérdé szelíden, nyugodtan. (Az volt a baj, hogy nem villámló szemekkel.) Az Orczy-kertben voltam, s egyszerre elindult a szörnyű záporeső.
- Látod, minek mentél ki, szegény picikém? Ejnye, ejnye, de nagyon sajnállak…
- Sose sajnáljon engem. Nem áztam azért meg. Akadt egy jószívű fiatalember, aki felajánlta az esernyőjét.
- Derék fickó. És egész hazáig kísért?
- Az ő szállásáig.
- Ördögadta, hát onnan aztán mégis megáztál?
- Nem biz én, mert a szállásán vártam meg, míg az eső elállott.
- Ezer villám! Hiszen csak másnap reggel állott meg!
Mariska gúnyosan fölbiggyesztette ajkát, de szemeit mégis szemérmesen lesütötte s halkan, szégyenlősen mondá:
- Hát arról én, úgy gondolom, nem tehetek.
Szegény Pali úgy járt-kelt az utcákon a múlt héten kétségbeesve, mint egy bolond.
Ez gonosz egy példa volt. Tartsuk be ezentúl pontosan a légyottokat.
ADÓSOK, JÓTÁLLÓK, HITELEZŐK I.
1882
E háromból áll az egész világ. Kivételt csak a nagyon boldogok képeznek és a nagyon boldogtalanok. Azok, akik nem lehetnek sem az egyik, sem a másik, sem a harmadik, s azok, akik nem akarnak azzá lenni.
Kötetekre menő tanulmányt lehetne írni az adósokról és a hitelezőkről. De minek elmondani dolgokat, amiket mindenki tud? Hiszen mindenki benne van a gyakorlatban.
Elég szomorú biz az, de mégis a legszomorúbb, hogy az adósok és hitelezők nem elegendők magukban, okvetlenül kellenek még azok a jótállók is, akikhez olyan nehéz hozzájutni!
Az adósságcsinálás magában véve könnyű dolog, a kölcsönadást sem tartom nehéznek (ha van miből) - hanem a jótálló-keresés, az olyan kellemetlen, mint a kártyázásnál az osztás, kivált ha nagyon ragadós a kártya.
A tudatlan, szerénykedő emberek kedveért miért ne fecsegjem hát el legelőbb, miképp szokták fogni a jótállókat a professzionátus kezesvadászok.
Kik ezek a kezesvadászok? Ejh, hát azok, akik dolgozni nem akarnak ugyan, de lopni restellnek, akik kitalálták, hogy a kezes legkényelmesebb eszköz a megélhetésre, ha az embernek semmije sincs.
Különben nem épp holmi dib-dáb emberek ezek a kezeskeresők: többnyire végzett földesurak, fényes családi neveikből élődő proletárok, gazdag nagybátyáik hosszas életével sújtott uracsok. Azok, akik leszálltak oda, hogy jótállót kell keresniök és azok, akik odáig vitték, hogy reményük van zsiránst - fogni. Ez a láncszem tehát a felső régiókból leér egészen a százesztendőre lefoglalt fizetésű hivatalnokig s a semmittevő elegáns utcataposó specialitásokig. Tovább nem megy. Ami azon alul van, az már a kvalifikáció alá esik.
A kvalifikációt azért említem, mert embereinknek szigorúan tisztességeseknek kell látszaniok, miután megélhetési eszközük épp e külső tisztesség.
Ha az életfenntartási módozatok és eszközök osztályozásánál a jogi definició a királyokat és írókat helyezi a legmagasabb sorba, mint akik közvetlenül a nemzet által tartatnak fenn, harmadikul alaposan beválnak a balekfogdosók, kiknek ambiciója abban kulminál, hogy mennél több ember kötelezze le őket azzal, hogy kötelezze le magát értük.
Ennek következtében van szükségük nagy ismeretségi körre. Szenvedélyes gazdák ők! Vagyonuk a - közönség. Mi természetesebb tehát, hogy mindig a vagyonukkal foglalkoznak, ismeretségeket kötve, jelen vannak mindenütt, minden és mindenki érdekli őket: könnyen felednek és könnyen tanulnak; arcukon az életkedv derűje, homlokukról lesugárzik az emberszeretet, mindenki iránt nyájasak s szorításra mindkét kezüket nyújtják.
Szeretetüknek azonban mégis vannak fokozatai. A kereskedőt szeretik legkevésbé, az számító ember, filiszter; a falusi úri ismerőst legtöbbre nézik, mert az könnyenhivő, galant és szinte hízik bele, ha a nevére szorulnak: hiszen bagatell az egész, csak az aláírása kell, egyéb semmi…
Csakhogy nem megy mindig könnyen. A falusi erkölcsök rohamosan vedlenek az emberiségről s a jótálló-keresés kezd háládatlan foglalkozás lenni. Akit talál az ember, az rendesen nem jó, aki pedig jó, azt nem lehet megtalálni. Pedig fáradságos munka ez a keresés s kitűnő talentumot föltételez ott, hol a tökély magaslatáig emelkedik.
Vannak ugyan még univerzális jótállók, a múlt századból áthozott jó szívek, egzotikus növények, melyek a XIX-ik század talajában pusztulni kezdenek a sok nyesegetéstől, aminek a saját természetük teszi ki őket.
Ezekhez könnyen fér a megszorult ismerős, de mit ér, ha a hitelezők egyéb gyarló sajátságaikhoz amaz elvetemedett logikát is öröklék: olyan jótállót kívánni, aki nem szeret jótállani.
Íme a világrendszer egy nagy hibája! Egy dilemma, mely beleütközik a teremtés észszerűségének törvényeibe.
Ez összeütközés kiegyenlítése ama nagyfontosságú manőver: »fogni« a kifogástalan kezest, a kifogásolható »elfogadónak«.
Vannak jószívű hitelezők is, akik nem veszik nagyon szorosan a jótállót. De ezek meg is járják némelykor.
Ismeretes képviselői körökben, noha még sohasem volt megírva az az eset, midőn egy képviselő beállított egy hírhedt uzsoráshoz - hogy néhány száz forintot kölcsönözzön tőle.
- Szívesen - mondá az uzsorás -, hanem egy jótálló kellene a váltóra.
S itt hamisan, jelentőségteljesen hunyorított a szemeivel.
- Kit akarna például? - szólt a képviselő kedvetlenül.
- Tudja, kedves képviselő úr, én nem veszem ezt valami nagyon szorosan, akárkit.
- No, de nekem nincs időm zsiránsokat keresni.
- Ejh, hiszen mondom már, hogy nem a szó szoros értelmében veszem a jótállót - s ezzel eléje tolta az íróeszközöket.
- Ahá, hm… kezdem érteni a dolgot. - S ezzel vette a tollat s aláírta X képviselőtársa nevét.
- Igen jól van… teljesen jól van - szólt az uzsorás a kezeit dörzsölve, zsebre rakván a hamisított váltót.
Azután szó nélkül fizette ki, persze illő levonások után, a megállapított összeget. Tudta, hogy jó üzletet csinált. Mert egy jó váltót nem lehetne ugyan behajtani a tisztelt honatyán, hanem egy hamis váltót okvetlenül ki fog fizetni. Az valóságos készpénz!
Mikor azonban a fizetési terminus megjött, nagyon csodálkozott, hogy minden csendes és nyugodt, az érdemes honatya éppen nem mutatja magát.
- Bizonyosan elfelejtette, amilyen könnyelmű… Üzenek neki azonnal.
Az adós visszaüzente lakonice, hogy nincs pénze, különben szívélyesen üdvözli Blaustein urat.
Blaustein dühbe jött. Micsoda? Még rimánkodni sem jött el? Jól van tehát, ha a börtön kell neki, hát legyen meg a börtön.
Két tanút vett maga mellé s azokkal megjelent X képviselőnél.
- Uram - mondá -, itt van egy ötszáz forintos váltó, amelyen ön a jótálló.
X átvette a váltót. Megnézegette.
Nem sápadt el, nem kékült meg, amint az uzsorás várta, hanem nyugodtan mondá:
- Sajnálom, uram! Nem fizethetek, mert nincs pénzem, sem vagyonom, semmim a világon,… hiszen igaz, hogy aláírtam s fizetném is szívesen, de a »lehetetlenség« nagy úr. Igen igen sajnálom…
- Nem igaz! - ordított az uzsorás kétségbeesetten. - Nem ön írta ezt alá!
- Ej, ej uram! Türtőztesse magát, kérem, mert… De különben is csak ösmerem a saját aláírásomat.
Így beszélik ezt a furcsa kis esetet, amiből kilátszik, hogy a hitelezők sohasem lehetnek elég óvatosak, s hogy mégis legtöbbet ér a szorosan vett jótálló - akinek megszerzése módját holnap fogom megírni.
ADÓSOK, JÓTÁLLÓK, HITELEZŐK II.
1882
Ha már megígértük tegnap, adjuk hát élethű fotográfiáját annak, hogy miképp szerzik a jótállót. Mennyi rafinéria és diplomáciai tapintat szükséges egy megnyert ütközethez, azt csak az tudhatja, ki oroszlánszelídítéssel foglalkozott valaha.
A kozák (mert ez a név illeti meg a balekfogdosót) legelőbb is a kiszemelt áldozat egyéni sajátságait, véralkatát és természetét tanulmányozza. Meglesve jó hangulatát, délután megy hozzá abban az időpontban, midőn az feketekávéját szürcsöli, derült kedélyességet árasztó latakia-füst mellett.
A fogadtatás ilyenkor csak kedvező lehet.
- Szervusz! Jó, hogy jössz. Iszol egy csészével?
- Köszönöm. Lehetetlen! Sietek, csak egy percre szaladtam fel. Inasodat láttam odalenn. Azt mondá, hogy itthon vagy, megnézem, gondolám…
- Okosan tetted, de hát ülj le…
- Lehetetlen, barátom, lehetetlen… egy halaszthatatlan ügy… egy izé…
- Örökké sietsz, pedig látod, olyan jól esnék egy kis diskurzus a régi jó időkről.
- Magam is pompásnak találnám, az ördögbe is! Egy csésze jó mokka, egy pipa dohány s hozzá még harmadikul egy szellemes társalgó, az mindig pompás ajánlat, azonban…
- Semmi azonban. Leülsz és itt maradsz.
- Nem, nem! Okvetlenül találkoznom kell X-szel még ma. Egy kis malőröm kerekedett. Bagatell különben. Egypár forintra volna szükségem. X zsirálja.
- Hüm! - morog a csibukozó áldozat. - Úgy hát nem is tartóztatlak.
- Isten megáldjon! Futok, mert az ügy sürgős, becsületbeli, s félek, otthon nem lelem X-et. Szervusz!
Az áldozat az ajtóig kíséri látogatóját s nyájasan rázza meg kezét.
- Apropó! - kiált fel a búcsúzó, bosszúsan ütve homlokára. - Milyen ostoba vagyok! Hiszen sokkal egyszerűbb lenne, ha például te magad lennél oly szíves…
A gazda arca egyszerre meghosszabbodik, ajka savanyú mosolyra torzul s kezét hidegen siet kihúzni felebarátja szorongató markából, mely kimért biztossággal közeledik a zsebe felé.
- Szívesen - dadog fanyarul. - Ha X nem teljesítené… hm… hja, hja…
Azzal visszaoson az ajtón s becsapja maga után. Újra szürcsölni kezdi a kávéját és szívni a csibukot, de az nem ízlik többé. Nem jól érzi magát otthon. El, el innen! Siet menekülni valahova. A balek! Azt hiszi, hogy elmenekülhet!
Alig hogy felhúzza felöltőjét, kesztyűit, már megszólal a csengettyű. A jó barát visszatért. Természetes, hogy X-et nem találta otthon, milyen pech, elutazott huzamosabb időre s most már nincs egyéb hátra, mint kedves barátja imént tett szíves ígéretét venni igénybe.
Az áldozat meg van fogva. Darab ideig még vergődik a hálóban, okul adva családos voltát, sok kiadásait, de ezt már kiparírozni gyerekség. A váltó aláíratik.
De hát ez csak az érem egyik oldala, a sziszifuszi munka másik fele még hátra van. Míg a váltó nincs elhelyezve, addig csak holt papír. Az elhelyezés pedig nem tréfadolog! A pénzemberek bizalmatlanok és gyanakodók; annak kölcsönöznek legszívesebben, kinek nem kell a kölcsön. A bizalmatlanság és gyanakodás réme mindenütt nyomukban húzódik s a tényeket sötét színekkel festi ki. A kölcsönkérők fekete mezőbe rajzolt alakok.
Mi a teendője tehát az élelmes embernek? Kiradirgumizni maga körül a sötét mezőt.
Emberünk ebben is remekelt, ami nem is csoda, mert egy tudomány az, csakhogy kétfelé ágazik, mint a jog: alaki és anyagi részre. Az öt ujjában van minden csínja-bínja: az uzsorásnak még a vérlüktetését is ösmeri. Vén róka az, el kell vele tudni bánni.
Ott ül egész nap a leglátogatottabb ifjúsági kávéházban harminc év óta, amikor a legelső ötven forintot adta ki uzsorakamatra, melyből azóta már százezer forint lett. Az ország fiatal nemzedéke ott nőtt fel a szeme előtt, s a fiatal nemzedékkel együtt nőtt tőkéje is.
A tőke olyan, mint a verem: minél többet vesznek ki belőle, annál nagyobb… Ő maga is olyan, mint a verem, aki egyszer belebotlik, az beesik és nem egykönnyen mászik ki. Pedig sokan botlanak bele.
Az emberiség nem okosodik, vagy ha okosodik is, mindig elölről kezdi a maga kárán. Ha ágaiba új erkölcsöket olt is az idő, a gyökér mégis megmarad bolondnak. Ejh, a fiatalság minden évben a - tavalyi!
- Jó estét, Stein papa… Hogy mennek a geseftek? - közeledik emberünk lassan, óvatosan.
- A geseft is csak úgy ér valamit, ha az Isten keze köti - feleli Stein papa ájtatosan.
- A poklot! Még egyszer be fogja ön bizonyítani, papa, hogy az üzlet a nyolcadik szentség.
Hősünk, mintha zsebkendőt keresne, kihúzza zsebéből merő szórakozottságból a kitöltött váltót, aztán hirtelen visszadugja.
- Nos, mi az? Mutassa.
A váltó birtokosa felpattan.
- Hallja, Stein, maga impertinens ember.
Stein úr mosolyog, kiveszi tubákpikszisét s kedélyesen szippant.
- Kikérem magamnak.
- Mi köze magának az én váltómhoz? Mit kapkod utána?
- Azt gondoltam, hogy nekem hozta.
Emberünk gúnymosolyra vonja össze száját:
- Hogyisne. Nem magának való ez.
- Ugyan, ugyan… Micsoda már az? Legalább mutassa… Hátha csinálhatnánk valamit.
- Nem ettem bolondgombát, hogy egy ilyen váltót a maga körme közé adjak. Nem mutatom. Tudja-e, ki a zsiránsom? Z úr, ha ösmeri.
- Hadd lássam csak.
- Nem adom, ha mondom. Eresszen…
Emberünk ott akarja hagyni Steint, kit egészen elfog a méltatlanság keserű érzete, hogy őhozzá csak a rossz váltókat hozzák, a jókat lelketlen uzsorásokhoz viszik.
Hősünkben végre is felülkerekedik a gentleman természet, s a váltó odakerül a Stein Wertheim-kasszájába.
Van most már lakodalom hegyen-völgyön, míg az utolsó forint is annyira le nem olvad, hogy már éppen csak egy üres váltóra telik még.
A jószerencse sokáig szereti kísérni lovagját, de egyszer mégis az a vége, hogy elmarad mellőle s akkor nagyon könnyen megesik, hogy egy olyan váltó kerül a Stein úr Wertheim-kasszájába, amelyiken az a kéz írta az »elfogadót«, amelyik a »forgatót«.
Különben ez ellen nincs mentség: a szegénység útja ide vezet néha, de a könnyelműség útja majdnem mindég.
Tárcacikk ezeken a dolgokon nem segít, hanem a könnyelműség ellen a leghathatósabb szer a jó nevelés.
A szegénység ellen pedig… ejh, hát ki nem találja ki, a szegénység ellen mi a legjobb gyógyszer?
Én nem mondom meg, de idézem egy jó ismerősöm jeles szavait:
»Ha még egyszer születnék - mondá -, az lenne az első dolgom, hogy körülnézzek a szobában, van-e szüleimnek Wertheim-kasszája?«
A LEGRÚTABB LEÁNY
1882
Semmi sem volt komikusabb a népünnepélyen, mint az, hogy a kivégzendő ökröt a hadastyánok kísérték kivont karddal, mint valami generálist. A délceg veteránok, kiknek nevetséges hiúsága uniformisban lyukad ki, s kik nem szégyenlik magukat, vén ember létükre, gyerekes katonásdit játszani, valódi dicsőségére váltak, amelytől át vannak hatva, az osztrák szellemnek, amint kevélyen ott lépdeltek az országos ökör mellett, azon hitben, hogy ők a földkerekség legnagyobb daliái.
A veteránok mellett két oldalról tömérdek gyerek futott, nem tudván, az ökröt bámulják-e inkább, vagy a veteránokat?
De a gyermekek persze csak a kordonig jöhettek. Azontúl mindenki fizetni tartozik, csak az ökör és a veteránok nem.
Nagy zsibongás támadt a kordonnál az apró-cseprő népség között. Nem egy nézte nagy sóvárogva az elzárt tündérerdőt, mert a gyermekfantázia legalább is annak rajzolta a ligetet, amint zöld fái közül ki-kicsillant itt-ott egy címeres pózna, vagy valamely filagória.
Hej, de sok boglyas fejecskében kóválygott ez a gondolat: »Adnék most száz forintot negyven krajcárért!«
Hát amint ott zsinatolnak vala, akinek volt némi alaptőkéje, kiegészítvén azt a kabátgombok vagy a penecilus elárusításával, éppen arra ment egy előkelő rangú katona, kis fiát és leányát vezetve kezén két oldalról. Míg a tiszt megváltotta a jegyeket, a két úri gyerek (könnyen megmagyarázható rokonszenvből a kortársak iránt) a gyermek-raj közé vegyült.
- Hej, Pista! Biri! Merre vagytok? - kiáltá a tiszt a gyerekekre. - Micsoda dolog az, hogy elmaradoztok? mit csináltok ti ott az idegen gyerekek közt, mi?
- Nézzük őket - felelte a kis Biri szomorúan. - Nem tudnak bejönni szegények.
- Hát mért nem jönnek? - mondja a tiszt, talán csak azért, hogy mondjon valamit.
- Mert nincs papájuk! - felelte naivul Biri.
- Jaj, de ostoba vagy, kedveském - vágott közbe a szabadszájú Pista -, azért nem tudnak bejönni, mert pénzük nincs.
- Nos, hát vigyünk be kettőt - indítványozza hangosan a tiszt, s a nyolc hatost, melyet a jegyek árából visszakapott, odacsúsztatta a pénztárnok asztalára két piros jegyért.
Azzal az egyik jegyet odaadta Birinek, a másikat Pistának.
- Adjátok oda, amelyik gyereknek akarjátok.
A kis Birike egy kékruhás, gyönyörű arcú leánykához lépett, s annak az inggallérjába tette a piros jegyet, azután egészen kipirulva jött vissza apjához.
- Ej, ej - szólt az apjuk -, mindig csak a szépet keresitek. Ha a Gondviselés is ilyen lenne, mivé lennének a rútabbak. Nosza, Pista fiam, te meg azért is keresd ki az egész csoportban a legcsúnyább leányt s azt ajándékozd meg a jeggyel.
A szavak hangosan voltak mondva. A gyermekek közt halk moraj hallatszott. Egymásra néztek, szemük mintegy önkénytelenül kereste, hogy ki itt hát a legrútabb.
A vakmerő Pista behatolt a csoport közepébe. A gyermekek félénken húzódoztak tőle és mégis feszült érdeklődéssel lesték minden mozdulatát.
E pillanatban csörtettek oda a Nemzeti Színház ruháiba felöltözött tarka alakok lóháton, de a piros jegy sorsa annyira lekötötte a figyelmüket, hogy rá se hederítettek a páncélos lovagokra.
Pista végre megtalálta a legrútabb leánykát. Ott állt leghátul, piciny, összenyomott képe volt, az is ragyás. Apró, bizonytalan szemei szúrósan tévelyegtek szerteszét a tárgyakon. Alacsony homloka már is ráncos volt. Egyetlen rokonszenves vonás sem szépítette ezt az arcot.
Pista odanyújtotta neki a jegyet.
- Ez a piros billét a magáé - mondá Pista úr -, ezzel bemehet az ünnepélyre.
- A legcsúnyább, a legcsúnyább! - zsibongtak a kicsinyek, körültáncolva a billétes leányt! - Lakatos Mari a legcsúnyább!
Felkiáltások hallatszottak: »Éljen a legrútabb! Éljen Lakatos Mari!« Valamelyik ferencvárosi gyereknek eszébe jutott az »éljen« szónál: »Éljen báró Kemény!« Erre aztán szűnni nem akaró derültség támadt az emberpalánták között is. Lakatos Mari meg úgy megörült a piros jegy láttára, hogy mindjárt megszépült a saját mosolygásától. Mit bánta ő, ha ő a legcsúnyább is, csak lássa a nagy ünnepélyt közelről.
Én, aki tanúja voltam e kis epizódnak, elhatároztam, hogy mert a legszebb leányhoz ma hihetőleg nehezen fogok férhetni, hát megszerzem magamnak azt a mulatságot, hogy a legrútabbnak a sorsát fogom figyelemmel kísérni.
De sajnálatomra a kis Mari nem ment egyenesen be a ligetbe, hanem, mint társainak mondá, hazamegy megmondani az anyjának. Ott lakott anyja átellenben a százháznál. Utána mentem a gyereknek, de nem sokáig kellett mennem. Sorsa eldőlt útközben néhány lépésnyire.
Szemben egy borzas hajú fiú-gyermek jött bőgve, egy cserépfolytonossági hiányban szenvedő bögre fülét tartva kezében; a bögre oldala fehér volt a lecsurgott tejtől.
- Mi bajod, Gyuszi? - kérdi Lakatos Mari szelíden. - Ugyan már megint mi bajod?
- Eltörtem a bögrét, - liheg az, új strófát kezdve a siralmakban, miközben szaggatottan, szótagonkint folytatá: - Agyonver a majszterné… bizonyosan… bizonyosan.
- Szegény Gyuszi, szegény! - mondá Lakatos Mari. - Lássuk csak, hátha segíteni tudnék rajtad?
- Ne beszélj… - rebegé Gyuszi tágranyitott szemekkel.
- Egy billétem van, ha eladom valakinek… várj meg itt, Gyuszi, eladom, megveszik azt az urak.
A kis Mari visszafordult, de útját álltam.
- Megveszem én a billétet tőled - mondám.
- Igazán megveszi? Mit ad érte?
- Egy forintot!
- Szent atyám! Hisz az nagyon sok. Hátha nem jó pénz.
- Ne búsulj, lányom, itt van ni, hatosokban fizetem.
Örömteljesen szaladt vissza s karon fogva Gyuszit, lázas sietséggel mentek megvásárolni a szükséges tárgyakat, új bögrét és tejet.
- Látod, Gyuszi - mondá a kislány fennhéjázó hangon s némi fölénnyel. - Nem illik ám, ha azt kiabálod utánam, mint tegnap is tetted, hogy »csúnya« vagyok. Ez a pénz most nem lenne itt, s téged ugyancsak eldöngetne ma a majszterné, ha szebb volnék.
AZ ÁRULÓ RÓZSA
1882
A minap, hogy otthon voltam, észrevettem, hogy a kis húgom már egészen elcsukta a bábut a szekrény fenekére. Nini, hiszen már hosszú ruhát visel ez a gyerek… Sőt ami több, egy vendéget, egy idevaló fiatalembert találtam nálunk, akiről az öregem kérdezősködésemre azt felelte kurtán:
- Ilonkának valami ismerőse.
Micsoda, az én kis Ilonkám ismerőse ez? Valami ismerőse. No, no, hát már ennyire vagyunk?
Az ismerős szolid fiatalembernek látszott. Csinos is a szó szoros értelmében. Nekem nem volt ellene semmi kifogásom, Ilonkának még kevésbé sem… de mit hímezzem-hámozzam, szerelmes volt fülig szegény kicsike. Itt ismerkedtek meg a Margitszigeten a tavasszal.
Míg otthon időztem, Sándor (így nevezték) azalatt meg is kérte a húgom kezét. Atyám lehetőleg rezervált választ adott, s engem kért meg, hogy miután én is a fővárosban hivataloskodom, szerezzek magamnak lelkiismeretes információkat az ismeretlen »ismerős« felől.
Nos, ez bizonyára nem valami kedves megbízás, de mit nem tesz meg egy kedves kis húgocska jövendő boldogságáért az ember? A cél, ha valahol, itt lehetőleg szentesíti az eszközöket.
Többször meglátogattam fiatalemberemet otthon szállásán, nem foglalkozott semmivel, úgy vettem ki némely elejtett szavaiból, hogy valahol az ország déli részeiben földbirtoka van, annak a jövedelmeiből él, különben hideg, zárkózott jellemű volt. Bővebb szálat, amin elindulhattam volna, egyszer sem ejtett ki. Csak tapogatóznom lehetett s napok múlva sem írhattam egyebet haza az öregemnek, mint azt, hogy: semmit sem tudok.
Pedig közelgett már a terminus, amikorra a döntő választ ígérték meg neki az otthoniak.
Már le is mondtam a reményről, hogy valamit megtudhassak jelleme és körülményei felől, midőn tegnap véletlenül találkoztunk a Váci utcában.
Vidámabb volt a szokottnál, s barátságosan szorított velem kezet.
- Hova siet ön? - kérdé.
- Csak úgy céltalanul kóborgok - mondám mosolyogva. - Azaz a Széll-féle betörőket kergetem.
Ugyanis rendőrhivatalnok vagyok a központban s evégre küldött ki reggel a főnököm. De eszemágában sem volt.
Sándor gúnyosan mosolygott. Meg se apprehendáltam rá. Hiszen mirajtunk szabad mosolyogni mindenkinek.
A szögleten rózsákat árult egy szegény asszony. Egy szép »Marschall-Niel« volt köztük, megvettem egy hatosért. Az asszony nem tudott visszaadni a két hatosos pénzarabból, még egy rózsát vettem hát s megkínáltam vele Sándort.
A gomblyukába tűzte, s együtt sétáltunk a lakásom felé.
- Várjon meg, mondám, megkérdezem a házmestert: nincs-e levelem?
Beszaladtam, s csakugyan levelem volt otthonról és abban egy kisebb levél a Sándor számára. Az »igen« van benne, mint atyám írta.
Elhatároztam, hogy némi bevezetés mellett adom csak át: előbb meg fogom tréfálni.
Kart karba fűzve mentünk tovább a Hatvani utca felé.
A Haris-bazárban egy fiatal úr üdvözlé Sándort s tréfálózva fenyegette meg.
- Ej, ej, uram! Ön ruházkodik… úgy látom, ruházkodik…
S pajkosan mosolygott hozzá.
Sándor elpirult s kedvetlenül felelt, mikor kérdeztem:
- Nem vár ön valamit?
- Nem!
(Úgy látszik, nem szereti eléggé húgomat! - dörmögém magamban.)
E pillanatban az öreg pocakos Mayer, a vén uzsorás a Három dob-utcából, mellettünk termett, s megveregette a Sándor vállát, aztán vigyorogva mondá a rózsára tekintve:
- Falusi rózsa, nemde? Hehehe! Ez már ott termett ugye azon a bizonyos csallóközi négyszáz holdon?… hehehe.
(Hm! Éppen ennyi a húgom osztályrésze Csallóközben.)
Sándor mérges szemeket vetett az uzsorásra. Ostoba! dünnyögé a foga közül s úgy ott maradt állva, mikor már Mayer elment is, mintha odagyökereztek volna a lábai.
- Sapristi! - kiált rá egy ismeretes, futva járó zsurnaliszta, ki majdnem beleütődött Sándorba. - Az ember meg se látja önt ettől a nagy rózsától.
- Igen? - kérdé Sándor zavarral…
- Az ördögbe is, olyan ismerős… Honnan is, honnan is? Igen, igen, hiszen nem nehéz kitalálnom, bizonyosan a vén báróné keblén volt tegnap a páholyban… hogy egy kicsit indiszkrét legyek - persze kivételesen… igenis kivételesen.
Sándor tűkön állt s fészkelődött.
- Nos, a báróné jó falat, kedvesem. Megér egy főispánságot. Remélem, ön nem fogja »elrontani« a kedves mamát. Ön nem elégszik meg a puszta rózsákkal. A báróné rózsáira - nagy ráfizetés jár. Ezekre még a börzén is adnak.
Sándor kékült, halványodott. Eleget tudtam. A rózsa elárult mindent. Zsebembe nyúltam a balkezemmel, ott volt a szivartárcám és a kis levél Sándor számára. Önkénytelenül összemorzsoltam. Nem neki szól az már - ezentúl. Ez már nem parti többé.
Fölfedeztem benne a betörőt, aki húgom szívébe galádul behatolt.
Elég ez nekem egy napra. A Széll-féle betörőket hadd fedezze fel Zsarnay.
A KIRÁLY RUHÁI
1882
Ki tehet arról, hogy néha a krónikaírók is szórakozottak? Följegyzik a Mórus király esetét a bolondok, de elfelejtik odatenni, hogy őfelsége hova való volt. Most aztán odajutottam, hogy akármilyen apróra szedem is, ha nem akarják, hát még el se hiszik az én igaz történetemet.
Mindegy már, elmondom én mégis hűségesen…
Egy délután éppen az államügyeket végezte el Mórus király, azaz aláírt vagy hetven iratot. A minisztere elrecitálta neki éneklő hangon, mi van bennök; őfelsége behunyt szemekkel, nyugodtan méltóztatott végighallgatni az elodázhatlanul szükséges intézkedéseket, csupán ásított némelykor. Volt nehány kinevezés köztük, egy-két halálítélet s még egy sor csip-csup dolog; egy embert például elítéltek halálra, mert becsmérlőleg nyilatkozott az uralkodóról, mondván, hogy kevély és fölfuvalkodott, egy másik száműzetett, mert zsarnoknak merte mondani a legjobb szívű királyt. Mert minden király a legjobb szívű, míg a trónon ül.
- Készen vagyunk - mondá a miniszter, hóna alá csapva a testes iratnyalábot s mellényzsebébe csúsztatva az állampecsétet.
- Megállj még, Narcis - szólott a király. - Vedd ki csak azt a vasat a zsebedből s nyomd rá egy üres halálítéletre. Aztán hadd írjam én is alá.
- Üres halálítéletre, felség? - csodálkozék a miniszter.
- Nos, talán valami kifogásod van? Ej, Narcis, hiszen te eszembe akarod juttatni, hogy alkotmányos miniszterem vagy, hogy tudnod kell, mire nyomod rá a pecsétet, mely a te őrizetedre van bízva. Narcis, Narcis, kezdesz gyerekes lenni.
- Oh, oh, felség! Hova gondol, istenem? A legjobb királynak a leghívebb rabszolgája…
Mórus kegyesen megveregette az öreg Narcis váll-lapockáját, aztán átvette a kész iratot, aranyos köntöse belső zsebébe csúsztatván.
- Pedig megvan bennem a tántoríthatlan alkotmányos érzület, öreg. Istenemre, megvan bennem. Elmondom bizalmasan, mire kell.
- Királyok legdicsőbbike! - hajlongott Narcis.
- Egy szép asszonynak udvarlok, öreg, egy igen szép asszonynak. Az kérte tőlem ezt a szívességet. Egy halálítéletet kitöltetlenül. Bagatell! Beláthatod, hogy nem tagadhatom meg.
- Fölséged oly kegyes…
- Okos vagyok, Narcis. A szép asszonynak az a baja, hogy hatalma nincs, és hogy férje van. Én megadom neki a hatalmat s ő azzal megszabadítja magát a férjétől. Pszt, Narcis, valaki meg ne hallja… mert így lesz, azt gondolom.
- Nagyobb kéj ölelni, mint ölni - hízelgett Narcis.
- Úgy van, öreg! Elviszem neki azonnal az iratot. Mert a királyok kegye: nekik termő vetőmag. Jegyezd föl a birodalmi aranykönyvbe.
- Följegyzem, felség.
- Hát azt beírtad-e már, amit tegnap mondtam az új adókivetésről?
- Benne van, fölség.
- Hadd hallom, miképp hangzik!
A miniszter felütötte az aranykönyvet s elolvasta az utolsó sort:
»A jó király olyan, mint a kertész, gyakran nyesegeti az élőfákat.«
- Valóban igen csinos mondat - jegyzé meg elégülten Mórus, s fejére téve bogláros királyi fövegét, lement a palotája zárt kertjébe, mely a szent Nul partján volt, amerre nem szabad járni senkinek.
Amerre ment, mindenütt földig hajoltak előtte a szolgák és az udvari nemesek, akikkel a folyosókon találkozott: »Légy üdvöz, nagy Mórus király!«
Csillogó aranyos ruhája megvakítá a szemeket, kevély léptei megrengeték a földet. Még az ebek is söprődtek előle és a farkaikat csóválták a távolból.
A kertben természetesen a csalogány énekelt a szerelemről, mert a király is erről gondolkozott. A karcsú liliomok meghajoltak, a rózsa útjára hullatá szirmocskáit, az azaleák a fejükkel integettek s nevét suttogták. Már tudniillik nem az ő nevét, hanem a Florilláét, mert a bűbájos Florillához, a Narcis menyéhez sietett titokban a király. Lehajolt s bokrétát kötött a virágokból Florillának.
Bent a palotában pedig mindenki azon tanakodott, hogy vajon hova mehetett őfelsége.
- Sétálni a berkek közé!
Csak a miniszter súgta a fiának, Rognak:
- Valakinek a fejét vitte el valahova.
Rog pedig odakapott ijedten a saját fejéhez. Ott volt biz az hiánytalanul a maga helyén. Sőt, úgy érezte, hogy még tán nagyobb is - két szarvval.
Hirtelen így szólt egy csatlósnak, ki a kert bejáratát őrizte:
- Íme egy zacskó arany. Cseréljünk ruhát, s eressz a kertbe.
A csatlós fejvakarva ellenkezett.
- Nem tehetem; a király leütteti a fejemet, ha visszatér.
- Szamár vagy - mondá Rog. - A király csak akkor véteti fejedet, ha visszatér, én pedig most ütöm le, ha nem engedelmeskedel. Időt nyersz, meg egy zacskó aranyat.
A csatlós ráállt az előnyösebb ajánlatra, s a rég gyanakvó Rog beosont a kertbe, mindenütt a király nyomán haladva. A liliomok előtte is hajladoztak, a rózsa útjára hullatá szirmocskáit, az azaleák fejükkel integettek s neki is a Florilla nevét suttogták. Rog letaposta valamennyit.
Mórus királynak egy titkos ajtója volt a kertből, melyet kulcsával felnyitván, kilépett a Nul-partra s annak mentében haladott a fényes kéjlakok mellett. Ezek közt volt Rog villája is. A király építtette azt tavaly-nyáron s aztán nagy kegyesen odaajándékozta a hű vitéznek, Rognak. Hüm! Hát már tavaly be lehetett volna írni az aranykönyvbe, hogy a királyok kegyessége nekik jövedelmező vetőmag.
Rog mindenütt utána lopózott a királynak, ami könnyű volt, mert az nyitva hagyta maga után a kerti ajtót.
Mély csend volt a Nul partján, csak a habok locsogtak, lágyan, halkan: az esthomály sötét acélszínűre festette őket. Úgy nézett ki a csillámló Nul, mint egy óriási pallos-penge.
Mikor a Rog lakához ért a király, ezüst sípot fújt meg, háromszor, s annak hangjára fiatal hölgy jelent meg az erkélyen. Csak annyit mondok röviden, hogy a piktorok ránk megörökítve olyan szép fejet nem hagytak abból a korból, mint ez volt. Szinte fény támadt körülötte. Hát még a szemei hogy ragyogtak! Hosszú, dús szőke haja, amint aláhajolt az erkélyről, úgy nézett ki a sötétben, mint egy tejút. Egy fehér út, nem fent az égen, hanem mely levezet a pokolba.
- Te vagy, Florillám? - suttogá a király.
Rog egy bokorba húzódék, onnan hallgatta dobogó szívvel, mi fog történni. Pedig már tudta, mert sejtette.
- Én vagyok, királyom, én vagyok - csendült meg a Florilla dallamos hangja.
- Felmehetek hozzád, szép mennyországom?
- A király csak parancsol, minek kérdezzen?
- Férjedet udvari szolgálatra rendeltem - nevetett a király -, az meg nem lephet. Akár vissza se jő többé, Florilla, ha úgy kívánod. Itt az ítélet, elhoztam.
- A miniszteri pecséttel?
- Azzal, Florilla.
(Mégis nagy tuskó az az én apám - gondolá magában Rog.)
- Hozd fel, uram, egy óra múlva - suttogá Florilla. - Addig majd elaltatom a szolgáló-hölgyeimet.
Teljes egy óráig várakozni nagyon hosszú idő a királyoknak, kivált ha még szerelmesek.
Forró est volt ez, a föld langy párát lehelt ki, a szél nem mozdult, a Nulnak nem volt fodra, még ránca sem. Olajfák behullott virágkelyheiben pajkos méhek utaztak, ringatózva a szelíd vizen: nem okozott nekik a habverés hajótörést.
A király addig-addig nézte a csábító folyamot, míg megkívánta. S amit a király megkíván!…
Leült a partra egy bokor mellé, közel oda, hol Rog rejté el magát tépő gondolataival és zűrzavaros terveivel, lehúzta lábáról aranysarkantyús sárga csizmáit, levetette bíboros köntösét, narancsszínű gyémántgombos mellényét, leakasztá nyakáról az ezüst sípot, levetkőzött az utolsó ruhadarabig, s aranyos gúnyáit odahelyezte a puha fűbe.
Körülnézett a hatalmas úr. Nem látja senki. De ki is merne járni a tilosban, a szent Nul partján?
Csak a víz tükre volt szemtelen, hogy visszaadja alakját. Egy királyt meztelenen! Hahaha! Ugyan nevessetek neki, csintalan vízi tündérek!
Mórus megrestellte a saját alakját s hirtelen beleveté magát a habokba, azok helyet engedtek neki s lecsókolták róla a forróságot.
Pompásan érezte magát; a parti fákon fölkúszott virágindák szövevénye illatos falat képezett neki, lába alatt apró kavicsok csörögtek s a talpait csiklandozták. Mert a Nul kicsiny folyó s még azzal sem lett sokkal nagyobb, hogy a király teste benne volt.
Mikor aztán eleget fürdött, meg a pásztoróra homokja is kezdődött, kijött a partra felöltözködni. Sietve, dideregve tartott a hely felé, hol ruháit hagyta.
Eltévesztette a bokrot: nem az volt! Tovább futott: a másik bokor is csalóka. Visszafutott. Ott sincsen a királyi köntös. Szaladozott bokortól bokorig fogvacogva. Sehol semmi. Egész Nul partját összenyargalta, minden cserjét fölturkált. Nem volt már hidege, izzadság verte ki testét. Elkezdett ordítani:
- Hol a ruhám? Ki lopta el? Ember nem tehette! Hallod-e, föld, ha te nyelted el, kitépem minden fádat, minden füvedet országomban.
A földre vetette magát s keservesen zokogott. Majd fölugrott s dühösen fenyegette meg öklével a holdat.
- Világíts jobban, te ostoba mécs… mert összetöröm a gazdádat a templomokban!
Hanem a hold oda sem hederített neki, sőt inkább úgy tett, mint valami szemérmes szűz, betakarta arcát felhőfoszlányokkal.
Biz ott cseperegni kezdett az eső is s Mórust derekasan verte a fáról lecsepegő lucsok, nem hagyott rajta emberi ábrázatot. Végső kétségbeesésében arra határozta magát, visszamegy a palotájába ruhát venni. A nagy szégyen, persze, meglesz az őrök között, akik látják majd, de azokra nézve egy pompás ötlete kerekedett: nyomban lenyakaztatja őket, ne beszélhessék el senkinek. Mert hiába, ember a király is, s illik valamit adni a külső tisztességre.
Odafut a rejtekajtóhoz. Hasztalan remény. Az ajtó be volt zárva, pedig úgy emlékezett, mintha benne hagyta volna a kulcsot. Ej, tudja is ő már, mint csinált, s főleg, hogy mit fog csinálni…
Nemigen volt más mód, mint megkerülni az egész Nul folyam hosszában az elzárt várost s a déli főkapun nekiindulni, számtalan utcán és sikátoron át a palota nyílt bejáratának.
Futnia kellett, mert már virradni kezdett. Teremtő isten, milyen gúnydalokat csinálnak ebből, ha meglátják az alázatos jobbágyok! De szerencsére nem látta senki. Az utcák, melyeken lihegve futott őfelsége, még néptelenek valának. Embert nem látott sehol, csak egy alvót a székesegyház ajtajában. Egy vén koldus, Dim nevezetű, feküdt ott ócska daróccal letakarva.
A király megirigyelte és megrúgta.
- Add ide hamar azt a pokrócot - szólt parancsolón.
A fölriasztott koldus fölemelte mankóját és meglóbázta maga körül:
- Eltakarodj innen, mert végigütlek.
A király érezte, hogy ő a gyengébb, fogcsikorgatva rohant odább. Gazdátlan kutyák egész falkára szaporodva ugatták s vonítva futottak vele a királyi lak elé.
A külső palotaőr éppen arról álmodozék félszenderben a kapufélfához dőlve, hogy a király új, finomabb mundért szabatott a legénységnek s fölemelte a lénungot egy garassal, mert a valóságban mindig úgy történik, hogy komiszabb lesz a mundér s a lénungot leszállítják két garassal.
Egyszer csak a vállára üt hátulról valaki.
- Hophó! Ki vagy? Mit akarsz? Ejnye ni, hát ilyen lesz a mundér? - riadt fel a palotaőr és a szemeit kezdte dörzsölni.
- Eressz be - parancsolá a király lázas, izgatott hangon -, s add rám a köpenyedet.
Az őr tréfára vette a dolgot s úgy is tett, mintha nevetésre húzná szét a száját, de az, a történeti igazság kedvéért legyen megjegyezve, sehogy sem sikerült neki.
- Nincs egyéb kívánságod ugye? No, lássa az ember, még nem is olyan rossz élc tőled. Sajnálom, de a bevallott bolondokháza mégis másutt van.
- Parancsolom, azonnal engedelmeskedj! - sürgeté a király dühösen.
- Hogyisne? - mond a katona dárdát szegezve a szánandó alaknak, kinek lábai véreztek s haja csapadékban tapadt fejéhez.
- Hát nem ösmersz?
- Nem.
- Én a király vagyok.
- Vagy bizony futó bolond. Eredj! Ezer szerencséd, hogy nem vagyok ébren, mert úgy elvernélek a király nevében, hogy ő sem venné le rólad.
Mórus a szép szóhoz folyamodott. Hallotta ő azt, hogy ez használni szokott a jobbágyoknál.
- Hallgass meg, derék vitéz. Fürödni voltam este a Nul vizében, ruháimat azalatt ellopta valaki! Az egy élő istenre esküszöm, én vagyok Mórus király.
- Bolond beszéd - mondá a katona. - A király odafönn van és most alszik. Az éjjel személyesen adott át egy sürgős kivégzési parancsot a pajtásomnak, az aztán el is vitte. De most már pusztulj a rögeszméddel…
Mórus lankadtan, kimerülve tántorgott szorosan meglapulva a falak mellett a szeretője palotájához, ott kopogtat be s onnan küld majd oda csatlóst ruháért. Ajkain iszonyú szitkok keltek. Porrá fogja égetni az egész várost, mihelyt… mihelyt…
Itt aztán megakadt gondolata.
…Mihelyt köntösét fölveheti.
A köntösét? Hogyan? Onnan kezdődnék tehát a király?
Dim jött vele szembe. Már fölkelt a vén semmirekellő és a pálinkamérések kinyitását leste.
- Add ide, kérlek, darócodat - szólítá meg fátyolozott hangon a király.
Dim arisztokratikusan lenéző pillantást vetett rá.
- Ahá! Nem vagyunk már olyan hetykék, mint előbb. Nos, hol ittad el a ruháidat? Ki vetkőztetett le így? Szégyen, gyalázat ezektől a gaz korcsmárosoktól. Ha én volték a király, fölakasztanám valamennyit.
- Föl fogom akasztatni - hörgé Mórus -, csak add ide a darócot.
- Micsoda? Föl akarod akasztatni a csalfa kópékat? Hát ki vagy te?
- Maga a király.
Dim csodálkozva nézte végig.
- Nem láttad arcomat a pénzekre verve?
- Nekem nem jut a király pénzeiből! - szólt a koldus s odaadta felső takaróját a királynak.
Most aztán bátrabban mehetett a Rog-kastélyhoz. A kora reggel dacára is sok nép állott a kapu előtt, mintha várnának valamire. Suttogva beszélgettek. A király fölismerte köztük néhány bizalmasabb udvari nemesét, de azok éppen nem ösmerték meg s félreállottak előle, nehogy a daróc finom ruháikhoz érjen.
A király odalépett a kapuhoz, s öklével megdöngeté.
- Nyissátok ki.
- Nem lehet.
- Én parancsolom, a király.
A kapus elröhögte magát.
- Szegény elmeháborodott ember.
Mórus kétségbeesett arccal, esdő hangon fordult a tömeghez.
- De hát nem ösmertek rám? Jó emberek, kedves jobbágyaim, nézzetek meg s mondjátok, nemde én vagyok az uralkodó.
A nézők arcán szánó mosoly a felelet.
- Te Kabul, kinek csak a múlt héten ajándékoztam egy jószágot, mit hallgatsz, hiszen ösmersz? S te Niles, kit a porból emeltem magasra, ki palástomat szoktad fogni az udvari miséken, te is megtagadsz engem?
De sem Kabul, sem Niles rá nem ismertek a királyra.
- Hálátlanok! - dühöngött. - Hol van az úrnő? Hol van Florilla? Ő meg fog ismerni engem!
E pillanatban egy királyi herold lépett ki a kapun magasra emelt dárdával, melyre női fej volt rászúrva.
- Itt van Florilla!
Ott volt, ő volt, - hanem már ez sem fog ráismerni. Hallgat ez már örökre. Pedig még rajta van a korona is azon a szép főn, a hosszú, aranyos haj, mely körülcsapkodja a szélben egész végig a dárda nyelét.
A nép ujjongott, a király fájdalmasan fölordított.
- Ki merte ezt cselekedni?
Senki sem felelt neki, de azért megtudhatta. A herold fölolvasta az ítéletet, majd kiszögezte a kapura, hogy a nép lássa a hiteles királyi aláírást és a miniszteri pecsétet. Minden a törvény szerint végeztetett.
Mórus megsemmisülve rogyott össze s kezét halántékára tapasztva, félőrülten motyogá:
»Talán mégsem, mégsem én vagyok Mórus király?…«
A tömeg nőttön-nőtt, úri lovagok, hölgyek jöttek megbámulni még utoljára a gyönyörű levágott főt, melyet már nem vesz ölébe senki többé, melyet nem kell sem irigyelni, sem megsüvegelni ezentúl.
A koldus is eljött a látványossághoz. Azok, akiknek a király adott valamit, nem törődtek vele, ennek az egynek, aki neki adott, köze volt hozzá, megszólította:
- Gyere el innen, jó ember, mert agyonlökdösnek itt a nagy urak s még összetépik a darócodat, amit adtam.
Kezén fogta és elvezette. Az hagyott magával tenni mindent. Nem volt már semmi akarata.
Csak a nagy piacon csillogott fel szeme még egyszer; Narcist, a miniszterét látta egy utcasarkon, amint egy iratcsomóval a hóna alatt a reggeli audienciára siet.
Utána iramodott és nyakába vetette magát örvendezve:
- Narcis, Narcis, kedves öregem! Jó, hogy megláttalak.
A miniszter felháborodva lökte őt el magától.
- Micsoda szemtelenség ez, he?
- Hogyan? nem ösmersz? Te sem? Hát csakugyan nem én vagyok a király?
- Nem ám - mondja nevetve a miniszter -, hanem a hangját jól utánoznád, fickó, ha nem volnál annyira elrekedve.
S ezzel, a találkozás emlékeül, kedélyesen végighúzott rajta az aranygombos nádbotjával, melyet ötvenedik születésnapjára kapott ajándékba a királytól.
És a világon a legderültebb hangulatban tartott a rezidenciának: a szolgák tisztelegve tártak előtte ajtókat egész a legbelső termekig, honnan, amint négy rétbe görnyedve várná a legmagasabb ajtónyílást, eléje lépett - Rog.
Rog alkalmasint mindent elmondott neki, miképp leste ki a király találkozását, párbeszédét Florillával és miképp ment be aztán a levetkőzött király ruháiban a palotába, Florilla nevét írva be a kész ítéletbe. - Rog, mondom, alkalmasint mindent elbeszélt - mert a vén Narcis azon nyomba bejegyezte a birodalmi aranykönyvbe ritkítva:
»Sámsonnak a hajában vala az ő ereje; a királyoké ellenben a cifra ruházatjukban vagyon.«
…Hogy aztán mi történt, följegyezték a krónikások, de én nem beszélem el, - mert azt a többit már én sem hiszem.
ÚTI KALANDOK SZEZONJA
1882
Nyáron tudvalevőleg minden ember kéjutazik, sokszor még az is, akinek nem akaródzik, s csupán azért, mert ez divat. Nem is az a divat, hogy elmenjen valahova, hanem csak az, hogy otthon ne legyen.
A gazdagabbja elmegy Svájcba, Tirolba, Svéciába, ki-ki a saját gusztusa szerint, a szegényebb emberek, ha hegyet akarnak látni, nem is fárasztják magukat tovább, hanem átrándulnak Erdélybe, s meg is látszik aztán úgy ősz elején ez utazásuk nyoma mindenfelé - a lapokban.
Jönnek az úti kalandok, pakktáska-történetek, miket gombamódra szaporítanak a Kisselákok, mindenféle régi turista-adomákat tálalva elénk.
Különben valahányszor idegen országról beszél el valaki valamit, önkéntelenül is feltámad bennem a nagymagyarországi ember hányavetisége, hogy: No hát, ugyan még ez is eset? Történnek ám velünk itthon sokkal különb úti kalandok, mint Svájcban.
A SZÓRAKOZOTT SÓGOR
Egyszer például jogász koromban a sógorom, akit értem küldtek, hogy hazavigyen - adósságom kifizetése után (ez a clausula minden hazavitelhez hozzá volt nőve), - útközben éjjel sürgős táviratot kapott valahonnan s azonnal útra kelt rendkívül fontos ügyben, hogy valahogy el ne késsék a gyorsvonatról: őrült sietséggel csomagolta össze holmiját s roppant szórakozott ember lévén, elfelejtette, hogy egyetlen garasom sincs, elutazott, rámhagyva a vendéglői szoba kifizetését.
Én persze, mint minden jogász, hazafelé pakktáska nélkül utaztam s nem számíthattam hitelre, midőn korán reggel fölébredve, zűrzavarosan emlékezni kezdtem, mi történt, s egyedül találtam magam egy ismeretlen falusi vendéglőben.
No, hát mármost mi az ördögöt csináljak? Szegény szórakozott sógorom persze azt hitte, hogy pénzem van, mert szavaira, midőn felköltött, bejelentvén más irányban szükségessé vált hirteleni elutazását, álmosan morogtam valamit, de pénzt nem kértem.
Mindegy, isten neki, majd csak kivágom magam valahogy. Megrántám a csengettyűt; bejön a kellner.
- Hozza be a ruhámat! - parancsolom.
- Miféle ruhát? - mondá ő.
- Hát az én ruhámat. De nehéz felfogása van, barátom.
- Nem vittem ám én ki egy szálat sem.
- Micsoda? - kiáltám rémülten. - Hát hova lett?
Nézem köröskörül, székeken, fogason, az almáriomban, az ágy alatt, nem volt sehol, sehol.
Most már az én felfogásom lett nehéz.
Végre is a kellner találta el az igazat, hogy alkalmasint szórakozott sógorom csomagolta be hirtelen a cipőimmel együtt a saját ruhái közé.
A TOLVAJ-GOMBOK
Mikor a székesfehérvári kiállítás volt, együtt utaztam tekintetes Ujlaki Miklós úrral, a kiállítást megnézni.
Ujlaki Miklós úr pénztárnok egy kis vidéki városban.
Régi jó patriótám. Ösmerem kívül-belül. Derék fiú az öreg, csak hiú egy kicsit.
Azt mondja: Ujlaki herceg ivadéka. Otthon úgy hívják tréfából, hogy »kegyelmes úr«. Egészen megszokta ezt a nevet. Ha valamikor miniszter lesz belőle, már nem is fog elpirulni.
Hát a kegyelmes úrral mentem; a tömött budai indóházból indultunk. Irtóztató tömeg zsibongott, alig fértünk be a vagonokba.
Ujlaki kivette ezüst klepszidra óráját, amint elhelyezkedett, s így szólt, megnézvén az időt:
- A vasúti szerint igazítom. Ámbár ilyen órája, mint ez, még sohase volt a vasútnak.
- Talán a bosnyák bán Ujlakié volt.
- Hm! Meglehet… Én az apámtól örököltem.
Ezzel nyugodtan mentünk Fehérvár felé, egyéb bajunk nem történt, mint hogy a pakktáskája egy heves rázkódás következtében lefordult a horgolt polcról s ráesett az alatta ülő budai ember cilinder-kalapjára, benyomván azt egészen a fülére s palacsintává lapítván.
- Krucifix! - ordítá a német.
- Nix krucifix! Ich bin Ujlaki de eadem.
Olyan vészjósló hangon mondá ezt, hogy a német elnyelte a mondókáját s nyugodtan leült s olyan fájdalmas arccal simogatta, ajnározgatta a tönkretett jószágot, mint ahogy egy eleven kis babát szokás, ha azt nyöszörgi, hogy »bibi«.
Fehérváron kiszálltunk s a vendéglő felé vettük utunkat, midőn rákiált Ujlakira egy kofa a piacon:
- Mindjárt elveszti az óráját, teensuram.
Ujlaki ijedten nézett a mellényzsebére. De hát ott volt a híres ezüstóra. Megbolondult az a vénasszony?
Egy utcakanyarodásnál azonban a következő párbeszédet hallom a hátunk mögött. Hátranéztem. Két paraszt jött utánunk; az beszélgetett.
- Ez bizonyosan az őfensége, komám…
- Mármint József főherceg? Lehetetlen. Hiszen nem olyan potrohos ember az!
- Márpedig mégis ő!
- Miről ismer rá kend?
- Ejnye, de gyenge szeme van, komámuram. Hát nem látja az aranyórát, amint lefityeg a háta közepén?
Tudvalévő dolog, hogy ezt csak egy herceg teheti, miszerint hátul is aranyórát viseljen, s nyilván azért, hogy valami becsületes szegény ember annál könnyebben ellophassa.
Figyelmes lettem a párbeszédre, s megnézem hátulról Ujlaki bácsit, hát csakugyan ott fityeg az aranyóra aranyláncon, fekete gérokkja két hátulsó gombjára akasztva…
Szegény Miklós bácsiban elhűlt a vér. - »Szent isten, hol loptam, kitől loptam?« dadogta tűnődve. »Vagy, hogy talán mégis én vagyok József főherceg…«
Nem ő volt József főherceg - hanem az óra úgy kerülhetett a kabátjára, hogy mikor a budai indóházban a nagy tolongásban lehajolt a pakktáskájáért, fölemelkedőben ráakadt valakiről a kabátja gombjára s láncostul, mindenestül kirántotta akaratlanul…
Ezt tessék utána csinálni a svájci turistáknak.
A SZÍNÉSZ NEJE
(Nagyvárosi történet)
1882
Kamilla bárónét meghódította a daliás színész. Minden este, ha ő játszott, a báróné elment a színházba, sápadtan, remegve könnyes szemmel nézte őt és idegesen szorongatta kezével a páholy bársony kárpitját.
De a színész csakugyan elbűvölő és nagyszerű volt; a nők bámulták legyezőik mögül, ha hatalmasan csengő szava felhangzott akár a harag, vagy a féltékenység hangján a szerelmi párbeszédekben. Ilyenkor megremegteté a kéjtől rezgő szíveket, s ha lelkes taglejtéssel beszélt az erényről és a becsületről, minden férfiú tapsolt neki, bizonyos büszkeséget, jóságot érezvén ki-ki magában felébredni.
Beszéltek több grófnőről és bárónőről, kik hírbe kevertették magukat a színész miatt, és különösen két grófnőről, akik egymást - arculütötték, mivel féltékenyek voltak egymásra. Mindegyik azt hitte, hogy a másikra mosolyog a színész.
Ezt mind tudta Kamilla báróné. Azt is tudta, hogy a színész nős, és hogy fiatal és erényes neje visszavonulva él, meglehet szomorúan, de mindenesetre belenyugodva sorsába.
*
Tihamérnak hízelgett a báróné szerelme, mert e hölgy sokkal fiatalabb és szebb volt, mint a többi magasrangú nő, kik a színház házmesterétől küldöztetik neki az epedő leveleket. Mikor a báróné beleegyezett, hogy Tihamér őt meglátogathassa, azt hitte, hogy ez csakugyan szerelmes levél.
Szép viszony volna ez, telve titokzatossággal; nem sokkal az előadás vége előtt a nő hazament s pár pillanat múlva a palota kertjének kis kapuján beeresztette Tihamért a megbízható szobaleány és fölvezette a boudoirba, hol már tálalva volt a vacsora.
Pompásan folyt a dolog. A vacsora alatt maga Kamilla szolgált s ivott a színész poharából. Azután térdeire ült, elbűvölve a kedvesnek csengő hangjától. Az órák gyorsan teltek turbékolás között.
Így tartott ez egy hónapig. A báróné, ki jól tudta, hogy a szerelem gyorsabban repül el a pillangónál, csodálkozott, hogy múlik hét hét után anélkül, hogy Tihamérnak csak eszébe jutott volna újabb hódítás. De hát tudta jól, hogy ő a legszebb a főváros szépei közt. Mért szeretett volna meg hát mást a színész?
*
Egy nap, midőn éppen öltözködött, egy névjegyet hozott be szobaleánya. Egy ismeretlen hölgy kívánt vele beszélni. A névjegyen Tihamér nejének neve állt finom betűkkel.
Kamilla elhalványult.
- Bebocsátotta azt a nőt a kis szalonba? - kérdé.
- Igen, báróné.
- Jól van, mondja meg, hogy öt perc múlva ott leszek.
Remegve végzé be öltözködését. Egészen megfeledkezett e kiállhatatlan, de mindamellett törvényes vetélytársnő létéről. Mit akar? Mindenesetre botrányt. Talán odaveti magát lábaihoz és visszakéri férjét. Pisztoly és vitriol jutottak eszébe, s már látta magát véresen eltorzítva!
De mivel bátor volt, felkiáltott: »Isten neki!« S belépett a szobába, hol Tihamérné várta.
A nő nem volt olyan ijesztő! Egészen fiatal, kedves, szőke, szende kék szemekkel, szerényen öltözve minden hivalkodás nélkül; egykedvűen maradt ülve; egész lényéből ártatlan báj és nyugodtság sugárzott. Ettől a gyermektől nem volt mit félnie.
- Szeretném tudni, asszonyom - mondá a báróné bizonyos méltósággal -, hogy mily véletlennek köszönhetem látogatását?
- Bárónő, ön egy hónap óta férjemnek szeretője! - mondá hidegen Tihamér felesége.
A bárónő tiltakozólag emelte föl jobb kezét.
- Ön hazudik! - kiáltá elfojtott hangon a báróné - féltékenysége elfelejteti önnel, hogy kivel beszél és…
- Féltékenységem? - szakítá őt félbe a fiatal asszony, bámulva emelve fel nagy szemeit. - Mi nem értjük egymást, asszonyom. Nem féltékenységről van szó: ön jól tudja, báróné, mért bátorkodtam zavarni.
- Nem értem…
- Minden hónapban számolok, rendesen vezetem könyvemet, és ha meg akarja nézni, láthatja, hogy lelkiismeretesen számoltam…
- Micsoda könyvről beszél? - Mivel tartozom én?
- Férjem egy hónapban tízszer vacsorált itt - felelt a fiatal asszony nyugodtan, - s így ön tízezer forinttal tartozik nekünk.
- Tízezer forinttal? - hebegé ijedten a báróné.
- Igen, tízezer forint, ezer forint egy estére, ez nálunk a rendes ár. Oh, Tihaméromnak sok megrendelése van, és könyveink mindig rendben vannak. De ha van valami kifogása, én bízom becsületességében, amint ön is bízhatik az enyémben: kellemetlenül esnék, ha többet kérnék, mint amivel tartozik.
- Nem, nem, asszonyom, a számítás helyes - felelt a báróné megvetőleg -; mindjárt hozom a pénzt.
Eltávozott, de pár pillanat múlva visszajött egy csomag bankjeggyel kezében, melyet odaadott a színész nejének. S egyszerre kacajban tört ki.
- Vallja meg, kedves asszonyom, nemde ez a szemtelenség netovábbja?
- Miért? - kérdé a jámbor kis teremtés - nem igazságos-e az, hogy a magasrangú hölgyek jól megfizessék a kitűnőségeket? Innen mindjárt X… hercegnőhöz megyek, ki nekünk ötezer forinttal tartozik.
A báróné pamlagra omlott, s idegesen nevetett. S midőn a látogató ártatlan arcot vágva távozni akart, így szólt hozzá:
- Bocsásson meg, asszonyom, még egy kérdést. Ön, ki oly kedves és fiatal, vajon ön szereti-e férjét?
- Báróné - felelt mosolyogva Tihamér felesége -, nem tudja ön, hogy a kereskedő nem szokott saját portékájával élni?
A KISHIRDETÉSEK
1882
Egy nyári délután kopogtak szerkesztőségi ajtónkon.
- Szabad - mondá kollégám, ki velem együtt minden ajtónyílásra meg szokott rezzenni, s kivel, mint igazi gentlemanekhez illő, fogadásunk van, hogy ha az ő hitelezője jön: akkor ő kap tőlem kárpótlásul egy hatost, ha pedig az enyém jön: én kapok tőle egy hatost. Ez a mi nemes szórakozásunk munka közben.
S azonkívül még arra is jó, hogy valódi szenvedéllyel várjuk hitelezőinket s igen örülünk látásuknak.
A dolog nem kerül sokba, a differencia rendesen igen csekély. S hol én nyerek, hol ő. Felette ajánlatos kockázási mód ez, kivált - családos embereknek, kiknek gazdálkodni kell.
Az ajtó megnyílt, s ez egyszer nem hitelező jött, hanem egy régi jó ismerős, Bodzai Mihályt, az államvasutak egy kiválóbb hivatalnoka, akinek azonkívül egy kis birtoka is van Trencsén megyében. Nekem különben kedves patriótám, s igen derék és jószívű embernek ismerik mindenütt.
- Szervusz, Miska! - kiáltám vidáman. - Hol jársz itt, ahol a madár se jár?
A vidám hang nem volt ínyére, mintha visszahökkent volna előle, s a hajdan oly víg fiú melancholikus hangon viszonzá:
- Téged kereslek. - S azután erőtetve tette hozzá lassan: - Egy ügyben…
- Milyen ügyben?
- Egy kis szívességre akarlak kérni - szólt szomorúan, miközben kerek fekete kalapját szórakozottan forgatta kezében.
Pillantásom odaesett. Fekete fátyol volt rajta. Igen, igen, kezdtem visszaemlékezni. Hiszen lapunkban is meg volt írva, hogy elveszté nejét, született Csipkés Antóniát. Derék fiatal asszony volt. Lám, lám, milyen feledékeny vagyok. Pedig éppen magam írtam róla a négy sornyi kis nekrológot.
Miska észrevette rajtam, hogy mit nézegetek, s megbökve kalapját, lassan suttogá:
- Éppen ez az…
Hagytam őt tovább beszélni.
- Szeretném, ha meglenne a kislányomnak…
Egy szót sem értettem belőle.
- A kislányomnak - ismétlé -, ha majd megnő szegény… egyéb emléke úgyse marad… róla…
Elgondolkozni látszott kissé, szemei az ablakra meredtek (künn nagy csöppekben hullott az eső), mintha a szürke mennybolton nézegetne nagy figyelmesen valamit.
- Hadd olvassa el a lapokat. Ereklye lesz az neki, ereklye…
- Igen, tudom, te a lapot akarod, mely szegény megboldogult…
A fejével bólintott s jelentőségteljesen mondá:
- Csodálatos, a lap pontosan jár mindig, csak éppen azt az egy számot nem kaptam meg.
- A posták, barátom - daráltam az obligát kifogásokat - …az expeditorok. Átkozott nép… No, semmi, azonnal kikeresem. Richtig, mikor is történt az a szomorú eset?
Csodálkozva emelte rám nagy kék szemeit, hogy hát csakugyan nem tudom azt a napot, mintha lehetetlen lenne, hogy ne tudnám. Hiszen tudnia kell azt mindenkinek… mindenkinek a világon, hogy ő meghalt s hogy mikor halt meg.
- Tegnapelőtt múlt egy esztendeje… Szeptember 20-án, éppen ilyen idő volt, délelőtt kilenc órakor.
- Tyüh, hát annyi ideje már annak? Nem hittem volna. Nekem úgy rémlett, hogy két, legfeljebb három hónapja. Ez már egy kis baj.
- Nagy baj az nekem!
- Hiszen nem azt értem, hanem hogy a tavalyi számokat már nehezen találhatjuk meg, elhányódtak. A kiadóhivatalban még meglehet…
Arca aggódóvá vált:
- Vigasztalhatlan lennék e szám miatt. Szeptember 21.
- Megpróbáljuk, Miska. Gyere le velem a kiadóhivatalba. Ott felturkáljuk a makulatúrát.
Lejött velem s várt ott, míg én keresgéltem a betűkazal felé hajolva. Egymás után repültek el előttem az elfelejtett események. Orosz cár borzasztó halála… (Hm! ma már az újat koronázzák), egy mérges cikk Szende ellen (szegény Szende, te is hol vagy már).
A kiadóhivatal emberei ránk se hederítettek. Mély csend uralkodik ott; csak a tollak percegése hallik. Az üzletemberek sohase beszélgetnek egymás közt. Minek, azt mondják, ingyen?
Kezeik között sorba járnak a piros picike papirosok; ahány papiros, annyi ember, amiket aztán beiktatnak, kétfelé vágnak, a tartalmatlan részüket különválasztják az értékestől s ez utóbbit becserélik pénzre a postán. Itt nincs különbség, egyik olyan ember, mint a másik; azaz, hogy itt is többre becsültetnek az öregebbek: a féléves már tekintély, az egész éves pedig már igazi szenzációt csinál. No, de a negyedévesek is többet érnek, mint az egy hónapos csecsemők, kik már nyomtatott címszalagot se kapnak, mert ezeket könnyen elviszi mindenféle apró járvány.
Amint ott keresgélünk, egyszerre megnyílik az ajtó s egy gyönyörű fiatal nőcske lép be, félénken és zavarral.
Szegényes, kopott ruhák vannak rajta, de feltűnő tiszták és takarosak. Karjaiba két kis leányka csimpeszkedik, kiket maga előtt ereszt be, megigazítván az ajtónál kis batiszt kendőiket s egypár ügyes rántással szoknyácskáikat is.
A hivatalnokok a világért sem pillantanak fel könyveikből.
De én hátulról is megéreztem a szép fiatalasszony jöttét. Hiszen mintha a napsugárból is belopózott volna egy darab, dacára, hogy - a nap nem süt odakünn…
- Mi tetszik, kérem? - szólt az egyik hivatalnok, fel sem pillantva. - Apropó - mondja aztán társához fordulva -, nézze meg ön, Szeged hány lélek?
- Megnéztem már. Hetvennégy. Az egyik tiszteletbeli. (Mármint tiszteletbeli lélek, mert ingyen kapja a lapot.)
- Elég. Hát a trafikok?
- Bagatell…
- Írni kell nekik. Vagy igen. Mi tetszik, asszonyom?
- Hirdetni szeretnék - felelé halkan, de mégis dallamos, rokonszenves hangon.
- Igen? Szolgálatjára.
S egy üzleti mosolygás jelenik meg a hivatalnok arcán. Ez a mosoly mindig a »bevétel« rovatához tartozik, a kiadási rovathoz másik van: savanyúbb valamivel, - de igazabb.
- Miféle hirdetés tetszik, kérem? Mert többféle van…
- Az apróhirdetések közé…
- Ah, talán kegyed a szép Solitaire? Vagy talán… bocsánat asszonyom… kegyed »mosolygó démon«.
- Oh, nem, nem… - rebegi fülig pirulva - nem olyan… nem az, hanem…
Torkán akadt a szó s szemét hirtelen behunyva - kezével a picinyekre mutatott.
- Ezekből szeretnék elhelyezni egyet!
A hivatalnok közönyösen jártatta végig tekintetét a két gyönyörű leánykán s azután ásítozva kérdé:
- Hogyan? Ezekből?
- Nos igen, uram, - szólt most a nő s hangja szomorú, bánatos lett. (A tartásban is volt valami végtelenül kellemetes előkelőség.) - Ha akadna valaki, aki örökbe fogadná az egyiket…
Szendén lesütötte szemeit s elhallgatott.
- Tehát örökbe fogadás? Azonnal megfogalmazom, asszonyom.
Az én Mihályom ott állott, karjait összefonva mellén s úgy elnézte azt a szegény, bánatos asszonyt, hogy majdnem elnyelte a tekintetével. Hát még a gyerekeket, akik a mamájuk szoknyájába fogództak, s egymásra nevetgéltek, amint hol az egyik, hol a másik elbújt a szoknya mögött, s egy kukkanás jobbra, egy balra… újra találkoztak szemecskéik, s mosoly lett a vége.
…Neki is van egy ilyen kis árvája odahaza!…
- Kegyedéi a gyermekek, asszonyom?
- Oh igen, enyimek ők… de szükséget szenvednek mellettem. Keresetem igen csekély… nem elég kettőjüknek, az egyiktől megválok, uram… kénytelen vagyok megválni, nem magamért, hanem őérte.
Könnycseppek gördültek le finom, nemes arcán.
- Készen vagyunk, asszonyom. Hányszor adassam a kishirdetést? S hova küldjem a beérkezett leveleket…
- Nagy Mária vagyok. Lakom a Király utca * szám alatt. Hogy hányszor kívánom hirdettetni, az attól függ, uram…
Az én Mihály barátom e pillanatban odalépett az asszony elé, sápadt arca egészen ki volt pirulva.
- Semmitől sem függ, asszonyom. Én azonnal elvállalom az egyik gyermekét.
Mária csodálkozó szemeket vetett rá s a könnyein keresztül mosolyogni iparkodott.
- Atyja leszek neki, asszonyom - folytatá mindig nagyobb hévvel. - Magamnak is van egy ilyen leánykám, ketten ellesznek együtt, játszani fognak, sohasem unják meg magukat.
- Köszönöm, uram, köszönöm - suttogá halkan -, de meg fogja engedni…
- Mit, asszonyom?
- Hogy ez hamar van egy kicsit… hogy megzavar… hogy… nem is tudom, uram, mit beszélek.
- Bátran rám bízhatja a gyermeket, asszonyom. Én Bodzai Mihály vagyok, hivatalnok s másképp is jó módban, csinos mezei birtokom van… a gyermeknek jövője biztos.
- Valódi szerencse - selypíté a kiadóhivatali főmoly. - Nagy szerencse, átkozottul nagy szerencse van ezekben a kishirdetésekben…
Azután magában dörmögte:
- Csak nekem nem használnak már semmit! Mert én nélkülök házasodtam, s ezen az úton elválni lehetetlen. Igenis, igenis, a kishirdetéseknek összekötő ereje vagyon, de elválasztó nincs. Arra találnánk már ki valamit! Átkozottul meg lehetne vele gazdagodni.
- Nos, asszonyom - mondá Bodzai a zavarban levő anyának. - Melyik tehát enyém a kettő közül?
- Akármelyik - felelt az fojtott hangon.
Bodzai lehajolt a kisebbikhez. Anikónak hítták, megsimogatta fejecskéjét.
- Maga jön el a bácsival, mi?
Anikó kedves kis arcán egy grimaszt csinált, aztán félénken simult, úgyszólván tapadt anyjához. A nagyobbik, a Mariska is húzódozott.
Az anya hol az egyiket nézte, hol a másikat habozva, keze, mellyel az ő kezecskéiket fogta, forró volt és reszketett.
- Nos, asszonyom, határozza el magát.
- Vigye el ezt - szólt tompán, Anikóra mutatva.
Bodzai megfogta a leánykát a kezénél.
- Jöjjön no, édes picike… Cukrot veszek magának.
- Kell is nekem a maga cukorja… - felelé durcásan -, egye meg!
- De bábut is veszek ám.
Ez aztán olyan argumentum volt, aminek nem lehetett ellentállni. Anikó elment a bácsihoz.
Az anya felsikoltott.
- Hát itt hagysz? Nem, nem… nem engedhetem. Nem adom, nem adom…
Mély zokogásban tört ki, melle zihált, a gyermekeket szívére szorította.
- Egyiket sem adom… egyiket sem… Menjen ön el… távozzék kérem.
Mihály meghatva nézte az anyai szeretet legnemesebb küzdelmében.
- Csendesedjék, asszonyom… és ne kergessen el. Hátha találnánk mégis módot. Én özvegyember vagyok… gondolja meg, hátha kegyed maga is eljöhetne a gyerekekkel, aztán együtt lehetnénk valamennyien… hátha meg tudna szeretni engem.
A szép fiatalasszony megtörölte könnyeit s félénken rebegé:
- Oh, uram… ön igazán különös egy ember.
S tekintetében olyan végtelen gyöngédség volt, hogy Mihály égni érezte azt az arcán, minden tagján, mintha ezer hangya mászkálna rajta…
Sokáig nézték egymást némán, hallgatagon. A mély csendbe csak az érzéketlen irodai írnokok tollának percegése vegyült, s csak a hivatalnok száraz, hideg hangja zavarta meg végre:
- Hát lesz hirdetés, vagy nem lesz… mert az idő drága, kérem alásan?
- Lesz - mondá Bodzai Mihály. - Mégpedig nagy hirdetés. Írja ki kérem, hogy: »Nagy Mária asszony és Bodzai Mihály jegyesek.«
…A szentnek se hinném el ezt a különös történetet, ha nem a szemem láttára történik, szórul szóra.
AZ ELSŐ FOG
1882
Az első fog, amelyik kinő…
A kicsike nagyon nyugtalan, homloka forró, lázai vannak. Lábacskáival erősen rugdalódzik, sokat sír és keveset eszik. Csúnya grimaszokat vág a mamára, a dajkának még a képét is megkarmolja, semmivel se lehet kedvében járni. Istenem, valami baja van!
Aggódva állják körül picike ágyacskáját. A dada édes, megolvasztó hangon zsongja az altató dalokat, de azok se hoznak álmot a szempillákra. Szórakozott, oda sem hallgat; hiában hangzik:
»Arra szaladt egy egér, kis egér.«
Hiába tanítják a pacsi-ra, amin mindig nevetett ezelőtt, hogy »keresztül-kasul, könyököm, szúrom pacs…« - semmi sem hozza vissza mosolyát, vidámságát.
Oda van, beteg lett. Az angyalka kiköltözött belőle, csak a zsarnok maradt meg benne. Trémában tartja az egész házat. A játékszereket a földhöz paskolja, a gügyölgető hízelgésre ráncba vonja a homlokát, mint egy akadémikus.
Eleinte azt hitték, hogy csak mérges, mert ő maga még nem tudja előadni, mi a baja, de lassan-lassan rájönnek, hogy beteg s szaladnak az orvosért.
A mama már künn az udvaron várja nagy aggódva a doktor bácsit, akármilyen sebesen jön is, ki van téve annak, hogy összeszidja gondolatban ezerszer: Hol késik? Mért nem jön? Igazán rossz ember. Nincs lelke annak az embernek! Ez már sok - ez már nem szép tőle - s több effélével.
A doktor megérkezik végre.
- Siessen, siessen kedves doktor, az isten szerelméért siessen… s mentse meg nekem.
- Ki beteg?
- Ő.
- Miféle ő, asszonyom?
- Hát ő, - a mókuska! Ah, istenem! - s fuldokló zokogásban tör ki az édesanya.
A doktor egyszerre maga is komoly arcot vág, s ünnepélyes arccal és léptekkel siet be a szentélybe, hol ő van most. Megnézi, körültapogatja s azután édesdeden fölkacag.
- Oh, oh, asszonyom! Hiszen csak a foga jön! Az első fogat fogja megkapni…
- Micsoda! - kiált fel a kismama, egyszerre átcsapva repeső örömbe. - Foga lesz neki, igazi foga lesz? Halljátok - kiált fel gyermekesen -, a mókuskának foga lesz. Egy foga! Ugye, hogy csak egy foga lesz eleinte?
Csengő kacajjal szalad oda s összevissza csókolja a kis bimbót:
- Oh, te kis mamlasz… de furcsa leszesz… jaj, de csúnya leszesz… no, ne sírj, hát… jaj, de gyönyörű leszesz azzal az egy fogaddal!
Ez az első fog - amelyik kinő…
De hát az első fog - amelyet betesznek!
Ennek is van története.
Az ördögbe is, a menyecske még elég csinos. Az udvarlók (mert vannak még s szükség, hogy legyenek is) váltig azt állítják, hogy fiatalodik, s igaz is, hanem…
Kimondjuk, - vagy ne mondjuk?
Ejh, mondjuk ki, hogy mire a kicsikének valamennyi foga kinő, addig a mamának egyszerre csak oda lesz az egyik foga.
Micsoda nagy baj ez most már! Az asszonyka egészen beleszomorodik. Meg-megáll a tükör előtt csüggedten, bágyadtan s elnézi magát aggódva, reménykedőn.
Nem, nem, semmit sem változott. Éppen semmit. Megnyugodva fordítja tekintetét másfelé.
És mégis ott motoszkál fejében, hogy úgy rémlett neki, mintha az arca beesett volna, mintha gödröcske termett volna egy helyen, s nem ám olyan szerelemgödröcske, melybe a férfiak szíve belepottyan, hanem olyan, mely a fog hiányát jelzi. Rettenetes dolog ez!
Előszámlálja elméjében ismerőseit, barátnéit. Most jut először eszébe, hogy nini, hiszen Belényesinével egykorúak s az már valóságos öregasszony, hát Kajáriné, Bártányiné!… Ezek is már hanyatlottak, pedig… Uram, ne vigy a kísértetbe, fiatalabbak őnála.
Hanem iszen vannak hízelgő példák is. S nem is kell elmenni értük egész Ninon de Lenclos-ig. Ott van Kuruttyosiné, ötven éves s még mindig helyre menyecske, Belérné túl van a negyvenen s még kisasszonynak szólítják a bálokban…
Ki tudja, mit csinálnak ezek, hogy olyan tartósak. Tudnak tán valami szert, ami zománcot ad a szemeknek, üdeséget a bőrnek?
El-elmereng, hallgatagabb lesz férfitársaságokban s gyanakodóbb az udvarlóiban. Sokszor sóhajtoz. Vajon ki után, vagy kihez? Bizonyosan Török Józsefhez (Király utca 7. sz.). Ő a hervadó asszonyok védszentje.
S éppen olyan, mint minden más szent; segíteni ugyan nem tud az emberen, hanem akinek az örömet okoz, hogy őtőle várja a biztos segítséget, annak nem rontja el az örömét…
Igen, igen, küzdelem az ember élete. Küzdeni kell minden ellen, még az öregedés ellen is.
A fiatalasszony gyakran áll meg a Váci utcában a fogkirakatok előtt. Érdekelni kezdik.
Eleinte még borzad tőlük. Ki tudja, kinek a foga, ő bizony utálná a szájában hordani. Pfuj! Fel nem foghatja azokat az asszonyokat, akik ilyesmire vetemednek.
Hanem fogas kérdés ám ez a fogkérdés. Nem egyhamar megy ez ki a fejből; gyökereket ereszt ott éppen, mint egy valóságos fog.
Az eszme érik és mindig kevésbé visszatetsző.
Egy napon csak azon veszi magát észre a menyecske, hogy ott áll a fogorvos ajtaja előtt, reszkető kézzel nyomja meg a csengettyűgombot.
Az átkozott szerszám élesen cseng benn, majd csikorog a kulcs az ajtózárban belülről.
Szíve hangosan dobog - nincs visszalépés többé.
A szép asszonynak másnap már megvan valamennyi foga. Eleinte bosszantja az idegen jószág, de végre is rájön, hogy a mások foga is jó arra, hogy a mások szívét megharapja, - nincs semmi kívánni valója többé.
Az idő egyre múlik-múlik, az idegen fogak folyvást gyorsabban szaporodnak, mígnem jelentékeny majoritást képeznek a száj mindkét padlásán.
S miután a csinált majoritás tudvalevőleg nem népszerű, a menyecske végre belenyugszik a legborzasztóbb állapotba - hogy ő »néni«. Nem szeret többé, lemond. Az idegen fogak úgy néznek ki szájában, mint a fényes bútorok az ócska házban.
Sehogy se kvadrál össze, s még tán következetlenségbe esnék, ha úgyis ki nem kellene hurcolkodnia - a temetőbe.
Az ember igazán egész életében a fogaival bajlódik, kivált ha az ember asszony. S nagyon nehéz kitalálni, hogy melyek inkább: az ideiglenesek, az igaziak-e, vagy a csináltak?
De ne feszegessük ezt a kérdést: újabb időben a rossz modorhoz tartozik a fogakat piszkálni.
A ROKKANT SZEKÉR
1882
Az Alföldön utaztunk egy kormánybiztossal, s minthogy olyan dologban jártunk, amely nem tűrt halasztást (névnapra kellett odaérnünk), kénytelenek voltunk sietni, következésképp nem ültünk vasútra, hanem szekeret fogadtunk Szőregen.
De nem akarok sok szót szaporítani, a dolog magva az, hogy Horgos községben egy zökkenőnél összetört a tengelyünk, s az én kormánybiztosom elkezdett éktelenül káromkodni.
Az egyik falusi porta kapujából, mely e vidéken szokásos módon úgy ki volt sujtásozva piros paprikakoszorúkkal, mint egy ünneplő dolmány, öreg parasztgazda nézte nagy flegmával, miképp ül le egyszerre, megroppanva a szekér hátulja.
Se nem nevetett rajta, se nem csodálkozott, éppen csak olyanformán nézte, mint ahogy a felhőket szokás, amikor mindegy neki, akár keletnek mennek, akár nyugotnak.
No, mármost mit csináljunk? Erre az eshetőségre nem volt az útitársamnak semminemű instrukciója a magas kormánytól. A kocsisunk is kétségbeesett, annyi tudomány azonban mégis maradt benne, hogy egy vendégfával helyre lehetne ütni a dolgot, de hol vegyünk egy ilyen póttengelyt?
- Hej, földi - szólítja meg a kormánybiztos a künn ácsorgó parasztot -, mit lehetne itt most csinálni?
Az immel-ámmal közeledett s azután úgy foghegyről kedvetlenül felelte hosszabb gondolkodás után:
- Azt voltaképpen tudni nem lehet.
- A kocsisom mondja, hogy egy alkalmas fával föl lehetne csatolni a tengelyt.
- Föl azt, föl lehetne…
- Csak mármost volna aztán valahol egy ilyen fa - szólt a kormánybiztos idegesen.
- Hiszen ha volna.
- Nem lehetne keríteni valahol?
- Dehogy lehetne - mondá a gazda, pipáját a túlsó oldali agyarába fogva.
- De hát csak van tán kendnek valahol egy husángja, vagy mi? - faggatta félig ingerülten a kormánybiztos.
- Hát iszen csak van - szólt lustán s nehány perc múlva előhozta a tengely-támasztéknak valót.
Hanem ez még nem tett boldoggá. A fának semmi hasznát sem vettük erős kötél nélkül, mellyel odaerősítsük a néhai tengely roncsaihoz.
- Egy kötél kellene még ide, gazduram.
- Hja - mond az fejvakarva. - Persze hogy persze.
- Hát azt mármost hol vegyünk?
A horgosi ember vállat vont.
- De hol ám? - vélekedék rendíthetlen nyugalommal.
- Ejnye, hát nincs a háza táján valami rossz borjúkötél, vagy egy kötőfék?
- Akad… de bizony akad - dünnyögé ásítva s nyomban kihozott egyet az istállóból, aztán látható kedvteléssel nézte a rác kocsis erőlködését, amint az végre nyélbe üti a szekeret.
- Most pedig mivel tartoznánk? - kérdi nyájasan a kormánybiztos, midőn újra elhelyezkedtünk a hátulsó ülésen.
- No, ugyan mivel tartoznának? - szólt csodálkozó szemekkel.
- Ej, hiszen csak értek kendnek valamit azok a tárgyak?
- Nem értek! - felelte durván.
- Akkor hát menjünk, kocsis! Köszönjük szépen a szívességet. Isten áldja meg!
- Jól van, jól - kiáltotta utánunk -, hanem azt megmondom, visszahozzák ám fordulókor a kötelemet meg a fámat.
- Hophó! Megállj, kocsis! Hát mit komédiázik akkor kend? - pattant fel a kormánybiztos bosszankodva. - Más úton jövünk vissza. Az ördög jöjjön erre kendnek a fája meg a kötele végett.
- No, no… kár az emberre törni - szólott csillapítólag. - Hiszen, ha nem erre jönnek, hát persze, hogy vissza se hozhatják! Isten megáldja!
…Ilyen nehezen kapta meg tőle a kormánybiztos a fát, meg a kötelet, én pedig ilyen könnyen a magyar paraszt találó fotográfiáját.
MIKOR A SÍRKÖVET HOZTUK
1882
Gyakorta jut eszembe arról az utazásról, nem sokkal később, ez a másik, ez a szomorúbb, amit már nem a húgocskámmal tettem meg, hanem csak a sírkövével.
Ahogy eltemettük szegénykét, legott megrendelték neki az emléket, vörös márványból. Oh, milyen nehezen vártuk haza azt a sírkövet.
Édesanyám maga járt Pesten, ő rendelte meg, milyen legyen: letört rózsabimbót véssen rá a szobrász s alul hagyjon egy kis helyet az ő számára, - sőt nekem is jusson a margón. Mind oda iratkozunk lassankint… Vigasztalása volt ebben a gondolatban.
Egész Pestig szekeren kellett menni a kőért. Addig-addig kértem, míg engem is elengedett anyám, hogy együtt mehettem a kocsissal, vitéz Suska Mihállyal. A nagy Filcsik is velünk jött, egy tarisznya verespénzt hozván magával, mely minden zökkenőnél megcsördült a saraglyában. A bankópénz, amit a kő árában mi vittünk, Suskánál volt letéve, ki a keszkenő csücskébe kötözte be három görcsre.
Filcsik és Suska hadi kalandokat beszéltek el útközben, szakadozottan, nagy közökben, hanem azért azt lehetett volna kivenni az előadásukból, hogy ők ketten csinálták a revolúciót.
Kemény csontok valának, meg kell adni! Suska Mihály egymaga húsz embert kergetett a vízbe a piskii csatában s kedvteléssel nézte, mint fulladoznak… Egy krétadarabbal oda is rajzolta menten a komplikáltabb hadi poziciókat a Filcsik bundájára: itt van a híd… ott áll Bem, - itt állok én a gallér mellett, amott meg az ellenség, annál a piros tulipánnál.
Filcsik megértette és a fejével bólingatott. Hanem hát mi ez még ahhoz, mikor ő nemzetőr strázsamester korában tizennyolc tótot akasztatott fel?
- Aztán miért akasztatta fel őket, Filcsik bácsi? - kérdém hideg borzongással.
- Mert nagyon haragos voltam, fiacskám.
Félénken néztem a hatalmas emberre s fojtott hangon kockáztattam meg:
- Ugyan mit vétkeztek szegények?
- Semmit. Elszólták magukat. Éppen aratásról jöttek haza s találkoznak az embereimmel, akiknek aznap osztattam ki az alabárdokat. »Ej, no talán bizony békákat tűzdeltek majd ezekre a pikákra?« - kiálták csúfondárosan embereimre, s megröhögték fegyvereiket. Meghallottam… végük lett…
Megrázta bozontos fejét s nagy tenyerével dühösen csapott a kocsi-ülésre.
- Meg kellett halniok… Felakasztattam valamennyit.
Azután megnyomkodta a Suska vállát kedélyesen.
- Kegyetlen fickók vagyunk, Mihály… átkozottul kegyetlenek.
S rettenetes mord arccal ültek a kocsiban egész Pestig, csak Vácnál mondá egyszer Suska, az ostornyéllel mutatva az elszórt dombokra:
- Itt volt… ami volt.
- Ühüm… hüm - mormogta Filcsik s még mogorvábbak lettek utána.
Egész éjjel utaztunk, hajnal lett, mire bevergődtünk Pestre. Itt aztán beszálltunk a város valamelyik végén (ki nem ismerem magam, merre lehetett) Filcsiknek valami régi pajtásához, egy bognármesterhez, akivel együtt voltak vándorlegények valamikor, s aki ugyan nem élt már akkor, hanem az mindegy volt Filcsiknek. Üzletét megvette özvegyétől egy idegen bognár, hiszen bizonyosan megmondta az, hogy Filcsik István uramnak helye legyen, ha ide száll. Az új tulajdonos nem emlékezett ilyesmire. Filcsik dühbe jött: Micsoda, hát az a bagoly sohasem emlegetett engem! Lehetetlen ez! Engem, a kenyerespajtását? Filcsiket, Kiscsoltórul? Olvasta az úr a testámentumát?
A bognár a fejét rázta, hogy nem olvasta.
- No, hát akkor benne volt! - mondá megnyugodva s kezdték a lovakat kifogni az udvaron.
Ott is maradtunk aztán, mert egy nagy alkalmas állás volt, s az alatt tömérdek hordó és donga felhalmozva.
Filcsik nyakába akasztotta a rézpénzzel telt tarisznyát, szinte nyögött alatta, s mind a hárman elindultunk gyalog a városba, ő kordovánbőrt s talpakat vásárolni, mi pedig Suskával a kő után néztünk.
Még nem készült el. A kőfaragó azt mondta, várni kell délutánig a betűkre, úgy uzsonna táján bátran odaállhatunk a szekérrel.
Suska kedvetlenül vakarta az orrát.
- Még ellopják tőlem ezt a pénzt. Hogyne lopnák el? Bezzeg mehetnék aztán a nagyasszony ábrázatja elé… Mármost hogy őrizzem meg, mi tévők legyünk?
- Talán fizessük ki előre…
Egy rosszalló krákogást hallatott.
- No persze! Az arcából látom, hogy eltagadná délutánra. S hol a pokolba keresem én aztán ebben a nagy városban a szolgabírót?
Azt határozta, hogy mielőtt bővebben szétnéznénk, visszamegyünk a szállásunkra: okos ember otthon tartsa pénzét, ha nagy summa. Úgy is lett. A bognár udvarán nagy fontolgatás után fölemelt egy üres hordót a félszerben s az alá dugta a keszkenőt. Mire olyan nyugalommal indult ki velem a cikcakkos utcákba, mintha a takarékpénztárba helyezte volna a pénzünket.
Bejártuk az egész fényes városrészt, sorra néztük a csodás kirakatokat, hol ezernyi tündér apróság csillogott: selymek, arany, ezüst és karbunkulus, mert így nevezték Filcsikkel azt, amiről nem tudták, hogy mi.
- Mekkora ablakok, hogy szörnyűség! Ejhoj, de bolondos nagy ablakok!
Filcsiknek derogált bámészkodni a látott pompán és a nagy paloták fölött, neki csak egyetlen észrevétele volt; szeretné - azt mondja - látni, hogy az üveges tót miképp hozhatta ide abban a keskeny kaszniban a hátán a nagy üvegtáblákat? Mégis csak selymák ezek a tótok! Egész Pestből csak a tótokat csodálta meg.
- Bizony, majszter uram, különös ablakok. Aztán itt nem tesznek ám beléjük, mint nálunk odahaza Csoltón, rozmaring-virágot vagy rezedát, hanem drágaságot.
- Pedig az se bolondság, Mihály… egy kis szegfű az ablakban… Teringette, Suska… mikor még fiatalok voltunk.
A nagy Filcsik egészen elérzékenyült.
- Itt talán nem is laknak asszonyok - toldozgatá Suska az ő együgyüségében.
Pedig iszen ott nyüzsgött előttünk, utánunk a sok szebbnél szebb fehérnép selyemben, csipkében, - hanem ha mégsem volt az ablakokban se rozmaring-bokor, se rezedavirág.
Feszesen, félénken mozogtak, senki sem nézte volna belőlük ki azokat a rettentő embereket, akiket otthon csodál bennük a környék. Különben rendén esett minden azután is. Ebéd után ott találtuk a pénzt azon módon a hordó alatt: nem nyúlt hozzá senki.
A követ kifizettük, feltettük a kocsira s hazaindulóban még csak egy helyütt álltunk meg egy népes utcában. Suska leszállott ostort venni, s ezen ötletből Filcsik is kedvet kapott valami bevásárláshoz. A tarisznyája oda volt kötve szíjánál fogva a lőcshöz, nem vitte magával, hanem csak belenyúlt, s kivett belőle egy marék pénzt. Nagyon az alján járt már…
Magam maradtam a szekeren a gyeplőt tartva s még utánuk is kiáltottam:
- Ne soká maradjanak, Filcsik bácsi!
- Nem, nem, kincsecském! - kiáltott ez vissza.
Több perc elmúlt s még mindig nem jött sem az egyik, sem a másik. Békétlenül tekingeték jobbra-balra, midőn egyszerre elém áll egy sárga kabátos úr s megszólít tótul:
- A bácsi elküldött a tarisznyáért; szüksége van rá!
Természetes hangon mondá ezt, mint olyan ember, aki sietve átszalad valamiért, gyanútlan kezdtem kioldozni az ócska jószágot.
- No, adod-e már, vagy nem? - förmedt rám türelmetlenül. - Siess, gyerek!
Ejha! Engem otthon még a mester se téz! Durcásan hátravágtam magam az ülésen.
- Mármost azért se adom hát a tarisznyát. Nem adom. Jöjjön el érte Filcsik maga.
Nem mondtam már, hogy »Filcsik bácsi«: hadd lássa a sárga kabátos ember, hogy én állok följebb rangban.
- Mi az? Nem adod? Azt szeretném én látni!
- Márpedig azt meglátja. Mert én nem adom.
- Megállj, gaz kölyök! - kiáltá távozóban dühösen s még az utca túlsó szögletéről is fenyegetett ökleivel.
Szívem hangosan dobogott, elsápadtan. Kissé megbántam már engedetlenségemet, kissé pedig szepegtem is. Ki tudja, mi vár rám? Mert hallottam ugyan mondogatni az apámtól, hogy nekünk, nemesembereknek, csak a palatinus parancsol, de hátha éppen ez volt a palatinus?…
Nagy sokára Suska jött az új ostorral, megátkozván egész Pestet, hogy kő kövön benne ne maradjon, úgy megcsalták ezzel az ostorral: kócból van az fonva, nem kenderből. Lehetetlenség az, tisztán lehetetlenség, hogy a világ tovább is egzisztálhasson!…
De annál virágosabb kedélyhangulatban toppant oda Filcsik. Féltem pedig, hogy meg fog szidni. Szelíd volt, mint a bárány, s titkolózva húzott ki a bundája alól egy valóságos kis puskát. Tartózkodva nyúltam utána.
- Hát nem haragszik - kérdém -, hogy oda nem adtam? De olyan goromba volt…
- Mit? Ki?
- Az, akit a tarisznyáért küldött.
- A tarisznyáért? - dadogott Filcsik ijedten s hirtelen fölkereste szemével. - Hohó! látom, oda nem adtad!… Nem küldtem én, szívem, egy lelket sem!
- Pedig azt mondta az az úr, hogy maga küldte.
- Oh, a csaló! a gazember! Tolvaj volt! Hol van? Merre ment? Hadd üssem agyon. Hogy nézett ki?
- Sárga kabátja volt, tótul beszélt.
- Szörnyűség! - hörgé, nagy izzadság-csöppeket törülve le homlokáról. - Egész Békés megye tót kézre került volna… Te mentetted meg, fiacskám…
Megveregette a vállamat s nyájas hangon folytatá:
- Egy nagy megyét, meg ráadásul összes veres pénzemet. S az is megvan: vagy három forint.
Suska kétkedőleg nézett a majszterre.
- Ejh no, az anyósom pöréről van szó. Egész Békés a Laczkó familiát illeti… Nem lehet ugyan kipörölni, ma adta vissza a huszadik fiskális… de mindegy, ami megvan, megvan.
Elhelyezkedtünk, Suska közbevágott a lovaknak.
- Fordulhat a törvény… - szőtte nézeteit Filcsik. - Miért ne fordulhatna?
Dicsért is egész úton hazafelé. S minél jobban kisebbedett Pest a láthatáron, annál nagyobb lett ő maga, s értékesebbek a Laczkó-iratok a tarisznyában.
Suska is fölélénkült apródonkint, s újra kemény hősökké váltak, míg szekerünk lassan haladt a homokos úton terhével. A szülői táj levegője ismét átgyúrta őket…
Alkonyatkor megindult az eső is, s nagy csöppekben verte a ponyvát, mellyel a sírkő volt letakarva. Filcsik aggódva jegyzé meg:
- Még bizony lemossa az a cudar lucsok az aranyos betűket!
Levetette bundáját, Suska is a ködmönt, s gyöngéden, gondosan ráterítették a kőre, - inkább ők áznak meg.
- Megfázik, Filcsik bácsi, hideg van. Hisz a kőnek úgysem eshetik baja.
- No-no - dünnyögte. - Nem hagyhatom megázni a kis kisasszonyom jószágát.
Ránk feküdt az este. Benépesült a levegő - kísértetekkel nekem, csatákkal nekik. Elgondolkoztak, keveset beszéltek, mert sokat láttak a semmiben: én pedig behunytam szemeimet s elszenderedtem, míg egyszer csak nagyot zökken a szekér s felriadok.
- Hophó! Eltört a tengely! - hangzott a Filcsik szava.
Suska leugrott. Csakugyan leült a szekér hátulsó fele.
- Nagy baj - dohogta fejét vakarva. - Megroppant biz az, kátyúba estünk. Mármost mi az ördögöt csináljunk?
- Ha legalább valami fa volna, valami husáng, hogy aláköthetnők vele.
- Van is itt? Kutyatartomány ez erre! Süllyedne el mindenestől Amerikába.
- Nem nő itt meg a fa, csak a nadragulya.
- Kivették már a föld erejét a papok. Haj, haj! mihez fogjunk, mihez?
- Emelem én a szekeret - ajánlkozék Filcsik -, fel is tartom addig, míg fát érünk. Kend pedig vezesse lassan a lovakat! Csak az a szegény fiúcska ne ébredne fel, mert megijed.
Tettem magam, hogy alszom, pedig nyitva volt a szemem, segítettem nekik fát venni észre a sötétben, de bizony jó darabon kellett vinni a jármű hátát, s fa még sehol se volt. Filcsik hangosan lihegett a fáradtságtól.
- Ahol ni! - rikkant fel Suska. - Ott bólingat egy kis vékony topoly. Nekünk való éppen.
Csakugyan egy karcsú fának az árnyéka feküdt táncoló fekete csíknak a szántóföldön, mindjárt az út mellett. A hold éppen most bújt ki, s látni hagyta nekik a tájat. Több fa se volt ennél.
- Itt még fel sem akaszthatná magát az ember - szólt Filcsik megvetőleg nézve szét a széles völgyön. - Hanem iszen ne legyen ez az egy sem… Kiváglak, kutya!
Előkereste, óvatosan kihúzta alólam a szekercét, s átugorván az útszéli garádot, nekivágott a növendékfának.
Az összerázkódott, recsegve, hajladozva rásírta harmatkönnyeit leveleiről… gallyai megropogtak a fejszecsapás alatt. Egy madár fölszállt róla megriadva, s kétségbeesve röpködte körül. Madárfiak idétlen csipogása felelgetett a felkergetett öregnek.
- Jó lesz-e tengelydorongnak? - türelmetlenkedék Suska.
- Jó biz az - szólt Filcsik kedvetlenül -, csakhogy baj van.
- Már megint?
- Hát izé… fészek van rajta.
- No és aztán?
- Teringettét! Hát csak nem vághatom ki! Mi lenne az apróságokból? Nem hallja kend, milyen szomorúan csipognak?
- De bizony hallom szegénykéket. Csakhogy aztán velünk mi lesz?
- Mi lesz? Hát mi lenne? - felelte durván. - Majd tolom én még a szekeret egy darabon.
Szerettem volna rákiáltani, hogy csak szedje ki őket, jók lesznek nekem, de nem mertem, mivel haragosnak látszék.
S valóban szörnyen mérges volt, amint megint a tengelyt fogta kétrét görbülve. Szidta a környéket, s fenyegette a következő falut, hogy felgyújtja, minden élő lelket felpörköl benne, ha egy élőfát nem talál odáig…
ARANYOS FELHŐK
1882
Még mai napig is emlegetik a tiszteletes asszonyék, pedig már ötödik éve, ahogy megesett. A kislányokból nagyok lettek, szerettek, szenvedtek azóta (Miminek a vőlegénye is meghalt), a nagyasszony is nem egy bajon ment keresztül új baj elé, - hanem azt a tehénesetet csak nem felejték el maig sem.
Mert ám nem olyan akármilyen tehén volt az! Nagyon nehezen szerezték. Garasonkint kuporgatták össze azt a nyolcvan forintot (azonfelül hetven krajcár borravalót a kötél fejében), amennyibe került. Azután úgy megszokták, de úgy megszokták, még mielőtt ismerték volna… míg a pénz gyűlt a sovány penzióból, meg a varrásból, kötésből, százszor oda képzelték előre az istállóba…
Csákó lesz a neve, mert szarvai lesznek s azok elállnak majd alul, míg felül szépen összeborulnak, mint ahogy azt a tehénszépség megköveteli.
Hosszú ráncos nyaka lesz a Csákónak, még tán csöngettyűt is hagy rajta az, akitől megveszik (Kriska már azt az embert is megálmodta: egy széles képű tót lesz, bibircsókkal a homlokán, - de tréfán kívül). Igaz, majd elfelejtettem, hogy a szőre pedig mintha mosva lenne, néhol sárgát játszik majd, mint a kanárimadáré…
Mikor azután megvették, biz az egy kis változáson ment át, szegényke: a szarvait, két csonka csücsök híján, egészen elharapta a valóság, karcsú sem volt, hanem inkább potrohos, szőre se vakító fehér (szebb is talán a tarka), hanem a teje… az valami pompás tej volt, sokkal jobb, mint a képzeletbelié.
És a Csákó nevet is fölvette. Minden rendben volt. Már azelőtt is nyugalom honolt az özvegy papné házikójában. Nem történt ott egyéb emberemlékezet óta, mint a kis Kriska eltörte egyszer a kávés-ibriket; félesztendeig sajnálták s azóta egy zöld bögrében tartják a leszűrt kávét…
Szegények, de megelégedettek voltak, most meg már éppen boldogok lettek, hogy ő is megvan, ő, a Csákó. Lesz mármost minden a háznál, mert kenyér a tehén; olyan kenyér, melyből mindennap esznek, mégis mindig egész.
- No, gyerekek - hajtotta a nagyasszony -, ez tartja ki a lakodalmatokat. Úgy, úgy, Kriska! Ez fog férjhez adni benneteket. No, mit nevetsz, te kis gyík? Te… te, Mimi fiam. Hiába nevetsz. Úgy lesz, amint kigondoltam.
És a nagyasszony tisztes, mindig komoly arca majdnem mosolygóra indult e szavaknál. Már hogy is lehetne másképpen? Hiszen nem beszél ő a világba. Lám, a tehén is csak szóbeszéd volt, most pedig már ott áll a jászolnál.
- Hja bizony! A vajat eladjuk, bárányaim, meg a fölösleges túrót, s abból szerezzük be lassankint a stafírungot. Hát ugye mégis a Csákó köti be a fejeteket? Ámbár nem szeretem, gyerekek, hogy olyan bolondos ökörnevet adtatok annak a kedves állatnak. Még majd megapprehendál…
Tovább is erről beszélt volna a nagyasszony, ha a két lányka össze nem felesel, ki köpül közülök először. Juj, milyen öröm lesz az, ott pacskolni a sűrű föliben…
És ugye mindig szombaton fognak köpülni? Ezer nagy kérdés merül fel. Hol lesz a köpülő? Az udvar közepére teszik ki. Ki szedi ki a vajat? Te szeded ki, mamácska? Melyik tálba rakod, édeském? Hát persze a nagy drótos tálba, hogy beférjen, mert sok lesz - ha valahogy el nem romlik…
Már tudniillik a tehén, mert kényes portéka az. Miért is jutott eszükbe ez az eshetőség? Tíz aggodalom egy végben. Persze, hogy kényes jószág a tehén: szemtől jön neki, gonosz emberek megronthatják tejét (mert vannak olyanok, akik tudnak valamit ebben), a rossz széna is felboríthatja a teli zsétárt, ha meg nem jól fejik, meddő lesz…
De hátha rosszabb is eshetik? Csak el kellett indulniok a balsejtelmek útján, fölszedték minden bogáncsát. Kitörheti lábát, mikor künn szaladgál vagy mikor kihajtják, beletorkoskodik a lucernába s felfúvódik, mint a kántorék tehene harmadéve! Hanem már az ilyet nem élné túl a nagyasszony.
- Mindjárt az Ipolyba ugranám, gyerekek. Be én, igazán mondom, mert elveszünk, semmivé leszünk, ha annak a tehénnek valami baja esik. Vigyázzunk rá, mint a szemünk fényére. No, ne sírjatok hát, bolondok. Mimike, törüld meg a szemedet: hiszen nem ugrom még… Oh, oh, de nagy csacsi vagy, Kriska fiam…
Valami kevés mégis megmaradt ebből az aggodalomból ezutánra is. A tehenet se másnap még, se harmadnap nem merték kiereszteni a mezőre, otthon kedveztek neki szoktatóba, hússzor is megnézték, megitatta-e az Ancsa leány, kapott-e répát, van-e friss alomja, jó étvágya?
Kriska egy rézgombot talált az udvaron. Megörültek, hanem el is szomorodtak. Ha a Csákónak szarva volna, most rá lehetne tenni a rézgombot. Olyan szép lenne vele!… De csak sírni való dolog is, istenem, hogy a Csákónak szarva nincsen…
Aznap, hogy először hajtották a mezőre, (mert otthon végre is ki győzné takarmánnyal?) az Ancsát adták mellé. A tiszteletes asszony már korán reggel a szőlőbe ment, úgyhogy haza se jön uzsonnáig. Csak a két lányka maradt otthon. Nosza, ezek is felkerekedtek: ők bizony megnézik a Csákót, mit csinál. Kriska bizonykodott, hogy oda talál a földjükre.
Nem messze volt; baj nélkül értek az ugarra. A Csákót is jó hangulatban találták: szépen legelt s kedélyesen kergette le magáról farkával a legyeket.
Az Ancsa szolgáló, ki csak gyerek volt még, (a libapásztorságtól került a tehén mellé) megörült a kisasszonypajtásoknak, s mesés dolgokat mondott nekik a Komár Mihályék rétjéről, hol annyi a magvas, mint a marmancs, s még madárfészket is tud rajta egy helyütt, csak azt várta, míg a tojásokból kikelnek a kicsinyek. Azóta már meg is nőhettek…
- Nézzük meg - mondá Mimike hirtelen elhatározással.
- Vezess bennünket! - sürgeté Kriska. - A mamának is hozunk. De nem engedem megsütni.
Elindultak, s egy teljes óráig járták a réteket, ahol annyi látnivaló van: füvek, virágok, olyan alakúak, mint a késpenge, a kenderáztatók, (ej, Mimi, emlékszel-e, mikor kicsiny korunkban azzal ijesztettek, hogy ide hozzák a rossz gyerekeket a rossz szellemek?) a zúgó nádas kacsáival, gémjeivel, a helység kútja, mely olyan mély, hogy nappal is a csillagokat látná az ember a fenekéről. (Nem tudom, igaz-e… Mit gondolsz, Kriska?)
Hanem mikor visszatértek a barangolásból elfáradva, nyomban megbüntette őket az Isten, amiért magára hagyták a szegény Csákót, - mert ennek csak hűlt helye volt már. Elveszett, oda van!
A rémület meghalványította a kis arcokat. Szívük hangosan dobogott. Körülnéztek a nyitott tájon: nincsen a Csákó sehol… sehol.
Elhajtotta valami gonosz ember, vagy visszament a régi gazdájához. Sohasem fogják megtalálni többé. Annak az embernek, akitől vették, ki tudná a faluját? Talán nem is ebben az országban lakik?
Ancsa a földre vetette magát s elkezdett jajveszékelni.
- Ancsa, ne bőgj most - mondá Mimi (ő volt az öregebbik, ő vette át az intéző hatalmat). - Siess anyánkért a szőlőbe… Mondd meg neki, beszéld el neki, mi történt.
Mérgesen dobbantott lábacskájával, mint ahogy édesanyjától látta nagy események idején.
- Miért nem mozdulsz? Szaporán eredj! Te pedig, Kriska, szaladj a bíróhoz, doboltassa ki. Útközben kérdezősködj az emberektől. Én majd a szomszéd faluba futok.
Elmentek a gyerekek, ki jobbra, ki balra, neki a széles világnak, a Csákót keresni. Hegyről a völgybe, dűlőrül dűlőre, benéztek a hegyszakadékokba, remegve, zsibbadozó lábbal nyargaltak az árkok mentében, harsogva kiáltozták be az erdőt, a cserjéseket.
- Csákó! Csákó! szólalj meg, hol vagy?
Nem szólalt meg sehonnan. Ni, a csöngettyűje hangja… mintha hallanák, úgy rémlik… Nem az volt, dehogy az volt, darázs-döngés ez csak… A Csákórul senki sem tudott hírt adni. Jövők-menők a fejüket rázták. Elveszett az, vége van annak örökre.
Éhesen, rogyásig kimerülve találkoztak estefelé a falu alatt. Hazatartottak a szegény gyerekek. Egyik se kérdezte a másiktól: megvan-e a tehén? mindenik arca beszélte, hogy nincsen. Komoran, lecsüggesztett fővel mentek be az udvarba. Hol keressék már, hisz mindjárt sötét lesz?
Hát amint beértek a tornác alá, egyszerre csak valami csöngettyűszó üti meg a fülüket; de már ez igazi, valóságos csöngettyű.
Mimike összerezzent.
- Pszt, Kriska! Hallod?
- Hallom. Szent isten…
- Hiszen ez a Csákó! Az, az!
Odafutottak az istállóba. Hát persze, hogy a Csákó volt. Itt van, nem szökött el, hanem csak elunta magát künn a mezőn s hazajött hűségesen.
- Oh, te csúf, te gyalázatos! Látod, látod, mennyire megijesztettél bennünket! Hát történt valaha ilyen eset, ilyen furcsa eset a világon?
Lett öröm; mindjárt nem voltak fáradtak, táncoltak, ugráltak a Csákó körül, aki olyan szépen hazajött… (De megszalasztottál, kis bolond tehénkénk!) Míg egyszer csak újra elborult a Mimike homloka: eszébe jutott, hogy hát a mama?
Az bizony, a szegény megijedt mama merre lehet? Bizonyosan a Csákót keresi valahol. Talán keservesen siratja bolyongva, meglehet, el is ájult ijedtében, vagy talán…
Ki sem merték mondani azt a megdöbbentő szót, hogy hátha beugrott, elölte magát az Ipolyba, amint előre megmondta?
Minden csöpp vérük meghűlt e rettenetes gondolatra. Reszkettek, amint megfogták egymás kezecskéjét, s elindultak némán, édesanyjukat keresni.
De hova, merre?
Az esti szürkület ereszkedni kezdett. A torony legtetejét már elnyelte. Siessünk, siessünk! Jó emberek - kérdezgették -, nem láttátok a mi anyánkat valahol?
A tiszteletes asszonyt senki sem látta hajnal óta. Ha baja nem történik, bizonyosan itthon lenne már.
A kínos előérzet hihetetlen sietésre sarkallta; nádason, mocsáron, a Hollócska folyón át keresztülgázoltak, ruháikat nem kímélve csatakosan, érkeztek a szőlőbe, mert onnan kell a nyomokat keresni.
Aminthogy ott is tarkállott óriási nyomnak a tiszteletes asszony ócska wiklerje a diófa alatt. De nini, káprázat-e? hiszen rajta fekszik maga a tiszteletesné is.
Örömrepesve futottak hozzá, s Mimi lelkendezve kiáltá: - Mamácskám, mamácskám… megvan… megkerült.
A fölriadt nagyasszony haragosan mordult rájuk:
- Fölveritek itt az embert… már le se dűlhet egy kicsit. Mit csináltatok a ruhátoknak? Csupa sár, csupa lucsok. Ejnye mordizomadta gyerekei… Nos, ugyan mi került meg?
- A Csákó… a mi Csákónk!
A nagyasszony kidörzsölte apró kék szemeiből az álmosságot s ásítván egyet, csodálkozva kérdé:
- Hát el volt veszve?
Kriska ámulva hebegé:
- Nem mondta meg az Ancsa?
- Nem is láttam. De beszéljetek már…
A lánykák összenéztek. Hát miért szaladgáltak ők egész nap kétségbeesve, hiszen éppen semmi se történt? s ezen aztán olyan sírásba törtek ki, hogy majd fölvették vele az egész szőlőhegyet.
A tiszteletes asszony megértvén a dolgokat, addig-addig törülgette arcukat a keszkenővel, csitítván őket: »no-no, bolondok… legyen eszetek, kis macskáim«… hogy maga is elpityeredett, s úgy hármasban siratták a szegény Csákót - mert hátha mégis elveszett volna?
A TOLDI-LEGENDA ALSÓ-TOLDON
1882
Kicsiny falu Alsó-Told: mert ha nagyobb volna, már régen várossá tette volna az odavaló nagyszámú nemesség. Privilégiumokról álmodoznak a bocskorosok, benne van a vérükben, mindent maguknak szeretnének a jövőben s minden dicsőség az övék a múltból. Még az erős Toldi Miklós is odavaló ember volt.
A falu neve alkalmas rá, hogy ezt higgyék. Néhány krónika is beszéli azonfelül. Az illúziót pedig teljesen emelik valami hajdan nagy épületnek a fundámentumai. Egy-egy mélyen leérő falat ásnak ki néha a harangláb környékén; ott kellett állania valaha - természetesen kacsalábon - a Toldyak ős fészkének. Ha nem vár volt, hát legalábbis egy óriási erős kastély.
Ezer mesét tudnak az aggastyánok a híres Toldy Miklós vitézi dolgairól. Némelyiket már hallottuk sokszor, csakhogy másokkal történt. Új is van egy-kettő, de ez meg sehogy se passzol a Toldy szelleméhez. Semmit se hagynak meg rajta, csak a nagy erejét, még azt a virtusát is elveszik, hogy felesége nem volt.
Legalább a legérdekesebb Toldy-legenda úgy mutatja be, mint család-apát, aki nem a bajvívásaival imponál a hallgatónak, hanem az okosságával.
Mert úgy történt, hogy Mátyás király nagyon megharagudott Toldy Miklósra, amiért az nehány vitézét agyonverte, mivel a feleségét rágalmazták, s lecsapván őt ezért összes méltóságairól és hivatalairól a király száműzte udvarából, mondván, hogy oda többé a lábát be ne tegye, mert mindjárt feje vétetik.
Hazament Miklós, elbúsulva Alsó-Toldra, de addig mesterkedett rokonai közbenjárása mellett, hogy a király szívét meglágyította.
Egy napon fáradt vitéz érkezett Alsó-Toldra tajtékos lovon. A király csatlósa volt. Levelet hozott a királytól, melyben Mátyás tudtára adja, hogy visszajöhet az udvarába, de csak a következő föltételek mellett s ezeket jól megvigyázza:
»Ne jöjjön gyalog s mégis gyalog jöjjön. Hozza el magával a legjobb barátját, a legnagyobb kincsét és a legnagyobb ellenségét.«
Töri a fejét ezen híres Toldy Miklós. Hiszen lehetetlen dolgokat kíván tőle a király! Ha a legjobb barátját elő tudná is keresni, hogy vele menjen, de honnan vegye elő a legnagyobb ellenségét s miképp kényszerítse a vele jövetelre?
Mialatt a királyi csatlóst egy belső szobába fekteti, bemegyen a maga kamrájába, hol töprengve okoskodik vala a királynak az ő izenetén; ha netalán valamely titkos értelme lenne annak.
Már körülbelül éjfélt harangoztak, mire bemégyen az ő hites társához, Laczfy Magdolnához s felkölti őt, ekképpen kérdezősködve:
- Láttad-e azt a vitézt, Magdolna, aki ma énhozzám jött?
- Láttam, kedves férjem. Magát király cselédének lenni mondotta.
- Az ő valóban. Drága ajándékokkal, láncokkal, gyűrűkkel mégyen király szeretőjéhez, Forgách Máriához Gácsra. Régi ismerősöm lévén, nálunk meghált.
- Nyugodjon békében szegény fáradt vitéz - mondá Laczfy Magdolna.
- De nem addig van az, gerlice párom! Tudod-e milyen eszmém támadt? Drága kövű ékszerek jobban illenének a te hó nyakadra, patyolat karodra, mint a Forgách Mária szeplős csuklójára.
Magdolna szemei felcsillogtak.
- Én megölöm azt a vitézt, Magdolna - szólt Toldy. - És neked adom a drágaságokat.
Az asszony ellenkezett, de olyan módon, hogy még csak jobban tüzelte a tett elkövetésére férjét.
Toldy el is ment s egy óra múlva bejött az ékszerekkel s egy zsákot cipelt hátán, mely roppant véres volt.
- Itt az ékszerek, Magdolna. És itt van a vitéz holtteste is. Mit gondolsz, hová rejtsem?
Az asszony egy üres fülkét mutatott ki, oda tették a holttestet, melyből a vér még most is csepegett a zsákon át.
- Most pedig miénk a drágaságok! Hanem fussunk innen! Menjünk Budára. Hogy a királynak, ha szolgáját keresné, eszébe se juthasson, hogy nálunk veszett el. Ott lásson bennünket Budavárban.
Rögtön készülni kezdtek az útra.
- Mit vigyünk az útra a társzekereken? - kérdé Magdolna.
- Semmit, csak a kis fiamat, Gábort hozzuk magunkkal, meg a vadászkutyámat.
Így mentek el Budára. Mikor a palota elé értek, Toldy Miklós megfogta a kutyát s üzent a királynak egy szolgával, hogy immár jön azonképpen, ahogy a király rendelé.
A király visszaüzent, hogy egész udvarával várja és a tornácról nézi.
Miklós ekkor karjára vette kis Gábor fiacskáját, felesége balról ment mellette, a kutyáját pedig egy madzagon vezette, jobbról rajta tartván a jobbik lábát az eb hátán… miközben a másik lábával egyet-egyet ugrott a kutya mellett.
Az udvari főurak hangos nevetésre fakadának a jeleneten. Nini, a vitéz Toldy Miklós megbolondult, beállott szárazdajkának. Gyereket hordoz.
Egy másik főúr azon nevetett, hogy miért ugrándozik komoly ember létére a kutya mellett, tán bizony oda van nőve a lába a hátához.
Csak a király nem nevetett, s homlokát komoly ráncokba szedve szólott:
- Ne bántsátok ti Toldy Miklóst. Úgy látom én, okosan cselekszik őkegyelme. Nem bolondult az meg, - hanem az esze jött meg. Különben majd kikérdezem még.
Midőn közel jött Miklós a királyhoz, meghajtva magát, egy korbácsot vett ki a mentéje alul s azzal a kutyát megütötte.
A szegény eb vonítva futott el előle.
- Nos, Toldy Miklós. Hol a legjobb barátod?
Toldy nem felelt hirtelen, hanem hízelgő szavakkal hívni kezdte magához a kutyát:
»Bodri, kedves Bodrim, gyere ide… siess ide hozzám.«
Az vissza is jött nyájas farkcsóválgatással.
- Íme, itt a legjobb barátom, felséges uram!
- Valóban ez ő - mondá a király. - Aztán az urakhoz fordult s halkan mondá: »Megütötte s mégis visszajött a hívására.«
Ekkor Toldy a feleségéhez fordult s ekképp feddé meg:
- Miért nézel olyan szemtelenül a királyra? Talán bizony szeretőd a király!
Az asszony lángba borult arccal kiáltá:
- Hogy mersz gyanúsítani, te gyilkos!
Erre a szóra Toldy megütötte a korbáccsal, mire az asszony jajveszékelni kezdett:
- Fogjátok el a gazembert, a gyilkost. Tegnap ölte meg a király szolgáját, szemem láttára!
- Íme, a legnagyobb ellenségem - szólt ekkor Toldy nyugodtan. - Ez asszony, kiért életemet áldoztam sokszor, kiért cselédeidet megöltem, most olyan bűnt kiált ki reám, amit el nem követtem.
- Hogyan? - mondják a főurak. - Hát nem ölted meg a király szolgáját?
- Már hogy is öltem volna meg? Csak őneki mondtam. Egy megölt borjút gyömöszöltem a zsákba s a magam szekrényéből kincseket tettem az asszony elé, mintha a szolgától vettem volna el.
A király helyeslőleg bólintott a fejével, s egy intésére megjelent a megöltnek hitt szolga s tanúságot tett Toldy furfangos eljárásáról.
- Hát a legdrágább kincsedet elhoztad-e nekem? - kérdé a király ezután.
- Elhoztam, fölség: itt van a karomon, a Gábor fiam.
- Ember vagy a talpadon, Toldy Miklós. Nem jöttél gyalog se s mégis gyalog. Mindeneknek megfeleltél. Okosabb vagy az esztergomi prímásnál is. Ha nős ember nem volnál, mindjárt annak a helyére tennélek. Így azonban elég lesz neked az is, ha országbírónak teszlek.
Meg is tette aztán, s mint ahogy fa-kalodája van a falusi bírónak, arany-kalodát adtak az országbírónak.
Gyönyörű arany-kaloda volt… Az öregapámnak a szépapja még ült is benne.
Már t. i. az alsó-toldi ember öregapjának a szépapja. Mert hát még az is dicsőség.
MILYEN A MAGYAR IPAROS?
1882
Nem hiszem, hogy akadna ember a Szent István birodalmának területén, aki ne érdeklődnék az iránt, hogy hol és miképp terem a szegedi bicska.
Hát azt bizony Sziráki uram csinálná - ha csinálná. Őneki adatott meg az égiektől az a különös talentum, hogy akár nyél, akár penge dolgában túltegyen a földkerekség minden bicskacsinálóján.
Van is becsülete az ő készítményének; aki csak megfordul Szegeden, mind ellátogat az ő boltjába, s úgy veszi onnan a halalakú bicskát, mintha ingyen adnák; semmi árt nem tart érte túlságosnak. Ajándékba valósággal nem lehetne becsesebb tárgyat vinni ennél. Boldog, akinek ilyen jut. Még az unokáira is ráhagyja testámentumban, s azok is megemlegetik, hogy: »Ni, a nagyapánk bicskája, mégpedig nem bolondság, hanem valóságos Szirákitól való szegedi bicska.«
Hát azt hinné ezek után az ember, hogy ez a Sziráki bizonyosan valami nábob, akinek gyárai vannak s aki az egész világba szállítja méltó hírnevet szerzett iparcikkeit, akinek ügynökei vannak Londonban, Párizsban, Amsterdamban, New Yorkban s mindenfelé.
Oh, dehogy, dehogy! Esze ágában sincsen Sziráki uramnak ilyen bolondság! Igaz, hogy ez így lehetne, hanem hát ő bőven meg van elégedve azzal is, ha Szeged környékén az ő bicskáival szelik a szalonnát az atyafiak. Már a hódmezővásárhelyi embertől szinte irigyli. Jó annak a fanyelű bicska is.
Sziráki uram kevély arra, hogy az ő pengéje örökkévaló, s kivált arra büszke, ha szemtől szembe megdicséri a komája, vagy a sógora, hogy »no, Sziráki uram, ez aztán bicska!«
Hanem világelterjedésre éppen nem gondol, az meg alkalmasint még csak az eszébe sem fordult meg sohasem, hogy valami üzleti hasznot húzzon az ő renoméjából.
Történt ugyan nemrég, hogy egy londoni cég egyszerre tízezer darab bicsakot akart nála megrendelni egy ügyvivője által, de Sziráki uram a szeme közé nevetett az ügyvivőnek.
- Tízezer bicska! Tegye az úr bolonddá az öregapját! Hiszen annyi bicskát talán nem is lehet csinálni.
- De ha egyszer komolyan megrendelem.
Sziráki uram ötölt-hatolt, hímezett-hámozott. Nagyon kellemetlenül érintette ez a dolog.
- Hát tudja, kérem, az nagyon messze van ide (már t. i. hogy London van messze). - Aztán kérem, mire való volna neki egyszerre tízezer bicska? (már t. i. a londoni cégnek). Nem okos beszéd az ilyen… igaz is, nem is.
- De kérem, ha kételkedik, azonnal deponálom a pénzt a közjegyzőnél. Hát jó lesz ez? Mi?
Most aztán még nagyobb zavarba jött a híres iparos.
- No, ezt meg éppen nem akarom. Az lehetetlen. Hanem tudja mit, egy-két bicskát a maga kedvéért szívesen csinálok az angliusnak prezentbe… Azt megteszem, hanem annyi töméntelent… Ej, hát úgy nézek én ki, mint akit mindenre rá lehet venni? Hagyjanak nekem békét…
Sziráki urammal igen nehéz boldogulni, ha egyszer megköti magát.
Némelykor alig van harminc-negyven kész bicska a boltjában, s mikor vevők jönnek, nem ritkán esik meg, hogy nem találnak olyan formájú kést, aminőt keresnek; »most nincs az a fajta készen«, ez a felelet.
- Mikor lesz? - kérdi a vevő.
- Hja, azt nem lehet tudni - feleli vállat vonva. - Most a mezei munka miatt nem dolgozhatunk.
Sziráki uram ugyanis mind elviszi ilyenkor a legényeit kukoricát kapálni s szénát gyűjteni; az éppen nem jutván eszébe, hogy ezek vele együtt valóságos művészek, kik tíz forintot teremtenének addig az ipar terén, míg itt egy nyolcvan krajcáros napszámot pótolnak.
Hanem iszen azért magyar ember Sziráki uram, hogy ilyen legyen, ne értsen az üzlethez s ne csiklandozza a nyereségvágy.
AZ ALISPÁN-KISASSZONYOK
1882-1884
Hirtelen leeresztették vasvilláikat, amint a kocsiban megösmertek bennünket, vagyis hogy csak az urambátyámat, az alispánt.
- Hogy állunk, Barkás Mihály? - kérdé az alispán az egyik vasvillás embertől, ki a megfordított pipaszárat rágta kegyetlenül.
- Hát csak állunk még, ahogy állunk.
- Haltok-e nagyon?
- Hát halunk, amennyire lehet. Ma is kilencet temettek. Ámbátor…
- No, mit akarsz mondani?
- Hogy hát mi lutheránusok még megvolnánk eddig, egy halt meg közülünk, az is csak tévedésből.
- Miféle badarságot fecsegsz itt összevissza?
- Már az pedig úgy van, tekintetes uram, hogy itt minálunk a katolikus részt kezdte meg a kolera. Ebben az egyben szerencsések vagyunk, hála istennek.
- Vén bolond! - kacagott fel az alispán, ezüstös tajtékpipáját a bricska sárellenzőjére verve ki.
- Hiába nevet pedig a tekintetes úr. Úgy körülbelül négy-öt napig még eltart bennök, azután mi jövünk. Ha nem tetszik hinni, megmondhatja a bíró is.
- Hol a bíró?
- A bírót mondtam? Igaz a, majd elfelejtettem, hogy meghalt.
- Mikor halt meg?
- Most uzsonna táján.
- Akkor hát szólítsd elő a törvénybírót?
- Hiszen az már mikor halt meg! Hajnalban. Azaz hogy még tán nem is virradt, ugye Muszur sógor?
A megszólított Muszur sógor sötéten bólintott a fejével.
- Pedig milyen derék ember volt ez a Hártya Pál - sajnálkozék az alispán.
- Az volt - dünnyögte az öreg Muszur.
- Maradt-e valamije?
- Négy lánya maradt. Ott benn sírdogálnak szegények, majd fölveszik a házat. Egyik szebb, mint a másik.
- Vagyonuk nincs?
- Nincs. Éhen fognak meghalni, ha a kolera el nem sepri. Nem főz azoknak senki ma sem, ha ugyan van mit főzni. Egy lélek sem néz oda a halottas portának.
- Hány évesek?
- Nyolc és tíz között, ikrek a két idősebb.
- Hm - köhintett az alispán s mogorván intett a két vasvillásnak, hogy el vannak bocsátva.
Azok megint odaállottak az országút két szögletére, katonásan föl s alá járkálva annak a nagy feladatnak a tudatában, hogy ők a vesztegzár fenntartói s agyon lehet szúrniok, aki a tekintetes vármegye rendeletének ellenére erőszakkal akarna keresztülmenni a nemes helységen, amelyben a fekete halál most a vicispánynál is nagyobb úr. Még tán bizony büszke is volt rá egy kicsit Barkás Mihály, hogy ilyen nagy úr lakja Nemes-Várbokot.
A bricska lassan indult meg a döcögős, kátyús úton, melyet alacsony, szalmafödeles házak szegtek be kétfelül.
Egészen kihaltnak látszott a megyei bocskoros nemességnek ez a százados fészke. Imitt-amott a kerítésnél kinézett egy búbánatos arcú ember s még csak meg sem emelte a kalapját a vármegye mindenható ura előtt.
Hátam borsózott. Magam is érezni kezdtem, hogy közel kell lenni a világ felbomlásának.
Egy óriási fenyőfa-ládát hoztak velünk szembe. Az alispán odaszólt:
- Miféle jószág az, barátim?
- Koporsó, hat embernek.
Hatával temették az embereket; rokont, nem rokont, ellenséget, adóst, hitelezőt együvé. Milyen furcsa szcénák lesznek majd ebből a feltámadás napján!
Az alsó soron, ahol nagyobbára a katolikusság lakott, az egyik nemesi kúria előtt egy malac beleszabadult a ház előtti kis kertbe. Az egész nemes Laczfy-familia ott nézte. A szentkorona tagjai máskor köveket hajigáltak volna a malac után, lármáznának, pörrel fenyegetnék a torkos állat gazdáját, most egykedvűen nézték, hogy teszi tönkre a drágalátos dinnyeágyakat. Hadd teljék öröme szegénynek!
Az alispán hallgatagon ült mellettem, hol-hol kivette zsebkendőjét és homlokát törülgette, izzadott. Majd a pecsétgyűrűjét húzta le, azt a levegőbe hajította, meg elfogta. Ezzel mulatott. Egyszer véletlenül ránéztem, úgy tetszett nekem, hogy arca sápadt kissé s nincs rajta a rideg fenségből semmi. Nem is a vármegye alispánja ez, hanem csak egy szelíd öreg úr.
A harangláb táján egy hosszú, fehérlő selyemszál hálózta át az országutat, mint valami szabályos kordon. Békanyál volt. A nyári szél idehajtotta a rétekről s két ellenkező ákácfához fogódzott, a között ringott-repkedett alig láthatólag, jeléül annak, hogy már napok óta nem ment erre szekér, mely elszakította volna a mezei tündérek cérnáját. Ezek a fickók mégis derekasan tartják meg a vesztegzárt.
Az öregúrnak éppen az orrát csiklandozta meg, mikor elszakadt s rajta maradt az ábrázatán, úgy kellett leszedni a szakálláról, bajuszáról, pedig illett oda a színe miatt.
- Látod, öcsém, ha most ez a békanyál drótból lenne, ugyancsak megállított volna minket, még az orrunkat is leszeli, hümm…
Nem bírtam megérteni, miről gondolkozhatik. Hanem ‘iszen megmagyarázta ő azt a következő zökkenőnél.
- Hopp, hó! Állj meg, Imre! Te pedig, Ambrus fiam, ugorj le s gyere idébb, hadd magyarázzam meg, mit akarok.
A cifra tarsolyos hajdú egy pillanat alatt lent termett az alispán mellett.
- Menj vissza, fiam, s eredj be ahhoz a Hártya Pálhoz, aki ma reggel meghalt. Négy kis lányt fogsz ott találni. Összeszeded valamennyit, kiviszed őket a határra s ott azután…
- Értem, tekintetes uram. De instállom alássan, az éles kardomat otthon hagytam, a tompa van velem.
- Nem kell a gyerekeket kardra hányni, te szamár! Borókával kifüstölitek őket a falu végén. Kocsit rendelsz magadnak s áthajtasz Csomádra Csuzy Miklóshoz, azt mondod neki, hogy tiszteltetem s küldöm neki ezt a négy lánykát, az egyik nála marad örökben, válassza azt, amelyik neki tetszik. Ha pedig nem volna hozzá kedve, mondd meg neki, hogy ezt a vármegye… én rendeltem így; punktum.
- De hát a többi három?
- Innen Csalárnak fordulsz. Ott bemégy özvegy Bogátynéhoz, de jól vigyázz, mert két kastély van szemben, s a másikban is özvegy lakik. Bogátynét kérdezd. A három lány közül kiválasztod magad a legszebbiket, a másik kettőt ottkünn hagyod, szép illedelmesen benyitsz és így szólsz: »az alispán úr kezeit csókoltatja és ezt a kis lányt küldi prezentbe«.
- Igenis, tekintetes uram!
- Csalárról átszaladsz Keszibe, Kovács Mihály uramhoz. Annak elmondod a dolgot úgy, amint van, hogy a gyerekek anya, apa nélkül voltak egy kihaló félben levő faluban. Valahogy ne említsd neki, hogy ez megyei rendelet vagy hogy én intézkedtem, mert Kovács Mihály uram már azért sem tesz meg valamit, mert rendelet. Mindjárt rád uszítja a kutyákat. Hanem kéz alatt elpletykázod, hogy én sehogy sem akartam hozzá küldeni a leánykát, csak az esküdt úr beszélt rá, még fogadtunk is száz szivarban az esküdttel, hogy hasztalan fáradság lesz, Kovács uram nem fogadja be örökbe a gyereket.
- Igenis, tekintetes uram!
- No, most pedig eredj és jól végezz. Imre, hajts.
- Hát a negyedik gyerek, tekintetes uram? - kérdé a hajdú.
- Igaz a… több eszed van, fiam, mint a vicenótáriusaimnak. Magam is majd elfelejtettem. Hát a megmaradt gyereket, azt, amelyik már senkinek sem kell, hazaviszed a feleségemnek. Annak az is jó. Azt üzenem neki, hogy jól gondját viselje, mert a leány a miénk. Szombaton délre magunk is otthon leszünk.
Szombatig még nagy utat kellett megjárnunk a kerületben. Nemes-Várbokról átmentünk Pentelére és a többi kolerás helységekbe, ahol a megyei főorvos is hozzánk csatlakozott. Rétiben ott találtuk a szolgabírót is, tekintetes Berei Pál urat, aki hagyatéki tárgyalásokat intézett el. Éppen az ő segítségére vitt ki engem a körutat tevő alispán, mert Berei Pál volt a principálisom.
Igazán gyerek voltam én még akkor, midőn a vármegye urai közé kerültem. Nem adom sokért, hogy éltem már a régi táblabírák között s hogy szemem láttára fogyott el az utolsó fény, amit a múlt dicsősége vetett még a kevély megyei címerekre.
A hagyatéki tárgyalásokat elvégezve, Csomádra hajtattunk éjszakára, Csuzy Miklóshoz. Az volt a főtanya a kerületben. Már megterítve várt a »zöld asztal«. Mert a zöld asztal elkerülhetlen kelléke volt a táblabírói világnak.
- Ki oszt? - kiáltá az alispán, amint a kocsiról leugrott.
Hát biz’ azt mindjárt kezdték, az időnek drága voltára hivatkozva. Folyt is derekasan egész éjjel. A »háromszor, négyszer, besszer, re-besszer« felkiáltások közt csak néha-néha tett egy másfajú megjegyzést az alispán.
- Igaz ni, Miklós! Nem volt itt nálad a huszárom?
- De bizony itt volt tegnapelőtt.
- Megkaptad a küldeményemet?
- Izé… köszönöm - felelt Csuzy kedvetlenül.
- Nagyon derék! No, hadd lám, milyet választottál! Hívasd be.
- Baj van vele - tagolá a gazda zavartan. - Eltűnt. Tegnap dél óta sehol sincs… restellem pedig…
- Eltűnt? - vágott bele az alispán. - Nem szeretem a dolgot - tette hozzá, homlokát ráncba szedve.
- No, no, hiszen majd előkerül. Azért csak ne aggódjék, bátyám.
Minthogy a viceispán éppen huszonegyes blattot kapott, hát csakugyan letett az aggodalomról s nekifogott a zsinór növesztésének. Pogány szerencséje volt, okvetlenül ő húzza be ezt is.
De már ennélfogva is nagy malheur-ben úszott az én principálisom. Éjféltájban bizony egyszer azon vette magát észre, hogy egészen üres a nagy fekete tárca.
- Hozzátok ide a pakktáskámat! - parancsolá az egyik ott ácsorgó inasnak.
A kis bőröndöt előhozták, Pali bácsi belenyúlt s kihúzott belőle egy csomó aktát, a hagyatéki ügyeket s azokból kezdte előkotorászni a - depositumokat.
- Most már a vármegye pénzével játszom - szólt mosolyogva, szedegetvén ki egymásután a százasokat.
Biz’ azok is mind elsétáltak. A vármegye pénze is az alispánhoz húz szívesebben, nem maradt abból hajnalig egy forint sem. Istenem, mily különös világ volt az! Nem fogta rá Pali bácsira senki, hogy sikkasztó.
És nem kapitulált meg egyhamar. Másnap délben újra kezdték. Pali bácsi az asszonyoktól kért pénzt kölcsön. A kis Csuzyné még az öreg harisnyából is kiöntögette a penészes tallérokat; asszonypénz szerencsét hozhat.
A játékot persze nem lehetett félbehagyni, míg Pali bácsinak kedve van - ha két hétig tart is. S azalatt az egész vármegyében szünetelhet a közigazgatás s dúlhatott a fekete halál a vicispán, a szolgabíró és az orvos miatt! Valljuk be no, hogy sokszor voltak könnyelműek azok a lelkiismeretes emberek is!
Hanem azért szombat estére mégis hazatértünk »tisztát váltani« (ez volt a hivatalos kifejezés a szombati megérkezésekre).
No iszen, nagy »ne mulass« várta az alispán urat.
- Ejnye, János, János! Hát mid vagyok én neked, János? - kiabálta az alispánné csípőjére tett kezekkel. - Hát micsoda galibát küldesz te a nyakamra, he! Hol szedted fel már megint azt a porontyot? Hát szolgálód vagyok én neked, vagy mid, mordizom adta, hogy csak úgy az országút közepéről intézkedel?
- No-no, Anna, legyen eszed, kérlek!
- Hallgass! Hát azt gondolod te, hogy én is olyan vagyok, mint a vármegye, hogy szép szóval minden ostobaságokra rá lehet venni!
- De kérlek, Annám, hiszen neked akartam örömet okozni.
- Hallgass! - toppantott az alispánné a lábával. - Szép örömet szereztél, mondhatom. Hisz az egy sárkánykölyök. Látod ezeket a kaparásokat az arcomon, tegnap, mikor mosdattam, nekem esett a körmeivel. Valóságos pokol fajzatja! Büntetésből becsuktam a nappali szobába, mind összetörte a porcelánedényeimet. Nem adtam volna oda a lelkiüdvösségedért a két füles porceláncsészémet a stafírungból.
- Micsoda? A két Rákóczi-csészét törte össze? - sóhajtott fel az alispán félénken.
- Azt hát, mi közöd hozzá? Az enyim volt. Hanem azt megmondom, hogy azt a gyereket elvidd innen, mert ma meg a virágpalántáimat tépte ki a kertben… Elvidd innen, tedd, ahova akarod, de én ne lássam.
- Jó, jó, csillapodj, édes Annám, minden úgy lesz, ahogy akarod. De ni, micsoda bolondság ez?
A divatárusnő jött, csipkés finom ruhát, kalapot és mindennemű gyerek-piperét hozva egy nagy kosárban.
- Hogy ez mi? - felelt aláeresztett hangon a tekintetes asszony. - Ruhát rendeltem neki, igenis, mert nem tűrhetem, hogy meztelenül legyen valaki az én házamban. Reggel ráadom, aztán fel is út, le is út, nekem ugyan nem kell. Jöjjön kedves Spenczerné, hadd fizetem ki.
Haragosan becsapta maga után a folyosó-ajtót, az alispán pedig csendes morfondirozásba merült zsöllyeszékében.
- Hej, hol van itt valami szobaleány - ocsúdott fel egyszerre mélázásából -, hadd hozná ide azt a gyereket.
Elővezették. Olyan vad volt, mint egy medvebocs. Szöszke selyemhaja összevissza kuszálva csüngött domború homlokán. Nagy, kék szemei morcsosan forogtak, parányi kezei piszkosak voltak.
- Hogy hínak, lányom? - kérdé az alispán gyöngéden.
- Nem mondom meg - szólt a kis leány s fejét dacosan hátraszegte.
- Gyere közelebb, picike!
A szobaleány erőszakkal előre taszigálta, az alispán szépen átfogta derekát, mire a kis ördög olyat ütött a kezére, hogy szinte beleszisszent.
- Jézus Mária! - kiáltott fel a szobaleány ijedten azon hitben, hogy tán azonnal fejét veszik a gyereknek ezért a vakmerőségért.
Hanem az alispán ahelyett, hogy méregbe jönne, elkezdett édesdeden nevetni, hogy szinte rengni látszottak bele a tornác oszlopai. Furcsák ám ezek a hatalmas urak!
Tetszett neki a kis parasztlány; igaz is, hogy nagyon szép volt, feslő rózsabimbónak is a szebbekből való. Babos szoknyácskája csak térdig ért eredetileg, de ahol kiszakadt a ráncában, ott a földet seperte, csak oldalt hagyva láttatni gyönyörű idomú, napégette lábszárait. Szobrász se faraghatná különbeknek… Rozmaringvirág nő arra, ahová ez lép, ha fölcseperedik.
- Na, ez ugyan megjárja »maradéknak«, Ambrus fiam! - szólítá meg az alispán kedvenc huszárját.
Ambrus megsodorta ősz bajuszát s ravaszul kacsintott:
- Volt eszembe, tekintetes uram. Nem maradék ám ez! Előre magunknak szántam, vagyis hogy a tekintetes asszonynak s eldugtam a saroglyába, hogy meg ne lássák. Mind hitványabb már a többi!
- Elhelyezted-e a többit is mind?
- El én egy lábig. A Kovács-uraság erővel kettőt akart, mikor megmondtam, hogy a tekintetes úr egyet sem akart küldeni.
- Pedig talán jó lett volna ott hagyni ezt a másikat is. Nagyon meggyűlt vele a bajunk. Az asszony haragszik.
- Pajkos, rossz a gyerek, tekintetes uram, s nem tud itt megszokni. Pedig látom, tejbe-vajba fürösztenék…
- No, majd ráncba szedem én reggel.
Hanem ‘iszen szedhette már azt. Híre-hamva se volt a kis Erzsikének reggelre. Eltűnt, sehol se találták, mintha a föld nyelte volna el. Hiába dobolta ki a nagybajszú Pista hajdú minden utcaszögleten: »adatik tudtára mindenkinek«, senki sem hozott hírt felőle. Az alispán az egész parkot beszaladgálta Erzsike nevét kiáltva, de még csak a visszhang sem felelgetett neki.
Még a tekintetes asszony is sopánkodott úgy déltájban.
- Mégis restellem - mondá -, hogy éppen nálunk veszett el. - S elkezdett, mint már azt az asszonyságok szokták, mindenféle skrupulusokat csinálni. Hátha az Ipolyba ugrott? Hátha az oláhcigányok lopták el? Ki tudja, még tán arra is gondolt, nem-e a zsidók ölték meg, hogy szűz vérét megigyák?
Ambrus huszár lóra ült. Az alispán megparancsolta, hogy élve, halva megkerítse, még a föld alul is kiássa, nélküle haza ne térjen.
A tekintetes asszony sehol sem találta helyét egész délután, valahányszor átment a »kék szobán« s meglátta ott a rózsaszín gyermekruhát a díványon kiterítve, mintha szomorúbbá lenne mindannyiszor.
Estefelé jött meg a huszár, csatakosan, tajtékos lovon.
- Hol a leány? - kiáltott rá a lódobogásra kiszaladt alispán és neje egyszerre.
- Itt hozom - szólt Ambrus, fehér köpenyét hátravetve, mellyel Erzsike volt betakarva.
- Él?
- Alszik a kis ördög - felelte a huszár káromkodva - rúgott, harapott, abban fáradt ki oly nagyon.
- No, csakhogy itt van! Hol találtad meg, édes fiam?
- Odahaza. Képzelje, tekintetes uram, azt a gyalázatos vért, ami ezekben a parasztokban van. Várbokra érvén, amint belovagolok a Hártya portán, hát ott találom a négy gyereket azon módon, ahogy szerdán találtam. A kazal tetején ültek…
- Ejnye! - csodálkozék az alispán. - Adta kölykei! Lássa meg az ember.
- Eleinte hittem, én vagyok megbolondulva, hogy azt képzelem, mintha már egyszer széthordtam volna a vármegye négy része felé, hanem aztán rájöttem lassankint, hogy hazaszöktek a gyehennára valók. Ilyen a paraszt, tekintetes uram!
Az alispán elmosolyodott, s nini mit lát?… a tekintetes asszony maga veszi át Erzsikét a huszártól s szép óvatosan, nehogy felébredjen, tulajdon kezével viszi be a szobába. Már mire való az ilyen? Nem annak termett az, de meg nagyobb is már, hogy ölben hordják.
- Egy jó ötletem van, öreg - szólt az alispánné halkan. - De hát ne zörögj úgy a patkós csizmáiddal. Lábujjhegyen járj, azt mondom. Az a tervem van, hogy átöltöztetem Erzsikét, míg alszik az új ruhába - úgy ébred majd fel, mint egy igazi alispán-kisasszony, s sohasem szökik meg többé.
A vármegye hatalmas ura, akit mindenki rettegett, még a pipáját sem merte kiverni, nehogy zörejt okozzon, hanem azért mégis megtette a maga szokásos diffikultását.
- Jó, jó, - hanem az mégsem ér sokat. A gyerek nem szokik meg köztünk, hacsak… ide nem hozzuk a többi hármat is.
Az alispánné ránézett megelégedetten, büszkeséggel:
- Nem bánom, öreg; hanem azt az egyet megmondom, hogy az »igazi« mégis ez marad, mert ez már… ez már…
- No, mi van ezzel?
- Az, hogy már… ki van próbálva.
Elpirult: mert azt akarta mondani, hogy ez már az övé - hogy szereti már.
LÁBNYOMOK A HOMOKBAN
1882-1884
Megkaptam leveledet, melyben írod, hogy egy kötet költeményt szeretnél kiadni a saját költségeden s kérsz, hogy mint gyermekkori barátod, én írjam könyvedhez az előszót. Ide szeretnél jönni lakni, mondod, az irodalmi központba, ott hagyván szelíd, csendes faludat. Nőd is akarja, kész veled indulni. Hova? A dicsőség után, ugye?
Nem tudom, mit feleljek erre.
Talán azt, hogy megírom az előszót egy elbeszélésben. Igen, ez lesz a legjobb.
Hát emlékezel-e arra a mogyorófabokorra, amely alatt annyiszor heverésztünk ábrándozva? Ha eszedbe jutna az a nap, amikor egyszer bekergetett az eső a csősz-kunyhóba? Amolyan futó eső volt, a felhő talán csak azért potyogott le, hogy ne lábatlankodjék a napfénynek, mely nyomban megszikkasztá a földet. A milliárdnyi homokszemek csillogtak, tündököltek. Sajátságos az, hogy mennyi érdekes dolog van oda bekeverve. Kalásznak a szilánkja, cserebogárnak az egyik lába, cserép-darab, letiport falevél, s mindez elpusztul, elenyészik, csak a kis homok-szemek maradnak örökké.
A megszikkadt homokban, a bokor mellett, amint a kunyhóból arra tartottunk, friss lábnyomokat vettem észre.
- Valaki járt itt már azóta - mondám, figyelmesen nézegetve a nyomokat.
- Igen - szóltál -, mégpedig valami nő járt erre, mert igen picinyek a nyomok. Fogadni mernék, hogy női lábak.
- Ugyan eredj, kérlek. Ki járna erre?
- Sőt olyan picinyek és olyan formásak ezek a nyomok, hogy szinte látni lehet a cipőket. Gyönyörű lábacskák, annyi bizonyos.
A rigó elfüttyentette magát a szilvásban, a patak vígan csörgött a szakadék mellett, mi pedig elandalodva néztük a kedves nyomokat. A homok lilaszínt játszott a mélyedésekben, miket kivájt, ahova lépett.
Igen, igen, nőnek kellett lennie. A kicsi nyomhoz csak a lábat nehéz oda képzelni, a lábikrát már nagyon könnyű, a sugár alak pedig oda áll eléd magától.
A tizenhatodik évben voltunk, mikor te szüleimnél töltötted a szünnapokat. Bőszavú esztendő; hogy sugdosott a füleinkbe mindenféle regényes dolgot, hogy megtüzesítette arcunkat, szemeinket. Tüdőnk kitágult, szívünk dobogott s önkénytelenül elindultunk a titokteljes nyomokon, mindig beljebb-beljebb az erdő felé.
Ahol a gyep kezdődött, ott a füvek mutatták lábának körrajzait engedelmesen. Letaposva egymásba fonódtak, az esőcseppek átgurultak az egyikről a másikba s ott himbálóztak makacsul, mintha fel akarnák szívni minden fűszálról a port, az illatot, amit az ő lába hagyott ott.
- Menjünk! Siessünk utána!
Vajon ki lehet? Ki tudhatná azt? A sejtelem szövi egy képbe arcát, haját, alakját, mosolyát, nézését; erdő lombjai beszélik, de nem lehet megérteni egészen.
Egy mókus végigszaladt a selyem mezőn s hosszú farkával felborzolta a föld haját. Egy sötétzöld pántlika maradt nyomában, s e szalag tökéletesen tönkretette egy nagy darabon a nyomokat. Ezek a gyalázatos mókusok semmit sem tisztelnek a világon!
Te most elkeseredve ezen, nem akartál tovább menni, megfordultál. A déli harangszó hazacsalogatott a leveses tálhoz, de én már egészen bele voltam bolondulva a lábnyomokba. Meg is találtam őket újra a cserjésen túl s mentem utánuk, amerre vittek.
Egyszer balról csengő kacaj hallatszott. Oda sem néztem. Mi közöm hozzá? Az én nyomaim jobbra visznek s engem most nem érdekel más.
- Hahó, hahó! - kiáltá egy hang utánam.
Megfordultam. A tiszteletes úr kisasszonykái léptek elő a bozót közül. Egészen össze voltak tépve a ruhácskáik, a nagyobbik a hátán hozta a kisebbiket, ki egy kis garabolyt tartott kezében. A pofácskáik be voltak mázolva feketére. Valóságos kis ördögöknek néztek ki.
- Hát magok mit keresnek itt? - kérdém, kedvetlenül közeledve feléjük.
- Szedret szedünk a mamánknak. Nézze, mennyi sok.
- Látom. Hát nekem nem adnak?
- De adnánk magának is, ha egy madarat fogna előbb.
- Oh, magok neveletlenek, kis csacsik! Lehet is a madarat úgy fogni, mint a guruló gombolyagot.
A nagyobbik, Vica, durcásan fordította el fejét, megneheztelt, hanem Birike nem vette szívére a sértést.
- Pedig nagyon kellene egy madár. Lássa, már mindenünk van. Megvan a kalitka hozzá, megvan a vályú, amiből inni fog, zöld cserépből van, ha maga látná… A kalitkán torony is van… a kendermagot pedig elfelejtettem mondani.
- Értem, értem. S milyen madár kellene magoknak?
- Olyan ni… amott röpül, nézze… most meg már leült a jegenyére.
Fölvettem egy követ s úgy találomra megcéloztam a vörösbegyet; biz az szegény nem ért rá testamentomot csinálni, azon módon lefordult a fa tetejéről halva.
- Kell-e még több? - kérdém, vitézi önérzettel odafordulva a lányokhoz.
De azok már nem hallgatták hencegésemet, odafutottak a madárhoz s hangosan siratták hirtelen bekövetkezett halálát.
A kosarat letették a fűre; felfordult s kiöntődött belőle a szeder, úgy nézett ott ki, mint egy fekete sírhalom.
Tanácskoztak, hogy a vörösbegyet most már el fogják temetni, a Vica napernyőjével, mert az úgyis hegyes, egy kis gödröt ásnak a fa alatt, oda teszik le örök nyugalomra a meggyilkoltat.
Birike úgy is nézett rám, mint egy gyilkosra, de Vica felém futott s gyöngéden mondta:
- Az én kedvemért ütötte agyon. Lássa, lássa, mit tett? Én egy eleven madarat akartam.
Hozzám simult, ránéztem s csodálatos szépnek találtam most, nagy ragyogó szemével, a kis paplányt. Ha az én feleségem volna, sohasem engedném mosakodni, hogy így szedrével bekenve maradjon az arca örökkön-örökké, ha csak én magam nem csókolom le piros szája környékét…
…De a nyomok, a nyomok! Már majdnem elfeledtem!
- No, csak temessék el, kicsikém, azt a madarat, mert nekem el kell menni.
- Ne menjen! - csengett Vica - maradjon itt, kérem, oh, mert úgy félek… de úgy félek…
- Hiszen ha eddig nem félt…
- Igen eddig, de most… most úgy szeretném, ha velünk jönne, ha elkísérne, mert egész testem reszket. Ha kell, a szederből adok ám!
- Nem kell nekem, mert savanyú! Hanem adok egy jó tanácsot, menjenek le itt a gyalogúton, erre közelebb s a völgyben lent bizonyosan találkozni fognak a barátommal, az majd hazakíséri, ha félnek… Nos, mitől fél úgy, kis bohó?
- Hát mitől? - mondá a kis leány, szép szemeit lesütve. - Talán ettől a holttesttől?
- Oh, oh! - vágtam közbe nevetve - egy madárnak a holttestétől!
S szaladtam tovább a nyomok után.
De a kis lány méla nézését még mindig éreztem, mintha hangyák mászkálnának a tagjaimban.
Visszafordultam s harsány hangon kiáltottam:
- Viki, Viki! Pá, pá, kis Viki!
Az még mindig utánam nézett, s míg Biri a sírt ásta lehajolva, ő azalatt fölvette fehér köténykéjét, mellyel ideiglenesen a madár volt letakarva s hívólag lobogtatta.
Habozva álltam meg. Milyen édesen hítt magához, ne forduljak-e vissza? Nem, nem! Meg kell találnom tündéremet.
Az erdő túlsó része felé a puhább agyagos föld már nem volt olyan titoktartó, az már nemcsak sejteni hagyott, de tudni is. Egész biztosan haladhattam. A borókaillat mámorossá tett, nem éreztem sem éhséget, sem fáradságot.
Lihegve csörtettem keresztül bokron, bozóton, töviseken, tisztáson, sűrűségen, sokszor felbukva egy-egy szederindában. Hol egyenesen, hol cikcakkosan, már azt sem tudtam, merre megyek, egészen elvesztettem az irányt, csak a nyomokat nem.
Azok vittek, vittek hűségesen, míg egyszer csak ott találtam magamat a jegenyefa alatt… egy pici sírnál, ahova a vörösbegyet temették.
Legyek és apró bogarak gyász-zsongással körülröpködték a friss hantokat. Fenn a jegenyefán gúnyosan füttyentett a rigó.
Hohó! hiszen az otthagyott Vica volt az én tündérem!
Hideg szél süvített végig s megropogtatta a gallyakat, a földről mintha fojtó pára szállna föl, az erdei liliomok búsan hajladoztak, fölöttem az égen valami megdöbbentő fenség honolt, s a kis madársír mintha rám nézne… megannyi szem, amennyi rögje.
Halálos félelem vett rajtam erőt.
- Viki! Birike! - kiáltoztam a kedves gyermekek után. Most már én féltem. Most már én szerettem volna hozzájok menekülni.
De hol jártak azok már!
Fölszaladtam a dombra, lenézni a falu felé.
…Ott mentetek lent a völgyben mind a hárman. Megismertelek. Te karodon vitted az elfáradt Birikét, nőd pedig, vagyis akkor még a kis Vica, melletted poroszkál s negédesen lóbázta szedres kosárkáját.
--------------
Mondjam még tovább? Magyarázzam is? Minek? Hagyj békét a csillogó nyomoknak, amik kivezetnek nádfödeles viskódból, sem a verseidet ne add ki soha a tulajdon költségeden.
Az erdei virágok, szerelem és a dicsőség magoktól jönnek-mennek, nyílnak és hervadoznak.
FÜGGELÉK
1885
A KIRÁLY KEGYELME
(A Toldi-legenda Alsó-Toldon)
1885
Kis falu Nógrád megyében Alsó-Told, - mert ha nagyobb lenne, már régen várossá tette volna az odavaló nagyszámú nemesség. Privilégiumról álmodoznak a bocskoros nemesek (pedig nem is olvassák az országgyűlési tárgyalásokat), benne van a vérükben, mindent maguknak szeretnének a jövőben s minden dicsőség az övék a múltból. Még az erős Toldi Miklós is odavaló ember volt.
A falu neve alkalmas rá, hogy ezt higgyék. Nehány krónika is beszéli azonfölül. Az mindegy, hogy Arany másképp írta meg. Nyomtatott írás ide be nem hat, a kalendáriumon kívül. Az is olyan kalendárium, hogy három emberöltőt ellát. Százesztendőre való naptárrész van benne.
Az illúziót pedig teljesen emelik egy hajdani erős épületnek a fundamentumai. Egy-egy mélyen leérő falat ásnak ki néha a harangláb környékén. Ott kellett állnia valahol - természetesen kacsalábon - a Toldiak ősfészkének. Ha nem is volt talán vár, de akkor bizonyosan óriási kastély.
Élő lélek azt nem tudja, se nem hallotta, hogy ki lakott abban - tehát okvetlenül Toldi Miklós lakott ott. Ezer mesét tudnak az aggastyánok a vitézi dolgairól.
Némelyiket már hallottuk sokszor, csakhogy másokkal történt. Új is van egy-kettő, de ez meg sehogy se illik össze Toldival. Semmit se hagynak meg rajta, csak a nagy erejét - még azt a virtusát is elveszik, hogy felesége nem volt.
Egy tündérszép asszonnyal boldogítják az alsó-toldi mesemondók, - de bizony nincs benne valami nagy köszönet, hanem azért talán meg lehet hallgatni.
Laczffy Magdolnának hítták Toldi Miklósnét s Budán lakott férjével az udvarnál, hol is nagy tisztességben valának.
Nem Nagy Lajos uralkodott, de Mátyás. Hja, úgy van az! Míg a királyok élnek, sok mindenfélét elvesznek a néptől. Egy cseppet se vehetik rossz néven, ha haláluk után meg a nép vesz el tőlük sok mindenfélét.
Vitéz Toldi Miklóst elveszik Lajostól és Mátyásnak adják az alsó-toldiak.
Mátyás királynak sok érzéke volt a szép asszonyok iránt. Igaz-é vagy nem igaz, ki tudhatná, de annyi tény, hogy Toldi Miklós gyanakodott a királyra, egész az ő füleig eljutván valamely gonosz pletyka. Mert pletyka már akkor is volt. (Hja, az is régi családból való.)
Az ugyan nem volt bizonyos, hogy az asszony-é a bűnös vagy a király kezdte-é a szemjátékot az udvari dáridókon (mert hiszen a szemjátéknál nem jutott tovább hálaistennek), de annyi áll, hogy Toldi a királyra lett ingerült, s mikor az egyik lakája éppen Magdolna napján virágbokrétát hozott Toldinénak, fogta magát Miklós s olyat lapított buzogányával a lakájon, hogy az menten meghalt.
Ingerült lett erre a király szerfelett, nem tudott mit csinálni a haragjával s nyomban parancsolá, hogy Toldi, összes méltóságaitól megfosztva, hagyja el az udvart, hogy oda többé lábát be ne tegye, mert a fejét veszti.
Miklós elbúsultan hazament ekkor Alsó-Toldra s ott élt sok esztendőn át harcoktól, udvari fénytől messze. Egyéb öröme se volt, csak kis fia, akit Péternek kereszteltek.
Noha a büszke Toldi sohase tett lépést a király szívét meglágyítani, barátjai mindent elkövettek, s végre is csillapult a nemesszívű király haragja.
Egy nap fáradt vitéz érkezett Toldra, tajtékos lovon. A király csatlósa volt, Szentiványi Mihály. Levelet hozott és a levélben kegyelmet. De a kegyelemnek különös színe volt.
»Jöjj az udvaromba, Toldi Miklós, de el ne jöjj gyalog, se pedig semmiféle alkalmatosságon. Hozd el magaddal a legdrágább kincsedet, el ne felejtsd otthon legjobb barátodat s kíséretedben legyen a legnagyobb ellenséged is.«
Töri fejét ezen híres Toldi Miklós. Hiszen lehetetlen dolgokat kíván tőle a király! Se gyalog ne menjen, se pedig semmiféle alkalmatosságon. Hát akkor hogyan menjen? Aztán ha a legjobb barátját elő tudná is keresni, hogy magával vigye, de honnan vegye elő a legnagyobb ellenségét s miképp kényszerítse a vele menetelre?
- Ejh, a király bolondot űz belőlem! - mormogá, mialatt a csatlóst egy belső szobába lefekteti. Azután bemégyen a maga kamrájába, hol töprengve okoskodik vala a király izenetén: ha netalán valamely titkos értelme lenne annak.
Amint így meghányná-vetné a dolgokat, valaki az ablakon kopogtat.
- Ki az, mi az?
- Én vagyok - szólt egy nyöszörgő, vénasszonyi hang. - Én vagyok, Czifra Marcsa a faluvégről.
- Mit akarsz, te boszorkány? (Mert boszorkány volt Czifra Marcsa, meg is égették később a varsányi határban.)
- Nagyon furcsa álmom volt az éjjel. Nyisd ki az ablakot.
- Bánom is én, te vén szipirtyó. Nem nyitom biz én.
- De bizony elmondom neked, Toldi Miklós, így is. Azt álmodtam, hehehe, hogy a király elé mentél és a kutya hátára tetted fel az egyik lábad, a másikkal pedig egyet ugrottál mellette. Szép volt ez nagyon és mulatságos. Megteszem, biz isten, hogy magam is így megyek fel majd egyszer a Gellértre.
Megörült erre Toldi Miklós s bezzeg nyitotta nemcsak az ablakot, hanem az ajtót s hítta be nyájasan:
- Gyere be no, öreg néni, beszéld el a többit is.
Czifra Marcsa bement s elbeszélte az egész bevonulását, ki volt ott, hogy volt ott, miképp látta ő azt az álmában.
Ebből aztán legott okos lett Toldi s megajándékozta a bűbájos asszonyt; körülbelül éjfélkor bemégyen az ő hitestársához, Laczffy Magdolnához, s felkölti őt, ekképpen kérdezősködve:
- Láttad-e azt a vitézt, Magdolna, aki ma énhozzám jött?
- Láttam, kedves férjem. Magát király cselédének lenni mondotta.
- Az ő valóban. Drága ajándékokkal, láncokkal, gyűrűkkel mégyen király szeretőjéhez, Forgách Máriához Gácsra. Régi ismerősöm lévén, nálunk meghált.
Laczffy Magdolna elvörösödött az irigységtől, de aztán erőt vevén izgatottságán, szelíden mondá:
- Nyugodjék békében, szegény fáradt vitéz.
- De nem addig van az, gerlice párom. Tudod-é, min gondolkozom? Drága kövű násfák és kösöntyűk jobban illenének a te hó nyakadra, patyolat karodra, mint a Forgách Mária szeplős csuklójára.
Magdolna szeme csillogott.
- Én megölöm azt a vitézt, Magdolna - szólt Toldi -, és neked adom a drágaságokat.
Az asszony ellenkezett, de olyan módon, hogy még csak jobban tüzelte urát a tett elkövetésére.
Toldi kiment zordon arccal, s egy óra múlva az ékszerekkel jött vissza, s egy zsákot cipelt hátán, mely roppant véres volt.
- Itt az ékszerek, Magdolna. És itt van a vitéz holtteste is. Mit gondolsz, hova rejtsem?
Az asszony egy üres fülkét mutatott, odatették a holttestet, melyből a vér még most is csepegett, keresztülszivárogva a zsákon.
- Hanem most fussunk, Magdolna… fussunk! Mégpedig menjünk Budára, hogy eszébe se juthasson a királynak ránk gyanakodni, ha e szolgáját keresné. Ott lásson minket Budavárban.
Rögtön készülni kezdtek.
- Mit vigyünk az útra magunkkal a bérszekereken? - kérdé Magdolna.
- Semmit, csak a kisfiamat, meg a vadászkutyámat.
Így mentek el Budára másnap reggel. Mikor a palota elé értek, Toldi üzent a királynak egy szolgával, hogy immár jön azonképpen, ahogy a király rendelé.
A király visszaüzente, hogy egész udvarával várja s nézni fogja a tornácról.
Miklós ekkor karjára vette fiacskáját, felesége jobbról ment mellette, a kutyáját pedig egy madzagon vezette balról, rajta tartván ballábát az eb hátán, miközben a másik lábával egyet-egyet ugrott a kutya mellett.
Az udvari főurak hangos nevetésre fakadának a jeleneten. Nini, a vitéz Toldi Miklós megbolondult, beállott szárazdajkának, gyereket hordoz.
Az udvari dámák pedig azon nevettek, hogy miért ugrándozik komoly ember létére a kutya mellett, tán bizony oda van nőve a lába a hátához.
Csak a király nem tartotta nevetésre valónak a dolgot s homlokát komoly ráncokba szedve szólott:
- Ne bántsátok ti Toldi Miklóst. Úgy látom én, okosan cselekszik őkegyelme. Nem bolondult az meg, hanem az esze jött meg. Különben majd kikérdezem még.
Midőn közel jött Miklós a királyhoz, meghajtván magát előbb, egy korbácsot vett ki a mentéje alul s azzal a kutyát erősen megütötte. A szegény eb vonítva futott el előle.
- Nos, Toldi Miklós, hol a legjobb barátod?
Nem felelt hirtelen, hanem hízelgő szavakkal hívni kezdte magához a kutyát. Az vissza is jött nyájas farkcsóválgatással és a kezét kezdte nyalni.
- Íme, itt a legjobb barátom, felséges uram!
- Valóban az - mondá a király.
Aztán az urakhoz fordult s így szólt halkabban:
- Megütötte s íme, mégis visszajött hívására.
Ekkor Toldi a feleségére pillantott s ekképp feddé meg:
- Mit kacsingatsz a királyra? Tán bizony szeretőd a király?
Az asszony lángba borult arccal kiáltá:
- Hogy mersz velem így beszélni, te szemtelen.
Erre a szóra megütötte a korbáccsal a szép Laczffy Magdolnát, mire az magánkívül rohant a kastély felé.
- Fogjátok el a gazembert, a gyilkost. Tegnap ölte meg a szolgádat, uram király.
- Íme, a legnagyobb ellenségem - szólt ekkor Toldi nyugodtan. - Ez az asszony, akit úgy szerettem, hogy életemet áldoznám érte, most olyan bűnnel vádol, amit el se követtem.
- Megölted szemem láttára - kiáltá újra az asszony. - Vádollak isten és emberek előtt.
- Hogyan? - mondák a főurak. - Hát mármost melyiteknek van igaza?
- Én mondom a valót. Egy megölt borjút gyömöszöltem a zsákba, s őneki azt mondtam, hogy a szolga holtteste.
- Hátha az is volt? - morogta a főúr, Ujlaki.
- Nem volt az - szólt közbe a király -, mert a szolga már ezelőtt egy órával megérkezett. Helyesen jártál el, Toldi Miklós. Látom, a legdrágább kincsedet is elhoztad, a fiadat; ha nagyobbra nő, udvaromhoz veszem apródnak. Ember vagy a talpadon, mindeneknek megfeleltél, s most legalább megtanulhattad a magad emberségéből, hogy egy asszonyért nem érdemes tűzbe tenni a kezedet s királyodat gyanúsítani. Ha hiba van valahol, hidd meg, Toldi Miklós, annak mindig az asszony az oka. Ugyé hiszed már?
- Hiszem, uram királyom, és arról gondolkozom, mit csináljak vele?
- Semmit. Miért büntetni meg ezt az egyet, mikor a többi is olyan. Bocsáss meg neki. S maradj itt udvaromban örökké, ezennel megteszlek országbírónak.
Azzá is lett aztán holta napjáig, s mint ahogy fakalodája van a falusi bírónak, aranykalodát adtak az országbírónak.
Gyönyörű, fényes aranykaloda volt… Az öregapámnak a szépapja még ült is benne.
Már t. i. az alsó-toldi öregapjának a szépapja, mert én csak lesztenográfoztam ezt a történetet, híven, úgy, ahogy ők beszélték.
A CSEKK
(Egy ügyvédsegéd elbeszélése)
1882
Egy öreg kanonok halt meg nemrég, aki a legutolsó volt azok között a jó magyar papok között, akik nem tudják, mi a csekk, sem azt, hogy mire költsék a pénzüket.
Jóízű alak volt az öreg, tetőtől talpig magyaros. Velős, szelíd, nemes arcú.
A kamatokat és a törlesztési rátákat szoktam volt elvinni neki negyedévenkint, azon összeg után, mellyel az uradalom tartozott neki. A principálisom rendesen engemet küldött a rengeteg pénzzel, mintegy két-háromezer forinttal.
- Mit hoztál, édes fiam? - kérdé a kanonok, mert csak te-nek szólított mindenkit.
- A kamatokat hoztam el, nagyságos uram!
- Miféle kamatokat?
- Hát amivel az uradalom tartozik nagyságodnak.
- No, hát tedd oda az asztalra, édes fiam.
Mindig ez volt a beszélgetésünk, se több, se kevesebb. Mert a kanonok kikötötte, hogy ő soha semmi írást sem fog adni. Kurtán beszélt velem mindig, de nyájasan. Csak egyszer, mikor már négy-öt esztendeig jártam hozzá a pénzzel, bocsátkozott velem bővebb diskurzusba.
- Mit hoztál, édes fiam?
- A kamatokat hoztam el, nagyságos uram.
- Miféle kamatokat?
- Hát amivel az uradalom tartozik.
- Az uradalom? Hát tartozik nekem az uradalom?
Nagy kövér ujjaival végigsimogatta homlokát, azután felém fordult, rám nézett a szelíd kék szemeivel s így szólt:
- Látod, fiam, nagyon öregszem… rettenetesen öregszem, gyengül a memóriám, nem bírom már eszembe tartani az adósaimat.
Én mosolyogtam. Ő pedig fürgén emelkedett fel ócska zöld-bőr karosszékéből, s odalépett egy fiókos szekrényhez, tömérdek elsárgult papirosokat húzva ki.
Odapillantottam, s láttam ott följegyezve mindeniken ilyeténformán:
»Ezennel bizonyítom, hogy Nagy Jánosnak vagy Kis Péternek a mai napon ezer forintot adtam kölcsön.«
- Nagyságos uram - kiáltám önkénytelenül -, hiszen ezek az írások semmit sem érnek!
Az öreg nyugalommal fordult felém, bámészan rám nézett s volt a hangjában valami méltatlankodó fölháborodás.
- Már hogyne érnének? Hiszen mind a tulajdon magam írása!
Valahol alul megtalálta az uradalom kontraktusát, az rendesen volt kiállítva, mert ügyvédek csinálták.
- Az ám - mondá -, csakugyan van itt valami. Hát hol az a pénz? Tedd le oda, fiam, az asztalra.
Letettem az összeget, de egy csekk is volt közte, ezer frt-ról szóló. Az öreg megnézte a cédulát, forgatta a kezei között, közelebb vitte az ablakhoz.
- Hát ez mi légyen? - kérdé tünődve.
- Az, ezer forint! - mondám.
- Ezer forint! - kiáltott fel csodálkozva. - Hát ez pénz?
- Igenis, teljesen jó pénz, nagyságos uram!
- És micsoda országnak a pénze ez?
- Az általános bank utalványa.
Az öreg a fejét csóválta, és megint csak megnézegette.
- Aztán adnak azért valamit?
- Hogyne adnának!
- És bizonyos vagy abban, édes fiam, hogy meg nem csalnak?
- Bizonyos vagyok benne, nagyságos uram, le merném tenni a hitet.
- No-no, fiam… ne hirtelenkedj a dologgal. Megállj csak egy kicsit, behívom inkább a szekretáriusomat. Az oszt’ okos ember. Tud az mindent!
Éppen jött is már a szekretárius, Konopka Mihály uram, nagy hajlongások között.
- Domine Konopka - szólt a kanonok -, igaz-e, hogy ez jó pénz?
Konopka megnézte a csekket, s aztán a boglyas fejét rázta.
- Meglehet, főtisztelendő atyám - de én még sose láttam ilyet!
- No látod, fiam - szólt a kanonok felém fordulva. - Azért hát én be nem teszem a világért sem a pénzem közé, és nem akarom, hogy engem megcsaljanak…
- De kérem…
- Semmi de, engem nem tesztek bolonddá. Nem vagyok én az uradalomnak a lába kapcája. Ha már meg akarnak valakit csalni, hát csaljanak meg inkább téged, édes fiam, neked adom ezt a papirost.
- Nem fogadhatom el, nagyságos uram… lehetetlen elfogadnom…
- Márpedig én neked adom, mert én azt el nem teszem… Canis mater… velem ne bolondozzatok!
- Esedezem, hiszen azonnal felváltom. Pénzt adnak ezért akárhol…
Átvettem a csekket, de nem hogy megtartsam, nagy összeg volt az arra, és leszaladtam vele egy közelben lévő nagykereskedésbe, a Wurda-céghez, ahol két forint híján lefizették érte az ezer forintot.
Szaladtam a pénzzel fel a kanonoki rezidenciába.
- No, mit akarsz megint? - förmedt rám a kanonok, föl sem nézve Ovidiusból, melyet olvasott, meglehet, hogy éppen a »Liber amorum«-ot.
- Elhoztam a pénzt, nagyságos uram.
- Miféle pénzt?
- Hát fölváltották a csekket, két forint híján. Itt a kilencszázkilencvennyolc forint érte.
- Fölváltották? Azután ki váltotta fel? - szólt közönyösen, a pénzt a fiókjába seperve.
- Wurda, a kereskedő.
- Wurda? - vágott bele indulatosan. - És két pengő forintot húzott le a felváltásért? Oh, a pogány, lelketlen farizeus! No megállj, vérszopó vadállat! Két pengő forintot mert elvenni? Pedig minden vagyona innen van, mert két nagybátyja volt kanonok. Oh, a háládatlan korcs! Ezt még meg fogja keserülni.
A MÁSOK EMLÉKEI
1882
Csodálatos tűz, mely olyan lassan ég, vagy olyan hamar kialszik! Az arany középutat fölverte a gyom. Nem jár azon itt egy lélek sem. Az emberek vagy megöregszenek fiatalon, vagy nem öregszenek meg sohasem. Íróink negyven évvel írják emlékeiket, mikor még alig van mire emlékezniök, s lírai költeményeket kezdenek faragni az aggastyánok.
A levegő-e ennek az oka, vagy az éghajlat? A föld ereje-e az vagy a gyengesége, hogy az akácfa idő előtt elvirágzik, s idő után bocsát rügyöt?…
Ahogy van, úgy van, én bizony nem töröm rajta a fejemet, hogy miért van nálunk egész irodalma a visszaemlékezéseknek, annyit azonban már is észrevettem, hogy valami nagy jóság lehet abban, visszaemlékezéseket írni, mert a legtöbb jó írónk azt csinálja, mikor már pihenni akar.
Meg kell kóstolnom ezt a pihenést, okvetlenül meg kell kóstolnom, még a negyvenedik év előtt s minthogy magamnak nincsenek emlékeim, leírom itt a másokéit - akiknek fölösleges van.
Mégpedig kikeresem magamnak a század legnagyobb két alakját: Kossuthot és Garibaldit. Sohasem láttam sem az egyiket, sem a másikat.
Azaz hogy Kossuthot láttam. Legalább tisztán emlékszem rá. Ott szónokolt a nógrádi megyeház előtti téren, ezer meg ezer fej körülötte… Komor arcok, tompa, elfojtott suttogások, az aggodalom festéke amazokon, a csüggedés árnyéka ezeken. Láttam… láttam őt! Atyám vagy anyám, vagy nem tudom én ki, engem is elvitt a tömeg közé. Igen, ott kellett lennie… ott volt; emlékezem a szemekben kigyúló fényre is, azután hallottam a lelkesült kiáltásokat, láttam a visszaforduló önbizalmat útközben - s őt magát fekete atillájában, strucctollas kalapjában…
Meg mernék rá esküdni, hogy láttam - és hamisan esküdném. Eljönne tanúskodni ellenem az a nagy könyv a tiszteletes úr polcáról, amelybe be van írva, hogy akkor születtem, amikor már ő künn bujdosott.
Alak, milyen alak volt, hogy még abba is bevésődött, aki nem volt. Az is emlékszik rá, aki sohase látta. Öregemberek szavaiban, meséiben lett elevenné, s beszélni kezdett az új generációnak még egyszer… mindnyájának külön, külön.
Hát az a másik?
Nos, hiszen éppen ők ketten együtt fognak szerepelni ebben a kis visszaemlékezésben: Kossuth és Garibaldi.
Lőn pedig egyszer nagy izgatottság az aprók között, mikor az egyik óriás odaröpítette a kavicsot a másik óriás fejének.
Hogy volt, miért volt, miért nem volt, már az sem emlékszik rá tisztán, akitől én tudom, elég az hozzá, hogy Kossuth egy nyilvános iratban vagy proklamációban sértőleg nyilatkozott Garibaldiról.
És az nagy esemény volt még akkor. Olyan nagy patkós csizmákban jártak ezek ketten, hogy ahova léptek, mély nyomokat vájtak… a leheletükre mozogni kezdtek a falevelek, s kiáltásaikra mozogni kezdtek az országok.
S most íme az egyik nekiment a másiknak. Mi lesz vajon ebből? Találgatták, erről fecsegtek az emberek. Mit szól erre a sértésre Garibaldi.
Az öreg pedig nem szólt semmit, meglehet nem is tudta. Oda se ért hozzája a sértő szó, vagy észre se vette. Igaz, hogy Góliátot kaviccsal ölték meg. De hiszen az csak Góliát volt.
Kossuthot sokan hibáztatták. Mire volt jó megsérteni az öreg hőst? Az olaszokban tagadhatatlanul rossz vért szült. Sőt Kossuthot a saját bujdosó honfitársai is szemrehányással illették. Nem jó volt, kár volt. Mi lesz most már odahaza a nótákból, hogy: »Jön már Garibaldi, Kossuthot is hozza«. Istenem, de vétek volt ezeket a nótákat most már mind elrontani egypár heves szóval.
Kossuth maga is megbánta, restellte is talán, lehet, az győzte le, hogy semmi hír se jött az öregtől, hogy az nem pattant fel, nem adta vissza az oldalvágást, hanem nyugodtan öntözte otthon Caprerában a kedves georgina-rózsáit.
Kossuth leült az íróasztalához s mentegetőző, bocsánatkérő levelet írt heves szavaiért a tábornoknak. Teleki Sándor éppen indulóban volt (ő mindig indulóban van), s útja véletlenül Caprera mellett vitte. Telekire bízta levelét, adja át a két Szicília meghódítójának illő magyarázat kapcsában.
Teleki örömmel ajánlkozott e »diplomáciai« levélátnyújtásra. Mert ámbár a háborút kereste teljes életében, mindig szeretett békéltetni, s mégis csaknem elfogultsággal mert előhozakodni e kényelmetlen üggyel a tábornok előtt.
- Egy levelet is hoztam önnek.
- Igen? Nos, és miért nem adja ide, kedves ezredes?
- Mert hát… mert izé - mondja kissé zavartan -, mert Kossuthtól jön.
- Ej, ej - szólt a tábornok mosolyogva -, már szinte azt hittem az ön zavaráról, hogy illatos levél.
- Éppen az, tábornok… ibolya illata van a levélnek… Kossuth szerényen mentegetőzik benne, amiért önt megsértette és sajnálatát fejezi ki…
Garibaldi mosolygó arca egyszerre komollyá változott, de nem a harag ült az edzett és mégis szelíd vonásokon, hanem a méltóság, amint közbevágott:
- Kossuthnak nincs szüksége a mentegetőzésre, kedves Teleki. Ha mentegetőzés van e levélben, azt én nem akceptálom. Vigye vissza neki, s mondja meg üzenetemet, hogy ha ő engem megsértett, meg vagyok győződve róla, azt az ügy érdekében tette. Mert miért sértett volna meg egyébért? Annak akkor bizonyosan úgy kellett lenni, ő jobban tudja. Nagyon jól tette, hogy megsértett. Adja át kérem legszívesebb üdvözletemet.
Teleki meghajtotta magát, és bámész szemeket vetett az öregre.
- Ön csodálkozik? Pedig az nagyon természetes, hiszen mi azért vagyunk, hogy az ügynek használjunk, s hogy az bennünket elkoptasson. Öröm nekem, ha én kopom legjobban.
Mikor Teleki visszavitte a felbontatlan levelet Garibaldi üzenetével, Kossuth csillogó szemekkel sóhajtott fel:
- Ha mi tudnánk ilyen nagyok lenni!
Milyen lehetett hát »az a másik« - akiről ezt mondta az egyik?
A LUPCSEK JANI HÁZASODÁSA
1882
Ha rendes észjárású ember volnék, úgy kezdeném a történetemet, hogy a birodalmi kancellár fényes bútorzatú teremben ült és finom cigaretlit szítt.
Hanem az nem volna talán igaz, mert sohasem találkoztam a kancellárral, nem is voltam soha palotájában, nem is tudom, hogy mit csinált, mit szítt, hanem hogy Lupcsek János, aki nekem pertu pajtásom, nem ült fényes bútorzatú teremben, hanem valami komisz mellékszobában körmölgetett, arra le merném tenni a hitet.
Nem is született ő arra különben. Egy szűrszabó-mesternek volt a fia, s magának is a szűrszabóság volt az ambíciója (mert szép mesterség az annak, aki tudja); midőn beütött neki a szerencse: megtették intelligens embernek.
Mert nagy protekciója volt; a kulcsárné a falunkban, akinek az urasága testvéröccse a birodalmi kancellárnak, s aki »két testvérgyerek Lupcsek Janihoz«, ahogy ő szokta mondani. S mivel Lupcsek Janinak nagyon szép cikornyás írása van, a hatalmas bécsi úrhoz, mikor az egy ízben öccsénél volt, beajánlotta írnoknak a szekretáriusa mellé.
Ebből aztán nagy öröme lett a szűrszabó családnak, nagy renoméja a kulcsárnénak, aki olyan befolyást gyakorol a birodalom ügyeinek vezetőjére, s kiváltképpen sok becsület háramlott az egészből Czapik András kántor uramra, mert ő tanította írni Lupcsek Janit, s úgy megtanította, hogy most már Bécsbe vitték emiatt. Mégis csak jeles talentum ez a Czapik!
Lupcsek Janit senki sem sajnálta, hogy elment, csak éppen a kovácsnak a lánya, az Eszter. Pedig hát senkinek se ígérte meg, hogy visszajön érte, csak éppen az Eszternek.
Visszajön, hogyne jönne, csak éppen négyszáz forintot akar ott gyűjteni, amennyi elég egy derekas műhelynek a megnyitására. Mert szebb dolog a betűvetésnél színes selyemszálakból tulipánokat irkálni a ködmönökre és a szűrökre: pápaszemes urak olvassák azt, szép leányok szemei nézegetik ezt.
Hát Lupcsek Jani, mondom, ott körmölgetett az egyik irodában, midőn a belső termekből éles csengettyűhang jelentette, hogy őexcellenciája parancsol valamit. Minden ilyen csengetés után bizonyos élénk nyüzsgölődés volt észrevehető: a palotában ajtók nyíltak, siető léptek hallatszottak.
Lupcsek Jani valami csiklandozást érzett a tagjaiban, megsúgta az előérzete, hogy ez a csengettyűszó összefüggésben áll valahogy ővele. Talán a fizetését emeli fel havonkint öt forinttal a kegyelmes úr, s ezzel is hamarább, sokkal hamarább jut szeretett Eszteréhez. Már eddig összegyűjtött száz forintot, ha így halad, két-három esztendő múlva együtt lesz az egész összeg.
Amint így ábrándozik, egyszerre csak benyit az inas, hogy a kegyelmes úr hívatja.
Lupcsek Jani annyira megörült ennek, hogy a viaszkosvászon ujjat sem húzta le a fekete gérokkjáról, hanem azzal nyitott be őexcellenciájához.
- Hogy hívják önt? - kérdé a kancellár ridegen.
- Lupcsek János - mondá Lupcsek János.
A kancellár fel s alá járkált a fényes, bársonyos teremben, aztán még egyszer végignézte Lupcseket.
- Nős ön?
- Nem - felelte Jani halkan.
Erre a szóra egyszerre kigömbölyödött a kegyelmes úr ábrázata, s maga taszított egy karikán járó széket a Jani felé.
- Üljön le, kedves barátom!
Jani leült, de csak az egyik csücskére mert leülni az aranyozott széknek.
- Akar-e ön nagy úr lenni? - kérdé aztán a kancellár hirtelen.
- Hogyne akarnék - mondá az én pertu pajtásom.
- Akkor ön nagy úr lesz.
Jani lecsukta a szemeit, s úgy hallgatta azt a tündérálmot. Tán bizony nótáriussá teszi a kegyelmes úr, otthon a falujában. Az volna még csak a nagy boldogság.
- Önnek százezrei lesznek… olyan gazdag ember lesz, mint én, selymes szobái, palotái, lovai, hintói lesznek s még azonfelül valami - szép fiatal felesége.
- S mikor lesz ez? - kérdé savanyúra válva Lupcsek, azon hitben, hogy csak bolondítja az excellenciás úr.
- Holnap reggel.
- Holnap reggel? - kiáltá elhűlve Lupcsek. - Lehetetlen az!
- Már miért volna lehetetlen? - vágott közbe a nagy úr zordonan.
- Hát csak úgy gondoltam - hebegé Lupcsek zavartan -, hogy Eszter nem jöhetne ide akkoráig.
- Micsoda Eszter?
- Hát az Eszter, a kovácsunk leánya, akit el akarok venni.
- Úgy tetszik nekem, ön egy kissé… bocsánat, ha kimondom, hogy ön egy kissé ostoba.
Lupcsek egy szót se mert szólni többé.
- Játsszunk nyílt kártyákkal, fiatal barátom. A dolog nem az ön szép szemeire megy, elhiheti. Az egész igen egyszerű. Egy angol bankár egy jövedelmező vállalkozást óhajt elnyerni Magyarországon, melyhez azonban szükséges dolog a magyar állampolgárság. A pályázati ajánlatot már holnap délben kell benyújtani, de ő nem nyújthatja be, mert nem magyar állampolgár. Benyújtja tehát a leánya, annak a neve alatt fog menni, de még ez se magyar állampolgár. Azonban még délelőtt azzá kell lennie. S lesz, mihelyt összeesküsznek. No, érti-e már? Ön az a szerencsés fickó, aki hálákat adhat az istennek, hogy magyar és hogy nem nős. Két napja keresek már ilyen embert. Neje az éji vonattal fog megérkezni.
Lupcsek úgy állt ott mereven és szótlanul, mint egy sóbálvány. Egy igét sem bírt volna kiejteni a világért.
A nagy úr még egyszer ránézett, s így szólt:
- Szerencsés csillagzat alatt született.
Majd hozzálépett s megveregette a vállát.
- Legyen ön itt reggel kilenc órakor - szabóm már korábban oda fog menni önhöz, s felöltözteti illendően.
Ezzel intett neki, hogy távozhat. Lupcsek hát távozott, de a feje tele volt ezzel a fényes mesével, amit hallott. Valami vaskéz a szívére nehezedett és úgy nyomta, de úgy nyomta, hogy az majd megrepedt attól.
Egész éjjel nem tudta behunyni szemeit; eléje jött Eszter szomorú ábrázattal, kisírt szemekkel, s a vízió szemrehányólag nézett rá s hívogatta haza… haza…
Lupcsek felugrott, felöltözött a viseltes hétköznapi ruháiba és megindult az álomkép után, s ment, ment, míg egyszer egy szép napon kopottan, rongyosan otthon termett.
A faluban azt rebesgették, hogy a nagy úr elcsapta a szolgálatból, valami rossz fát tehetett a tűzre, ki tudja, hogy volt, mint volt.
Hanem iszen elmondta aztán Jani úgy, ahogy én elmondtam; miért kellett neki szökni, ott hagyni mindenét, ruháit, pénzecskéjét, mely éppen kölcsön volt adva egy barátjának.
A derék kulcsár néni nem hitte el a történetet - hanem a kis Eszter elhitte az utolsó szóig.
S már ezért is megérdemelte - hogy igaz legyen a Jani dolga, s az abból kivilágló nagy hűsége.
Amint hogy én nem is látok benne semmi különös lehetetlenséget!
A SZERELMES GENTLEMAN
1882
Ezeren írták le már a szerelmet, hogy milyen csodálatos, poéták, pszichológusok törték magukat, bebizonyítandók, hogy az asszony milyen rettenetes, vagy milyen angyali jó, elmondtak millió történetet, egyik ilyen, másik olyan felfogással, de az egyik se volt az igazi. Az a java, amit én mondok el most.
Pedig nem is magam csináltam, hanem úgy készen küldték egy vidéki levélben. Kiadhatnám a hírek rovatában is, mint megcáfolhatatlan napi tényt, sőt még a szereplő egyéneket is kiírhatnám - ha nem akarnék diszkrétebb lenni, mint e történetke hőse volt.
E történetke hőse pedig úgy ismeretes mindnyájunk előtt, mint igazi gentleman (ha nem csalódom, az új dzsentri-klub alakulásában is a résztvevők között említették), fölemelt fővel jár az utcákon, patentírozott szekundáns párbajoknál, s ítéletbíró becsületbeli ügyekben, akinek szava olyan, mint a septemvirális tábláé, mert nincs appelláta fórum tovább.
Mondjuk a derék fiatal urat Alfrédnak (mondjuk, mert a nőcsábítókat körülbelül e névvel keresztelik a regényekben). Nos, tehát a mi Alfrédünknek nagyon megtetszett egy szép, kedves fiatalasszony, akinek a férje járásbíró egy felsőmagyarországi városkában.
Alfréd vidéken szokott tartózkodni, mikor a Ház nem tart üléseket. Mert Alfréd természetesen törvényhozó. Az, hogy valaki törvényhozó legyen, éppen olyan divatos dolog mai napság az asszonyok előtt, mint hogy imádójuk összeérő inggallért viseljen. S Alfréd alkalmasint csak azért képviselő, mivelhogy ez ilyen dolog az asszonyok előtt. Hiába, mindent, ami van, bizonyos mély logika kapcsol össze a társadalomban!
Mivelhogy a menyecske nagyon megtetszett Alfrédnak, mikor otthon van, otthon udvarol neki, mikor pedig itt Pesten van, innen udvarol neki. Mert innen is lehet udvarolni.
Az ember bizonyos sűrű időközökben gyönyörű virágcsokrokat rendel meg azoknak, akiket szeret - a posta elviszi szívesen. S mivel a csokrok elhervadhatnak, míg olyan messzire érnek, hogy mégis megtegyék a kívánt hatást, legcélszerűbb minden ilyen csokorba egy-egy arany vagy gyémánt ékszert becsempészni, mert azt a kedves kezek rendszerint megtalálják, s a kedves szemek egész nap mosolyognak rá.
Alfréd így tett, s Júlia ámbár erényes volt, s ámbár igen szerette a virágokat, mindig jobban megörült a bennök lévő arany csecsebecséknek. A virágokat, kivált ha elszáradtak, gyakran kidobta az ablakon, de az ékszereket egyszer sem dobta ki. Legalább nem tud rá tanúkat felmutatni.
Az pedig jó jel - az Alfrédnak szótárában. Elkezdte az ostromot hevesebben a színhelyen. Nem ment, sehogy sem ment. A szép menyecske mindig kisiklott. Még hevesebben kezdte hát egy fokkal. A szép menyecske akkor kinevette. És még hevesebbre fordította egy fokkal. A szép menyecske akkor kiutasította.
Teljes kudarc, leveretés minden vonalon. S mi követi a leveretéseket Ausztriában vagy bárhol a világon? A hátrálás.
Lemondani. Ehhez filozófia kell és legalább nem kell hozzá virágcsokor, sem ékszer. S eszerint a lemondás nehéz ugyan, de sokkal kevesebbe kerül.
Alfréd is lemondott. De a lemondás sohase őszinte dolog, valami ül a kosarában mindig; s ez leggyakrabban a bosszú. Igen, ő bosszút akart állni a menyecskén minden áron.
Csakhogy ehhez nagy talentum kell. Mert dilemma jön: a gavallér embernek nem szabad soha kompromittálni egy hölgyet, Alfréd pedig kompromittálni akarta hölgyét, és meg akart maradni gavallérnak is. Tessék mármost ennek valami formát találni!
A szerelem is leleményes, de a bosszú még leleményesebb - kivált, ha már a remény utolsó szála is szétfoszlott a boldoguláshoz.
S ehhez járult egy nagy szerencse - amit különben közönséges emberek szerencsétlenségének szoktak nevezni - az, hogy az ékszerész-számlák még nem voltak kifizetve.
Ebből a szálból épült a dráma - vagy akarom mondani, vígjáték.
Alfréd elment az ékszerészhez s megkérte, pörölje be illetékes járásbírósága előtt: ő csak pörrel fizet.
S az ékszerészek nagyon jó lelkek - azok megteszik, hogy bepörlik az embert, ha az ember nagyon szépen megkéri őket.
Bepörölték s a pörök és a pörökhöz csatolt számlák, melyekben ki volt mutatva, kinek a számára volt rendelve az ékszer, s kinek küldték, odakerültek a szép menyecske férjének ítélőszéke elé.
…Ugye, hogy ördögileg volt kigondolva? De hát miért ne tehetne így egy ember, aki mérges, s aki már semmit sem remél? Hadd bűnhődjék a szép asszony is, ha ő szenvedett, hadd szenvedjen az is szégyen-kínt, gyalázatot, álmatlan éjszakákat!
Csakhogy az asszonyok nem olyanok ám, hogy azt előre lehessen tudni, mire mit éreznek, mire mit fognak cselekedni.
A szép asszony azt gondolta magában, hogy most már mindennek vége van, most már hiába mutatná ártatlanságát, senki el nem hinné. S ha vétkesnek hiszik, hát legyen az legalább. S legyen meg Alfrédnak is a vigasztalódása, úgyis eleget epedett szegény hiába.
Alfréd, aki lemondott, akkor boldogult, amikor lemondott. Rózsaszín levélben megküldte neki a szép asszony az igent. Egészen helyes volt. A járásbíró beadta a válópört a neje ellen. Az is okosan tette.
Ebben a történetben mindenki okosan cselekedett - csak talán az nem, aki leírta.
A ROSSZ MATÉRIA
1883
Molnár András uram kis emberke volt termetre nézve, de kis emberben is gyakran találhatni nagy virtusokat. Volt benne is; legalább az az egy virtus kétségkívül megvolt: hogy mindenben túl akart tenni Nagy Pál uramon, akivel már évek óta erősködtek.
Ez a kötekedés pedig attól az időtől mérgesült el csodálatos irányban, amelytől ez az elbeszélés kezdődik.
Ugyanis mind Nagy Pál, mind Molnár András uraimék kosztos diákokat tartottak éspedig nem lévén rászorulva egyik sem a tizennégy forint havi kosztpénzre, eleinte mind a ketten úgyszólván abból az indokból, hogy ezek az átkozott gyerekek legalább elevenné teszik a házat. Persze még akkor senki sem gyaníthatta, hogy e körülmény sajátszerű versengésnek magvát fejlesztgeti.
Egyszer valami nagy megfigyelő tehetség (alighanem nemzetes Csomainé asszonyom) azt a futó megjegyzést tette, mikor a gimnázium összes gyerekeit látta kiömleni az iskolaépület nagy kapuján:
- Nini, ezek a Nagyék kosztosai mégis mintha kövérebbek volnának, mint a Molnáréké.
Azért volt ez futó megjegyzés, mert még aznap délutánján keresztülfutott az Iskola utcán, sőt az egész Palánk városrészen át a Molnár Andrásné asszonyom füleibe, rémítő megbotránkozást keltve a Molnár famíliában.
- Mit? Hogy a Nagyék diákjai a kövérebbek? De már olyan nincs! De már ezt nem szabad engedni! Forgós teremtette, ennek nem szabad megtörténni.
- Elölne a szégyen - kiabálta maga Molnár András teli tüdővel. - Meg kell ereszteni a zsiradékot. Mit fösvénykedtek? Ami becsület dolga, az becsület dolga.
A derék Molnár-pár egészen meg volt hökkenve. Délben az ebédnél aggódva nézegették a diákokat. Mind jó húsban van, hála istennek. Aztán milyen pirosak, frissek, szinte repedeznek az egészségtől. Ni, a kis Kermely Lacinak még tokája is van! Jaj be szép, jaj be gyönyörű tokácska! Gyere ide, fiacskám, hadd simogassam meg kedves, gömbölyű állacskádat.
A família mindjárt délután szessziót tartott, melyen részt vett még Mucsiné asszonyom mint szakértő (valamikor szakácsné volt a prépostnál), a szolgáló Répási Zsuzsánna, sőt maga kis Molnár Anna is, aki legtöbbet ígérő rózsabimbó volt akkoriban a Felsővárosban. S a Felsővárosnál már csak a Móra-városrész ékeskedik különb női ábrázatokkal.
Mucsiné asszonyom vitte a szót mint tapasztalatokban bővelkedő, ki a gyakorlati téren is eredményeket mutathatott fel.
- Tésztás ételeket kell csinálni, ha mondom. A bélesek, rétesek és marcipánok adják meg a módját. A főtt tészták meg kiváltképpen. A csík meg a derelye, kedves Molnárné asszonyom… a derelye…
- Ej, mit derelye! - vágott bele Molnár András uram fitymálódva. - A húsban vagyon az erő, meg a halpaprikásban.
De már a Mucsiné asszonyom tudományát ne halványítsa senki, mert az nagy violencia.
- Nem tud ahhoz kegyelmed, Molnár uram, hát ne üsse bele kegyelmed az orrát, ha én beszélek. Ott van a megboldogult prépost őnagysága, két mázsa tizenhét font volt a kezem alatt… isten nyugosztalja meg. Én tápláltam, nem kegyelmed. Én tudom hát, mitől vitte annyira.
Ezt már nem lehetett megcáfolni. A tények imponálnak. Molnárné szeme felcsillogott ennek hallatára. Két mázsa tizenhét font! Istenem, ha az ő diákjai legalább másfél-mázsáig gyarapodnának! Tudom, elvinné mérgében az ördög Nagy Pálnét, ha ugyan kellene neki, mert az se olyan bolond már.
Denique elhatározták a tésztás ételeket, s ettől fogva rendszer szerint hizlalták azokat a gonosz kölyköket, kiknek úgyis olyan az étvágyuk, mint a sárkányé.
Hanem iszen nem maradhatott ez titokban Nagy Pálék előtt sem. Huh! Milyen dühbe jött erre az a mérges ember egyszeribe. A nemzetes asszonyról nem is szólok, mert az valóságos fúriában rohant a piacra, fűszereshez, kertészhez és csemegeárusokhoz. Az ő kosztjukon akarnak túltenni, az ő kosztjukon! S kik akarnak túltenni egy Nagy Pálnén? Oh, oh, ügyefogyott Molnár Andrásné, hiszen nem is áll jól kezében a főzőkanál! Nincs az a szegedi lélek, aki valaha jóízűt evett volna a főztéből. Ha van valaki, álljon elő, hadd nézzen a nemzetes asszony a szeme közé!
Teljes dühvel indult meg a versenyzés, mert nem is hagyhatta a becsületét egyik sem. De volt is látható nyoma; mire a diligencia bevégződék, a diákjaik úgy néztek ki, mint valami gombolyagok, zömökök lettek és nagyképűek. Kermely Lacinak kettős tokája támadt, Horváth Gyuri alig bírta húzni a lábait potroha miatt, Kis Palinak pedig egészen benőttek a szemei a kövér ábrázatába úgy, hogy csak az apró karikájuk maradt látható. Erre ugyan rá nem ösmer az édesanyja - az examenen!
Molnár Andrásné asszonyom nem tudott hová lenni a kevélységtől, mikor végignézett rajtuk. Szíve lázasan dobogott örömében. Nemzetes Molnár András uram pedig, mikor már a vakációk közeledtek, elvitte valamennyit a vámoló hivatalba, tekintetes Huszár Mihály uramhoz - akivel két atyafigyerek -, hogy a város hiteles mázsálóján mérje meg az ő diákjait, s tegye hivatalos testimónium alakjában írásba az utókor számára, mennyi vala az ő testi súlyuk, isten kegyelmes jóvoltából.
S amerre vitte - pedig vitte a Nagyék ablakai alatt is -, minden ismerősét megállította útközben.
- Hová, hová? Én meg ezeket a gyerekeket viszem megmérni. Szépen meggyarapodtak, hüm! Csak egy falás volt ez a szöszke, mikor hozzám hozta az apja, most valóságos medve. No, de nézze hát meg őket. Az ott cérnacingár legényke volt, most meg már vaságyban hálatom… mert letörne alatta a faágy. Hiába a koszt, a koszt!… Olyan levest a római pápa sem eszik, mint minőt a feleségem főz - nem azért mondom, hogy az én feleségem… hanem ami úgy van, az úgy van. Nohát lépkedjetek, gyerekek, egymás után!
Visszajövet Nagy Pálék előtt, maga a nemzetes asszony állott a kapuban a sárga virágos kacabájban, s ahelyett, hogy bedugta volna a bóbitás fejét elszontyorodva, ahelyett, mondom, kackiásan még kijjebb jött az utcára, s gúnyosan nézte végig a diákokat, mikoron pedig Molnár András uram tisztességtudással megemelinté a báránybőr süvegét, alig biccentett neki viszonzásul.
- Hol jár erre, sógor? - szólítá meg végre, de azt is csak amolyan ímmel-ámmal.
- A diákjaimat mérettem meg - mondá a sógor hetykén.
- Én tegnap fényképeztettem le az enyimeket.
Azután közönyösen hozzátevé:
- Na, és nyomnak-e valamit az apróságok?
- Ha nyomnak-e valamit? Ha apróságok-e? - gyulladozott sértődve a sógor. - Három mázsa tíz font a három együtt. Becsületemre mondom!
- Szép, szép - sziszegte Nagyné gúnyosan. - De hát a negyedik diákja hova maradt?
A negyedik diák? Ez, ez! Mintha éles kést döftek volna Molnár uram szívébe. Ez a negyedik diák volt a gyenge oldala, az egyedül sebezhető része. Hogy ki tudta választani az a gonosz asszony!
- Rossz matéria… - dünnyögé. - A negyedik diák rossz fundamentum.
S gyorsított léptekkel párolgott el a Kárász közbe. A fiúk alig győztek utána poroszkálni nehéz testükkel…
A negyedik diák pedig ezalatt tanulgatott a veteményes kertben a petrezselymek, répák és georgina-rózsák között. De a szeme bizony csak akkor volt a könyvön, mikor a gyomlálgató Annáé lopva rajta pihent.
No, de ez szerencsére nem volt gyakran, mert Anna még nagyon félénk, s csak éppen akkor fordult meg egy pillantásra, ha valami gazt kellett kihajítani a barázdára, ne rontsa ott virágágyának puhaságát, vagy ha a Bodrit küldözgette el - mert a vén eb ott settenkedik a kis gazdasszonya mellett, s a kezecskéit kezdi nyalogatni.
Elrémülve dugdossa azokat a köténye alá meg a háta mögé. Olyan gyönyörűség azt elnézni. A kutya felmordul berzenkedve, s ide-oda kapkod a fejével.
Zavarában, félelmében szelíd, majdnem nyöszörgő hangon kérlelgeti:
- No, Bodri… Ne bántson engem!
Erre e vézna diák elmosolyodik, s meghajítja az oktalan állatot a Virgiliussal - fut is az tőle -, ami különben korántsem arra magyarázható, mintha nem becsülné a klasszikusokat, hiszen nagyrészt őseinek bőre védi őket az enyészettől.
- Oh, kis bolond! Hát még a kutyát is magázza?
S ezen azután mosolyogni kezd maga kis Anna is, mert olyan nevetséges is az, hogy ő nem merte te-nek szólítani a Bodri kutyát, nehogy még jobban megharagudjék.
Mosolyától elfut a káposztalevelek és dinnyeindák ónszíne, az árnyék megriadva ugrál a pázsiton, minden tündöklik, minden ragyog, még a Tóth Gyula sovány arca is.
S ha már egyszer be van csapva a Virgilius - hadd pihejen. Sok olyan érdekes dolog nincs ám meg abban, amit ők egymással megbeszélgethetnek.
- No, maga okos, ha olyan okos - mondja Anna -, hát csináljon ma megint egy hajót, hanem vitorlásat.
Ugyan, nagy dolog is! A hajó kitelik egy ív fehér papírból, a vitorlákat is könnyű hozzáragasztani. Az enyves bögre mindig ott van az orgonabokorba elrejtve, hogy a pajtások meg ne találják, csak egy kis tüzet kell előbb alágyújtani száraz ribizke-ágakból.
Míg a hajó készült, Anna egy cserebogarat fogott meg, annak ágyat vetettek, illatosat, rózsaszirmokból s beültették a kis vízi-járműbe úgy, hogy csak a kis fényes barna háta látszott ki, aztán lementek a Tiszához, ott a kert végében folyik, méltósággal, csendesen s vízre eresztették a hajót a cserebogárral együtt, rábízván sorsát a kedvező szelekre.
A parton összebújva nézték, hogy indul meg, hogy megy, aggódva, amint fennakad egy-egy beálló fűzágban, s tapsoltak örömmel, amint a hullám szerencsésen kiemelte onnan, s mindig beljebb-beljebb vitte a Tisza medre felé!
- Cserebogár! - kiáltották utána. - Kis cserebogarunk, köszöntsd a tengert!
Az pedig oda se hederített nekik. Olyan egykedvűen hagyta magát útnak indíttatni, mint akár az operettbeli Menelaus király.
- Mikor fog ez vajon odaérni, ahová akarjuk? - tűnődött a kislány, s egészen elszomorodott, mikor Gyula azt felelte, hogy talán sohasem. Ki tudja, mi lesz vele útközben. Szél leborítja a hajót, belevesz a vízbe, vagy zátonyra kerül.
Nézték, amíg csak láthatták, míg csak egy fehér pontocska látszott belőle, messze, messze, azután mikor már semmi sem látszott, úgy elfelejtették, de úgy elfelejtették azt a szegény utazó cserebogarat, mintha sohasem lett volna.
Közelebb hajoltak egymáshoz. A víz locsogott a lábaiknál, a füzek suttogtak a fejök fölött.
Annácska látta azt a mamájától, hogy mikor vasárnap délután pihenő van, az akkor kezébe veszi a Molnár István uram nagy fejét, simogatja, játszik a hajával, amitől az édesdeden pislog a szemeivel, s lassan-lassan elalszik, mint a csirke. Valami nagyon jó lehet az, mert a nemzetes asszony arcán is boldogság, megelégedés fénylik ilyenkor. A kicsinyeknek olyan ellenállhatatlan vágyuk utánozni a nagyokat, kivált a leányoknak. Hát bizony az Anna ujja is odakerült a Gyula szőke haja közé, s ott kotorászott azok között a delejes fürtök között, amelyek susognak, mint a selyem, csiklandoznak, mint a hangya és égetnek, mint a parázs. Nem gyermekeknek való játék az!
- Mit is akartam csak kérdezni? Igaz-e, Gyula, hogy magának hat apja van?
Gyula azt hitte, csúfolódik, s ráütött a kezére pajkosan, amire az duzzogva elfordult, s eltaszította magától.
- No, ne nehezteljen. Tudja, mikor az iskoláimat bevégeztem, inkább eljövök magáért. Jó lesz-e, Anna?
A kislány engesztelődve bólingatott, hogy jó lesz, jó lesz, és a lekapcsolt köténykéjével legyezte magát úgy, hogy a piruló arcába ne lásson.
- Hát az jó lesz-e, ha elbeszélem a hat apámat?
Persze, hogy az is jó lesz, s elbeszélte aztán a történetet. Apja egy makói korcsmáros volt, aki útközben halt meg, mikor borokért járt valahol Palócországban. Mikor hírét hozták a szomorú esetnek, ő még kicsiny volt, nem értette. Hanem ott ült éppen akkor is az ivóban egy korhely-kompánia, azok letették a poharukat, és így szóltak: »Ennek a szegény fiúcskának nem maradt semmije, nincs senkije. Neveljük fel, gyerekek, ezt a porontyot, legyen a mi fiúnk«. Hatan voltak, felosztották havi részletekre a költséget, s pontosan küldözik a kosztpénzt Molnár uramnak minden elsején.
Néha bevetődik egyik-egyik az apák közül Szegedre, s fölkeresik otthon vagy az iskolában. A vén tiszttartó mindig egy ezüstpénzt csúsztat a markába, a fiskális (az jár be legtöbbször), egy-egy barackot nyom a fejére, és hátba üti: ebből áll a szeretete. A sertéskereskedő, akihez a vakációkra jár, fejét csóválja. »Nem sokáig fizetünk ezért a gyerekért… nem sokáig!« Vagy felkiált: »Mit csinálsz, fiú, hova fogyatkozol, mit csinálsz? Legyen eszed, ha mondom!« A negyedik apa egy törvényszéki ülnök, aki az ócska ruháit mind neki küldözgeti, sohase jön, de szorgalmas levelezést folytat, egyrészt az igazgató tanár úrral, másrészt Molnár András urammal, a »gyermekük« iránt.
Az igazgató mindig azt feleli, hogy a Gyula nagy tálentum, jeles ember lesz valaha; Molnár uram pedig mindig azt feleli: »Nem lesz belőle semmi, nagyon rossz fundamentum… egyébiránt igen jó magaviseletű fiúcska«. Ki az ördög tudna azután eligazodni?
- Istenem, de boldog volnék - sóhajtott fel Anna -, ha nekem is hat apácskám lenne!
…Naiv volt, kicsi volt még elérteni, mikor kevesebb a hat az egynél!
- Aztán ugyan lássuk, Annácska, mi lenne az a maga nagy boldogsága?
- Hát, hogy sohase kellene járnom délután iskolába. Mert mindennap másik-másik apám hívná meg ebédre a tanító urat.
Amint ebben volt is valami igaz, mert Molnár András uram minden héten meginvitálta egyszer ebédre Anna tanítóját, Csapanka János urat, s ez akkor, főbenjáró okoknál fogva, sohasem tarthatta meg a délutáni leckeórát.
De ha Annának nem szerzett örömet a diligencia, a szegény Tóth Gyulának az is keserűség volt, ami másnak boldogság: a vakáció.
Vége szakadt a játékoknak, a tündér alkonyatoknak, a Tisza-parton. Neki is meg kellett írni a levelet: »Kedves szüleim« - mert így címezte a »címeres korhelyeket« - közelednek a szünnapok, hová lesz szabad elmennem?
Ezúttal a fiskálisra került a sor, az jött el érte a vizsga után, mert éppen dolgai is voltak akkor; kifizette Molnár Andrásnak a hátralékot, s így szólt a fiúhoz:
- Szedd össze a cókmókodat, de gyorsan!
Azután Molnárhoz fordult:
- Hogy leszünk, hé? Jövőre, hé?
Molnár András uram kijelentette, hogy a gyermeket nem szándékozik visszavenni többé.
Mély és kínos hallgatás következett. A Molnár szavai oly borzalmasan süvítettek a szobában, mint egy halálítélet.
A fiú leejtette kis batyuját, s nem mert senkire ránézni többé. Azt hitte, a szíve hasad ketté, mindjárt meg fog halni. Anna fekete szemeiben könnyek gyülemlettek meg, s kifutott a szobából.
- Mi? Nem kell többé a fiú? - förmedt fel a fiskális, ki nagyot hallott kissé. - Talán nem fizettünk rendesen, hé? Vagy rossz a gyerek, mi?
- Nem, nem! - sietett beleszólni a nemzetes asszony. - Jobb lesz, eredj ki, édes fiacskám, a kocsira.
Megsimogatta fejét. - Ne félj semmit - biztatgatá az ajtóig kísérve, de az lehorgasztott fővel, reszketve tántorgott ki. Sovány alakja még jobban összeesett, a hátgerince meglátszott a kabátja szövetén át. - Szegény kis bogár, majd eligazítjuk azt még! Ne félj, eligazítjuk…
- A gyerek nem telelni való - vette fel most a szót Molnár uram. - Azért hát ne is hozzák vissza az őszre, vigyék Nagyékhoz. Az is jó hely. Nekem nem kell. Mit csináljak én vele? Csak a becsületembe gázol. Nem fog azon semmi, de semmi. Ha mennyei mannával etetnők, se lenne különb a kinézése. S ezért a kinézésért engem szólnak meg, uram…
A méltatlankodás keserűsége ömlött el szavain. Érezte, amit mondott, meg volt győződve, hogy csak a saját becsületét oltalmazza, s ezért kellett a »rossz fundamentumnak« odahagyni a régi helyét - talán örökre.
Elment, elment! S mikor visszajött két hónap múlva, beadták Nagy Pálékhoz. Hiszen az is jó hely! Itt van vagy ott van, emiatt nemigen megy ki a világ eddigi formájából.
Nem is ment ki, de a fiú azóta még jobban fogyott, szemlátomást lett halaványabb, gyengébb. S ami a legcsodálatosabb, feléje se nézett a Molnár-portának.
De miért is nem jön? Törték a fejüket rajta Molnárék kövér diákjai. Sőt néha fölemlegették a nemzetes úrék is. Csak nem tart talán örökös haragot? Ej no, hová is férne bele? Ahova a lélek is már csak hálni jár, mit keressen ott állandóan a neheztelés.
És mégis, mégis nagyon fájhatott neki, mert egyszer (vasárnap volt, azt hiszem) egy délután arra látták, s még csak oda se nézett a zöld redőnyős ablakokra, a sorompós udvarra, az ismerős házfedélre, úgy lépegetett el hidegen, mintha valami közönyös, nagyon közönyös vidéken járna. De látszott mesterkélt fejtartásán, hogy erőltetve teszi a szegény Gyula.
Más alkalommal, rá úgy egy-két hétre, maga Molnár néni fogta elő valahol az utcán, s behítta egy kis friss pogácsára. Kissé vonakodva ugyan, de bejött, inkább bevánszorgott, nagyon rosszul nézett ki, s gyakran köhécselt beszéd közben, mialatt piros, kerek foltok gyúltak ki az ábrázatán.
A néni megkérdezte, hogy van megelégedve az új hellyel, mit főztek tegnap, tegnapelőtt? Gyönge, elfátyolozott hangon felelgetett neki, s annyi szemrehányás volt a szemeiben, annyi bánat, hogy a néni elfordult, nem nézhetett rá tovább.
A pogácsából letört egy darabot, de lopva azt is a zsebébe csúsztatta, nem ette meg… pedig milyen pogácsa volt!
Feszesen ült a széken, csakis az egyik csücskén… mintha idegen helyen ülne, s ez oly szomorúan vette ki magát. Az óra síri csendben ketyegett, s a nemzetes asszonynak nem jutott eszébe semmi szó, semmi kérdés.
Az ajtók nyíltak az épületben, s e nyíló ajtók megreszkettették. Mintha attól félne, hogy bejön valaki, akit vár, vagy akit nem vár. Senki se jött, csak a cselédek jártak ki s be az épületben.
Egyszer mégis kinyílt a szobaajtó, s bejött a Bodri. Ránézett, de nem ismerte meg. Megszagolta a padlót, azután kiment.
Gyula is felkelt.
- El akarsz menni, fiacskám?
- Elmegyek, néni… mert…
Végigsimította sovány, hegyes ujjait fehér homlokán, melyet kék erek szeltek át oly sűrűn, mint valami sok folyamú országnak a mappáját.
- Mert már elmegyek, néni… - tette hozzá zavartan, s lehajolt, megcsókolta a nemzetes asszony kezét.
S az érezte, hogy egy könnycsepp gurul végig kezefején, s egy vékony csíkban megmelegíti.
Oh, ez már elég, oh, ez már sok volt! Átfogta a fiú fejét, a szívéhez szorította.
- Visszaveszlek, fiacskám, visszaveszlek. Nem hagylak ott, aranyom, ne félj semmit. Fodormentát iszol minden reggel. Az ezüstpoharamból itatlak.
Az udvarra is kikísérte a néni, s ott maga gombolta be a télikabátját, hogy ne fázzék az úton, pedig igazán nem fázott, melege volt ez egyszer.
- Gyere el holnap is, gyere el mindennap.
Bágyadt derű jelent meg arcán, s olyan halványpiros volt most egészen, mint átlátszó fülei.
- A bácsi itt itthon lesz holnap, az Anna is…
- Az is - hebegé elhalványodva s zavartan babrálta tarka nyakkendője csokrát. - Elmentek? De miről is beszéltünk?
És lesütötte a fejét.
- Őróluk. Az öreg Szatymazon van, Anna pedig a diákokkal játszik valahol.
- Úgy… igaz - szólt elhalóan, és sietve eltávozott.
Játszik a diákokkal! - suttogá fájdalmasan útközben. Egy helyütt előfogta a köhögés, de már menni sem bírt. Egy házhoz támaszkodott pihenni, s ezalatt fekete krétát húzott ki a zsebéből, s önkénytelenül odaírta a falra: Molnár Anna - és még egyszer: Molnár Anna. Kétszer akarta látni a nevét.
Azután kivakarta mind a kettőt, s tovább ment. Mikor hazaért, rögtön az ágyba feküdt.
- Nem megyek többé oda, nem, nem!
Másnap is az ágyban maradt, de föltette magában, vasárnap fölkel, hogy oda mehessen.
Nem kelt fel sem vasárnap, sem azután soha többé. A novemberi ködös napokig húzta ki csak. Akkor szép csöndesen elaludt egy éjjel.
Lucskos idő volt reggel. Az őszi felhők párákkal sűrűsíték meg a levegőt, s e fehér foszló párák ráfeküdtek az ablakokra. Úgy nézett ki a végtelen hullámzó fehérség, mint a tenger.
Anna mosolyogva ébredt.
- Talán álmodtál valami szépet? - kérdé nemzetes Molnár András uram, kellemeztetve magát.
Anna szemeit dörzsölgette rózsaszín tenyereivel.
- Egy kis bogárról, aki papírhajón beérkezett a tengerbe…
- Oh, kedves lányocskám, neked mindig olyan kis bogarak motoszkálnak a fejedben.
Mucsiné asszonyom, aki korán reggel cimetért ment a kosztosok borlevesébe, most érkezett meg, s szánakozó hangon újságolta a konyhában:
- A sovány diák meghalt az éjjel.
Anna szíve megdobban. Meghalt! Minden ezt látszott zúgni körülötte.
A szolgáló okoskodva jegyzé meg odakünn:
- Bevégezte az iskoláit.
E pillanatban kelt a nap, s tündöklő sáv, égből ereszkedő híd tört át a ködön és az ablakon.
Anna remegve bújt a paplan alá. Jaj, azt ígérte, hogy érte jön, ha iskoláit bevégzi.
- Kár a gyerekért - vélte Molnár uram elkomolyodva -, de hiába, rossz matéria volt.
Azután elgondolkozott:
- És mégis jobb, higgyétek meg, sokkal jobb, hogy ott halt meg, mintha nekünk csinált volna galyibát!
A nemzetes asszony, akit fésülködés közben ért a hír, kikiáltott a szolgálónak:
- Zsuzsi, poroljátok ki a fekete ruhámat. A pléhje el van szakadva alul. Nézd meg, varrd fel. Elmegyek a temetésére.
Zsuzsi helyett kevés vártatva Mucsiné asszonyom felelete hangzott be:
- Abból ugyan semmi sem lesz. A fekete ruha mosásban van!
- Szegény fiú! - sóhajtott fel a nemzetes asszony. - Mindenben szerencsétlen! Hozza csak be a hajolajat a pohárszékből, Mucsiné!
- Mamám! - szólt Anna halkan, szomorúan, fejecskéjét felemelve. - A kosztosoknak mégis kellene talán kivasaltatni egy-egy inget holnapra…
S ez volt, ez az intézkedés volt az egyedüli pompa a vézna fiú temetésén.
A VESZETT SÓGOR
1883
Az emberek minden apró körülményt megragadnak arra nézve, hogy az érdeklődést a saját személyük felé fordítsák.
Van egy ismerősöm, aki azzal dicsekedett a minap, hogy az ő sógora, egy vidéki bank pénztárnoka, megveszett, s arra látszott a legnagyobb súlyt fektetni, hogy a megveszett ember a tulajdon sógora volt. Az ördögbe is, nem mindennapi dolog egy víziszonyba esett ember sógorának lehetni. Ezt tessék valakinek utána csinálni!
A sógort egy kis fekete kutya harapta meg, ahogy az alsóvárosi kertek alatt jött, a harapásnak alig látszott valami nyoma a bal lábán, hanem az mindjárt feltűnt neki, hogy a kutyának mintha csodálatos tüzes pára gőzölgött volna az orrlyukain, s a szemeinek sem volt meg a rendes kutyaformája.
Hónapokig nem vett észre semmit, egy reggel azonban, amint felkelt, s odalépett a mosdószekrényhez, összerázkódott: nem bírt belenézni a vízbe.
…Tudta már, mi baja van.
Irtózattal csapta be a mosdószekrény fedelét, hogy ne lássa azt a gyilkos óriási szemet, mely a lavórból reá mered.
Lehorgasztotta fejét, s fel alá kezdett sétálni izgatottan a szobában, majd a nagy álló tükörbe vetett futó pillantást: az visszaadta a tulipiros arcát, szép kék szemeit, szőke kerek szakállát, izmos, széles vállait. Egy embert látott, aki arra van teremtve, hogy száz esztendeig éljen.
Fogai vacogtak már ekkor, s homlokán forró izzadtságcsöppek gyöngyöztek.
Leült egy székre fáradtan, összetörve, s amint leült, a vér nyargalni kezdett az ereiben, mintha ördögök kaparnák belül a körmeikkel, feje szédült, idegei rángatóztak, állkapcái mozogni, reszketni kezdtek, harapni akart, valami rettenetes vágya jött a saját kezeit összerágni, s abban az iszonyatos zúgásban, amit ő hallott, mintha ezer falka kezdene csaholni egyszerre!
Felugrott, át- meg átfutott a szobán, a szájából a tajték folyt. Még volt annyi öntudata, hogy kivette a zsebkendőjét, s ezzel törülgette a kínok habját ajkairól.
A sebes járkálás lehűtötte kissé a vérét. Eszébe jutott, hallotta valamikor, hogy a veszett embernek nem szabad leülni, annak örökké mozogni kell. Igen, igen, még eszénél volt, s mindent tudott, ami történik vele. Még arra is gondolt, ami történni fog, átértette egészen, s kinyitván a szomszéd szoba ajtaját, tompa, félig hörgő hangon kiáltá:
- Ilonka! Jöjjön be kérem, ha ráér!
Kedves barna menyecske futott be kisvártatva. Virágos ujjasa fel volt gyűrve egész a hónaljáig, látni engedve szép karjait, melyeket pajkosan szétterjesztett, mint szárnyakat, gyermekesen alálógatván tenyereit, hadd lássék, mennyire oda vannak attól a fehér sártól, mely a női kezeket legjobban szépíti meg. A fiatal asszonyka tésztát dagasztott a konyhában a kalácssütéshez: az volt az a sár a kezein.
- Jaj, ne nyúljon hozzám most - mondja enyelegve, amint berontott.
- Maga ne nyúljon hozzám - szólt a sógorom sötéten. - Üljön le arra a székre.
A fiatal asszony ijedten tekintett fel a férjére.
- Istenem, mi baja, egészen ki van kelve a képiből?
- Ilonka, legyen elkészülve a legrosszabbra: én megvesztem.
- Oh, ne beszéljen… ilyeneket, kérem, ne beszéljen. - Remélve, gyanakodva, remegve nézett reá.
A sógor sebes léptekkel fel s alá járva beszélte mindezt.
- Nem tréfálok. Egy kutya megharapott a minap. Az mérgezte meg a véremet. Ami megtörtént, megtörtént, azon nem lehet változtatni. Ne sírjon, kérem, hanem hallgasson engem. Hiszen eleget sajnálom, hogy csak meg sem csókolhatom többé. Nyugalom, nyugalom, kedves Ilonám. Menjen be a szobájába, s ki ne jöjjön többé. Nézze a kivicsorított fogaimat, meg szeretném harapni… Fusson, fusson tőlem!
A fiatalasszony ahelyett, hogy elfutott volna, összerogyott, s ott maradt elaléltan, mozdulatlanul fekve a padozaton.
A veszett emberben még volt annyi önmegtartás, hogy kikiáltott a cselédekre, vigyék el; csak hű szolgáját, Korpás Miskát hívta félre:
- Eredj el, Miska fiam, a sógoromért (már, hogy énértem). Keresd fel, akárhol van. Vele akarok még beszélni.
Éppen reggeliztem, mikor értem szaladtak, hogy jöjjek a sógorhoz. Valami titkos előérzet súgta, hogy baj van.
Futottam.
- Ülj le - szólt a sógor. Semmit sem vettem észre rajta.
- Mi baj van? - kérdém.
- Hozass be magadnak egy kötelet.
- No, ugyan mi az ördögnek? - De azért csak behozattam a kötelet.
- Nem szükség sokat teketóriáznom sógor - mondá azután rám emelve zavaros szemeit. (Arcán is látszott a kimerültség, s szemei alatt kék patkók voltak.) - Te katona ember voltál, kemény szíved van, te tudni fogod, mi a régula. Kötözz meg azonnal, de jó szorosan.
- Ne bolondozz, sógor. Csak nem ment el az eszed? Te őrült vagy.
- Nem az - felelte szokatlanul csendesen, majdnem sértődve -, mindössze meg vagyok veszve.
- Hát mért nem szóltál mindjárt - mondám apprehenzíve. - Ez már hiba, sógor, nagy hiba. Így már neked van igazad.
S fogtam a kötelet katonásan (mert hiszen katonadolog minden baj a világon), és megkötöztem a sógort; szelíden engedte magát.
A lábait szabadon hagytam, hadd járkálhasson folytonosan, s így járkált ott egész nap és egész éjjel. Egyedül virrasztottam vele. Ilonka a legbelsőbb szobában feküdt betegen.
- Látod - mondá elmerengve a gyertya fényén, mely előttünk égett -, ez az igazi kutyamulatság!
Órákig nem szólt azután semmit. Hajnal felé megállt előttem egyszer, s mély sóhajtás szakadt föl a melléből.
- Te, sógor! Tégy meg nekem egy kis barátságos szolgálatot.
- Parancsolj, kedves sógorkám.
- Ott abban a legfelsőbb szekrényfiókban van egy revolver, húzd ki, s lőj agyon vele.
- Nem, azt nem teszem.
- Nem teszed? - ordított fel egyszerre, s szemei rettenetesen forogtak.
Elrémültem, s az ijedelem hatása alatt kivettem a revolvert.
- Nem, nem! - sziszegé ekkor nyöszörögve. - Hagyj élnem, sógor. Hiszen olyan szép az élet, amíg tart. Olyan nagyon szép az élet. Beszélgessünk még. Te, úgy szeretném látni még egyszer a kis fiamat.
S olyan pajkos hunyorítással mondá ezt, hogy magam is szinte elmosolyodtam.
- Nem lehet. Hova gondolsz? A gyereket eltiltották tőled. Az most alszik a kis szobában.
- Lopd el onnan, sógor, az isten is meg fog áldani. Hozd ide, hadd legyen itt.
Eszem ágában sem volt, beszéltem az eszéhez és szívéhez; nagy nehezen sikerült lecsillapítani.
- Igaz, nem akarom látni többé a gyereket.
Reggel felé aludni akart. Nagyon ki volt merülve. Az orvos megmondta, hogyha elalszik, akkor kitör rajta a düh, s be fogják neki adni álmában a halálthozó szert.
Szegény sógor. Tehát csak addig él, amíg ébren van. Az álom a halált hozza meg neki. Vajon ha elalszik, miről álmodhat egy veszett ember?
- Ne aludj még, sógor… ne aludj. Nincs valami mondanivalód még?
- Van, van - szólt hévvel -, de nem jut eszembe… úgy kavarog itt minden… itt a fejemben… majd reggel, reggel elmondom, amit akarok, hagyj pihenni.
Lezárta szempilláit… a vér lassankint kezdte elönteni először a füleit, aztán a halántékain át terjedt, terjedt folytonosan.
A doktor megfogott egy kávéskanalat, s beöntötte a tartalmát a szájába - s én soha többé nem beszéltem vele, mert soha többé föl nem ébredt… Pedig a tulajdon sógorom volt.
Ilyen is csak az én famíliámban történhetik.
A LEGMODERNEBB PÁRBAJ
1883
A doktorom exkuzálta magát, miért nem jött el tegnap, hogy a szokott kávéházunkban reggelizzünk.
- Eredeti esetem volt - mondja. - Tegnapelőtt benyit hozzám egy fiatal ember, Rosenblüh Jakab… Alkalmasint ön is ismeri. Egészen el volt szontyorodva. Kosorra még jobban aláhajolt, s bizonyos köd ült sárga arcán.
- Mi baja önnek, Rosenblüh? - kérdém elcsodálkozva.
- Nagy bajom van, kedves doktor - mondá siránkozó hangon -, Schwarcz Dóri… a mi kedves Schwarcz Dórink párbajt fog vívni.
- Lehetetlen!
- Mégis úgy van - mondá ő leverten.
- És vajon mi vitte őt erre a szörnyű lépésre? - kérdém némi gúnnyal, amit azonban Rosenblüh nem vett észre.
- Mi vitte? Az vitte, hogy jövő héten fog jegygyűrűt váltani a Spitzkopf kisasszonnyal… a nagyobbikkal, azzal a sovánnyal, aki a románokból fejébe vette, hogy az ő vőlegényének párbajának kell lenni. Ezért fog Dóri verekedni holnap reggel.
- És kivel fog verekedni?
- Egy embert szándékosan ostobának nevezett a kávéházban.
- És nem félt?
- Hogyne félt volna? Oda van az ijedelemtől, nem tudok vele mit csinálni. Jajgat otthon.
- De hát akkor minek verekszik?
- Meg kell lenni, a Spitzkopf-leány miatt… nagy parti.
- Hüm! És hát mi közöm nekem mindezekhez?
- Mi köze? Az a köze, hogy ön lesz a doktor az eseménynél, én pedig vagyok a szekundáns, aki azért jöttem, hogy arra felkérjem. Holnap reggel idejövök a kocsival önért.
Ebben állapodtunk meg, s reggel csakugyan benyitott Schwarcz Dóri a szekundánsaival. Halotthalvány volt, s prémes felöltőjében is úgy remegett, mint a kocsonya. A nyaka egészen be volt húzva váll-lapockái közé.
Leültettem őket, s elkezdtem összeszedni a műszereimet.
- Micsoda ez? - kérdi szepegve, oda bökvén ujjaival az eszközök egyikéhez.
- Ez a fogó.
- Nos, miféle fogó?
- Ezzel veszem ki a golyót a testből.
- Miféle testből? - dadogá.
- Hát például az ön testéből, ha önt lövik meg.
- Ki?
- Ej, hát az ellenfele.
- Az, akit megsértettem?
- Persze az.
- Hát az mi?
- Ez pedig a tű, amivel be fogom varrni a sebet.
Schwarcz Dóri bágyadtan rogyott alá a székbe, s nyöszörgött ott, mint egy haldokló. Segédei hiába biztatták, bátorították, oda volt, s mint egy fadarab hagyta magát belöketni a fiakkerbe, mikor elindultunk a hős vértől pirosult gyásztérre, a megyeri erdőcskébe.
Az ellenfél már ott várt bennünket: szintén egy a mi népünkből, kinek segédjei is épp úgy, mint a Dórié, valóságos segédek… kereskedősegédek valának.
Sokáig tanakodtak együtt mind a négyen, míg végre megtöltötték a mennykő nagy karabélypisztolyokat (nyilván valami tandlertől szerezték) golyóra, s felállították a két leventét. Egyiken se volt emberi ábrázat.
Egy, kettő, három, taps… Az volt a jel a lövésre. Semmi csattanás, semmi füst… a lövők ott álltak trémázva, mint a faszentek.
- Hát miért nem lőttek? - kiált rájok Rosenblüh méltatlankodva.
- Mi? Hát lőni kellett volna? - mondja Schwarcz Dóri ártatlanul. - Mért nem mondták?
- Jól van. Helyezkedjenek. Újra kezdem. A harmadik tapsra lőni kell.
- Egy…
Mély sóhaj szakad föl a Dóri melléből.
- Kettő…
A másik fél kezében úgy járt a pisztoly, mintha földrengés lenne.
- Három!…
- Halt! - ordít fel kétségbeesetten a Dóri ellenfele. - Kiesett a golyóbisom.
Nosza, erre összeröffen a négy segéd velem együtt, odarohanunk, megnézzük a pisztolyt, csakugyan üres; amint fölemelte, kiesett belőle a golyó. Elkezdjük keresni a homokban. Egy negyedóra kellett, míg megtaláltuk.
- Mi történik most? - kérdi fontoskodva a Diamant a Király utcából.
- A becsületnek elég van téve - véli Zwiebel Mór.
- Oh, persze… Mert istenítélet van abban, hogy a golyó kipottyan a döntő pillanatban - harsogja Rosenblüh.
De közbeszólt Blitz Mór a Két szerecsen utcából:
- Nem is annyira istenítélet, mint inkább, hogy ön nem tudta megtölteni a pisztolyokat… mert ön töltötte.
Szavazás következett. Ketten arra szavaztak, hogy a becsületnek elég van téve, ketten arra, hogy nincsen. Végre én döntöttem el, hogy ha már eljöttünk, ne álljunk itt hiába.
Újra kezdődött a mulatság, megtöltötték az üres pisztolyt, s kiállottak újra: egy, kettő, három!
A hősök irányoztak, s hallani lehetett a végzetes pillanatban, hogy:
- Puk! puk!
Hallatlan! A pisztolyok mégis elsültek.
Az ellenfelek sértetlenül maradtak, s amint a füst eloszlott, odajárultak egymáshoz, kevély lépésekkel és délceg magatartással.
- Uram, én Schwarcz Izidor vagyok.
- Uram, én Weisz Jakab vagyok.
- Örvendek, uram! Kemény, átkozottul kemény gyerekek vagyunk mind a ketten. Igaz-e, doktor?
Szívélyes örömmosollyal rázták meg egymás kezét.
- Az ördögbe is - szólt azután Weisz Jakab harcias mogorvasággal -, lőjünk még egyszer egymásra, uram.
- Lőjünk, uram - mondá Schwarcz Dóri lelkesen. - Szeretem a viadalt. Égek a harci vágytól.
A segédek aggodalmas arccal ugrottak közbe:
- Nem lehet, urak. Az minden szabály ellen van.
- Ej, mit nem lehet! A szabályok csak a gyengéknek valók. Ilyen két kemény fickó megérdemli azt, ha összeakad, hogy egy kicsit kikacérkodhassa magát a halállal. De ha önök, mint segédek, nem engedik… éppenséggel nem akarom bajba keverni önöket. Igaz-e doktor?
TESSÉK ENGEM BECSUKATNI
1883
Egyik újságíró kollégámmal történt, isten nyugossza meg az ő lustaságában, hogy nekem kell még az ő viselt dolgait is leírni, nemcsak a magaméit. Ővele történt, mondom, hogy egyszer a Borsszem Jankót szerkesztette, mikor Csicseri Bors nem volt odahaza.
A Borsszem Jankó pedig ott csinálódik, ahol a Fővárosi Lapok - az Athenaeum melléképületében, melyek előrészét a belvárosi rendőrség üli székhelynek. Szegény, vén Prottman bácsi, hogy csodálkozhatott ő ezen a sajátságos tüneten! Bele is halt a csodálkozásba.
Hát, mondom, az én barátom, akiből már azóta neves író lett, éppen valami verset faragcsált, mikor hirtelen kopogtatnak az ajtón.
- Szabad!
Egy köpcös, polgári külsejű, meglehetősen jámbor pofájú ember lépett be. Olyan harminc-harmincöt éves forma lehetett.
- Mi tetszik?
- Kérem, eljöttem.
- Igen? Mi tárgyban, kérem…
- Hát biz én azért jöttem… Hiszen tudja tán a tekintetes úr - hogy mivel hát én itt most be fogok csukatódni.
- Becsukatódni? Mit beszél ön?
- Itt van a citatórium róla, itt áll, kérem, hogy három napig. Tegnap jött meg az írás, eljöttem mindjárt, készen vagyok. Tessen engem becsukatni.
Megnézte, csakugyan úgy volt. Három napra volt elítélve, s ma kellett megkezdeni a büntetést.
- Tehát Kupka Jánosnak hívják?
- Ühüm. Hajszen ott áll az írásban.
- Aztán miért csukják be?
- Nem lehessen tudni, kérem alássan. Mert én ugyan nem vagyok korhely, de néha iszom egy-egy gyűszűnyit, s ilyenkor mindjárt fejembe megy az ártatlan ital, aztán ha valami bolondot csinálok, nem emlékszem rá. - Olyan vagyok én ebben, mint a ma született gyerek. Alighogy egy kicsit megnedvesítettem vasárnap a számat, mert odaát voltam a Neustiftben, már itt a veszedelem, ni. Hogy mit tettem, nem emlékszem, de azt kitalálom, hogy ide hoztak, ebbe az épületbe, s elítéltek három napra valami miatt - bizony, tudom, hogy nem hiába tették. Azért hát tessék engem most becsukatni.
Barátomnak egy jó ötlete támadt az ő rabjával, megtetszett neki az eredeti fickó, s látván annak a tévedését, hogy a rendőrség ajtaja helyett a szerkesztőséghez nyitott be, nem látta be, miért ne szőhesse odább a vígjátéki bonyodalmat.
- Tudja mit, kedves barátom. Maga szerencsés ember.
- Már mint én? - álmélkodék az, nagy szemeket meresztve.
- Szerencsés ember, mondom, mert jó kedvemben talált. Én megkegyelmezek magának, menjen nyugodtan haza.
Kupka János ahelyett, hogy megörült volna, kellemetlen ábrázatot vágott ezekre a szavakra, s elkezdte a füle tövét vakarni.
- Nem lehet az, kérem alássan. Nem lesz az jó. Csak tessék engem talán mégis becsukatni.
- Nem értem önt, barátom.
Kupka János elpirult, a nyakkendője csokrát babrálta, s ötölt, hatolt.
- Nagy izé… nagy sora van annak… mert hát úgy áll a dolog, hogy hát tetszik tudni… bibe van.
- Miféle bibe?
- A feleségem - szólott mélabús hangon - három forintot adott a rabságom idejére, hogy azt mondja, éhen veszejtik itt a rabot, ha pénze nincsen, hogy azt mondja, segítsek a helyzetemen.
- No, és?
- Hát az a baj, könyörgöm, hogy útközben - mert hát tetszik tudni, el van ilyenkor keseredve a szegény ember - betértem a »Makkhetesbe« s elhelyeztem a három forintomat. Ez, ez! Én most már haza nem mehetek innen a pénz nélkül - mert nagy áspiskígyó ám! Ha pedig haza nem megyek - mit csináljak künn egy fillér nélkül… sem ételem, sem alvóhelyem… elpusztulok én künn. Tessék csak engem, kérem, elcsukatni!
De már ez olyan argumentum volt, hogy csakugyan igazolta minden komikus volta mellett is a helyzet tarthatatlanságát s egyszersmind Kupka János uram kérésének okszerű oldalait.
Ezen csak egyféleképpen lehetett segíteni. S minthogy éppen odatoppant két másik író is, megértvén Kupka János fátumát, miután jóízűen nevettek rajta előbb, elhatározták egyesült erővel, hogy a fátumot leveszik róla - összeadják neki a három forintot, menjen isten hírével - s azután lépéseket tesznek érdekében a rendőrségnél. Hátha van azoknak is érzékük valami iránt? S hátha éppen a humor az? Mert hogy mi, eddig még úgy se fedezhette fel senki.
- Hát itt van a három forint, Kupka János. Távozzék! Ön most már szabad, mint a madár.
Elérzékenyedve köszönte meg, s könnyes szemekkel csoszogott le a lépcsőkön.
- Mivel érdemlettem, mivel? - rebegé. - Az isten áldja meg a tekintetes urakat.
- Szegény ördög! - mondák. - Hogy fogja ez most áldani éveken át a rendőrséget.
Ez délelőtt történt. A redakciókban azonban mindég történik valami délelőtt is, délután is, még ha nem történik is semmi. Ennélfogva délután is történt - még pedig az, hogy kopogtattak az ajtón -, majd minden dolog ezzel kezdődik, a tolvajlási történeteket kivéve.
Kopogtattak, s kinyílván az ajtó, a Kupka János arca volt látható. A szoba most homályosabb volt valamivel, s a Kupka arca is pirosabb valamivel, de azért mégis fel lehetett ösmerni.
- Maga az, Kupka? Mát mi baj van?
Kupka pozitúrába vágta magát, azaz csak akarta, de nemigen sikerült neki, mintha mozgott volna alatta az a veszett padló.
- Hát az van - mondá rekedten, de mégis alázatos szelídséggel -, hogy odabotlottam megint a »Makkhetesbe«, száradjon el, aki odaépítette utamba… s izé… úgy fordult, hogy… tessék csak engem mégis becsukatni.
…Csakhogy ez már akkor igazán lehetetlen volt - mert a rendőrségnél is le volt róla véve a fátum, kieszközölték a büntetés elengedését.
HASZONBÉRLŐ KOROMBÓL
1883
Gogoly írt már egy szép elbeszélést a köpenyegről, pedig micsoda egy köpenyeg a hatalmas bundához képest? A bundához képest, melynek majesztetikus külseje, komor szürke posztója, széles farkasbőr gallérja bizonyos tekintélyt fejez ki. Kétségkívül a bunda a ruhák királya - akármit mondjon is az általam nagyon tisztelt szabó céh.
A szabók ugyanis nem azt tartják, amit az esztétikusok, hogy egy nagy regény a nagy alkotás; a szabók azt mondják, hogy a legnagyobb alkotások a kis ruhadarabok, részletek mutatják a mesterkezet, mert a kis ruhadaraboknak többnyire a testhez kell simulniok, annak a kidomborodó arányai szerint. Mit a bunda? A bunda semmi! Azt meg tudja varrni még a szabóinas is.
De én nem tartok e tekintetben a szabókkal, bár nem vagyok rosszakarójuk, mert készséggel ismerem be róluk, hogy az emberiség formáját isten után őtőlük kapja. Sőt nem ritkán ők korrigálnak az isteni művön is! Szép mesterség az, akárki mit mondjon!
Hanem hát a bunda mégis csak legtöbb, szó sincs róla, hogy nem a legtöbb lenne. Nézzétek csak meg, amint ott függ a boltajtón cégérnek, s báránybőr bélése amint kevélyen látszik odakiáltani a zúzmarás fáknak a járda szélén: »Nincs hidegség… ne bolondozzatok azokkal a púderes gallyaitokkal!« Oh, a bundát nem szabad kevesebbre nézni, mint ami, mert az megbosszulja magát.
Bundája különben igen kevés embernek van (s innen az a lenéző gúny, amellyel róla beszélnek). Új bundát pláne ritkán láthatni (talán már nem is varrnak a mai időkben), mert az emberek folyton szegényednek, s a bundák folyton drágulnak. E sajátságos körülmény bizonyos elhidegülést, bizonyos visszavonást szült, s válaszfalat épített a bundák és az emberek közé. De ezen elhidegülésből nem hiszem, hogy háború vagy nemzetiségi kérdés keletkeznék valaha, ez legfeljebb azt fogja eredményezni, hogy aki ezentúl is még egy-egy bundát csináltat, rá fogja íratni a névjegyeire, például ilyenformán: »Nagy István orsz. képviselő és bundatulajdonos«! Mivelhogy nem fog lehetni tudni a kettő közül, melyik cím imponál majd jobban a közönségnek.
No, nekem sohasem lesz ilyen vizitkártyám. Nem, én sohasem csináltatok bundát, mert én csak bunda-haszonbérlőnek születtem a világra, s meg van írva (alkalmasint a szentírásban), hogy akit az isten egy garasra teremtett, sohase lesz annak három krajcárja.
A Mimitől kaptam levelet, hogy jöjjek el… szívesen látnak, ha náluk töltöm a karácsonyt.
Jaj, igen… Mimit elfelejtettem mondani, hogy kicsoda. Hát a Mimi az én jelöltem, ha valamikor meg találnék házasodni. Leírhatnám, hogy néz ki, milyen - de ezzel még jobban el lenne kapatva, s én nehezebben jutnék hozzá. Nem jó azoknak a lányoknak reklámot csinálni, akik a jelöltjeink - mert bizony, bizony magunk ellen licitálunk.
Hát igaz… a levélben, amit Mimi írt, benne volt még az a gyöngéd sor is, hogy okvetlenül bundában jöjjek, mert ő nem venné lelkére, ha megfáznék, ha valami bajom lenne. Megtiltja tehát, hogy bunda nélkül jöjjek. Oh, édes kedves tilalom! Inkább maradjak - azt mondja - veszteg, otthon. Deiszen! Ha megkötöznének se maradnék!
Szalasztottam is mindjárt a takarítónőt a szabómhoz, dolgozzon ki egy elaborátumot: miféle modalitások mellett kaphatnék egy bundát, mert el akarok utazni.
A szabóm megüzente, okvetlen szerez egyet haszonbérbe (a haszonbér egy osztr. ért. forint naponkint). Belenyugodtam, s azonnal írtam egy vizitkártyát, melyen kötelezem magamat minden napra egy forintot fizetni mindaddig, míg vissza nem szolgáltatom. Erre a kártyára aztán az elutazás előtti estén elhozta egy legény nagy örömmel.
Szép bunda volt, s amint elterült a díván egyik csücskén, mosolygó piros bélésével legalul, ahol a fekete prém végződik, s a zsebek körül, egészen úri külsőt kölcsönzött a szobának.
- Mikortól kezdve kell fizetni? - kérdém a legényt. - Remélem, csak holnaptól kezdődik?
- Igenis, holnaptól - nyugtatott meg közönyös arccal, s eltávozott.
Valóságos megelégedés szállotta meg lelkemet, hogy most már holnap délben útra kelhetek, hogy semmi akadálya nincs, s lefeküdvén, óvatosan kétszer fordítottam meg a kulcsot a zárban. Volt már félteni való jószágom: a bunda.
Amint a gyertyát eloltottam, szemem önkénytelenül felkereste. Sötét árnyékot vetett a falra, s ez az árnyék olyan fölséges volt ott, mint egy nagybirodalom mappája.
Oh, bunda, bunda, te teszed nekem lehetővé, hogy elutazzam a Mimikémhez!
El is utaztam másnap. Azonban meleg volt a kupéban, úgyhogy a bundát egyszerűen végigterítettem az ülésen, s unatkozva vártam, mint vasúton szokás, hogy fütty után mikor jön megint új fütty.
Hol-hol megnéztem az órámat is. Lassan jár a kutya! Egyszer megdöbbenve pillantok a bundára, s eszembe nyilallik, hogy mióta ez a bunda itt hever mellettem, azóta körülbelül huszonkét krajcárra nevekedett már az érte járó árenda.
Iszonyú gondolat ez egy fösvény embernek, én pedig az vagyok a természetemnél fogva. Minden kedvemet, örömömet elvette ez az átkozott bunda.
Hivatalfőnököm úgy eresztett el, maradjak ameddig tetszik, most eszembe jutott, s elszomorodtam bele, hogy a bunda okvetlenül haza hoz már mindjárt holnapután. Lehetetlen ott maradnom, lehetetlen. Megölne a tudat, az önvád pazarlásom felett, mert szegény ember vagyok, nemigen futja a költség. Az kéne még, hogy tékozoljak!
Egy kisebb állomásnál kocsi várt reám, s már tengelyen kellett utaznom egy kis városkáig, ahonnan omnibuszkocsi közlekedik addig a faluig, ahol a Mimi lakik; a kocsi ott fog letenni a házuk előtt.
Egy kicsit csípős idő volt, s igen jó hasznát vettem a kiárendált jószágnak, beleburkolóztam egészen úgy, hogy csak az orrom látszott ki, az is csak akkor, ha a kocsistól kérdezősködtem egyet-mást.
De mit toldjam-foldjam, másnap ott voltam minden baj nélkül Mimiéknél. Nagy örömmel fogadtak. Mimike egészséges s olyan eleven lett látásomra, mint a gyík, sürgött, forgott, akár a karika; sietett leszedni málhámat a kocsiról, s föltálalni a párolgó villásreggelit, mely készen várt.
- Nem fázott meg? Oh, no! Láttam azt a rettenetes bundáját. Fölér egy fűtött szobával. Hej, Anka, Anka, hova akasztottad a ténsúr bundáját.
- Ott van a szegen, a nappaliban.
Igen, ott volt. Ugyanazt az árnyékot vetette a falra, amit otthon nálam, de most keserűen sóhajtottam föl. Az az árnyék nemcsak a fal fehérségéből nyel el egy darabot, hanem az én tárcám tartalmát is folyton nyelte.
Amint az óra egyhangúan ketyeg a falon, minden tik-takja pénzemben van. Az idő múlik, az árenda növekszik. Mialatt Mimim rózsás ajkai elfecsegték, mit csinált délelőtt, nekem az is egy hatosomba került. Minden szó, minden mozdulat bizonyos időmennyiséget vesz igénybe, s minden időrész emészti vagyonomat. Tönkre megyek, tönkre kell mennem. Oh, átkozott bunda, minek is hoztalak magammal?
Elképzelheti, tisztelt olvasó, hogy nem jól éreztem magamat. A fösvénység bántott, s ez már magában is elég volna, hogy megrontson mindent; de még azonfelül az irigység, a bosszankodás is emésztett, hogy a bunda ott függ érintetlenül a fogason, gondozva van, nem kopik, s mégis jövedelmet hoz a gazdájának.
Ej, ezt már nem lehet kiállni! Azt forgattam fejemben, hogy fogadok egy parasztembert, aki bizonyos napibér mellett kötelezi magát egész nap viselni az árendális jószágot, s éjszakára is benne alszik. Mert én jogosítva vagyok mindenre a megállapodásunk szerint. Ha már fizetem, hát legalább én is vegyem ki a haszonélvezetemet!
Boldog egy pár nap volt az, melyet ott töltöttem - vagy inkább lett volna… e nélkül. Mindenben kedvemben jártak.
Mimike elárulta, úgy fátyolon át, hogy egy nagy meglepetés is készül számomra. Nem mondta meg. De már tudtam. Egy kis karikagyűrűt csináltatott, mert láttam, amint az első nap, pajkos tréfával, megmérte az ujjamat egy cérnaszállal. Kért, hogy maradjak ott még vagy két-három napig, mert az a bizonyos meglepetés úgy kívánja, mert még nincs készen.
Mondtam, hogy nem maradhatok, nem lehet, okom van rá, hogy elmenjek.
- Oka van? - szólt Mimike gyanakodva s tündérarca elborult. - Hátha nem ereszteném… hátha…
Nem szóltam semmit, nem is gondolhattam, hogy olyan szörnyű merénylet készült ellenem.
Az ünnepre otthon volt a Mimike öccse is, aki rangjára nézve diák Rozsnyón, s akinek mindjárt az ünnepek után el kellett utaznia.
Egy este elbúcsúzott tőlem, mert úgy volt, hogy korán fog elmenni, amikor még én alszom. S úgy is történt, reggel már hűlt helye volt a diáknak.
- Elment a Lacika? - kérdém a reggelinél. - Szegény Laci, mennyit szenved a hidegen! Van-e legalább jó meleg gúnyája?
- Ne búsuljon - szólt Mimi mosolyogva -, egy kis csínyt követtem el ön ellen.
- Előre is megbocsátom, kis boglyoskám.
- Tudja, két legyet egy csapásra. A gyerek se fázik meg, s az erőszakos intézkedés is végre van hajtva, holnap még el nem utazhat.
- Hogyan? - hebegém.
- Ráadtam szegényre a bundáját.
- Az én bundámat! - kiáltottam. - Kisasszony, ez rettenetes!
Dúlt arccal ugrottam fel. Az egész família megdöbbenve bámult rám.
- Mi történt önnel, az isten szerelméért?
- Mi történt - hörgém gúnyos ingerültséggel -, az történt, hogy kegyed tönkre tett engem… Mikor jön vissza az a kocsi, amelyik elvitte a fiút?
- Négy nap múlva.
- Annak nem szabad megtörténni!
- Pedig már az egészen úgy lesz - szólt Mimike, méltatlankodva modorom fölött. - De ha ön el akar menni, ám menjen, uram - tette hozzá hidegen. - Nalászy bácsiéknak két bundájuk is van, azonnal hozatok egyet kölcsön addig, míg az önét felküldjük Pestre. Jó lesz-e, uram?
Kétségbeesve hajtottam le fejemet az asztalra, és nem szóltam semmit többé. Csak sóhajaim éreztették velök a nagy szenvedést, mely lelkemben dúl.
Az egész család elhidegült irántam e különös modor miatt, maga Mimi is olyan furcsán nézett rám e perctől, s én egészen kiestem eddigi szerepemből; úgy éreztem magam, mint egy üldözött ember, akinek minden percben lecsaphat feje fölé a pallos. Valami ideges nyugtalanság vett erőt rajtam, s lázassá tett. Nem tudtam helyemet találni, s helyzetem óráról órára tarthatatlanabb lett a család előtt is.
Másnap, úgy vettem észre, valami kis csomag jött a postán. Mimi fel se bontotta. Oda csapta azon módon a sublódkaszniba. Minden tagom reszketett. Tudtam, mi van a csomagban. Ajkamat már mozgattam is, hogy szólni fogok. De nem - semmi alkalmas szó sem jutott eszembe: azok a hideg pillantások, melyekkel találkoztam, megfagyasztottak bennem minden érzést.
Végre negyednap megérkezett a kocsi. Éppen benn ültem a nappaliban, midőn berobogott. Senki sem törődött velem.
Tűkön ültem, hogy mikor hozzák le már a kocsiról a málhákat. Az ajtó nyílt, de a bunda csak nem jött.
- Anna! - szóltam a cselédnek. - Itt van a bunda?
- Nincs, teens uram - szólt az vígan -, a kocsis ott felejtette az ifjú úrnál.
- De hiszen a bunda enyim! - kiáltám elsápadva.
- Nem baj az, teens uram, majd visszahozzák húsvétkor, mikor megint elmegy a kocsi az úrfiért.
Őrült voltam dühömben, tomboltam, toporzékoltam:
- Kocsit, kocsit! Rendelje meg nekem a kocsit! Azonnal megyek, egy percig sem maradok ennél a háznál, ahol ilyen gúnyos játékot űznek velem!
- De kedves Cserkeszy úr - mentegetőzött Csomádyné, Mimike édesanyja -, hiszen megtörtént a hiba, a kis hóbortos Mimi az oka… de hát ez még nem olyan veszedelem, hogy ennyire kihozza a sodrából. Bundát majd hozatunk kölcsön, hogy most meg ne fázzék. Az öné is itt lesz húsvétkor, s akkor majd… felküldjük önnek.
- Nem bánom én, asszonyom, ha már elevenen megfőztek, ha megesznek is.
- De uram… ez talán mégis túlság!…
Az omnibusz előállott, belevágtam magamat, s eljöttem bunda nélkül.
A menyasszonyomat eljátszottam, az ki sem jött elbúcsúzni tőlem, de hát ez még nem volna baj, menyasszonyt találok én még - hanem hogy mi lesz a bérletemmel?
A bunda nyilván még most is valahol Rozsnyón terpeszkedik, s pajkos diákok hancúroznak rajta, de mi lesz, ha még húsvétkor sem kapom, ha sohase kapom meg?
A tulajdonos, miként szabóm értesít, valami ügyes-bajos dologban elutazott Amerikába, és az itteni ruhaboltját bezárta. Mondják, vissza se jön évekig.
Mi lesz, mi lesz, ha negyven esztendő múlva kerül haza, s beegzekválja rajtam a forintokat minden napra a bundáért?
Uraim, ösmerjék be kérem, hogy nem érdemes bundát haszonbérelni.
A KIS ÁLMOS
1883
A tenger, a vén professzor, összecsengette az iskolázott folyamok tündéreit.
Leültette őket a padokba az üres tanteremben, hol nem volt semmi egyéb, csak egy fekete tábla, cirkalom, szivacs és kréta. Az utolsó padban azonban volt valaki. Egy szép szőke földi leány szendergett ott. Bánatos arca sokkal szebb volt így álmában is, mint a folyamok pajkos tündéreié.
A földi lánnyal azonban keveset törődtek ők, alig méltatták egy tekintetre, s odafigyeltek egészen a vén tenger szavaira.
- Vizek! - mondá ez. - Itt az ideje megkezdeni a háborút az emberek ellen. Itt az ideje visszafoglalni kétszeresen, amit ők szedtek el tőlünk. A mi politikánk a revanche! Csináljátok meg a feladatot! Megszavazom a költségeket, a rendes évi víziilletményből, ami belőletek befolyna.
Az öreg professzor eltávozott, a vízitündérek pedig odajárultak a fekete táblához, s kicirkalmazták, kimódolták számokban és ábrákban, mennyi tért öntenek el.
S az egy olyan bűvös tábla volt, hogy ami plánumot egyszer odajegyeztek logaritmusokkal kiszámítva, cirkalommal kimérve, az abban a pillanatban a természetben is valósággal megtörtént.
Mikor azonban eltávozának felkeresni a mestert, hogy dicsekedve elhívják, tekintse meg a végzett munkát (tele volt írva kriksz-krakszokkal az egész tábla), nagyon erősen találták becsapni magok után az iskolaajtót.
A csattanásra fölébredt szendergéséből a fiatal leányzó az utolsó padban, odament a táblához, megfogta a szivacsot… s mindent, mindent letörölt vele a fekete tábláról.
- Valaki megsemmisíté munkánkat - siránkozának a tündérek, amikor visszatértek.
- Az a leány, akit itt hagytunk… alkalmasint…
- S ki volt vajon? - kérdé a tenger, haragosan csapva össze nagy tenyereit.
Mindenki a vállát vonogatta - csak a Tisza tudta.
- Én már találkoztam vele egyszer - felelte -, s fel is riasztottam derekasan. A kis álomszuszékot »Részvétnek« hívják.
AZOK A »NYÁJAS OLVASÓK«
1883
Mi boldog újságírók, kik a világok dirigáljuk (ezt hisszük ugyanis mikor a délutáni feketekávénkat szürcsölgetjük), hiába eregetjük gombolyagban a bölcsességet, hiába hirdetjük urbi et orbi, hogy így, hogy úgy, a mi tenyerünk van rajta a közönség szívén, érezzük dobogását, vérének lüktetését, mi hozzuk gyorsabb mozgásba, mi csendesítjük le, mi vetjük el a magot, mely ott kikel, mibelőlünk szívja erejét, reánk ügyel, utánunk mozdul.
Nem igaz abból egy szó sem. Semmi se igaz. Semmit se lehet mondva csinálni, se közvéleményt, s hangulatot, minden magától támad. A lap magától lesz népszerűvé - ha lesz. Amelyik pedig arra született, hogy népszerűtlen legyen, csinálhatunk mi azzal akármit, elé tálalhatjuk a közönségnek nagy rafinériával azt, ami a legjobb, a legízletesebb, hozzá se nyúl, vagy ha hozzányúl, elfintorítja az arcát. Nem ér semmit!
Rajtam esett meg az eleven példa vidéken lakó János bátyámmal, akitől azt kérdeztem, járat-e lapot?
- Éppen tegnap fizettem elő.
- Melyikre?
- Nem tudom én. A postamesternek küldtem be a pénzt. Tudja már a politikai meggyőződésemet. Mert tudod én pecsovics ember vagyok… muszáj, tudod… Ne volnék csak kataszter, tudod. Hát, majd csak eléjáratja a jó öreg »Hon«-t.
- Nincs az már meg, János bácsi.
- Mi a kő? No, hát akkor az »Ellenőr«-t.
- Csakhogy az sincs meg már.
- No, hát akkor tudja a fránya…
Harmadnap megjött neki az »Egyetértés«. Elolvasta, letette szó nélkül. Negyednap is megjött az »Egyetértés«. Elolvasta, letette szó nélkül. Pedig vártam, hogy szólni fog - de már nem várhattam meg.
- Hát mit szól hozzá, János bácsi, hogy az »Egyetértés«-t küldik? Csak nem az »Egyetértés«-t akarta?
- De bizony talán… azt gondolom, öcsém, hogy alkalmasint éppenséggel az »Egyetértés«-t kívántam járatni.
Pars pro toto. Míg mi itt szépen disputálunk az egyes rovatok felett, beleöljük a lelkünket, hogy ez a kifejezés így legyen és ne úgy legyen, az irány kinyomatot leljen itt is, ott is, hogy a rövid hírek a vegyesek után jöjjenek, s hogy milyen hang legyen az irányadó, mi az élvezetesebb a léleknek, hogyan kellemeztessük magunkat: addig a tisztelt olvasó azt se tudja odahaza, ha nem olvas, élünk-e még, ha pedig olvas, akkor azt se tudja, hogy bennünket olvas-e?
A konkurrencia fáradságos erőlködése, fegyvereink hatalmas csörtetése, a szellemi erő kisugárzó melege, a beosztás bravúrja, a frisseség nagy pénzen vett lehe, mind, mind elvész az előtt az érzéketlen rezes pápaszem előtt - melyen át a praenumeráns nézeget bennünket.
Annak, aki nem éhes, mindegy, ha ananászt tesznek eléje, vagy ha vadkörtét; egyformán piszkál bennök. A mi publikumunk pedig nem éhes. Olyan nekik a lapolvasás, mint a jóllakott embernek a villásreggeli. Nem érzik még egészen szükségét.
(Egy hang a publikumból: De igaz is, hogy gyomor kell hozzá.)
Gyomor kell némely laphoz, meglehet - de nem igazságos a közbeszólás, mert éppen az ilyen lapok dicsekedhetnek sok praenumeránssal.
És itt megint jöhetne egy közbeszólás - hogy: »igen, mert olcsók«.
De ez se igaz. Én magam is azt hittem egy darabig, hogy az olcsóság teszi a lapokat elterjedtekké, mert hát a szegény magyar publikum nagyon megszámolja a garasait, s inkább megvonja magától a szellemi táplálékot is, ha ki van neki számítva, hogy eddig és ne tovább.
S meg is találtam erre egész közel a biztos példát, a kaszinóknak abban a nyomorúságos fösvénykedésében, mely szintén deprimálólag hat a magyar sajtó terjedésére s ezzel kapcsolatosan javulására, hogy a már egyszer kiolvasott lapokat ellicitálják e többnyire gazdag testületek, s azokat egyesek kiveszik albérletbe. Ami a következőképp történik.
A szolgáló minden korán reggel benyit és felrántja álmából a kaszinószolgát (mert az csak ilyenkor alhatik szegény, egész éjjel fent kártyáznak az urak).
- A teens asszony elküldött az újságunkért, a »Fővárosi Lapok«-ért.
A szolga azután kikeresi az illető lapot, ha még megvan, s átadja annyi darabban, amennyiben megvan. Otthon már mohón várják a kisasszonykák, s nekiesnek a szellemi eledelnek.
S ez így megy napról napra. Se a kisasszonykák nem unják meg, hogy a lapot egy nappal később kapják hézagosan elrongyolva, sem a teens asszony nem unja meg a küldözgetést, se a Kati szobaleány a járogatást, mert hát a szegény ember úgy él, ahogy lehet. S ha az ember selyemruhában járatja a leányait, bizony nem hányhatja a pénzt papírosért.
Az ilyen lapok rendesen kétharmad áron válnak az egyes licitáló famíliák tulajdonává, s bizony négy-öt forint is pénz. Nekem bizony eszembe se jutott emiatt a közönséget szidni - minek is? Sokkal közelebb van nekem a pénzügyminiszter.
Hanem ma már én is kifakadok - mégpedig keményen. Tessék meghallgatni kérem ezt a hallatlan esetet, melyről egy barátom értesít.
Szó szerint adnám a levelet, hanem hosszadalmas egy kicsit, hát majd csak magam beszélem el, mi történt s hogy történt.
A múlt január hóban, az új esztendővel kitűzetett X-ben (nem mondom meg a kis városka nevét, mert Göcsej lenne belőle) a már említett laplicitáció.
A könyvtárnok volt a kikiáltó. Mert a könyvtárnok úrnak (aki e hivatalos címet különben onnan kölcsönzi, mert Jósika négy regényét, Oldal József, Ábray Károly és a környékbeli könyvkomponálók egypár kötetét tartogatja egy kisztnyiben, melyben az alispánné tíz cilinder bort küldött egy hajdani kaszinói batyubálra) pompás hangja van.
Tehát ő volt a kikiáltó. A licitánsok zordon ábrázattal ültek a nagy zöld asztal körül.
Elöl egy volt országgyűlési képviselő úr, aki Deákról per »Feri barátom« beszél. Ez a »Pesti Napló« embere. Nagy tekintély a tekintetes úr. Senki se mer rá ígérni. Jaj volna annak! Biztos tehát, hogy a jó öreg Napló olcsón jut a kezére.
Balról a tisztelendő plébános úr ül, ő még biztosabb… Ki a mennykőnek kellene a »Magyar Állam«? Megkapja egy forintért! Ő csak mosolyog a többieken, s a markát dörzsöli. A többiek pedig őrajta mosolyognak, hogy milyen pazar!
A »Nemzet«-re maga a tekintetes alispán úr spekulál. Belevág a keretébe. Igaz, hogy a pénzügyi igazgató is azt lesi, de hát azé legyen a Lloyd. Mind a kettő pompás lap - s felesége úgyis német. Legalább az is olvashat.
Az »Egyetértés« a legdrágább - mert most ez van divatban! Hanem ‘iszen azért gavallér a főfiskális, hogy ne nézzen egy pár forintra. Mert bizony tíz forinton alul nem jut az »Egyetértés«-hez! Mindegy, telik neki. Hiszen csak a minap is, kétszáz forintos csokrot hozatott a tanfelügyelőnének!
A »Pesti Hirlap«-ot pedig tekintetes Ernyeczky János uram leste ott kitartással, mert takarékos Ernyeczky uram azt állítja váltig, hogy ő a »Pesti Hirlap« nélkül nem tudna élni, neki olyan lap kell, politika van az elején az ő számára. Bolondságok, beszélyek, tréfák, bűnesetek vannak a mellékleteken, azok az asszonyoknak jók, a legvégén kép is van; az meg a gyerekeknek gyönyörűség… Nem kell nekik enni adni azalatt, míg a képeket nézegetik s játszanak velök. Ebből az egy lapból jóllakik az egész família, s még azonfelül a vándor zongora-stimmelőnek is az a fizetség, mikor felhangolja a klavírt, amelyen a kisasszonyok könyv nélkül betanulják a »Pesti Hirlap« kotta-mellékleteit - hogy azokat odaajándékozzák a stimmelőnek. S az mint a bolond megelégedve rohan odább az új tudományával, új zongorákat stimmelni.
Hát mondom, ilyen szörnyen dicsérte Ernyeczky uram a maga »Pesti Hirlap«-ját, roppant kötvén magát, hogy azt ugyan el nem licitálja tőle senki, mert abból háború lenne.
Mivelhogy divatban van Ernyeczky bácsit bosszantani, ahol csak lehet, elhatározták azok a konok kaszinói molyok, hogy azért sem fogja olvasni a »Pesti Hirlap«-ot az idén.
Alig várták, hogy kikiáltsa a könyvtárnok.
- »Pesti Hirlap«! Hat forint! Ki ád többet érte!
- Hét! - mondja Ernyeczky bácsi szigorú hangon.
- Nyolc! - vág közbe az alispán.
- Kilenc! - nyögi a bácsi halkan.
- Tizenegy! - zúg fel a tréfás levéltárnok.
- Tizenkettő! - harsog Ernyeczky bácsi szilajan.
- Tizennégy! - kiáltja bele a gavallér főfiskális.
Ernyeczky bácsi halántékairól az izzadság csurog, szemei dühösen forognak üregeikben s nézése rettenetes.
- Tizenöt! - lihegi végkimerüléssel.
--------------
- »Pesti Hirlap«! Tizenöt forint! Senki többet? - hangzik a kikiáltó szava.
- Hiszen csak nem bolond senki - szólt közbe valaki -, mikor az eredeti ára csak tizennégy forint.
- Az istenugyse! Hát maga ezt nem tudta Ernyeczky bácsi?
- Hogyne tudtam volna? - dörmögi az öreg berzenkedve. - De mikor nekem így többet ér!
*
Hát tessék mármost azokkal a szegény takarékos praenumeránsokkal beszélni!
HISTÓRIA EGY HÁZASSÁGRÓL
1883
Ne vegyék kérem rossz néven, hogy megint hazamegyek a mi görbe országunkba. Ott vagyunk örökké, akik onnan jöttünk. Hisz mindenki csak ideiglenesen jöhet el, az is, aki sohasem kerül vissza többé. Mert ha van álom a halálban, én jól tudom, a gyermekévek folytatásának szövődik az ott; a többi kimarad; levetjük, mint a rossz ruhát, ha oda belépünk, hol az örök semmiben újra hallik majd erdeink ismerős zúgása, hegyi patakjaink altató morajával.
Mézes náddal írnák apáink viselkedését, ha úgy megszeretnék, ahogy mi gondoljuk, s idők rokkájáról (mennyi színes selyemszál van azon!) legombolyítanák, ki melyikhez férne, ha úgy megszeretnék, ahogy mi gondoljuk, azt, amit anyáink szőttek, fontak egymás között.
Nem nyúl oda senki. Öreg krónikákban néha legfölebb én indulok utána egy-egy piros szálnak vagy fekete szálnak.
De biz a piros után megyek ma.
Mert hát olyan bolond nevetni való dolog is az, hogy az a jámbor szécsényi barát, a Páter Anzelmus micsoda galyibát csinált anno 1700 nagyságos és nemzetes özvegy gróf Franke Györgyné leányasszonyom dolgában.
Már erről a furcsa titulusról is kitalálhatja minden házas és nem házas emberi lélek, hogy valami rendkívüli dolog történt vala a grófné, született Brizló Borbálával, mivelhogy ha leányasszony, nem lehet özvegy, és megfordítva. És azt is kitalálhatja, hogy engem illet a juss, ezt illő ékességgel és tisztességtudással kimagyarázni.
Úgy volt, hogy Brizló Borbála a megyei comes, nagyságos gróf Brunszvik uram egyik számtartótisztjének, nemes Brizló Gábor uramnak volt leányzója s olyan ékességben bővelkedő, hogy maga a mi urunk, Thököly Imre uram is, amikor erre járt nehány évnek előtte, éppen azokban az időkben, mikor a királyságot kapta a szultántól, szemügyre vévén a formás hajadont, ekképpen kiáltott volna fel: »Szeretném elküldeni a szultánnak, hogy kvittek legyünk.« Kalotay Kristóf uram a várnagy is hallotta; de különben tessék megkérdezni magát Beniczky Péter uramat, akihez valósággal intézte a fejedelem ezeket a szavakat.
Egyebekben sehol sem találok említést szépségéről, ami nem is csoda, mert miféle bolond íródiák lett volna az, aki belefogjon a mi asszonyaink kellemességeinek leírásába? Könnyebb az összes füveket összeszámlálni a vén Karancs alatt, hosszában, körös-körül.
Mikoron Borbála így virágoznék javában, lőn, hogy valami Franke György gróf vetődik el a Brunszvik udvarába, ahol nagyokat lehetett inni akkoriban, egy nap a török urakkal, findzsákból és ibrikekből, másnap pedig az osztrák urak őkegyelmeikkel, vödrökből és billikomokból, azon mód szerint, amint vagy az egyik, vagy a másik rész uralkodék aznap a környéken. Mert olyan világ volt az, hogy még a szakácsnak, a derék Csuropka Jánosnak is politikus embernek kellett lennie: rá volt parancsolva, hogy mielőtt a tűzre tennék a fazekakat a grófi konyhán az ebédhez, mindenekelőtt beszélje meg mindég a vicevárnaggyal, nemzetes Kászonyi Gergely urammal, miképpen vagynak a hadi konstellációk és a politikai cirkumstanciák, mert lehetséges, hogy török uraimékat, akiknek sorbett és piláf volna főzetendő, déli harangszóra úgy elkergetik innen, mint a parancsolat, s helyettük szilvás gombóc mellé osztrák tisztek gyűlnek majd az asztalhoz déli harangszóig.
Szegény magyar urak ott, minálunk, csakhamar megszokták ezt a különös állapotot. Egészen berendezkedtek hozzá. Tudtak törökül is, németül is, hogy az uraikkal diskurálhassanak, s meg kellett tanulniok azonfelül tótul is, hogy a cselédjeik megértsék. Viseletük is ahhoz volt szabva. Felhúzták a kaftánszerű bő kabátot, lenyíratták törökösen hajukat hátul, és mire kinőtt - éppen jó - mert akkor már más világ volt: copfot kellett belőle csinálni, németesen.
Legrosszabb volt ellenben a leányzóknak, mert ezeknek az udvarlóit, mikor már éppen megszerették, mindig elkergette a másik rész s ez az örökös sürgés-forgás, ez a lázas mozgalom, mely egész vármegyéket vetett-dobott erre-arra, meghagyta érintetlenül a pártákat.
…Hanem a Brizló Borbáláé, az odalett… valahogy odalett.
A fiatal Franke grófnak tetszett meg a leány. Legalább az járt utána… hogy volt, miképp volt, ki tudhatná a zűrzavaros napokban, az összetorlódott események között? Ej, mikor ezer patkó tapossa mezőinket, ki tudná akkor megmondani pontosan, hogyan hullottak ki a marmancsvirág csipkés, fehér szárnyacskái?
Volt valami nesze, hogy összekeltek s aztán - de már ennek különb híre lett a vidéken - a Thököly-félékhez állott be a gróf, és elesett. Halva találták a szandai völgyben a csata után.
Valamelyik dalia, gondolom, Kubinyi Boldizsár, levágott a szép szőke hajából egy gyűrűre valót, s elhozta magával, hátha talán hagyott valakit valahol.
S valóban, Brizló Borbála követelte magának a fürtöt, meg is kapta, de kérdés: jussal-e? Senki sem tudott semmi bizonyosat, megvolt-e a házasság, vagy nem volt? Csodálatos, hol lehettek akkor az öreg asszonyaink, hogy ezt ki nem süthették világosan?… Talán adat lehetne ez a történettudósoknak, hogy valamennyien kiköltöztek a vármegyéből a törököktől való félelmökben?
Ahogy volt, úgy volt, annyi bizonyos, hogy a szép Borbála tetőtől talpig gyászba öltözködék, s nagy könnyhullatások között tölté az özvegyi esztendőt. Két napot böjtölt minden héten, s háromszor ment misét hallgatni. Mindebben pedig benne van az, amit egy jó feleség megtehet a férje kedveért - annak a holta után.
Mégsem hitték el neki a házasságot. De hát hiszen ott kellett lenniök a tanúknak? Hol voltak már azok tavaly óta! A nyavalyás Plachy Mihály beleharapott tavaszkor a fűbe - pedig fű sem termett; Veres István uram őkegyelme pedig kibujdosott vala azóta a fejedelemmel. Annak ugyan befújta a lábnyomait örökösen a hó - pedig a hó sem esett.
Ők ketten megmondhatnák, ha megmondhatnák. De még ha megvolt is rendje-módja szerint, kérdés: érvényes-e a házasság? Cudar egy pókháló ez! A török által megszállt területen nem érvényesek a pápai rendeletek, mert azokat ott nem lehetett kihirdetni. (De hát mi érvényes akkor itt?)
A mentes területeken ellenben a tridenti zsinat szab törvényt. Amelyik pap ebbe bele nem habarodik, az már bizonyosan püspök. Aki pedig püspök, az nem bolond, hogy itt ténferegjen ebben a kutyatartományban; az otthon sütkérezik valahol Rozsnyón vagy Egerben.
De ha nem hitték el Brizló Borbálának a házasságát, s ha el nem jöhettek vallomást tenni mellette nemzetes uraimék, akik látták, a gondviselés vette kezébe a dolgot, az küldött egy piciny tanút, mosolygó piros orcával, apró kövér kezecskékkel, aki mikor nem sírt, folyton gagyogott valamit a vánkosai közt.
Hanem - jaj, talán ki se mondom - bizony még ennek a becsületes »kis embernek« sem hitték el azt a házasságot. No, már ez mégis csak istentelenség!
Ő maga, a szép asszony, nem törődött semmit a pletykával; feléje se ment az embereknek, talán nem is tudta, mit beszélnek, hanem mikor a fia hároméves lett, odajárult a szécsényi Anzelmus baráthoz, adjon neki egy esketési bizonyítványt.
Az Anzelmus barát, mihelyt meglátta az úrasszonyt, mosolygóra változott képpel kérdé, mi járatban lenne?
- Nagy bajom van, atyám! Nem tudom, emlékszel-e rá, hogy te eskettél össze bennünket a megboldogult urammal, a derék vitéz Franke György gróffal, akit az isten nyugosztaljon!
A tisztelendő páter összefonta mellén a két karját és nem felelt, hanem tovább nézte azt a kis piros ajkat, amint mozdul, összecsukódik, kinyílik, azt a gyönyörű két szemet, amely ragyog, elborul, melegít, éget, világít és harmatozik. Szebb ez a tarokknál is!
(Pedig akkor még új volt ez a játék, s egy külön mestert tartottak a barátok, aki tanította.)
- Két derék tanúm volt - folytatá az özvegy -, jóravaló nemesemberek mind a ketten, hiszen emlékezhetel reájok. Ugye, emlékszel is? Az egyik meghalt azóta, a másik Törökországba ment. Most már csak benned van bizodalmam, jó atyám.
A derék Anzelmus hallani akarta a dolgot még tovább is.
- Egy kis fiacskám maradt, gyönyörű szőke gyerek, olyan, mint egy kis angyal… az apjára hasonlatos. Ennek a szegény gyereknek semmije sincs, pedig az apja gazdag grófi famíliából való. Nagy birtokaik vannak Sziléziában. Testvérei elüldözték ide pénz nélkül, szeretet nélkül. Hát énnekem egy esketési bizonyítvány kell most tőled, atyám!
Anzelmus kidüllesztette nagy szürke szemeit, összegyűjtötte a homlokráncait egy rakásra, s aztán meghosszabbodott képpel mondá, hosszú kezeit kámzsájába mélyesztve:
- Bizony nem emlékszem a dologra, jó asszonyom.
Most hirtelen kihúzta az egyik kezét, s megütögette a homlokát, mint valami befőttes üveget, hogy fölrázza, ami talán az alján van.
- Hiszen annyi embert eskettem már én meg azóta! Aztán olyan idők ezek, kegyelmesem, hogy néha a magam nevét is elfelejtem, s a gvárdiántól kérdezem meg olyankor.
Hanem most az egyszer nem kellett elmennie a gvárdiánhoz. Az úgysem tudta volna.
Sokkal közelebb eső volt, hogy a grófné asszonyom belenyúlt a selyemtafota krispinjébe, kivett onnan egy zacskó kemény tallért, s odatette a pulpitusra.
Anzelmus atya kivicsorította fogait, behunyta az egyik szemét, a jobbikat, s csodálatos!… emlékezni kezdett az esküvőre.
Le is ült nyomban az asztalához és megvigasztalta azt a szegény, szép, szomorgó asszonyt. Kiadta neki a bizonyítványt, hogy ő eskette meg ekkor és ekkor; aláírta ékes, cikornyás manupropriával, teleszórta porzóval, s még le is fricskázta nagy udvariassággal, az ajtónál pukkedlit vágott, azután egész megelégedéssel bement a refektóriumba, tovább tanulni a tarokkot. Mégis csak szebb az!
E tájt pedig, mondják, szigorú élet járta a kolostorban, de azért meg lehetett szenvedni. Mert isten világot virrasztott az ő szolgáinak agyvelejében, hogy azok kényelemmé tették a kényelmetlenséget s vígságokká a szomorúságokat. Így, teszem azt, nem volt nekik megengedve, hogy két verdung bornál többet ihassék egy-egy perszóna naponként - ha csak vendég nincs, mert akkor ad libitum ment, aki mennyit bírt.
A szent helyek, hogy egészen ennek a kornak a beszédjével éljek, gazdagon valának éléssel megtakarva. Lőn tehát, hogy sohasem fogyott ki belőlük a vendég. Ha pedig már éppenséggel nem szállott volna senki hozzájuk, a zimankós időnek vagy másnemű oknak miatta, a jámbor barátok pénzért fogadtak egy vendéget, diurnumot fizetvén neki, ha velök lakmározik.
Ezt az enyhítő körülményt okvetlen föl kellett hoznom Anzelmus eljárása mellett, aztán talán még más mellékkiadásai is lehettek, de már ezeket egye ne piszkáljam?
Szép Brizló Borbála megörült az esküvési levélnek, még abban az évben, mihelyt lecsillapodék az odavaló föld a háborúságoktól, megindult anyai bátyjával, Kászonyi Gergely urammal Sziléziába, törvénnyel járni ki fia örökségét.
És az nem is volt valami nehéz. Hiszen csak azt kellett bizonyítania, hogy törvényes maradéka van Franke Györgynek, s mindjárt ki kellett adni a lindeni és strawitzi uradalmak felét, mert a megboldogult Franke grófnak csak egy élő gyermeke volt már, a fiúsított Franke Johanna grófnő. György, mint tudjuk, elesett Magyarországon, Leopoldot pedig a vadkan tépte széjjel időközben.
Johanna grófnő magas, szikár leány lehetett, sápadt, szeplős arccal és olyan sajátszerű fehér hajjal, mint a kanárimadár tollazata. Kászonyi Gergely uram, aki pedig asszonylátó ember volt, legalább nem nagyon tulipánozza ki őnagyságát, sőt még azt jegyzi meg erről az útról vezetett Diáriumban, hogy az eső becsurgott az orrán át. Egyszóval, nem minálunk volt, mikor a szépséget osztogatták.
De ha nem volna erről királyi oklevél is - biz’isten talán mégsem hinném Kászonyi Gergelynek -, mert nagy haragos indulatba jöhetett a Johanna grófnő praktikája miatt, s nem lehetetlen, selymaságból hirdeti vala annak csúf voltát.
Mivel úgy történt, hogy amint beállítottak útportól elmarva egy este a strawitzi zöldfedelű kastélyba, s atyafiságosan előadnák magyar őszinteséggel: miért jöttek, hogy a gyerek jussáért jöttek, s megmutogatván az esketési és születési dokumentumokat, Johanna grófnő arcát elfutotta az öröm pirossága, nyakába borult szép sógornéjának, összevissza csókolta a fehér hattyúnyakát, a homloka márványát, a kis rózsás gödröcskéjét az álla alatt és ahol érte. Azután a kezére kapta a kis Gyuri fiút, nyalta-falta, bubuskálta, hossza-vége nem volt annak. Éppen olyan, szakasztott az a száj, valóságosan az az orr, az a homlok, az a mosolygás, mint a szegény megboldogult bátyámé, a derék vitéz Franke György grófé volt, akit az isten nyugosztaljon. Hajso, hajso, kis szőlőgerezdem! Ezüstös morzsácskám… Bizony jól tettétek, kedves rokonaim, hogy eljöttetek, hogy így bearanyoztátok szegény penészes hajlékomat. No, hát mármost mindenekelőtt vacsoráljanak meg jóízűen kegyelmetek, kedves sógorném galambom s kegyelmed is, vitéz Kászonyi Gergely bátyámuram, azután pihenjenek le a selyem ágyaimba, reggelre majd megbeszéljük a többit.
Hanem reggelre kelve - egy lelket se talált szegény asszonyunk a kastélyban, ki volt halva egészen; se úrnő, se cseléd; a káromkodó Kászonyi léptei kísértetiesen kopogtak a néma folyosókon.
- Mi történt itt? - tűnődék Brizló Borbála, a kezeit tördelve.
- Nem tudom, édes mézem. Hanem ha már magamra vettem ezt a dolgot te éretted, hát ki is viszem, engem úgy segéljen. Valami ármány van! De végére járok - mint amilyen igaz, hogy kálvinista ember vagyok.
Biz azt eltalálta, hogy ármány, mert Johanna grófnő még az éjjel átköltözött összes udvari népével, csatlósaival, udvarnokaival, fehércselédeivel a lindeni vörösfedelű kastélyba, de maga meg nem pihent ott, le sem szállott, unos-untalan tengelyen volt útban, míg csak meg nem állt a kocsija két hét múlva délben, éppen a szécsényi klastrom előtt.
A barátoknak nagyon rossz napjuk volt. Valami nagy kegyelmes úr jött aznap Szügybe a császár képében, hol is nagy lakomát csaptak, minden eleven léhűtő embert meginvitálván arra a környékről, mert tisztességes nemes urakat már akkor bajos volt fogni az ilyenhez - miért a barátok drága pénzért sem kaptak a mai napra vendéget. A famulus hiába lótott-futott kiöltött nyelvvel egész nap egyért: mindenki Szügyben eszik. Kétségbe voltak esve.
Hát, mintha a mennyből hajítanák, mikor egyszerre csak becsörtet az udvarmesterével az a katonás asszony, s Anzelmus barát után tudakozódik. No, van már vendég, hála istennek!
Anzelmus barát nem volt jelen, valahol a lugasban, dús lombok közt nagy titokban dohányozni tanult. Mindig tanulásban találjuk a jámbor férfiút. Kutya keserű palánta ez. Nem tudom, mit szerethetett meg rajta Thököly Imre uram őnagysága, hogy divatba hozta - talán a fantáziáját kövéríti az embereknek?
Anzelmus előkiáltatván, eldugta a szerszámot az orgonabokorba, s alázatosan bekullogott a marcona asszony elé, aki csípőjére rakván gyémántgyűrűs kezeit, ráförmedt zordonan:
- Kend az az Anzelmus barát?
- Alkalmasint én vagyok az.
- Kend eskette össze a néhai bátyámat, a derék vitéz gróf Franke Györgyöt, akit az isten nyugosztaljon, valami Brizló Borbála hajadonnal?
Páter Anzelmus gondolkozni kezdett, miközben sajátságos mosoly járkált duzzadt ajkai körül, mintha a szájába akarna beszaladni. Hanem azt már mégse tette meg.
- Hogy én eskettem-e őket össze? - szólt száraz, kimért hangon, s szemeit hirtelen lekapva a hölgyről, mert észrevette, hogy az is rászegezi az övéit gyanakodva. - Meg vagyon írva, nagyságos jó asszonyom! S ami meg vagyon írva…
- No, mi van azzal?
- Azt a macska se vakarja ki - mondá Anzelmus ájtatosan.
Az úrnő arcát elfutotta erre a méreg, s nagyot dobbantott a lábaival. Úgy megijedt Anzelmus, hogy meg se nézte - mai napig se tudja, kicsinyek-e?
- A macska nem vakarja ki, hanem majd kivakarod te.
Egy arannyal telt erszényt vett ki a zsebéből, s odadobta a páternek.
- Nesze, fogjad, s azután markold meg a tollat, s add ki nekem a bizonyítványt, hogy az első írás nem ér egy lyukas poltúrát sem; sohasem is láttad Franke grófot, nem hogy te adtad volna össze Brizló Borbála leányasszonyommal, csak az epekedő siralmai, mázos-bűvös kérelmei lágyították meg a szívedet iránta, úgy jutott a bizonyítványhoz. Hanem most emitt vallod a színigazat. No, hát írod-e már? Ne okoskodj, páter, mert mindjárt visszaveszem a zacskómat…
Dehogy okoskodott, dehogy… leült és kiadta Franke Johannának is a bizonyítványt, hogy nem igaz abból az első bizonyítványból egy szó sem. S csak azt kötötte ki őnagyságától, ne vetné meg férfikísérőjével, ismeretlen nagy jó urammal, vendégszeretetöket a mai napra.
S eközben arra gondolt, iszen jöhet még olyan ember is, akinek az kell majd, hogy egyik bizonyítvány sem igaz. Vétek is lenne az ilyen dolognak röviden bevégződni.
Pedig bevégződött. Mert, hogy ím pörre került a dolog Boroszlóban, mikor a szegény Brizló Borbála felmutatta az okmányait a törvény előtt - odalépett Franke Johanna is a maga okmányaival, amely egészen elvette a serpenyő inga erejét.
A bíró felháborodva mondá:
- Hogy mit ítéljek most már, nem tudom - de hogy azt az Anzelmus barátomat nem ártana a füstre tenni, azt gondolom.
A szegény Brizló Borbála megtört, mint a liliom, ott íziben elájult. Kászonyi Gergely uram a fogait csikorgatta dühében.
- Majd megmutatom, majd kikeresem én a húgom becsületét, megálljatok - és megfenyegette ökleivel Johannáékat. - Amibe én egyszer belefogok, meg vagyok én abba fogódzva, hallja kegyelmetek… Majd kötök én még erre a dologra görcsöt, de ki nem oldják kegyelmetek.
Mikor magához jött, nyájas szavakkal vigasztalta:
- Ne sírj, édes bokrom, legyen meg a te vigasztalásod. Ne rontsd szemeidet, kis arany gyertyácskám, mindent jóvá hozok. Érted még azt sem restellem, kálvinista ember létemre elmegyünk együtt a szentséges atyához Róma városába. Meg merem én mondani annak is, ami szívemen van… beszéltem én már nagyobb úrral is, Thököly Imre kegyelmes urammal Besztercén… az is parolát adott nekem. No, hát ne is búsulj, kedves passzomántom!…
Rárakott volna már őkegyelme minden hízelgő szót a világon, csakhogy egy kis kedvvel festhetné meg a fekete felhőit.
- Messze van az ide! Sohase érnénk mi oda - ellenveté az szomorúan. - Aztán tenger pénz kellene ahhoz!
- Dehogy van messze, dehogy. A kilencedik nagy város mi hozzánk. S azok a bolond idegen népek mind olyan közel építik a városaikat egymáshoz, hogy az egyik kálvinista toronyból átkukorékol a kakas a másik torony kakasához a másik városban. Valami gyönyörűség az, Borcsa húgom, ahogy ezek a kakasok veszekesznek. Észre sem veszed, úgy ott leszünk. A »Rigót« is elvisszük világot látni. (A »Rigó« a kis Gyuri volt.) Aztán hogy sok pénz kell? Potomság az egész! Eladom a nyéki udvartelkemet. Úgyis az ördögnek kell, nem nekem, az ekémet sem rontom vele. Az a hóbortos Retky József komámuram éppen a minap ígért érte háromszáz aranyforintot. Mintha az Ipolyba dobná a gyámoltalan… No, látod, kis láncom, hogy úgyszólván ingyen járjuk meg azt a Rómát.
Mondjam-e tovább is, hogy elmentek? El bizony - mert elárulom, én magam is a pápai levéltárból szedem ide össze a lábaik nyomát; nagy foliánsokban talán száz árkuson is van megírva az a tömérdek levél, üzenet, ami ebben az ügyben jött-ment esztendőkön keresztül Rómából Esztergomba, Esztergomból Szécsénybe, s mind a két városból ismét vissza Rómába. Ha mindenik levél egy barázdát szántott volna, amerre ment - vagy öt esztendeig pihenhettek volna az ekék vagy három országban.
Hanem egy-egy barázdát mindenik szántott mégis a szép Brizló Borbála tejszín arcán. Csakhogy szép volt az még azokkal is.
Végre aztán elsimította valamennyit őszentsége, ki is mondta, meg is üzente a fiatal királynak Bécsbe (mert az öreg Leopoldus nem volt kíváncsi a kimenetelre, nem várta be, meghalt még harmadéve), megizente mondom, s kiadta pecsétes iratban, hogy Franke György gróf házassága Brizló Borbálával érvényes és tökéletes.
Lám, nemzetes Kászonyi Gergely uram beleőszült, beleszegényedett ugyan, de megmutatta, hogy mit tud: most már meglett volna a nagy triumfus - ha egy kis bibe nincs, egy kis baj, amiből nagy baj is lehet.
Ez pedig abból állott, hogy a magyar királynak van egy furcsa privilégiuma; ő tudniillik »hogy tetszik«-et játszhatik a római pápával.
Ez pedig olyanformán megy, ha nem is egészen úgy, mint amikor a mi patyolat népünk, az ifjúság, játssza a »hogy tetszik«-et. A római pápa minden jelentősebb intézkedésénél megkérdi a királytól: »hogy tetszik?« A király aztán felelheti: »sehogy« (non placet) vagy azt mondhatja: »Úgy tetszik, ha ilyen vagy olyan«… de az igaz, bólinthat is a fejével, hogy (placet) »nagyon tetszik«.
Én uram istenem, ugyan mit szól mostan?
Hát bizony mozgott a hírére, de nyomban, Franke Johanna grófnő, járta az országtartó nagy urakat, küszöbről-küszöbre, költött, hízelgett, fűt-fát megmozgatott, nagy hasznára volt az is, hogy osztrák golyótól esett el a bátyja, akinek a fia most meg fogná kapni a sziléziai birtokokat. Kuruc lesz az már, abban nőtt, abban hal meg. A kurucnak pedig rövid az igazsága Bécsben. - Sőt elment személyesen a királyhoz is. Mert akkor már nagyon a körmire égett. Brizló Borbáláék neszét vették a bajnak, s Bécsben termettek szintén. No, de azoknak nem volt semmi hatalmas patrónusuk.
I. József a dolgozószobájában fogadta Johannát, éppen ott volt jelen a savoyai herceg is, akivel folytonosan csevegett, oda sem hallgatva a Johanna beszédére.
Csak néha-néha pillantott a könyörgőre, de akkor is hirtelen lekapta róla savószín apró szemeit, s fiatalos, kissé pufók arcán kelletlen felhőcske futott át. Untatta már ez az ostoba dolog, mellyel négy nap óta beszélik tele a fejét a miniszterek.
- No, hát placet? - súgja a savoyai herceg tréfásan a királynak. - Tetszik-e?
A király félrehúzta száját, megfogta a tollat, belemártotta a tintába és odakanyarította feleletnek az előtte fekvő pápai irat alá nagy kövér betűkkel:
»Non placet. Nem tetszik. Josephus primus.«
Kegyesen intett a grófnőnek, hogy távozhatik, s ezzel el volt ütve a nagy port felvert ügy, földönfutóvá téve három ember, köztük becstelenné egy asszony, névtelenné egy gyermek. De hát meglehet, így volt igaz.
Alig távozott a grófnő, rögtön megjelent újra az udvarmester, hogy Brizló Borbála kér kegyelemben kihallgatást.
- Már késő - mondá a király szórakozottan.
- Már késő - sziszegé megijedve az udvarmester, mert már késő volt neki is Brizló Borbálát be nem ereszteni.
Betört a terembe, s ott állott délceg termetével meghajolva a király előtt.
Gazdag, sötét haját leereszté, két fekete szeme a hosszú selyempilláktól beárnyékolva, bíborpiros ajka könyörgésre nyitva, s aztán ez a kérés csengettyűhangokba öntve. A király nem bírta levenni róla éhes tekintetét.
A jó Eugen herceg, aki sokat engedett meg magának ebben az időben, észrevette izgatottságát s hamiskás arccal hajolt ismét föléje:
- De már ez?
A király elmosolyodott. S amint ott babrált az ujjaival az íróasztalon, hallgatva a szép panaszlót, kezébe tévedt a toll, még ténta is volt benne. Egy gyors vonással kitörülte a »non« szót. Ott maradt feleletnek a puszta »placet«.
A herceg az ablak felé fordult, úgy nevetett, de úgy nevetett, hogy a szobát is ott kellett hagynia.
A király fölkelt, megfogta a szép térdeplő kezét, hogy fölemelni segítse.
- Grófné! - szólt. - Nagyon meg vagyunk elégedve őszentsége intézkedéseivel. Helyesnek, kedvesnek tartjuk. Kegyelmed be van helyezve fia birtokaiba.
S ezzel aztán érvényes lett a Franke gróf házassága örökösen. Mert ez az a jus placeti, amit a tudósok annyit fejtegetnek, s mert - nem lehetetlen - hátha így volt igaz?
Én nem tudom. Nem is beszélem tovább, mert még el találnám magamat szólni valamiben… Én csak azt látom be ebből a történetből is, hogy a mi szép asszonyainknak semmi, de semmi se lehetetlen a világon.
A SZÁZEGYEDIK ASSZONY
(Egy kis tréfa)
1883
Sok tarkabarka dolgot írt meg hajdan a pajkos tollú Boccaccio. Veronai, florenci asszonyok segítették benne. Amennyi rossz fát azok a tűzre tettek, annak a hamujában növesztett ő virágokat.
És annyit… de annyit, hogy az ember azt hinné, nekünk, akik elkéstünk, csak az erényeik jutottak már, hogy történeteket szőjünk belőlük egy boldogabb időszaknak, amikor megint vétkezni fognak az asszonyok.
…Mert nehéz megmondani, mikor boldogítóbbak: vétkeikben-e vagy ártatlanságukban?
Hanem én most ezen nem tűnődöm, mert nekem még van egyetlenegy gonosz történetem a fiókomban.
Igaz, hogy a Peresziné nagynénémmel történt, s talán illetlenség is elbeszélni… legalább a Maróthyné nagynéném mindig arra intett: »Csitt, gyerekek… ha már egyszer megtudtátok a dolgot, hát legalább mélyen hallgassatok róla, mert ezt nem szabad elbeszélni, ez nagy titok, aki ezt elmondja, mindjárt hátra fordul az arca, s olyan csúf lesz, hogy szörnyűség…«
De ez aligha úgy van, mert Maróthyné nagynénénk sokszor elmondta ezután másoknak, s az arca még mindig elöl van, de az igaz, olyan csúf lett, hogy szörnyűség.
No, de ‘iszen húsz esztendeje már ennek, s akkor se volt valami híres szépség. Talán azért is haragudott Peresziné nagynénénkre, mert az meg olyan gyönyörű menyecske volt, hogy példának okáért, az egyik udvarlója, ez a most élő Kamuthy Lázár bácsi úgy belebolondult: instanciát írt a királyhoz, hogy ezentúl, azt mondja, a Pereszi Pálné asszonyom képét veresse a húszasokra, mert ő különben el nem fogadja készpénznek.
Nem tudom, eljutott-e az instancia a királyhoz, hanem Kamuthy Lázár bácsi eljutott a bolondok házába, ott verték ki a fejéből hideg vízzel a Peresziné bűvös arcát.
Egyébiránt Kamuthy Lázár bácsi ártatlan ember ebben a történetben. Hanem annak nem ő az oka, mert úgy mondják, éppen azért bolondult meg, hogy neki ártatlannak kellett lennie.
A szép asszony ugyanis hideg maradt iránta. Mert hihetőleg jobban szerette a férjét. De viszont nem maradt volna - azt mondják - hideg bizonyos Fátyoly Imre iránt. Hát, mert hihetőleg jobban szerette a férjénél.
Hogy Fátyoly Imrére maga Pereszi bácsi is gyanakodott, s eltiltotta volna a háztól s több efféle…
Én bizony nem tudom, s talán senki sem tudja.
Lehet, hogy Maróthyné nagynénénk Boccaccio valami ismeretlen novelláját hallotta valahol, a százon túl egyet, s Peresziné nagynénénkből esztergályozott ki egy százegyedik bűnös asszonyt, aki kimaradt a Dekameronból.
Én csak arról az egyről állok jót, hogy Pereszi Pali bácsi igen becsületes és jámbor ember hírében állt. Az adóját pontosan fizette, és mindig az erősebbekkel szavazott. (Mert az újabb kor novellaírójának már ezekkel a színekkel illik jellemeznie hőseit.)
A feleségét nagyon szerette, minden vasárnap eljárt a templomba, és csak egyetlen különös passziója volt. Az a szilárd vasmeggyőződés, hogy az egész világon csak az ő órája jár jól. Mert vannak még erős meggyőződések a mai romlott században is!
Pereszi szenvedélye nem volt költséges, mert a kis ketyegő jószág, melyhez e rendületlen hit tapadt, egy közönséges, úgynevezett klepszidra óra volt… Licitáción vette valamikor fiatal korában nyolc forintért.
Se veszedelmes szenvedély nem volt, mert mindössze egyszer került miatta bajba, mikor Vácon erőnek erejével a magáé szerint akarta megigazítani a vasúti órát, s azok az oktalan konduktorok lerángatták a székről.
Az ismerősei azonban szívesen elnézték gyengeségét, hogy amikor benyit, első dolga végig igazítani az órákat a magáé szerint…
A szolgabírói hivatalra igaz, amiatt lett képtelenné, mert úgy a makacssági végzések kimondásánál, mint minden más dolognál sohasem akart tágítani az ő óramutatójától, ami rengeteg zavaroknak és differenciáknak lett szülőanyja… Azoknak a bolond prókátoroknak mindig rosszul járt az órájuk. Végre is el kellett mozdítani, de éppen ez vált javára, mert legalább utána nézhetett a gazdaságának.
Jó gazda volt, délelőtt, délután mindig a mezőn lakott a külső munkánál. A szép menyecske pedig unhatta magát azalatt otthon…
De hát ‘iszen arra valók a horgoló-, meg a kötőtűk… az aranyos kedves ujjacskák mozgása kergette a perceket, órákat.
A puha fehér pamut, amint fogy-fogy… az idő is fogy vele együtt, kivált ha a pamutot Fátyoly Imre tartja, amint gombolyítják. No, de már ajtóstul benne vagyok a Maróthyné nagynéném csiklandós pletykájában.
Mert azt mondja, mihelyt Pereszi kivette a lábát a házból, Fátyoly Imre, aki átellenben lakott, mindjárt áthurcolkodott egy kis beszélgetésre a menyecskéhez a hátulsó kertajtón át, hogy meg ne lássák.
Csodálatos különben, hogy ez soha ki nem tudódott bizonyosan.
De ha nem is… kevés híja, hogy nagy veszedelem nem lett belőle. A szeplős Borcsa szobalány, aki akkor ott szolgált Pereszinénél, bizonyíthatja… ha az ember kérdezné tőle… csakhogy nem érdemes, nem illő felpiszkálni.
Az történt egy délután, hogy Pereszi, szokás szerint, megigazította otthon a faliórát a zsebórája szerint, s azzal nyugodtan elballagott az aratókhoz.
S miután az Imre ideje mindég a Pereszié szerint volt igazítva, ő is átsuhant a szépasszonyhoz, ki már feketekávéra várta otthon.
Midőn Pereszi a templomhoz ért, a falu végén eszébe jutott a toronyórát is megnézni. Biz az éppen egy félórával sietett.
Pereszi élénk vágyat érzett volna magában fölmenni a toronyba, de a toronyajtó be volt zárva, azért hát rárivallt a harangozóra:
- Menjen kend rögtön a kántorhoz. Kérje el a toronykulcsot. Micsoda szemtelenség az, hogy így bolondítják a falut! Még csak két óra négy perc. Kendtek minden embertől ellopnak naponként egy félórát. Nyolcszáz lakos, az éppen négyszáz óra! Hát van kendteknek lelke ennyi munkaidőtül fosztani meg az államot? Takarodjék íziben…
A harangozó elcammogott, meghozta a kulcsokat, s mikor a toronyba ért, a tekintetes úr alulról dirigálta, hogy állítsa meg a nagy mutatót: idébb valamivel, hallja kend… most meg már odább egy kicsit! Megint idébb… Ejnye, de címeres szamár kend!
S amint így nézné a fontos műveletet, szürke színű szemeit a magasba emelve, hát valami kis bogárnak, amint ott röpködne a kopasz feje fölött, megtetszett az a két mozgó szürke karika, s beleröpült a bolond az egyikbe.
Pereszi uram egyszerre irtóztató fájdalmat érzett a bal szemében, fölordított: »megvakultam«, s rohant eszeveszetten haza. Bánja is ő akár delet mutasson a toronyóra. Neki már éjszaka van az egyik szemére. El volt borítva vérrel, semmit se látott rajta.
Otthon a menyecske javában mulatott az udvarlójával talán kéz a kézben… s amit a szemek beszéltek, azt az ajkak magyarázták talán, mikor künn az ajtó előtt elkiáltja a Borcsa leányzó:
- Jaj, istenem, a tekintetes úr!
No, de ez eddig benne van minden közönséges történetben. Mindig így történik, hogy az udvarló bent vigad az asszonnyal a szobában, mikor a férj váratlanul megjön - olyan ócska, elcsépelt bonyodalom ez már, hogy szinte sokkal érdekesebb, ha egyáltalában haza se jön a férj.
Az udvarlót a régi történetek szerint a sifonér-kasznyiba bújtatja az asszony, s emiatt a hitvány kasznyi miatt, hogy kinyitják, kell azután trémáznia az olvasónak egy félköteten át.
Én nem vagyok ilyen kegyetlen, s Pereszi nagynéném maga is sokkal ravaszabb asszony volt.
Azt mondta Imrének egész nyugodtan, mert a nők a legnagyobb veszedelem idején a legnyugodtabbak:
- Menjen át, barátom, a másik szobába. Majd eligazítom valahogy. No, ne féljen, semmit se féljen.
Az ajtó megnyílt, s Pereszi belépett a vérbe borított egyik szemével.
- Pali! Istenem, Pali! - sikoltott fel nagynéném. - Mi történt?
- Nem tudom, Anna. Megvakultam. Oda vagyok. Csak úgy egyszerre bele jött a szemembe… Segíts rajtam… Talán orvosért kellene…
- Mindenekelőtt feküdj le… hamar, hamar… Oh, én kedves kis szemecském… vérbe borult kis csillagocska!… Fáj, ugye fáj? - gügyögte gyöngéd szeretettel.
- Már nem olyan nagyon, mióta te simogatod a homlokomat, azzal a jó… azzal a puha kezecskéddel.
- Hát semmit se látsz, édes Palikám… Hunyd be csak az ép szemedet is.
- Semmit, semmit! - hörgé tompán, amint ott feküdt hanyatt a hirtelen felbontott ágyban.
- Ne mozdulj… meg ne moccanj! Egy vizes rongyot hozok rá… hátha kihúzná a mérget?
S elsuhant, mint egy gondos tündér, a szép finom fehér zsebkendőjét vízbe mártani a másik szobába.
- Pszt, Imre… pszt! Rögtön utánam jöjjön ki lábujjhegyen, s menjen bátran keresztül a szobán ki… Nem lesz semmi baj.
S egy hamiskás biztató csókot vetett Imre úr felé.
Szeme nevetett, tüzes szikrákat hányt, hófehér karjaival pedig úgy tett, mint ahogy a delejező kis boszorkányok, mikor a holdkórosokat csalogatják.
- Jöjjön, jöjjön.
Egy ugrással ott termett a férje ágya mellett…
- Itt a kendőcske, hadd tegyem rá, puhán, gyengén, így… ugye jót tesz… ugye? Jaj én teremtő istenem! - kiáltott fel egyszerre szívszaggató ijedelemmel. - Pali, Pali… A másik szemedbe is ni, hogy tódul a vér… Hamar, hamar hadd szívjam fel… hadd szívjam, ha ölő méreg is.
Piros ajkait férje egészséges szemére tapasztotta. Soha ilyen édes pióca, mely csókolt és húzott egyszerre!
A jó Pali bácsi ott feküdt sápadtan, összezsugorodva nagy jámborul, hagyott szegény mindent tenni magával a sötét éjben, mely föléje borult.
- Ki van itt? - lihegte. - Ki jár itt, Anna?
- Senki… senki. Csak a szél nyitotta ki az ajtót.
- Valaki keresztül ment a szobán… úgy tetszett az imént…
- Oh, te képzelődő kis bolondom! Nem jár itt senki, még a légy sem… No lám, lám, már semmi baja ennek az egyik szemednek… a másikat is meggyógyítja a víz… meg a feleségecskéd.
És meg is gyógyította. Mindössze egy kis gyulladás lett belőle, amelytől éppen nem vakult meg Pereszi Pali bácsi - ha ugyan már nem volt vak réges régen -, föltéve persze, hogy Maróthyné nagynéném igazat mond, s nem úgy másünnen alkalmazta ide ezt az esetet, mert hasonlít az kissé a Boccaccio észjárásához… hanem - már csak kimondom - hasonlít biz az Peresziné nagynénémhez is.
A TISZA
1883
Mi a görbe országban ritkán hallunk valamit az Alföldről. Tót aratók, mikor elhozzák a részüket, elejtenek néha egy-két szót: pénzért veszik ott a követ a bolondok, sehol egy hegy, amely szépen elzárná a vidéket, olyan az egész országuk, mint egy óriási kád, amelynek minden oldala szétesett. Hát tessék aztán ebből okosnak lenni: milyen az Alföld?
Alföldi ember sohasem kerül mihozzánk, híres madaraik nem néznek el idáig, sem a daru, sem a kócsag. A miénk egy se kevély, mind elmegy oda is! Csak a nótáikból jut el felénk egy-egy, de az sem egyenest. Valamelyik szárazdajka hozza el rendesen Pestről, mikor már nagyon el vannak koptatva. Nem is szíveket gyújtogat ő azokkal, hanem kis gyermekeket altat velök. Szegény öreg nótáknak az a sorsa!
Oda vágytam pedig már gyermekkoromban, ahol ezek a nóták születnek, hol a tündérek lába tapossa a homokot, regényes füzesek ahol nem csapódnak össze oly zordonan, mint a mi fáink, hanem csak suttognak, mikor a szél azt a nagy szürke pántlikát gyűrögeti, simogatja, amit a mappán Tiszának neveznek.
Hát egyszer aztán úgy esett, hogy a Mari húgomat kellett elvinni Szolnokra nevelőbe. A gyámunk, Pélly, engem is elvitt, egyrészt, hadd lássam az Alföldet, de másrészt, hogy otthon ne csináljak addig rendetlenséget.
Gyönyörű volt az út, persze nekem, mert Gábor bácsi már járt erre egyszer, a húgom pedig nagyon szomorú volt, akkor hagyta el szülőfaluját először. Kendőcskéjét, mellyel a feje be volt kötve, mélyen lehúzta az álláig, nem nézett sem ide, sem oda és csak mikor a kendő egészen átnedvesült szép fekete szemei környékén, arról vettük észre, hogy folytonosan sír. Mert még csak gyermek volt akkor a mi kis Mariskánk.
Pélly bácsi különben is fumigálta a vidéket. Egykedvűen pipázott és az óráját nézegette. Vidék, vidék, az isten mind egymás képére teremtette a vidékeket. Egyik bikkfa olyan, mint a másik bikkfa. Őt hát ne is untassam az ilyen ostobaságokkal.
Tengelyen utaztunk, hanem el volt határozva, hogy Tokajtól Szolnokig csónakon megyünk a Tiszán. Mindenki úgy javasolta, kényelmesebb is, rövidebb is. Mondanom sem kell, hogy a tiszai hajóknak még akkoriban híre sem volt.
A fuvarost Pernye Mihálynak hítták, zömök, barátságtalan képű, durva ember, akit nem vetett fel a szapora beszéd. Kelletlenül válaszolgatott kérdéseinkre:
- Mikor indul Tokajból a komp?
- Hát csak indul, indul… amikor rágondolja magát.
Tudós ugyan nem lehetett senki a Pernye uram feleleteiből, hanem azért odaértünk Tokajba éppen jókor.
Csodálatos szép városnak tetszett előttem; egyik főutcája már akkor is ki volt kövezve, hanem - mi tagadás benne - olyanformán, hogy Pernye uram mindig a legnagyobb sárban, a széleken eveztette ekhós szerekét, szakavatottan rángatván a gyeplőt ide-oda.
- Gyi Sármány, Tüzes! Gyi te! Hophó! Rá ne menjetek valahogy a kövezetre!
Mondom, jókor értünk oda, a csónak éppen indulóban volt Szolnokra. Pernye nagy hirtelenséggel lerakott bennünket a parton, s miután rendbe hoztuk vele s a hajósgazdával is a dolgunkat, markos evezőslegények berakták cókmókjainkat az öblös vízi járműre, s mi magunk is beültünk kényelmesen.
- Hát ez a Tisza! - fitymálta a húgocskám. - Hiszen ez csak olyan víz, mint a miénk!
Pélly bácsi nevetett, majd nyájaskodva felelte:
- És te ugyan milyennek képzelted, fiacskám?
- Én biz azt gondoltam, rózsaszín vize van, s aranyhalak úszkálnak benne. Aztán, hogy cápák is vannak…
- Oh, te kis bolondom!
És megcsipkedte előre nyúló állát, aztán, hogy mosolyt is fakasszon, megcsiklandozta egy kicsit.
- Itt futott egy nyulacska… erre… erre.
Amire aztán kipirult tündöklőnek a mi kis Mariskánk arca, mert hát nevetni való is az, hogy olyan nagy gyerek az a gyámapa.
No, még mit… most meg már fölemelte a levegőbe, mint egy babát, s elkezdte hajsókálni a víz fölött, hogy úgy röpködtek a szoknyácskái, mint a szárnyak, s a selymes haja is egészen körülcsapkodta a fejét.
- Ugye félsz most? Gyertek ide cápák, rákok, egyétek meg a Marcsánkat!
- Bácsi, mit gondol? - tiltakozott szigorú hangon, szemérmes oldaltekintettel az átellenben ülő, mintegy tizennégyéves fiúra, ki anyja, egy kövér asszonyság mellett nézte a jelenetet.
- Ej, ej, azt hittem, örülsz neki, ha játszom veled.
- Igen, de nem illik… nem, nem - s kacéran rázta összeboglyozott fejét. - Mert már… hiszen én már nem vagyok éppen kislány.
- Nem vagy kislány? Mát mi az ördög vagy? Nyolcéves vagy. No, ez nem rossz. Haj jajjaj! Nézze meg az ember a félnapos macskát… máris nyiladozik a szeme… Ha sohasem is, de erre, úgy segéljen, iszom egyet. Ez nem rossz.
A szeredás és kulacs ott volt mindig a bácsi vállán. A szeredás tele van tömve hideg ételekkel, de biz a kulacs már üres volt.
- Hüm! Nem kotyogsz, kutyahitű? Hm. Jó volna megtölteni valahol. Teringette, hiszen éppen Tokajban volnánk vagy mi… Hé, hajósgazda, mikor indulunk? Van-e még idő?
- Akár egy egész óra - felelte foghegyről a vén evezős, agyarkodó tekintetet vetve a kövér asszonyság felé. Mert hát nem csónakba termett az ilyen.
Kedvetlenül vakarta orrát untalan s dühösen morogta, nagy fejét csóválva: »Mért nem megy az ilyen a tengerre, vagy mért nem marad a szárazföldön? Ojhoj! De sok eső esett ott, ahol ez nőtt.«.
Pélly bácsi kapott az alkalmon. Egy óra sok idő. - Hallod-e, gyerek, van-e kedved kijönni velem egy kicsit a városba? Vagy tán a picinyt is vigyük?…
De az már nagy dologban volt, a bársonyos százszínű táskájából mind kirázta maga mellé a játékait, a babákat, a kis sifonér-kaszniját, az egész konyhát, egy kis ibrikje éppen most gurult valahová, azt kereste a jármű fenekén lekuporodva, de azért ráért hátratekinteni a fiú felé is, hogy vajon nézi-e az a drágaságait s irigyli-e?
- Ej, Károly - szólt most a kövér asszonyság vékony hangon (hogy lehet már az ilyennek vékony hangja) -, miért nem segítesz a kisasszonykának megtalálni az edényeit? Te mamlasz…
Károly elvörösödött, restelkedve, gyámoltalanul odacsúszott a lánykánk felé, s ő is nézdegelni, kutatni kezdett a sok batyu, málha között.
- Menjünk - szólt a bácsi. - Te pedig maradj itt Mari, mindjárt visszajövünk.
Elmentünk gyámapámmal. Nagy meleg volt és az újdonatúj ünneplő csizmám volt a lábamon, mely szorított, csak nagy kínnal cammogtam az öreg után, aki keresztül-kasul hurcolt a városban, vagy három-négy korcsmába benyitott, de a bort seholsem találta kielégítőnek… Inkább megtölteném otthon a Péry Jánosék pocsolyájából - kiabálta -, mint hogy evvel a lőrével piszkoljam be a kulacsom belsejét. Hát tokaji bor ez, hé? Hát bolond vagyok én, hé, hogy engem holmi korcsmárosok lefőzzenek. Te, gyerek, talán nem is Tokajban vagyunk mi? Megnézted jól a mutató-fát, amerről jöttünk? Igazán Tokaj volt ráírva? Hogy a pokolbeli sárkány hengerítse el innen a szőlőhegyeteket Liptó vármegyébe!
Nagy indulatjában az időről is megfeledkezett úgy, hogy mire visszatértünk üres kulaccsal, rémülten ordított fel; a csónak már nem volt ott.
- Elment! - hörgé és elsápadott, azt hittem, hogy az erős marcona férfiú össze fog roskadni.
Szeme vadul, tétován futotta be a kígyózó, széles ezüst szalagot… Messze, messze a sűrű füzesek tájékán úszott egy fekete valami, az a csónak… ott megy, ott…
És a szél is simogatja, nem hogy borzolná a hullámokat… sebesen megy lefelé minden. Ni, ott úszik egy darab zsindely… hogy megy, hogy fut… de már az se éri utól…
- Mit tettünk! Mit tettünk! - tördelte kezeit az öreg, én pedig úgy sírtam, mint a záporeső.
Mi lesz a szegény kis Mariskánkból? Oh, istenem, istenem! Kétségbeesik az a gyerek… megőrül… a vízbe ugrik. Se ennivalója, se egy garasa, elhagyatva, eltépve tőlünk, mit fog csinálni szegényke? Kihez megy ott Szolnokon?
Az öregember megrendült, arca annyira fel volt dúlva, mintha tíz esztendő futott volna el felette néhány perc alatt. A kólika is rájött. Mindég bántotta az az átkozott kólika. Leült a partra és sírt, zokogott keservesen, mintha a szíve készülne szétszakadni.
Egyszer az égre nézett fel szomorúan, kék volt és ragyogott, nevetett ránk.
- Szegény sógor! - motyogá (édesatyánk volt a sógora). - Látod, látod, milyen jól őriztem meg a gyermekeidet.
S felkacagott, felugrott.
- Hátha… - szólt és itt megállott újra, lecsüggesztvén ősz fejét komoran - hátha gyors lovakon hamarabb oda érnénk Szolnokra, mint a csónak? - tette hozzá habozva. - De nem, az talán mégis lehetetlen!
Hanem azért szaladni kezdett, mint az eszeveszett, a város felé, nem érezte már a kólikáját, sem én a csizmámat, sorba jártuk azokat a korcsmárosokat, kikkel az imént összevesztünk.
- Édes uram - csengett -, ha istent ismer, fogasson be nekem, vagy kerestessen egy kocsit… megfizetem drága pénzen, amit csak kíván. - Nézze, nézze, mennyi pénzem van… (Pedig ugyancsak nem szeretett hencegni a jó Pélly bácsi.) Hálás, elismerő leszek, még az imádságomba is beszövöm, míg élek, egész házanépét.
De tán gyanús volt a színéből kikelt ábrázatával meg a csomó bankóval, melyeket csaléteknek fitogtatott, sehol sem kaptunk kocsit. Az egyik fuvarosnak éppen akkor sántult meg a rudas lova, a másiké nagyon el volt fáradva, a harmadik pedig a rossz út miatt nem mert vállalkozni rá, hogy a csónakot megelőzze Szolnokon… egy szóval, sehol semmi.
Csüggedten ballagtunk a piacon, most már igazán nem tudva, mitévők legyünk, mikor csak honnan, honnan nem, ott terem Pernye Mihály.
- Hát? - mondá, de látszott, hogy nehezére esett ez az egy szó is.
- Nagy bajba jutottunk, kedves Mihály gazda… szörnyű bajban vagyunk. A csónak elment… pedig ott van a csónakon. Ott a szegény… ott…
Itt a fuldokló zokogás megszakította nagybátyám szavait. A zsebkendője után nyúlt, de a dohányzacskóját húzta ki szegény, azzal törölgette zavarában a szemeit, minélfogva a dohányportól elkezdett irtózatosan prüszkölni, de ő bizony azt észre sem vette ebben a mindent fölülmúló szerencsétlen helyzetében.
- Kocsit akartunk… de már egy órája keressük… Most már késő… már hasztalan minden… most már vége…
S könnyei végiggurultak a deres, sűrű szakállán.
- Hüm! - szólt Pernye Mihály. - Van-e az úrnak taplója?
- Van! - mondá nagybátyám fájdalmas hangon, pedig hát csak a taplóról volt szó, s aztán csodálkozva meresztette reá jóságos apró kék szemeit.
Megtömte a pipáját, kicsaholt, rágyújtott, megnézte a napot az égen s azután hátrafordult egy ott ácsorgó suhanc felé:
- Vigyázz a két patkányra és a szerszámra is, Matykó… amíg én visszajövök. Most pedig jöjjenek már utánam, ha már így van.
Heves disputáló természete volt a bátyánknak, mindenben ellenkezett és mindenben ő akart lenni a legokosabb, de most semmi nyomát sem láttam ennek többé, engedelmesen, szelíden lépegetett Pernye Mihály után, akár egy kezes bárány. Nem kérdezte minek, sem hogy hová, nem volt semmi akarata, egészen tehetetlenné, gyámoltalanná tette ez a csapás.
Ki tudja, meddig mentünk Pernye után földeken, réteken, cserjéseken át, lehet, hogy egy óráig, lehet, hogy kettőig vagy tán tovább is. Ki tudta, mi okozta, hogy nem is kérdezte a célt, bántuk is már, akármi történik.
Pernye mindenütt elöl ment, a gyalogúton, az átjárókon, a füzesek közt, csak néha fordult hátra megnézni, ha nem maradtunk-e el s ilyenkor úgy látszott, mintha szólni akarna, de csak mégis meggondolta magát és nem szólt soha semmit.
Egyszer azután egy nádasból átcsapott balra a Tisza felé. Mikor a parthoz értünk, beszúrta botját a homokba és rákönyökölt, úgy várta be, amíg beérjük.
- No - szólt -, én már most visszamegyek. Az isten megáldja a nemzetes uramat.
- Hát én aztán mit csináljak itt a fiúval? - kérdé Pélly bátyám esdő tekintettel.
- Mit? Hogy mit? - És a vállát vonogatta Pernye uram. - Hát ez a hely itt, ahol állunk, a rév.
- De mi hasznom nekem abból, hogy ez rév? - fakadt ki gyámunk keserűen.
- Mi haszna? Hát az a haszna - veti oda Pernye uram nagy durván -, hogy egy jó félóra múlva idejön a csónak és ráülhetnek.
- Miféle csónak?
De már erre haragra fortyant Pernye Mihály.
- Hogy miféle csónak? Ne kínozzon az úr a kérdezősködéseivel! Hiszen hát melyik, ha nem a Tokajból jövő, amin rajta van a kis lány is?
- Lehetetlen! - kiáltott fel nagybátyánk s lelkendezve ragadta meg a Pernye viseltes nyakkendőjét. - Ember, ne ámíts!
Szemei szikráztak, s térdei roskadoztak.
- No… no… meg ne fojtson az úr - szólt Pernye uram s elmosolyodott.
- Minek tesz bolonddá? - lihegte Gábor bácsi tompán. - Minek űz csúfot az emberből? Hogy jöhetne az a csónak ide? Hol van az már, istenem, azóta!
- Elég csúffá teszi az úr saját magát, ha azt se tudja, hogy a Tiszának máslija van.
- Mije?
- Hát, hogy mikor az isten ideteremtette, máslikba gyűrte össze néhol. Kanyarog, bomlik, hol befordul, hol kifordul, mint a kígyózó pántlika… Ni, éppen hogy itt van a tokaji csónak!
Csodák csodája, csakugyan a tokaji csónak volt… tulajdon az a csónak. Hahó, hahó! Ahol a kövér asszony is meg - biz’ isten a Mariska! Nem ölte meg a kétségbeesés hála istennek… amott virít a kis piros kendőcskéje.
- Mari, Mari! Hahó!
Kikötöttek a révészek a kurjongatásainkra s a nagy bánatot egyszerre vidámságnak fordította meg a Tisza kanyargó folyása.
Csak a húgocskám sírt egyre keservesen, hiába csókolgattuk sorba, hogy vigasztalódjék, hogy ‘iszen már semmi baj, újra feltaláltuk egymást, hiszen inkább örülnie kellene; nem ért semmit, tovább is folydogáltak a könnyei és zihált a kis melle a fuldokló zokogástól.
- De no, legyen eszed már - simogatta vígan Gábor bácsi. - Hiszen itt vagyunk… hiszen most már semmi bajod többé.
A bácsi keblére hajtotta le szöszke fejét, s úgy nagy üggyel-bajjal lehetett csak kivenni egyes elejtett panasz szavaiból, hogy hát mi haszna jöttünk - ha azért a kis ibrik mégis eltört?…
- Oh, oh! - nevetett fel nagybátyánk édesdeden, és egy fricskát adott a fejére. - No, megállj, te golyhó, hát most sül ki már, hogy te nem bennünket sirattál, hanem a kis ibriket.
Durcás fejecskéjét felemelte s kezével, mely szintén nedves volt a könnyektől, a Károly fiú felé mutatott haragos tekintettel.
- Ez… ez törte össze! Ez a cudar - súgta aztán a nagybácsi fülébe. - Rálépett… Képzelje csak, mikor kerestük, ráhágott arra a kedves ibrikemre…
Ez még Tokajban volt… Tokaj óta mindig azt siratta.
A kövér asszonyság néhány szót mormogott a félénken meglapult fiú védelmére, de Gábor bácsi közbevágott:
- No, no… bolondság… nem kell pityeregni, fiacskám. Szolnokon egy egész pohárszéket kapsz, tizenkét apró tányérral és tepsivel.
Erre aztán elcsendesült húgocskám, lihegése mindig halkabb-halkabb lett, míg végre elszenderedett a Gábor bácsi ölében, s csak egyszer ébredt még fel az úton; megkérdezte, hogy a »tepsik rézből lesznek-e?« s mikor erre megkapta a kielégítő választ, újra elaludt.
Jóízű szuszogása összevegyült a folyam locsogásával, mely mintha dajkának állna be, szelíden ringatta, s belebeszélt az álmaiba.
A SZÉTTÖRT KAPOCS
(Történelmi kép)
1883
Zsigmond királynak uralkodása alatt éppen Baranya vármegyében történt, amely vármegyével biz isten sokkal ismerősebb lehetett maga a király is, mint országa többi részeivel - krónikákban járatos ember könnyen eltalálhatja, hogy miért.
A Siklóstól balra fekvő U. községben (ma már talán egészen más nevet visel) élt ezen időben Korogh János nevű levente, kinek apja Fülöp, anyja pedig Borbála az Omode nemzetségből.
A szomszéd Bolán helységben pediglen Maróth Anna nevezetű hajadon virágozék. Mind a két família dúskálkodék vala a földi javakban és világi tisztességekben. Erősített házakban laktak, s nagyszámú fegyveresekkel kísértették magukat, ahová mentek, mert csak erre valók a fegyveresek. Zsigmond király ez idő szerint nem viselvén háborúkat: okosabbnak tartva, mint sem hadban veszítsen városokat és várakat, ha azokat inkább zálogba adja jó pénzért. Sokkalta tisztább munka az így!
Miután tudjuk, hogy házasságról van szó, mindenki eltalálhatja, hogy kik közt tervezem én azt, hogy Korogh János és Maróth Anna vannak a lisztán s hogy ezen, minthogy igazi esetet ír le, nem is áll hatalmamban változtatni.
Hanem vannak aztán dolgok, amik egészen tőlem függnek, ilyen például, hogy szépnek tegyem-e a menyasszonyt, szőke legyen-e vagy barna, milyen köntösöket viselt vasárnap és milyeneket hétköznap, mit álmodott az esküvője előtti éjjel s több effélék - amiket se Zsigmond király őnagysága, se IV. Jenő atyánk őszentsége nem tétetett le pergamenekre, hanem egészen rám bízta, csináljam ahogy nekem tetszik.
Tehát Maróth Anna olyan bámulatosan szép szőke leányzó volt, hogy az apja, Maróth György uram azt mondta, hogy ezt a leányt nem adja oda másnak, csak legfeljebb Omode, Gutkeled vagy Gara vérnek. Kisebb képű ember itt ugyan hiába nyitogatná a kilincset.
Hanem hát ezek a bolondos asszonyfélék már abban az időben is olyan önfejűek valának, hogy a saját szemükkel nézték a legényeket, nem az apjukéval.
Így lőn, hogy Annának bizonyos Dercs nevezetű vitéz tetszett meg, aki szép karcsú legény és felette tudta magát kellemeztetni azon a vidéken. Amolyan kóbor lovag féle volt, ki majd az Újváriaknál, majd a Laczfiaknál és Koroghoknál legyeskedett, most pedig legutóbb sikerült neki bejutni állítólag a királyi belső őrséghez.
Várai, jószágai nem voltak, hanem igenis szép lágy fürtjei és égszín szemei, amelyekkel egészen meghódította az ábrándos Maróth Annát, még azelőtt, mikor dalia ura, Korogh János kíséretében a Maróth-kastélyban járt.
Maróth György uram persze semmit sem tudott erről, s mikor egy napon Korogh János megkérte Anna kezét, az öreg Maróth azt mondta neki:
- Odaadom. Mért ne adnám? Nem vagy ugyan se Gutkeled, se Gara, se Omode, de Omode vér folyik az ereidben s ez nekem elég.
Annát behítták, s egyszerűen tudtára adták a dolgot. Akkor még az volt a módi, hogy a leány semmit se szólhatott bele. Ha pedig elsápadt, megreszketett, elalélt az ilyen hírre, az mind vagy olyan apró részlet volt, amit nem érdemes észrevenni, de ha észrevették is, hát legfeljebb a nagy szerelem rovására ment, éppúgy, mintha elpirult volna és örömtől ragyognék az ábrázata.
Ami pedig egyszer ki volt mondva, az ki volt mondva - azon nem lehetett többé segíteni. A régi emberek acélból voltak, szét lehetett őket törni, de lehetetlen volt meghajlítani.
Tudta ezt Anna s vérzett, mint a meglőtt galamb, mikor az esküvőre gondolt, mely tavasz elejére volt kitűzve, s melyre nagy fénnyel készülődének úgy a Maróth-, mint a Korogh-kastélyban. Asztalosok reggeltől estig faragták a szekrényeket és ládákat, varróasszonyok tűje nem pihent meg azóta éjjel-nappal.
S a napok mentek, múltak, s a kürt tízszer is megszólalt naponta a Maróth-kastély felvonó hídja előtt, idegen lovagok jöttek, mentek, de a szőke ifjú, akiért a szép menyasszony eped, ki tudja merre van?…
Csak az jönne már, csak jönne… hadd lássa még egyszer, még legalább egyszer, hadd ossza meg vele a nagy fájdalmat, a nagy kínt.
Nem is várt már egyebet a sorstól szegény szép Maróth Anna, csak azt még, hogy nagyon el fog-e szomorodni a szőke lovag, ha elmondja neki a hírt, vagy csak egykedvűen veszi?
Ebből a kérdésből állt még az élet az ő számára.
Jobb már nem történhetett vele, minthogy elszomorodik ő is, de rosszabb sem, mint az, ha egykedvűen veszi.
És egy szép téli napon csakugyan előtermett valahonnan Dercs vitéz, a kék dolmánya meg volt tépve, a lova nyerge tele sárral, piszokkal, a sisak taréja eltört, az egyik sarkantyúja lemaradt valahol.
A kastély ura szerette a könnyűvérű vitézt, s azért szívesen látta éjszakára, meleg kandallónál, egypár kupa borra, s bizalmas beszélgetésre.
Sokáig beszélgetett a főúr a kóbor lovaggal.
- Hej, Dercs vitéz, hol tépték így meg a dolmányodat? Ez nem vitézi bajvívás nyoma. Ez asszony dolga, ugye kópé?
Dercs vitéz mosolygott, hanem Anna arca elsötétült e föltevésre. Pedig neki már mindegy lehetett, akárhol tépték is meg a Dercs dolmányát.
- Hát hol is vagy te most, mondsza csak? Nagy ritkán látunk e vidéken.
- Zsigmond király szolgálatában vagyok, jó uram!
- Milyen ember az a Zsigmond király? Beszéltél-e már vele valamikor?
- Hát nem rossz ember. Látom néha, de vele még egyszer se beszéltem.
- Mi nem sok jót hallunk itt róla - mondá Maróth György.
Dercs homlokát felhő futotta be, úgy látszik nem volt kedvében a királyról beszélgetni.
- Eredj ki lányom - szólt most Maróth -, eredj fiam hálókamrádba, feküdj le, későn van, de különben is valami beszélnivalóm van a vitézzel.
Anna engedelmesen meghajlott. Dercs vitéz az akkori szokás szerint felállott, hogy a nagy tölgyfa ajtót kinyissa neki s világítson előtte a folyosón.
- Dercs! - súgta Anna szomorúan, midőn kiment. - Beszélnem kell veled. Nagy dolog történt.
- Hol leszel? - szólt a lovag meghajolva.
- Az első kakasszó után a várkertben.
- Ott leszek.
Ezzel visszament a terembe a teletöltött serlegekhez s a vén Maróth, amint a nyelve kioldózott a bortól, lassan-lassan áttért megint az előbbi tárgyra.
- Szeretem az őszinte, szókimondó embert.
- Én az vagyok, Maróth.
- Lovag vagy-e tetőtől talpig, akinek kezeadása szent s ígérete biblia?
- Az vagyok.
- Hát ülj le mellém… Szereted-e nagyon hazádat?
- Szeretem. Hát hogyne szeretném?
Maróth egészen a lovaghoz hajolt. - A falaknak is fülük van - mormogá.
- Mondd meg nekem, Dercs - jobban szereted-e mindennél?
- Mindennél.
- Még a királynál is? - lihegé Maróth tompán és türelmetlenül, idegesen nézett rá.
Dercs összerezzent… Mereven bámult az ősz nagy úrra.
- Még a királynál is? - szólt fojtott hangon. - Erről még sohasem gondolkoztam. Istenemre, ezt még sohasem tettem két serpenyőre, jó uram.
- Tehát gondolkozz rajta reggelig… Reggel pedig meg kell adni erre a határozott választ. Érted, reggel. Most eredj fekhelyedre, magadra hagylak, de ne aludj el, hanem gondolkozz ezen… Jó éjt, kópé… Jó éjt!
A kastély ura eltávozott, és sorba járta az éji őröket, hogy a dobogó hidat az éjjel nem szabad megnyitni kimenőnek, csak érkezőnek. Halál fia, ki a parancsot megszegi.
Dercs vitéznek pedig nemigen maradt sok ideje gondolkozni a fölvetett kérdésen (különben is tudta már ő a választ nagyon jól), a kakas csakhamar megszólalt. Sietett a várkertbe a légyottra.
Mit mondjak, mit ne mondjak, hiszen annyi légyottot olvastak már önök az úgynevezett lovagregényekben, hogy úgyis könyv nélkül tudják az egészet.
Amint ott járkált türelmetlenül a bokrok között, amint megrezzentek a törpe orgonafák, s végre kibontakozott a homályból egy fehér alak félénken reszketve, mint a nyárfalevél - aki természetesen Maróth Anna volt.
Az obligát hold fényes tányérja természetesen most sem vonta meg világítását, a fű harmatos volt s megnedvesíté a várkisasszony selyem rokolyáit, a zefír susogott, a patak csevegett… és a többi meg a többi.
- Hát eljöttél édes szerelmesem? Hát itt vagy Annám? Jer, jer, ülj le mellém! Aggodalmasnak láttam arcodat!
- Jaj, jó vitéz! Szívemben mérges nyíl van! Elszakítottak tőled. Én veszve vagyok. Tudod, hogy csak téged szeretlek.
Dercs vitéz elnevette magát könnyedén, vidoran:
- Ugyan ki szakított volna tőlem el?
- Hát nem tudtad még? Nevess csak, nevess! El vagyok jegyezve Korogh Jánossal.
- Nem ér az, kis galambom, semmit Korogh Jánosnak.
- Hogyan? Nem ér? Az esküvő is meglesz két hó múlva.
A lovag egy csöppet sem ijedt meg. Ölébe vette a leány szép szőke fejét s haját pici csomókba csincselgette az egyik kezével, a másikkal forró homlokát simogatta.
- Ne félj semmit kis rezedaszálam. Mind bolondság az, amit ők egymás között csinálnak, ha én csak egy szót szólok…
- Oh, mondd ki azt az egy szót… ha tán ámulat, bűbáj ad hozzá hatalmat, mert másképp nem képzelhetem.
- A kérdés csak az, Anna, hogy valóban ki nem állhatod-e Korogh Jánost?
- Hiszen téged szeretlek.
- Tudom. De nem ezt kérdezem. Azt kell tudnom, milyen érzelmekkel viseltetel Korogh iránt?
- Gyűlölöm. Ha csak egy férfi lenne a világon s az ő volna, még akkor is gyűlölném.
- Ezt, ezt akartam tudni. Most már légy nyugodt, Anna. Abból a házasságból nem lesz semmi.
A nő szemeiben az öröm csillogott fel, s e szép szemek még az éjszakában is fénylettek, mint a szentjánosbogarak.
Majd újra lecsüggeszté fejét, melyet hosszú szétbontott haja regényesen körül repkedett:
- Te ámítasz engem, Dercs? Oh, ne kínozz! Jobb egyszerre elhalni, mint lassan elvérezni. Én nem látok semmi biztatót. Én már nem bízom. Nem bízhatom.
- Ne ess kétségbe, Annám! Lovagi szavamra esküszöm…
S Dercs fölemelte két ujját az égre.
Anna elhárító mozdulatot tett…
- Ne, ne… Nem tudod mit cselekszel, mit ígérsz! Atyám hajthatatlan, azt meg nem hajlítja semmi.
- No, és én mégis esküszöm, hogy sohasem leszel a Korogh Jánosé. Elég-e?
- Meg akarod ölni? - hebegé Anna izgatottan.
- Eszembe sincs. Ne törődj vele, hanem bízzál eskümben. Nos, bízol-e?
- Bízom, lovag. Kiben bíznám, ha nem tebenned? Te vagy a kocka, melyre mindenemet fölteszem, még üdvösségemet is.
E jelenet után elcsendesült a kert, a két szerető elment lepihenni, hogy tovább szőjjék álmukban az édes jelenetet. Egy csalogány maradt csak a kertben, az hirtelen dalba szedte a szerelmüket, s egész hajnalig csattogott róla a sűrű nyírfák között.
Reggel a tornácon találkozott a kastély ura vendégével:
- No, hát mire gondoltad rá magadat?
- Éljen a haza - súgta a vitéz.
- Hát a király?
Dercs közönyösen vállat vont.
- A király - mondta azután gunyorosan -, a király vígan él anélkül is…
Maróth hirtelen megragadta kezét.
- Jól mondod, ő vígan él, a mi keserves verejtékünkön, zászlóinkat tépdelve, címerünket szennyezve…
Dercs a fejét horgasztotta le szótlanul.
- Dercs fiam, szükségünk van rád, akarsz-e úrrá lenni?
- Akarok - szólt Dercs tompán és odanyújtotta a kezét, melyet Maróth sokáig rázott örvendezve.
- Szerencséd, hogy erre határoztad magadat, mert tudd meg, édes fiam, sohasem hagytad volna el élve ezt a kastélyt.
Hideg borzongás futott végig a vitéz hátán s összerázkódott.
- Szívem már rég kemény kova - dünnyögé azután -, csak az kellett, hogy az acél hozzá érjen.
- Jól van, bízom benned. Arcod nemes és igazmondó, az nem csalhat meg minket. Nagy szolgálatot várunk tőled. Légy itt mához két hónapra ősz elején. Akkor lesz a lányom menyegzője Korogh Jánossal. Mind együtt lesznek híveink itt. De egy nappal előbb jöjj, mint a király.
- És mit akartok tenni?
- Elfogjuk a királyt és bezáratjuk Siklóson.
- Tehát a király is itt lesz?
- Igen, itt lesz a király is.
- No, hát itt leszek én is. Számolhattok reám.
Dercs vitéz felült a lovára és elvágtatott. A két hónap lassan múlt, kivált a leánykának, ki nem tudta, mit szándékozik tenni lovagja, s mégiscsak remegéssel gondolt a jövőre. Mert hátha így, hátha úgy… Talán eszénél sem volt a szegény Dercs, mikor vakmerő fogadását tette? Ezer akadály jöhetne közbe… még ha nem volna is hihetetlen, kivihetetlen.
Végre azonban megérkezett a kitűzött nap, készen volt minden az esküvőre, a vendégek is gyülekezni kezdtek, fényes leventék, lovagok, úrasszonyok innen, onnan. Előkelő násznéppel telt meg az egész nagy kastély. Soha még ilyen fényes lakodalom Baranya megyében!
Csak még a királyt várták, mert a nádor, ki nagybátyja volt Korogh Jánosnak, megígérte, hogy eljön a király is, miután őfelsége éppen utazni készült a vidékre még a tavalyi program szerint. De a király nem jött. Hiába küldtek ki csatlósokat messzire, különböző irányokba, hogy hírül adják érkezését, ha porfelleget látnak valamerre, mert nagy kísérettel jön, mindig húsz-harminc emberrel szokott utazni.
A király csak nem jött, csak nem jött. Egy egész délelőtt hiába várták, aggály ült az összeesküvők arcán már, s az esküvőt sem halaszthatták továbbra. A vőlegény fölvette díszruháját, a menyasszony fejére rátették a koszorút… de minden úgy nézett ki, mintha temetésre mennének.
A szép Anna szomorúan járt-kelt a násznép között, arca sápadt volt, mint a liliom; mindenki itt volt már, csak az nem, akit várt, aki azt ígérte esküvel erősen, hogy sohase lesz ebből a házasságból semmi.
A pécsi püspök maga állt az oltárhoz a kastély kápolnájában, ő fogja összeesküdtetni a nagyúri párt. Ott állanak már előtte menyasszony, vőlegény, kéz kézbe téve s a pap elmondja előttük az örök frigy formuláját.
Ebben a pillanatban harsognak fel a kürtök odakünn…
Itt a király! Itt a király!
Mindenki rohan kifelé, csak a püspök végzi egykedvűen a szertartást. Most már be is végezte s ő is siet örömszülőkkel, násznagyokkal, nyoszolyóleányokkal a király elé. Mindenki arcán az öröm ragyog most s csak a menyasszonyén a mély bánat. Őrajta már nem segít semmi.
Csakugyan a király jött… fényes sisakok csillogtak az őszi napfényben, de mennyi… mennyi…
Az összeesküvők összenéztek, s elhűlt bennük a vér. A király jön, de legalább tízezer vitézzel.
- El vagyunk árulva - hörgé Maróth.
- Semmit se tesz… lelkesülten kell fogadni - súgta Laczfy. - A király gyaníthatja, de nem tudhat semmit.
- Az az akasztófára való Dercs mondhatott neki valamit.
- Beavattad?
- Úgy félig-meddig. De bizonyosat semmit se tud. Ő nem lehet tanú.
- Nincs hát nagyobb baj. Örüljünk a királynak. Menj, Maróth, lépj előre, fogadd födetlen fővel.
Ni, már itt van.
Egy pillantás, s Maróth feje szédülni kezdett, szemeit tétován lekapta a daliás, fényes ruhájú királyi alakról.
Káprázat-e, álom-e… ördögök játszanak-e vele játékot… hiszen ez a király, a kóbor lovag Dercs.
- Kegyelem uram! Kegyelem!
- Hogyan urak! - szólt Dercs vidoran. - Talán elkéstem volna. Hol a menyasszony?
- Már asszony, fölség.
A király leugrott lováról, s a roskadozó Annához lépett.
- Anna, kedves gyermek… eljöttem a szavamat megtartani…
A leány szemrehányólag nézett reá. A király megértette a néma szemek beszédét, s gyöngéden megsimogatta homlokát.
- Mit tehetek én róla, hogy király vagyok? Hidd el - súgta -, nekem is fáj azóta a korona.
Aztán az urakhoz fordult, s különösen Maróthot intette magához.
- Megengedje kegyelmed, hogy így történt, hogy el kellett rontanom a tréfáját, de lássa, én nem lehetek a király ellen…
Vén Maróth térdre rogyott.
- Keljen fel kegyelmed! Dercs vitéz, akármilyen vidor, könnyelmű kópé is, mégsem árulta el kegyelmedet - a királynak.
- Köszönöm, fölséges uram. Esküszöm, hű jobbágyod leszek ezentúl. Most pedig tiszteld meg, királyom, szegény asztalomat. Hódolattal nyújtom, amit isten adott. Menjünk a menyegzői lakomához.
A király arca elkomorodott.
- Urak - mondá szétnézve sas szemekkel -, kegyelmetek mind úgy állanak előttem, mintha kegyelmetek volnának a bűnösök, pedig tulajdonképp úgy érzem, hogy én tettem valami rossz fát a tűzre… de már benne vagyok, mert megígértem volt Annának. Tudjátok meg, urak, hogy itt nincs lakodalom ma, sem esküvő nem volt…
Az emberek mind bámulva néztek a királyra.
- Már csak megvallom, mi egy szép órában összebeszéltünk Annával, s én megígértem neki, hogy ebből a házasságból semmi sem lesz. Íme, itt a pápai bréve, mely megsemmisíti azt.
S átnyújtotta az iratot a pécsi püspöknek. - Olvasd, szent atyám!
A püspök megpillantván IV. Jenő aláírását, megcsókolta azt, aztán meghajtván fejét, így szólt:
- Leányom, te ismét hajadon vagy!
S Maróth Anna e perctől fogva csakugyan megint hajadon lett s nem volt semmi földi hatalom, mely őket többé egyesítse.
Anna szemeiben lázas öröm csillogott föl. A király hozzá hajlott:
- Dercs vitéz megtartotta az esküjét. Légy háládatos érte, a királyhoz!
Korogh dühösen emelgette öklét a mente alatt:
- Majd beszélünk még mi erről, király uram! - kiáltá s eltűnt a tömeg között.
S amit ígért, meg is tartotta. Beszélgettek is róla egyszer, éspedig Siklós várában, mikor rab volt ott a király, mert odacsukták a lázongó magyar urak, hogy egy kis móresre tanítsák.
De Anna háládatos maradt. A fogoly királynak titkos gondviselője, ki virágokat hordott oda neki s ki gyöngédséggel gondoskodott szükségleteiről, az a titkos ápolónő, kiről a krónikák megemlékeznek, Anna volt, aki mint vén leány halt meg 1437-ben a pécsi zárdában - pedig már volt is férje egy félórára.
Ilyen kedélyes emberek voltak akkoriban a királyok meg a pápák… no, meg a jobbágyok.
A JÓ ÖREG RAKSÁNYI
1883
Az öreg Raksányit mindenki ösmeri a fővárosban. Olyan alak ő, mint akár »Moháczi bácsi« volt valamikor, csakhogy kisebb méretekben, s egészen más tekintetben.
De amiképp őt ösmeri mindenki, ő is ösmeri az egész város népét Andrássy Gyulától le egész a Szepl fiáker kocsisig.
- Hát Spangát ösmerted-e, öreg? - kérdem tőle ma reggel, midőn azzal a kombinációval jött, mely arcának szörnyű titokzatos jelleget kölcsönzött, hogy Mailáth meggyilkolása bizonyosan valami külső nagyhatalomnak az intrikája, mindenből úgy látszik, hogy a burkusé…, de különben nem lehetetlen az sem, hogy a muszkák csinálták.
- Spangát? Hogyne ösmerném Spangát? Éppen a minap láttam, mikor kijött egy József utcai pálinkamérésből…, de Spanga ártatlan ember. Hanem különben igen rosszul van találva az egyik képen.
- Honnan gondolod, hogy ártatlan. Tán tudsz valamit?
- Hm. Azt az egyet tudom csak, hogy a rendőrség mindig csak negyedszerre találja el. Spanga pedig még csak a második kombináció.
Pedig Raksányi optimista, a legnagyobb optimista a világon. Minden, ami körülötte történik, rózsaszínben játszik. Ha agyba-főbe verné valaki, annak is úgy ki tudná keresni a jó oldalait, hogy örömtől csillognának a szemei, ezek a jámbor szürke szemek, melyek mélyen bent feküsznek üregeikben, s melyeknek ő hiába igyekszik katonai szigort adni.
Valaha vagyonos ember volt, s minden pénzét szétkölcsönözte kamat nélkül, jó szóra, de azért mégis önzésből. A fantázia, ez a csapongó szertelen fantázia kóválygott benne folytonosan, s az úgy feldolgozta a kölcsönszerző proletárok jövőjét, hogy e ragyogó jövőben milliókkal jöttek az emberek Raksányihoz, s hallotta sivítani a levegőben: »Jóttevőnk, barátunk, íme elhoztuk a pénzt, amit kölcsön adtál, megtízszerezve… Én a belügyminiszter vagyok: akarsz-e főispán lenni Túróc megyében?! Nem, nem - kiabálja a másik. - Reám hallgass, Raksányi. Én tartozom neked több hálával. Jer fényes palotámba, ahol aranyos dívánokon heverhetsz, s tokaji borban fürödhetsz«.
Raksányi folyton hallotta e hangokat, s folyton csinálta a jó üzleteket - egész addig, míg semmije se maradt a világon, csak a jó szíve és a nagy fantáziája.
S ez neki most is elég, hogy boldog legyen, a legboldogabb mindnyájunk között.
Gondatlanul jár-kel az utcákon, s ha valamelyik régi ismerőse szívességet tesz vele, ezt ő úgy fogja fel, hogy az semmi, s meg van róla győződve, hogy még az tartozik neki hálával - mert ő szívességét nagyon meg fogja jutalmazni egykor -, ha a pöreit megnyeri, vagy ha így vagy úgy fordul a kocka…
Szegény öreg! Ő azt képzeli, az emberek mind olyanok, mint ő, s éppen úgy nézik a világot azon a sajátságos üvegen, mely megfordítva mutat mindent. Ha valakinek ő tartozik és az megszólítja, ez annyira felháborítja őt, hogy nem bír magával, s úgy el tudja képzelni, hogy az az ember tulajdonképpen az ő adósa, hogy szinte a könnyei hullanak e rettenetes hálátlanság fölötti keserűségében.
Jó és szelíd s arany terveket kovácsol, ha fekszik, ha jár, ha éhezik, ha vigadozik. S ezek a tervek mind olyan lehetetlenek. Éppen azért hiszi őket erősen. Amint valami valószínűvé válnék, a jó öreg rögtön elszomorodnék, hogy vége van a dolognak. Őrá csak a lehetetlenségnek van varázsereje.
A politika az ő édes elringatója. Királyok hadjáratai, amelyek még csak ezután lesznek. Ezeken éldeleg. A legnagyobb bajában is a külügyi kérdések foglalkoztatják. A belügy iránt érzéketlen. A belügyet, azt mondja, Tisza csinálja rosszul, azon már nem lehet segíteni, de különben is a belügy már méltóságán alul van.
Mert ő világot látott ember. Végig küzdötte a mexikói hadjáratot, beszélt magával Miksa császárral, aki egy tajtékpipát is ajándékozott neki, mint »guter Reiter«-nek, ott volt Garibaldi csatáiban is, s hordja ereklyének a vén hős egyik névjegyét, melyre rá van ragasztva annak a deszkának a forgácsából egy falás, amelyen a csatából vitték sebesülten, s amely felitta vérét.
De e csatákkal nem dicsekszik, ő megfordítva nézi azt is, ő úgy fogja fel hadjáratait, mint más öreg ember azokat az időket, mikor farsangolt: hisz e csatákat ő úgy képzeli, hogy azok az ő mulattatása végett voltak inszcenírozva, hogy a két Szicíliát is elfoglalták ugyanakkor egyhuzomra, az csak mellékes dolog.
Én csak hosszú időközben látom a jó öreget, ha valami nagy dolog éri.
Évtizedek előtt jött először hozzám, akkor még jómódú ember volt. Meghítt a gellérthegyi ünnepélyre.
- Mi lesz az, öreg? - kérdém.
- Tegnap fiam született - szólt ragyogó szemekkel. - A fiút kivisszük a Gellérthegyre, hogy szétnézhessen. Egy beszédet készítettem az éjjel. Azt el fogom mondani a fiamnak.
Mosolyogtam. Ő kivette büszkén a beszédet, volt vagy két árkus.
- Ne bántsd - mondom ijedten -, inkább elmegyek a Gellértre, s ott hallgatom meg.
De nem mentem el, hanem másnap a szokott kávéházamból az ablakon láttam a megérkezésüket szakadó esőben. A gyereket egy szolgáló hozta pólyában esernyő alatt, s maga Raksányi elöl ballagott egy csíkos ősi tarisznyával oldalán.
- Megvolt! - szólt diadalittasan. - Nagyszerűen sikerült.
- Mi?
- Az ünnepély. Micsoda panoráma. S milyen gyerek, milyen gyerek. Így szóltam hozzá: Árpád! Itt fekszik lábaidnál Magyarország fővárosa s a fejedelmi Duna ott alant… nézd meg, fiam, s tipord le azokat, akik bántják!
- Oh, te vén bolond.
- Nem, nem… megértette… Becsületemre mondom, megértette.
Négy-öt évig nem láttam aztán. Egy napon beállít hozzám vígan, örömragyogó arccal.
- Képzeld, mi történt velem.
- Nos?
- Mindenemet ellicitálták… de másokért. Sajnálom szegény embereket, mind olyan rossz viszonyok közt vannak… minden meg fog térülni, minden, minden. S én jártam a legjobban. Most már legalább egészen a hivatalomnak élhetek.
Egy félév múlva találkozom vele.
- Hogy vagy öreg?
- Pompásan… nagyszerűen. Azok az ostoba fráterek lemondásra kényszerítettek az adósságaim miatt… Most már nem vagyok hivatalban. Dicső szabadság, függetlenség… Most már úrrá tettek. Most már utána járhatok a pöreimnek. Hiszen mihelyt csak az egyiket megnyerem, mindjárt gazdag ember vagyok…
S ezek a pörök úgy nőttek neki azóta, mint a gombák. Mind csupa lehetetlen és kigondolhatatlan követelésekből származnak, s egyik olyan, mint a másik. Ha értelmes ügyvéd ember hallja a tényálladékaikat, elneveti magát - de az öreg Raksányi csak az olyan ügyvédekben hisz, akik az eléjök adott stoffot jónak tartják, de ezekben aztán rendületlenül hisz. Többnyire ő tartozik ott, ahol követel - de hát az ő gyermeki ártatlan naivitásával szentül meg van győződve az igazságában.
S ez után az igazság után futkos innen oda s onnan ide reggeltől estig tizenkét esztendő óta, persze, ha az egyik ügyről lefoszlik az aranyfüst… az aranyfüst örök, leülepszik rögtön egy más ügyre.
Szelíd, nyájas s még elhagyatott helyzetében is szereti játszani a patrónust. Kevély rá, hogy nálánál szegényebbek is vannak, akiknek nincsenek ilyen pöreik, melyekből vagyont lehetne csinálni, ha a prókátorok nem volnának restek, hanyagok, ha becsületes ember akadna, aki előleget adna rájuk, s ha a bírákban lelkiismeret lenne.
Neve csak ritkán jut az újságokba… ha egy kis borocskát felhörpent.
Ilyenkor rettenetes üldözője a cilinder kalapoknak. Ez az ösztöne még a 60-as évekből való, s ez rögtön kitör rajta.
Alig van valaki, aki ne látta volna már e sovány, vézna alakot nagy utcai tömegtől bámultatva szilajon rohanni egy-egy cilinder kalapos úri ember után.
- Le vele… le azzal a kalappal… Nem tűröm, nem tűrhetem. Én Raksányi de Raksa. Magyarok! Előre magyarok!
A cilinderek üldözője ilyenkor rendesen a rendőrök kezeibe kerül, hogy ott aludja ki a hazafiságot - mely igen sok bajt okoz nemcsak neki, de másoknak is.
Egész lénye vidor, ártatlan és mégis a jó öreg Raksányi a legszenvedélyesebb összeesküvő, aki csak valaha létezett. S az józanon is. Nincs az az utcai demonstráció, nincs az a kalandos terv, amiben ő benne ne lenne - mihelyt a létező hatalom ellen irányul. Ha a Henczi-szobrot akarják ledönteni, ha a mágnásokat akarják agyonütni, ha Kossuth-lakomát csinálnak, vagy bármiféle tüntetést, ott van, mindenütt ott van, de mindenütt mérséklő elem - és nagy szónok. S ilyenkor a hazafiúi keservet ordító hangokon fejezi ki toastjaiban, sír és zokog keservesen.
A Deák elleni összeesküvésben is részt vett, de az ő terve jó, szelíd volt, hogy Deákot nem szabad bántani, csak el kell lopni a lakásáról, s el kell vinni Amerikába, s ott egy felügyelő bizottság legyen mellette, amely arra vigyázzon, hogy haza ne jöhessen. E felügyelő bizottsági tagságra persze ő maga is aspirált, s váltig emlegeti, hogy: »egyszer, hajh egyszer, kevés híja már, hogy nagy hivatalba nem jutottam«.
Hanem minden demokratasága mellett meg vannak benne az arisztokratikus hajlamok is.
- Én Raksányi de Raksa - így szokott szólni -, olyan úr vagyok, aki, ha a Habsburg-Lotharingi ház kihalna, királlyá is választható vagyok.
S két év előtt e szavakkal nyitott be hozzám:
- Ez a walesi herceg megtetszett nekem - mondá. - Nagyon megszerettem. Jó fiú, szeretnék neki ajándékozni valamit.
- Ugyan mit ajándékozhatnál te a walesi hercegnek… te képzelődő, vén bolond!
- A botomat… azt a fabotomat, amellyel egyik ősöm, Raksányi György, agyonütötte a medvét! Mit szólsz hozzá?
- Azt mondom, hogy kidobat.
Lehorgasztott fejjel ment el, de másnap megint visszajött.
- Mégis, mégis… van még egy másik tervem is. Oda ajándékozom neki az Árpád fiamat apródnak. No, ugye dicső dolog? A herceg is el lesz ragadtatva, a fiúról is gondoskodva lesz… Teringette, még lord lehet belőle valaha…
El is ment a herceghez, de ott visszautasították. Persze ez se ejtette kétségbe. Meg tudta ő ebben is találni a vigasztalót.
- Szinte szeretem - dörmögé -, hogy nem vállalta el a gyereket, mert ki tudja, hátha valahol elkártyázta volna útközben?
Ilyen a jó öreg Raksányi. A vagyonát, mindenét elvitték a jóltevői, most nyomorog, szenved… de ez csak pillanatnyi dolog, ez semmi… minden megváltozik, aztán különben is olyan jó az egész világ, úgyszólván az ölében hordja, s mindent kedvére tesz neki. Hogyne volna boldog szegény?
Ami kevés keserűsége van: az csak a haza, a boldogtalan haza sorsa!
Hanem iszen majd kigondol ő valamit erre nézve is, mihelyt legalább az első pörét megnyeri, hogy egy kicsit mozoghat.
RÉGI URAK, RÉGI CSELÉDEK, RÉGI RABLÓK
(Beszéli: Eötvös Károly)
1883
Hallod-e, palóc fiam! Te abban a bolond vármegyében odahaza, ahol széles tót kalapban jár a rabló, és zsendicét früstököl, vacsorázik, talán nem is hallottad hírét Sobrinak?
De ha a Sobriét hallottad volna is, a Hunkár Tóni bácsiét bizonyosan nem hallottad!
Hát olyan inszurgens vitéz volt az, öcsém, fiatal korában, hogy hét vármegyére szólt a vitézsége. Regék nőttek mögötte a földből, amelyet sarkantyús lábával megtaposott ő, és a huszárja, Farkas Pál nevezetű.
Azt beszélték az inszurgens tábortüzeknél, hogy a francia császár ki akarta cserélni a mi császárunktól, az öreg Ferenctől - s egy regementet ígért érte, hanem a császár két regementet kért - hát a dolog abban maradt. Ez persze csak mesebeszéd volt. Hanem neked elég az, palóc, hogy megértsed, mekkora vitéz lehetett Hunkár Antal. Hát ugye elég?
Ez a Farkas Pali vén fickó volt már, s ott őszült meg az ura mellett, de jól is bánt vele Hunkár Antal. Egy koszton voltak együtt mindig.
A győri csatában golyóktól, kardcsapásoktól találva összerogyott Hunkár Antal, élettelenül, piros vére megfestette a füvet nagy darabon, és összefolyt a Farkas Páléval, mert a vén huszár is ott feküdt nem messzire, halálos sebektől borítva, mert kutya erős csatapaté volt az… Hej, kemény gyerekek voltak azok… akármit beszélnek is a szegény inszurgensekről ezek a gyámoltalan Fraknóiak… mesterségre ketyeg azoknak, hidd el, a masinájuk, amelyen a történelmet fércelik…
Hát mondom, amint így feküsznek véresen, haldokolva, Farkas Pál kínjaiban is siet még odakúszni a vérpatakban holtnak hitt urához, s ráfeküdt… úgy bizony, palóc… ráfeküdt, hogy a testével eltakarja még akkor is, nehogy futó lovak megtapossák ura testét.
Ilyen volt Farkas Pál, egy körömnyivel se kicsinyebb, mint a gazdája.
Azt kérdezed: meghalt-e Hunkár Antal? Dehogy halt meg, dehogy. Nem olyan könnyen ment ki még akkoriban a lélek az emberekből, mint most. Mert erősebb volt az ember is, a lélek is.
Nem halt biz’ az - aminthogy éppen egy későbbi esetét akarom nektek elmondani, hogy ím a rendőrséget ócsároljátok itt. Mindig olyan veszett rossz volt az!
Jegyezzétek meg magatoknak, hogy mindenki halandó a világon, csak két ember nem: Bizay és Thaisz.
Ezekre senki sem emlékszik mióta vannak - és senki sem fogja megérni azt, hogy már nem lesznek.
Hát minek az a hiábavaló rugaszkodás?
Hiszen megcsinálta azt Hunkár Antal is… vagy igaz, nem mondtam el.
Hát igen. Dunántúli ember úgyis tudja, ha másképp nem, pendeles korából, hogy az öreg Hunkárt megrabolta egyszer Sobri. Aki pedig nem dunántúli ember, az úgyse érdemli meg, hogy elmondjam.
El sem mondom. Csak azt jegyzem meg, hogy Sobri gyöngéden, finoman, udvariasan vette el a pénzét, úgyszólván emlékül, mert régenten a rablógyilkosokban is több ildomosság volt - mint most azokban néha, akik őket fogdossák.
Hunkár megcsóválta a fejét, mikor kirabolták. S elment a szolgabíróhoz, aki keresztfia volt:
- Hallod-e, Laci öcsém - mondá neki mosolyogva -, azok a gazemberek megtréfáltak, megraboltak, hát azt mondom neked, édes keresztfiam, hogy az ellopott holmim elő legyen egy hét múlva. Küldd el a hajdúddal mához egy hétig, mihelyt visszavetted Sobriéktól. Nem én… Nem is szólnék egy szót sem, ha a feleségem gyűrűjét is el nem veszik az imposztorok.
- Hja, bátyám, nem olyan könnyen megy az!
- Nem-e? - mondja Hunkár. - Hát akkor mért fizetne benneteket a vármegye? Ne bolondozz, fiacskám, jobban tudom én azt, mint te… Csak te küldjed a tárgyaimat… mindig otthon vagyok délután.
- De bátyám…
- Nem lehet, édes fiam, szívesebben adnék hosszabb terminust… de tudod a feleségem gyűrűje miatt…
Egy álló hétig várt Hunkár Antal. A hetedik napon megkérdezte a huszárjától:
- Hoztak-e valamit a szolgabírótól?
- Semmit se hoztak - szólt Farkas Pál.
- Se nem üzentek?
- Se nem üzentek.
- No, hát az is jó. Akkor hát hozd elé a mentémet, öreg, azután vedd ki az ünnepi öltözetemet a kasznyiból. Mert Bécsbe megyünk, öreg.
Felment Bécsbe. Ott aztán felhúzta a ráncos kordován csizmát, a brokát dolmányt, és az ezüstgombos mentét panyókára, felkötötte a régi rézzel vert fringiát, s úgy csörtetett be a császári rezidenciába, hogy eresszék be a császárhoz egy-két szóra, mivelhogy ő az a bizonyos Hunkár Antal.
A császár emlékezett nevére, s nagy kegyelemben fogadta.
- Milyen kívánsága van? - kérdé tőle nyájasan.
Az öreg inszurgens hátrarántotta a mentét, azután végig simogatva a csörömpölő fringiát az oldalán, recsegő kevély hangon mondá:
- Fölséges uram! Én ezzel a karddal védelmeztem meg Felséged trónját Napóleon hadseregei ellen, s fölséged egész kormánya most nem tud engem megvédelmezni egypár tolvaj ellen. Ezt akartam fölségednek mondani. Aláz’ szolgája!
Meghajtotta magát, s szép csendesen fölpakolt, és hazajött.
S többet sohase hozta elő, hogy valaha valamijét ellopták.
Megadta magát a sorsának.
Mi pedig adjuk át magunkat annak a tudatnak, hogy a régi jó urak és velök a régi jó szolgák már kihaltak - de a régi rossz rendőrség, az halhatatlan.
Ne izéljetek hát, kérlek, ezzel a szegény Thaisz Lexivel.
A PÉNZÜGYMINISZTER REGGELIJE
(Ellenzéki vázlat)
1883
A büfében csak két asztal van megterítve fehér abrosszal. A többi asztal terítetlen: az a demokratáknak való. E célra paprikásszalonna is van az üvegedényben. Szalonna üveg alatt! Borzasztó idea!
Az egyik asztal terítője sokkal fehérebb, mint a másik. Az asztalon egy pohár áll sherryvel, egy üres tányér, melybe a sonkás szeletek jönnek, s végre egy kis tányér tele finom hosszúkás cukorkákkal.
A szék is oda van már készítve, s eltolva a többi székek, hogy valahogy más oda ne ülhessen.
A belépő mamelukok áhítattal néznek az asztal fölé, s mutatni akarván, hogy az államügyekben mennyire járatosak, tiszteletteljesen mormogják:
- A pénzügyminiszter még nem reggelizett!
Új mamelukok lépnek be, s az asztalra mutatnak.
- Itt a pénzügyminiszter fog reggelizni.
Bejön Vizsolyi. Éppen oda ül. S amint könyökét ráteszi az abroszra, a palackok s tányérok elkezdenek csörömpölni, mintha mondanák:
- »Mindjárt itt lesz a miniszter!«
De ezt Vizsolyi is észre veszi, és rögtön saját magától kér bocsánatot.
- Pardon! Hisz itt a miniszter fog reggelizni.
Felugrik, s átjön a szomszéd asztalhoz, ahol nem olyan hófehér a terítő, s hol vegyes képviselők fogyasztják a vörös bort, a sonkát és a sherryt, kiki a saját pártállása szerint.
- Összetévesztettem az asztalt. Ez az átkozott rövidlátásom…
- Ne átkozd - mondja egy kormánypárti -, hisz az tett meg téged elnökünkké.
- Igen, de most oda ültem, ahol…
- Igen, igen, ahol a pénzügyminiszter fog reggelizni.
- Ah, a cukkedlik! Irtóztató! Duschek valamikor rövid szivart szítt - mondja valamelyik habaréki.
- És mindennap más emberhez hívatta meg magát reggelire, hogy arra se költse az ország pénzét.
- Oh, az Duschek volt! A nagy Duschek. A Duschekek kora lejárt, uraim! Most a cukkedli-korszak van.
- Cukkedli? - süvít bele gúnyosan egy szélsőbali. - Az adófizetőknek kellene adni cukkedlit, az adószedők pedig egyenek arzenikumot.
- Neked ez a programod?
- Ennek alapján választottak meg.
E pillanatban nesztelenül belép a miniszter. Mély csend. A szőnyeg felfogja lépteinek neszét, s lágyan suttogja: »őexcellenciája reggelizni jött«.
A legyek, amint a tejre idejöttek, pajkosan röpködnek körbe, s egymást biztatják: »Gyerünk, reggelizzünk a miniszterrel«.
A mamelukok ajkain megjelenik a nyájas, hódoló mosoly, a szélsők arcáról elfut az elégedetlenség, minden derült, a napsugár besüt az ablakon, a büfébeli Hébe kék szemei igéző fényben tündökölnek, a vajak olvadoznak, a heringek, sajtok pikáns illatokat terjesztenek, minden, de minden olyan ünnepélyes, mert a pénzügyminiszter reggelizik.
A kegyelmes úr leül, a szék megreccsen alatta, mintha a nagy megtiszteltetést köszönné. A sonkát odateszik eléje. Kár, hogy nincs retrográd élet, hogy a megboldogult sertés földi maradványai átéreznék.
A miniszter keveset eszik és elegánsan. A kés és villa bizonyos előkelőséggel horzsolja egymást.
Az első falatnál leönti egy kis borral… még egy falat, és még egy… megint egy korty rá… Őexcellenciájának jó étvágya van.
S ezalatt benn a tanácsteremben sebesebben megy minden. A szónokok megrövidítik beszédeiket. Minek is beszéljenek? Hiszen eredménye úgy sincs - és még csak nem is bosszankodik meg érte senki, ha elmondják, hogy az adózó nép mint nyomorog. Mert a pénzügyminiszter úgy sincs ott. A pénzügyminiszter reggelizik.
A büfé ajtaja ki van nyitva. Kilátni meg belátni.
Künn két erdélyi képviselő sétál nagy szomorúan. Éppen a székelyek tömeges kivándorlását beszélik. Borzasztó állapotok… a szegény székelyek éheznek.
- Pszt! Ne olyan hangosan! Bent a pénzügyminiszter reggelizik!
EGY RENDŐR-ZSENI
1883
A vén Fodor János, a vidék legmódosabb mágnásparasztja ült bent nehéz vasban a szegedi várban.
Nem vallott semmit a vén kópé - pedig tömérdek jel azt mutatta, hogy sok terhes állapotnak ő a fősrófja. A hurok folyton kisebb karikába fonódott a nyaka körül, de mégsem olyan szűkre, hogy megfojthatta volna.
Laucsik, az elhíresült vizsgálóbíró megpróbált mindent, elindult száz szálon is, de mindig csak odaért, hogy semmi bizonyosat sem tud.
Hát egy nap - mikor már jóformán lemondott minden reményről, megnyílik a kancellária ajtaja, s gyönyörű parasztmenyecske lép be rajta, módos piros cipellőkben, sarkig érő selyemkendővel, ezüsttel kihányt kacabájban.
- Jó napot kívánok, tekintetes uram!
- Adjon isten, szép asszony lelkem! - mond Laucsik hanyagul felpillantva. - Mit hozott, galambom?
- Hát én bizony az uramhoz jöttem volna, ha beengedne hozzá a tekintetes úr.
- No, és kicsoda a maga ura?
- Hát bizony az a szegény Fodor János.
- Ah! A Fodor János? - szólt Laucsik csodálkozva. - Bizony nem hittem volna, hogy ilyen szép felesége van.
Laucsiknak most villant eszébe, hogy nini, nini, hiszen neki a szerelmi szálon kellett volna indulnia mindjárt eleinte. De ki az ördög gondolhatta egy hatvannégy éves emberről?
- Aztán hallja-e, szép asszony, hogy mehetett fiatal létére ilyen vén emberhez?
- Hja, a szegénység, tekintetes uram! Ő tett engem úrrá. A szemétből emelt fel a nagy gazdagságba. Én jártam jól, nem ő.
- No, hanem rosszkor jött, menyecske, mert az ura beteg most, és az orvos megtiltotta, hogy beeresszek hozzá akárkit is. Hanem jöjjön el a jövő héten… azaz, hogy akkor meg én nem leszek itthon. Tudja mit, jöjjön el úgy két hét múlva.
A szép asszony eltávozott. Messze lakott, valahol a szatymazi tanyákon, be sem jött a városba, csak a mondott időben.
- Eljöttem, kérem alássan - szólt a Laucsik szobájába nyitva.
- Eljött? Hát ki rendelte be? - kezdé Laucsik idegenül tekintve rá.
- A tekintetes úrnak tetszett mondani.
- Én? Nem is ösmerem magát. Hát ki maga?
- Hiszen tetszik tudni, voltam itt a múltkor.
- Hja, lelkem, nem káptalan az én fejem, hogy minden embert az eszemben tartsak, megfordul itt ezer is napjában! Mi a neve?
- A Fodor Jánosné vagyok, kérem alássan.
- A Fodor Jánosné? Aha, tudom már. No, hát mit akar, Fodor Jánosné?
- Eljöttem az uramhoz, ahogy mondva volt.
- Az urához jött el? - hebegé Laucsik csodálkozó szemeket vágva. - Hát nem kapta meg a levelemet?
- Nem kaptam, kérem.
- Hogy lehet az? Pedig megírattam, galambom, hogy az ura meghalt még a múlt hét elején. Értesítve volt.
Az asszony elpityeredett, s ziháló mellel mondá:
- Nem, semmit sem kaptam.
- Ejnye, ejnye, de restellem. Ez már mégis csak nagy rendetlenség! No, ezt nem hagyom annyiba!
Laucsik csengetett. A belépő hivatalszolgának megparancsolta bosszankodva:
- Küldje be, Mihály, az írnokot!
Az írnok bejött.
- Hallja, amice, elküldte maga a levelet Fodor Jánosnénak a férje haláláról?
Az írnok zavarba jött.
- Igazat mondjon! - mennydörgött Laucsik haragosan.
- Bocsássa meg, főnök úr, de elfelejtettem… Kiment az eszemből.
Laucsik most már nagy méregbe jött. Indulatosan csapkodta az aktákat jobbra-balra s lármázott, hánykolódott.
- Ez már mégis sok. Ezt már nem tűröm. Ez a szegény asszony el se jöhetett a végtisztességre. Mert tartsuk meg a törvényt, de ami emberi dolog, az emberi dolog. Takarodjék a szemem elől, haszontalan fráter!
Azután a menyecske felé fordult szelíden:
- Lássa, én nem vagyok oka. De az ember sohase végezheti a kötelességét ezek miatt a rendetlen emberek miatt.
Lassan-lassan az asszony is beletörődött.
- Hiszen ha már úgy esett, ki tehet róla… - szólt sóhajtva -, az isten ellen nem tehetünk.
Kötényével törülgette könnyeit… vagy hogy talán csak markírozta, mintha törülné, mert az asszony hamis portéka, s keresztényi megadással távozott a várból.
De nem múlt el két hét sem, ott volt megint Laucsiknál nyalka gyászban.
- Ejnye! - kiáltott fel a vizsgálóbíró, mert most mindjárt megösmerte. - Maga már megint itt van, Fodorné? Mit akar itt szüntelen? Hát hányszor mondjam már, hogy meghalt az ura?
- Nem is avégett jöttem most, tekintetes uram, hanem hát…
- No, csak szaporán mondja el, mert nincs időm.
A szép özvegy lesütötte szemérmetesen a szemeit.
- A pap küldött ide… - vallogatta ki apródonkint.
- A pap? Mi közöm nekem a pappal?
- Nem is a tekintetes úrnak, hanem, hogy aszongya, hozzam el előbb a halotti levelet, mert ő addig engem össze nem esket.
- Össze nem esketi? De hát kivel esketné össze? Mit beszél itt össze-vissza bolondokat?
- A Rigó Palival.
- Ki az a Rigó Pali?
- Egy jóravaló legény, tekintetes uram.
- Ejnye, de hamar beleszeretett?… No, lám, lám… ilyenek az asszonyok… de hát tán mégsem illő volt ilyen hamar.
- Szerettem ám én azt azelőtt is… Tetszik tudni, régen jó szívvel vagyunk egymás iránt.
- Persze, így már más, így már értem. Aztán miféle foglalkozású ember az a Rigó Pali?
- Kocsis volt a szegény megboldogult uramnál.
- Ha így van - szólt Laucsik nyájasan -, nekem semmi kifogásom ellene, hanem az nem olyan kurtán megy, a halotti levélre stempli kell, ki kell íratni a halálozási könyvből. Egyszóval, ez csak úgy öt nap múlva lesz kész, s akkor is elég parádéval jár. Jöjjön el négy nap múlva.
Addig a négy napig jól használta fel Laucsik az idejét.
Vallatás közben ráért kedélyes csevegésbe is ereszkedni Fodor Jánossal.
- Ej János, János, de szép felesége van… Nem csodálom, hogy az a szép asszony olyan keményen köti az élethez.
A vén betyár szemei megcsillantak.
- Bizony van annak, aki meg nem issza - mondta rá kevélyen.
- Kár, hogy olyan félrelépő jószág.
De már erre elfutotta Fodor szemeit a vér.
- Ne mondja azt a tekintetes uram! Kínozzon engem, csináljon velem akármit, de a feleségem tiszta becsületét be ne feketítse, mert az már nem tartozik az igazságszolgáltatáshoz.
- No-no-no… ne tüzeljen, bátyó… mert úgy van, amint mondom. Mikor hazudtam én magának valamit?
- Tudom, hogy nem hazudott, de ez mégsem igaz! Hamarabb lehet báránnyá az ördög, mint az az asszony ördöggé.
- Pedig a kocsis a csábítója! Vele tart, vele tartott.
- Ne tovább! - bődült fel a betyár fájdalmasan.
- No, majd meg fogja hallani a saját füleivel. Akarja-e?
- Ha akarom-e? Inkább lássam leszakadni a mennyországot. De azért ott leszek - tudom, szégyenbe marad a tekintetes úr.
Laucsik gúnyosan kacagott fel erre, s ez a kacaj sokkal jobban szúrta, döfte a szerelmes vén betyárt, mint a rettenetes »Ráday-bölcső«.
A megállapodáshoz képest negyednapra ott volt a szép asszony. Laucsik megtartotta szavát. A betyárt odaállította a szomszéd szobába két rendőr közé, hogy mindent hallhasson, de ki ne léphessen onnan.
A szép asszonynak pedig így szólt, a rögtönzött törvényszékre mutatva:
- No, mondja el az uraknak, mit kíván, ismételje még egyszer, amit nekem elmondott, hogy ismerkedett meg Rigó Pállal, s jelentse ki, hogy férjhez akar hozzá menni.
Fodoré elmondta hímezetlenül még egyszer azt az egész szégyenlős históriát… csak néha sütötte le szelíd kék szemeit, vagy a kendőjét taszította lejjebb a szemére.
Mikor az utolsó szót is kiejtette, egyszerre felpattant a szomszéd szoba ajtaja, s előrohant csörgő láncaival, a rendőrök kezéből kiszakítva magát Fodor János, s fölemelte ökleit.
- Verjen meg az Isten, Zsófi!
- Jaj nekem, jaj nekem! - sikoltott fel az asszony. - Irgalom, könyörület!
- Beszélhetsz már! - szólt megvetőleg, tompán. - Tekintetes uram pedig fogja meg azt a tollat és írjon. Majd beszélek én már.
Mialatt Laucsik hirtelen papírt vett, még egy lesújtó tekintetet vetett az asszonyra.
- Megyek már az akasztófára szívesen, hanem te is velem jössz, Zsófi… velem jön a latrod is. Szépen együtt megyünk, jó gerlice párom!
- Én ártatlan vagyok - rebegé az asszony, halálra váltan roskadozva.
- Ártatlan! Az ám! Csakhogy éppen a te fekete hajaddal fojtottuk meg a horgosi zsidót… mert nem volt kötelünk. Te nyírtad le kötélnek a hajadat. Nézzék meg, kérem, hol a haja ennek a személynek? No, de hadd kezdjem az elején. Tessék csak írni, tekintetes uram…
A MENNY BELSEJE
1883
A tudomány nem beszél erről, csak a fantázia. S még a fantázia is csak tapogatózik. Hanem künn a csendes falvakban, hol a fák nagyobb árnyékot vetnek, hol a nap hosszabbra nyújtja sugarait, ott vannak olyan szerencsés emberek, akik már látták, mi van a mennyben.
Minden vidéken, ahol csak megfordultam eddig, akadtak olyanok, akiknek már megnyílt a menny. Rendesen öreg emberek ezek, becsületesek és ájtatosak. Lehetetlen az, hogy hazudjanak.
Ha csak egy vidéket jártam volna meg, nem venném látomásaikat semmibe. Mert egy bolond százat csinál. Semmi sem alakítható oly jól, mint a semmi. És semmi sem ragadósabb a lélekre, mit a csodás, a rendkívüli.
De jártam az alföldön, felföldön, ösmerem az erdélyi részeket is. Mindenütt érintkeztem a néppel, s mindenütt mesélték, hogy itt is, ott is van egy ember vagy egy asszony, akinek megnyílt már a mennyország.
Utoljára aztán annyira beleéltem magam, hogy az egész geográfiából ez az ország kezdett legjobban érdekelni. Mi van ott, mit csinálnak benne?
Ahol csak szerét tehettem, mindenütt beszéltem azokkal, akik már látták az eget belülről. Körülbelül nyolc ilyen emberrel esett találkozásom. S mindnyájának beszéde közt volt bizonyos összefüggés - ami azt bizonyította, hogy ugyanazt az eget látták, mert úgy látták.
Többnyire pünkösd hajnalán nyílik az meg, de nem minden ember látja, aki künn van, csak minden évben egyetlen kiválasztott.
Éjszaka idején esik a látvány. Szélcsendes idő ha van. Füvek, fák levelei nem mozognak. A föld lanyha párákat lehel ki. Bogár se zizzen, madár se röpköd. Az erdők mozdulatlanul állnak őrt körös-körül.
Ekkor hirtelen szétcsapódnak az ég csillagos függönyei. Egy fényes vérvörös csík (az ég túlsó oldala) villám-hirtelen megnagyobbodik, s az ég belső tájékai mintha lefele ereszkednének, de rézsunt, nagy darabon láthatók…
Tündéri zene szólal meg, melyhez fogható bájosat emberi fül még nem hallott, az egész természet megtelik csudálatos bűbájos zsongással, s úgy látszik, mintha minden visszhangozná azt, a fák, folyamok és a sziklák.
Benn az égben pedig processzió megy halk énekszóval. Angyalok viszik a zászlókat röpködve, s levett kalappal mennek az emberek hosszú sorban, köztük néhány falubeli ismerős is.
De mindez csak egy fél másodpercig tart. Addig se. Csak éppen egyetlenegy pillantás, mely alatt tátva marad az ember szája a csodálkozástól és gyönyörtől.
Pedig hiba, hogy így megrendül a kiválasztott, mert amit csak kívánna ebben a pillanatban, okvetlenül teljesülne. Akiket az isten arra méltat, hogy megmutatja nekik országa belsejét elevenen, azoknak még teljesít is valamit. Mert az éppen olyan, mint a Szent István-rend kiskeresztje idelent a földi királyoknál, még a bárói rangot is meg lehet vele kapni - de kérni kell.
Csakhogy éppen az van benne, hogy az ember elámul, megijed és nem kér semmit. A menny pedig hirtelen becsukódik, s mindennek vége szakad.
Csodálatos, hogy csak a parasztemberek látják az eget. Persze az úri ember nem egészen hisz benne; eltanulja azokból az átkozott verses könyvekből, hogy az ő mennyországa a kedvese szemeiben van, s így könnyíti meg magának, hogy azt minél többször meglássa egész pompájában. Hanem igazi mennyország, az csak a jámbor együgyű népnek van berendezve. Oda úr, úgy látszik, nem jut be. A közmondás is azt tartja, hogy »az úr a pokolban is úr« - de a mennyországban egy szóval sem említi soha, amiből önként következik, hogy ott nem is fordul az meg, ott nem ösmerik.
A mennylátók közül, akikkel én beszéltem, a legtöbb azt mondja, szólhatna ő többet is, de titokban kell tartania látomásait, mert ha kifecsegné, sohase láthatná többet az eget, így azonban még van rá lehetőség.
Legérdekesebb volt ezek között az öreg Csorba Ágnes, aki Gömörbe adta férjhez a leányát, sokat járt át vejéhez, és rendkívül szerette kis unokáját, Gyurit, kit néha magával hozott nyáron át, s ott futkározott a tót gyerekekkel falunkban. Én magam is ösmertem a kis Gyurit, s verekedtem is vele annak idejében. Mindig ő vágott engem földhöz.
Kellemes vénasszony volt Ágnes néni, s nagy tiszteletben részesült okos szavai, becsületessége s nemes erkölcsei miatt. Egyetlen makula nem sok, de annyi se volt az ő jellemén s előéletén. Amolyan »asszony vicispánja« volt a környékbeli fehérnépnek, akinek néha bizony magok bíró uraimék is kikérték a tanácsát.
Hát egyszer egy pünkösd reggelén azzal lármázta tele a falut Ágnes néni, hogy az éjjel, mikor megszomjazván, kiment a kútra, az eget látta kinyílva.
Hitték is, nem is, amint már szokás az ilyeneket, de ő csak váltig bizonykodott:
- Láttam, százszor is azt állítom, nem álmodtam. Nagy Gergely is ott ment a processzióban a sánta lábával. A megboldogult tiszteletes urunk is ott volt, nem a baldachin alatt, csak közönséges polgári ruhában. Sőt itt süllyedjek el egy álló helyben, ha nem igaz, a Gyuri unokám se hiányzott. Láttam őt is, szegénykét. Vörös lajbi volt rajta, kék pántlikás kalap s tulajdon az a csizma, melyet a múlt ősszel én csináltattam neki, mikor utoljára itt járt. Szegény kicsikém, hogy tipegett, hogy tipegett… mintha most is látnám.
- De hiszen a kis Gyuri él még, hát nem lehet az égben.
- Isten ments, hogy ott lenne… - kiáltott fel az öregasszony s szemei könnybe lábadtak… -, hogy ott lenne - tette aztán hozzá -, ahonnan én nem hozhatnám többé vissza.
- Képzelődés volt, Ágnes néni… - mondta neki a tanítóm.
- Nem, nem álmodtam. A kútnál állottam, s éppen a vedret húztam fel, mikor az a csodás látomány támadt. Hiszen persze, hogy nem lehet igaz, magam is elismerem, babonás sohase voltam - az istennek, jól tudom én azt, kisebb gondja is nagyobb annál, mint hogy nekem mennyei háztartása malasztját mutogassa - de meg az unokám, hála istennek, életben van, sőt mi több… ami még a leghihetetlenebb, uram bocsáss, hogy kimondom, ott láttam az égi processzióban a néhai Mózes zsidó korcsmárost is, a kopott tarka nadrágjában, a simléderes sapkájában, pedig azt már csak lehetetlen, hogy bevegyék.
S ezen még mosolygott is Ágnes néni.
Hanem úgy harmadnapra, mint a villámcsapás, érte a hír Gömörből, hogy a kis Gyuri meghalt pünkösd előtti szombaton.
A látomány e ténnyel való ilyen összefüggésében fölébreszté kíváncsiságomat, s mikor a következő ősszel Rimaszombatba vittek iskolába, megállottunk Osgyánban, hogy néhai kis pajtásom után tudakozódjam szüleinél.
- Biz azt szegényt magához vette az Úr - szólt az anyja megtörve.
- Ugyan nem mondhatnák meg, hogyan lett eltemetve? Milyen ruhában?
- Piros lajbit varrt neki a szabó, hirtelen ahogy lehetett, és a kék pántlikás új pörge kalapját is vele temettük szegénykével.
Éppúgy, mint a nagyanyja látta a processzióban.
Csodálkozva néztünk össze a tanítómmal, aki bosszankodva dünnyögte aztán az úton, ahogy ő szokta magyarázólag:
- Egészen megzavar ez a dolog! De lássuk csak, mi következik belőle? Az, hogy a vén Ágnes csakugyan nem tudhatta az öltözetet. Tehát az efféle víziókban van valami rendkívüli is, ami igaz. És még mi következik? Az, hogy mikor Gyurit ott látta, ott volt, minélfogva ha ott látta a zsidó Mózest is, az is ott volt. S mindezekből mi következik? Az, hogy a zsidók mindenüvé bejutnak, még a mennyországba is. Szomorú, de igaz. No, és mire tanít ez bennünket? Arra, hogy már a mennyország se valami különös előkelő hely, s arra, hogy tehát legjobb otthon lenni a saját édes hazánkban. Mert itt már tudjuk, hogy állunk. És a legvégül mi következik az egészből? Summa summárum az, igyekezzünk hosszú életűek lenni, hogy itt maradhassunk. S hogy hosszú életűek lehessünk, tiszteljük atyánkat és anyánkat. Megértetted, fiacskám?
Így beszélt az én tanítóm egész Rimaszombatig következtetésről következtetésre ugorva (mert ezekben volt ő erős), én pedig folyton az eget néztem, várva, amint várom csillagos éjszakákon gyakorta most is, hogy hátha megnyílik, s meglátom még egyszer kedves régi jó ismerőseimet.
Jól esik tudnom, mióta öregszem, hogy megvannak valahol, és hogy együtt vannak.
KIRÁLYLÁTOGATÓ PARASZTOK
(Egy régi falusi mese)
1883
A lánc volt a mi keresztünk egy időben.
Az a lánc, melyről azt dalolták a költők, hogy csináljunk belőle kardot.
De még sokkal jobban gyűlöltük a másik láncot, amelyről sohasem dalolhattak a költők, mert azt ők sohasem látták, azt csak mi prózai emberek vehettük észre.
S ez az a lánc volt, melyet az inzsellérek cipeltek magokkal rozoga forspant-szekereiken faluról falura, hogy fölmérjék vele a földeket, s azután összerendezzék célszerűbbe. Ezt ők tagosításnak nevezték.
No, erre jöttek még csak dühbe falvaink szelíd lakói. Ki hallott olyat, összerakni a földeket, a szent ős ugarakat, a csip-csup irtványokat, melyeket nemzedékről nemzedékre szántanak a famíliák, összerakni, mint a kártyákat, megkeverni, és kiosztani, hogy kinek melyik jut találomra? Elviselhetetlen, gondolatnak is!
Eszeveszett agy fundálhatta csak ki: ingó-bingóvá tenni a mozdulatlan anyaföldet, valakinek a kilencven darabka rétjét és szántóját összetolni egybe, s közelebb vagy távolabb vinni, mint eddig volt, egyszóval kimozdítani a helyéből. Lehetetlen már, hogy messze legyen a világ vége.
Nagy forrongás volt a kommaszáció ellen. Akik türelmesen viselnék a láncot kezeiken is, egyszerre lázadoztak, mihelyt hozzá ért a földjeikhez.
Kivált Ács Mihály uram volt szörnyűképpen elkeseredve, mikor megértette, hogy a Csobak dűlőben elveszik az irtványát, s a jó isten tudná, kinek jut.
Elveszik? No, azt szeretném én csak megélni!
Azt a szép irtványt, melyet nagyapja, szépapja, dédapja szántott, hol az öreg diófa van, melyet az édesanyja ültetett el kislány korában, s melyre nézve Ács Mihály uram már a testamentumában is intézkedett, hogy abból pedig politúros keresztet csináltassanak az ő sírjához a vadkerti asztalos által.
De már ahhoz későn kelt fel a földkostoló, hogy arra az irtványra rátegye a láncot, abból az irtványból ugyan nem eszik.
Nem kell engedni, hogy belépjen a határba! Erre határozta magát Gerge község. S két eszköze volt a kivitelhez. Hogy tudniillik Csumik Gergely nótárius ékes instanciába önti a panaszukat, s az elöljáróság eljuttatja a vármegyéhez. Vagy használ, vagy nem használ.
Ha nem használ, akkor még egy instanciát ír Csumik Gergely, de már nem az elöljáróság viszi el, hanem szép piros pruszlikba öltözik, csipkés főkötőjét felilleszti, rojtos selyemkendőjét nyakába köti Tóth Örzsébet húgomasszony, s az viszi el a kérelmet a megye színe elé: a legszebb menyecske a faluban; arra már nincs eset, hogy az meg ne találja az igazságot a gyönyörű fekete szemeivel.
Hát úgy is lett. Az első instancia nem használt semmit. Bizony csak rákerült a sor Tóth Erzsébetre. Ő járult az alispán elé. Mert Tóth Erzsébet évi kommenciót húzott közbenjárásáért a falutól. Rendszeresített állás volt ez, mely sohasem lehetett üresedésben. A község külügyeit mindig a legszebb asszony vitte.
Hanem most nem sikerült. A másod alispán éppen vadászatra készült, s akkor mindig türelmetlen. Bent van a nótáriusok szobájában, hogy magával vigye az amice Kristófot, a legfiatalabb jegyzőt, mert ez a legjobb vadász az új generációban. Lesz is szép előmenetele emiatt a hivatalos pályáján.
- Lehetetlen mennem - panaszkodik a vicenótárius -, tömérdek dolgom van, statisztikát csinálok.
- Statisztikát? - szólt az alispán nagy szemeket meresztve. - Miféle statisztikát?
- Selyemtenyésztésit. Az első alispán úr rendelte. Össze kell állítanom minden faluból, hány eperfa van, mennyi selyembogár. Megbolondulok én, míg összeszámítom, pedig elsejére követeli a kormány. Ha minden második éjszaka fekszem le, akkor is két hét kell.
- Hát én most ugye magam menjek el? - dörmögé az alispán méltatlankodva. - Add ide csak, öcsém, azokat az aktákat.
Kristóf átnyújtotta az óriási iratnyalábot, miközben áhítattal jártatta meg szemeit a hatalmas ember alakján, ki az egész megyének imponált.
Apró, éles szemeivel átfutott az írásokon, azután így szólt:
- Szalassz el egy huszárt a puskádért! Azalatt én majd lediktálom a statisztikai adatokat.
Kristóf habozva nézett fel rá, azt hitte, tréfál.
- No, írjad hát. Eperfa van a megyében ötvenkétezernégyszázhuszonhárom… Leírtad?
- Le - nyögte Kristóf elsápadva -, de honnan tudhatta meg urambátyám olyan hamar?
Az alispán hamiskásan hunyorított a szemeivel.
- Majd megtanulod azt te is, ha olyan öreg leszel, mint én. No, de most már menjünk át a selyembogarakhoz. Selyembogarat tenyésztenek a megyében összesen egymilliószázötvenkétezret. Megvan?
- Meg.
- Látod, hogy nem kellett hozzá két hét. Ma már semmit sem csinálnak az emberek két hétig.
- De hát a hiteles községi adatok?
- A községeknek van eszük. Azok is találomra írták.
S olyan jóízűen nevetett a jegyző naivságára, hogy a könnyei is megeredtek.
Hát éppen akkor jelenti a hajdú, hogy odakünn van Tóth Erzsébet valami instanciával.
- Nem érek rá most. Nem kell beereszteni. Mondd meg neki, András (úgy hítták a hajdút), hogy tudom azt a gergei dolgot. Nem tehetek semmit a faluért. Punktum.
- De hátha megharagszik? - ellenveté az öreg hajdú.
- Ki? A falu? Vagy igaz, a menyecske? Ha megharagszik, majd kibékül.
Tóth Erzsi ezalatt hetykén járt fel s alá, kordován csizmája nagy csikorgást művelt az ambituson. Otthonos volt itt, mintha a saját házában járna. Nyakát feltartotta begyesen, hófehér mályva rózsa volt a mellére tűzve, s annak a harasztjai megperzselve, talán a keble forróságától; szép karcsú dereka nyalkán ringott ruganyos csípőin.
A kancelláriák udvari ablakai lassankint megnyíltak sorba, s tollfüles tekintetes fejek hajoltak ki ismerősen mosolyogva. Míg Tóth Erzsébet ott járkált, szünetelt addig a közigazgatás az egész vármegyében.
Kisvártatva újra benyitott a hajdú az alispánhoz.
- No, elment?
- Azt üzeni, ha a tekintetes úr ki nem hallgatja, elmegy panaszra a királyhoz.
- Hát csak menjen. Ha a királytól kieszközöl valamit, akkor talán majd én is megfontolom még a dolgot.
Sértette a menyecskét, hogy el sem fogadja az alispán. Ezt már nem hagyhatja annyiban. Csak azért se. Talán megcsúnyult volna már? Nem igaz! Megmondta a tükör ma reggel. Jaj, talán a föld alá süllyed szégyenletében. Nem, ezt nem tűri el. Elmegy magához a királyhoz, ha térdig kopik is a lába, volna bár Buda a világnak legvégén.
A falu is csakhamar beleegyezett, hogy jó lesz biz az, hadd cihelődjenek fel Ács Mihály urammal egyetemben, a költséget összerakják nekik, aztán hadd írjon még egy harmadik instanciát Csumik Gergely, de már abban az alispán ellen is legyen egy-két sor - ha ugyan emiatt nem kell rá nagyobb stempli.
Nagyban folytak a készülődések, s igen nagy perszónák lettek már előre is, hogy a király előtt fognak megjelenni színről színre.
Mert kevés ember van itt nálunk, aki valaha a királyt látta volna. Aki látta, annak se hiszik, hogy azt látta. Szürke ruhás ember, olyan, mint a katona? Megcsaltak téged, fiacskám. Rámondták valami kapitányra, te meg elhitted bolondjába. Nem olyan a király, ahogy te gondolnád!
Volt-e rajta arany? Nem azon, annyi se, mint szombaton a korcsmárosnén! De hát akkor karbunkulus lehetett? Hogy az se? No isz’ akkor nem is király volt az, te golyhó!
Tömérdeket beszélnek róla a nádviskókban. Nagyobb ő ott sokkal, mint odahaza a márványos házban. Kár, hogy nem jön oda soha országát megnézni!
Irigyelték Ács uramékat az útjukért. S irigység földjében a pletyka is megterem. Ej, haj, mégse illő, hogy oly hites, előkelő ember, mint Ács Mihály, együtt utazgasson egy csábító szép asszonyszeméllyel!
Ács uram is hallotta, restellte, de csak még jobban restellte volna a kommaszációt, ha rátennék a láncot az irtványra.
Elindultak hát felkészülve, a pénzt harisnyába tették, s a harisnyát keblébe csúsztatta Tóth Erzse. (Hozzá ne nyúljon kend valahogy ahhoz a pénzhez! - tréfálkozék Áccsal az öregbíró.) Az instanciát begöngyölgették egy selyemkeszkenőbe, az a tarisznyába vándorolt, mely teliden tele volt dióval, a nagy diófáról, szemen szedegetve a király gyerekeinek.
Hanem, amint felértek Budára, nagy aggodalomba esének. Hogy a királyt keresik? Jaj, lelkem, a király nem lakik itt! Hogy gondolhatták azt! Ritkán van az itthon, de akkor is nehéz hozzá bejutni.
Már éppen a hazamenetelt latolgatják, mikor egy becsületes szőke úrral jöttek össze, aki útba igazította őket, az isten áldja meg a jó szívéért!
- Igaz - szólt, mikor a dolgukat elmondták -, a király csakugyan nincs most itthon, de ma estére hazajön. Hozzá vezetem.
- Hát ösmeri az úr? Ne mondja? - selypített tétovázó örömmel Tóth Erzsébet.
- Hogyne ösmerném? Magam is udvari ember vagyok.
- No, Erzsi! - súgta Ács uram. - Kacsints rá fiacskám édesdeden. Úgy ni. Jó volt. No, még egyszer. Tudod, a falu végett.
Este eljött értük, mint ígérte. Már beszélt a királlyal, úgy mondá, és rendben van minden, csak jöjjenek. Ács uram az ünneplő dolmányát húzta fel, a slingelt patyolat inget alulra, a csizmájára pedig még otthon a kovácsnál veretett sarkantyút. Hát még Erzse? Azt már jobb el se mondani, mert olyat a király is ma fog először látni.
Sok utcán keresztül mentek, mendegéltek, egy nagy házhoz érvén, melynek valamennyi ablaka ki volt világítva. Mikor beléptek, kevés híja, hogy meg nem vakultak a szemkápráztató fénytől, ragyogástól. Istenem, milyen szoba volt az! Csak kalitka otthon ahhoz képest az istenháza!
Alig mertek szétnézni a tündér helyen. Volt ott tán ezer ember is. Márvány asztaloknál ültek körös-körül hercegek és grófok, ezüst ibrikekből iddogálva mindenféle italokat.
A szoba legközepén volt a trónus. Benne ült maga a királyné!
Oh, jaj de szép volt! Csillogó fehér gyöngyök a lenhajába fonva. S azon a lenhaján arany porszemek csillogtak.
- Patyolat egy jószág! - suttogta Tóth Erzsi, s lépni sem mert odább, minden bátorságát elvette a csodás trónusszék, három oldalán tükörrel.
Beh, gyönyörű ékes! Tele van rakva palackokkal. Zöld, piros, fehér pálinka. (No, már ennyi pompát mégsem képzeltem.) Ezeket bizonyosan a király szürcsölgeti, ha szomjas. Mennyi rengeteg cukor piciny tálcákra rakva. Ezek meg már a felséges asszonyka nyalánkságai. A trónon egy könyv is volt, melybe a királyné jegyezett valamit, ki tudja, mit?
- A király is itt van? - kérdezé Ács Mihály reszketve.
- Itt van - súgta a szőke úr -, de nem ül most a trónon: azért hát nem is kell előtte letérdelni ilyenkor. Jó ember az, csak úgy kell vele szólni, mint akárki mással, de minél csendesebben, mert nem szereti a hangos beszédet.
Alig hogy kimondta, már is előttük állott. Gyönyörű egy férfi, kétszer olyan magas, mint a vicispánunk. Csakhogy csodálatosan fiatal a korához képest! De mitől is öregednék meg, mikor annyi a pénze, mint a kavics?
Nyájasan intett a kezével, hogy közeledjenek. Csupa karbunkulus gyűrű volt a keze.
Ács uram meghajlott, átnyújtotta az instanciát, és hátrasúgott Erzsének, megrántva a zöld rása szoknyáját.
- Állj idébb, fiacskám… Te csucsorítsd a szádat, míg én beszélek. Ne reszkess hát. Mosolyogj, no… Tudod, a falu végett…
- Felséges uram! - kezdé aztán, s az ő lábait is csendes reszketegség fogta el. - Nagy panasszal jöttük felségedhez…
- Tudom, értesültem már - szólott a király halkan.
Erzse hálás szemeket vetett a szőke úrra, aki talán valami báró is lehetett. Nyilván ő mondta el helyettük a dolgot a királynak.
- A mérnök el akarja venni földjeinket, hogy másokat adjon helyettök. Abba volnék én felséges uram, legyen a föld ott, ahová az isten teremtette. Nekem is van egy kis irtványkám, egy nagy diófa rajta. Az se az enyim lenne, ha elvennék. Pedig az apám is alatta halt meg. Ím hoztam belőle a fölséges uram apró gyermekeinek egy kis kollációt.
A király örült a diónak, s nyomban vitte mutatni a királynénak, ki ott a szemük láttára megtört egyet valami ezüst kalapáccsal, s szép apró fogaival rágcsálta a girizdeket.
Azután kegyesen visszatért őfelsége, és így szólott:
- Légy nyugodt, öreg bátyó, te is, szép menyecske! Tiszteltetem Gergét. S ezennel elrendelem, hogy soha oda lábát az inzsellér ne tegye idők végezetéig.
Öröm futotta el Ács Mihály ábrázatát, kezet akart csókolni, de őfelsége nem engedte, hát csak annyit kérdezett még nagy bátran:
- Aztán szabad-e beleszúrnunk a vasvillát, ha mégis odajönne?
A király összeráncolta homlokát, mintha gondolkoznék kissé.
- Gergei embernek ezennel szabad legyen - szólott aztán fönséggel, majd a királynénak intett: - »Jegyezd be az ország könyvébe, fiacskám.«
Királyné a könyvbe legott bejegyezte, őket pedig kivezette a szőke úr, de előbb őfelségével váltott még néhány szót.
Ott künn aztán így szólt:
- Kelmed, most hazamegy, Ács Mihály uram, de a szép Erzsi itt marad udvari dámának.
- Oh, istenem! - hebegte a menyecske elpirulva. - Hátha nem akarnék maradni?
- A király parancsa! Annak pedig mindenki engedelmeskedik, mert aki nem, az halál fia.
Tóth Erzse szemeiben megeredtek a könnyek úgy, hogy Ács uramnak kellett őt vigasztalni.
- No, ne sírj hát. Hanem az nagy szerencse, te bolond. Otthon se kicsi, se nagy, se ház, se föld, se apró állat, nem is vár rád senki, itt ellenben még férjhez is mehetsz valami miniszterhez.
De nem is sírt az komolyan; játszó mosoly tündökölt a könnyein keresztül. A szőke úrra mosolygott. S lehet, hogy most már nem is a falu végett.
Így jött haza Ács uram Erzsi nélkül, de annál nagyobb diadallal. Semmit se féljünk, atyafiak! Csak merjen hozzányúlni ehhez a határhoz valaki! Melege lesz a vármegyének. Még a vicispán is megsínyli, ha ugyan le nem nyakazzák.
*
A mi vidékünkön hallottam ezt a mesét a királylátó vén parasztról és a fiatal menyecskéről. Akkor se volt új.
Aki nekem mondta, az is az apjától hallotta, annak még tán szinte az apja beszélte. De egyik sem hitte el hármuk közül.
Nincsenek, nem is igen voltak olyan együgyű parasztok sohasem!
Hanem azért ez a mese halhatatlan. Mert valahányszor deputációba mennek a parasztjaink, mindjárt ez történik meg rajtok, valami alakban. A kép marad, legfeljebb a ráma változik.
Persze semmi sem igaz belőle, csak a nagy étvágy az inzsellérekre.
Most már az is megszűnt.
De hát akkor, hogy minek írtam meg? Azért, mert már ez a mese is megszűnik.
Olyan konfúzió többé nem eshetik Budán.
Aki a fölséghez megy ezentúl, az mind az igazi királyt találja már meg odahaza - az épülendő új házában.
A NAGY REGDON MIHÁLY
1883
Minden igaz az alábbiakból, csak a nevek nem. De hát talán nincsenek is már igaz nevek!
Pedig érdekes lesz mégis keresni az igazi neveket.
Én restelltem kiírni, mert egy képviselő van szóban, akit mindnyájan nagyon szeretünk, ha nem is egészen olyan nagyon, mint ő magát.
Történetem az Almássy-összeesküvésből ered. Egy nagy meséből egy kis kiágazó mese!
Regdon Mihálynak kereszteltem hősömet, mert igazán hős volt. Nem volt bátorsága nem annak lenni; kikereste hát, hogy lehet azzá a legolcsóbban.
Szerette a szép frázisokat, de barátja volt a rideg filozófiának is. Csinos kis konfliktus!
»Ha részt veszek az összeesküvésben - így okoskodék -, elfoghatnak, felakaszthatnak, az pedig szintén nem lesz nekem kellemes, de az országnak sem lesz hasznos.«
»De ha részt nem veszek az összeesküvésben, rám kiáltják a hazafiatlanságot, az pedig szintén nem hasznos az országnak, de nekem is kellemetlen.«
»Azért hát részt veszek az összeesküvésben, de úgy, hogyha akarom, mégse legyek benne részes.«
No, ez elég egyszerű taktika. És a kivitele sem volt nehéz. Az okos ember mindent kitalál. A nagy Regdon Mihály is kitalálta.
Ki kellett mennie néhányszor az összeesküvés ügyében »őhozzá« Olaszországba, hát erre nézve van ám ott elég talján, aki sokra nézi a titokban nőtt szűz dohányt. Mert nagyszerű plánta az, hogy olyan rettenetes háborúságot tudott hozni a népek és királyok közé.
A mi Regdonunk mindenekelőtt kontraktust kötött egy olasszal, hogy ennyi meg ennyi dohányt tartozik neki szállítani. Sose szítt olyan olcsó jó portékát a jámbor olasz. S a derék Regdon még azt a kis pénzt is otthagyta nála; jó helyen van, hadd kamatozzék, mindössze egy kis írást vett mindig az átadásról. Már csakhogy igazán ritka becsületes emberek ezek a magyar szomszédok. Isten növessze meg nagyra a vetéseiket.
Azok a vetések pedig nőttek is azalatt - a hazafiúi fantáziákban. A »Köztelek« volt a színhely. Ott tartották az összeesküvők titkos gyűléseiket. Titkosakat? No’iszen éppen mi tudunk titkolózni!
Regdon természetesen szintén ott könyökölt a nagy titkokon. Mert ez is hozzátartozott akkor a »chic«-hez. Csakhogy nem tette lábát most sem a Köztelekbe addig, míg egy szobát nem bérelt az »Angol királynő«-ben - éppen a Deák Ferenc szomszédságában.
S ha már ott lakott, minek járt volna ebédelni is egyebüvé? Az öregúrral evett egy asztalnál az emeleti ebédlőben.
Az ebéd minden okos elme szerint egy kényelmetlen küzdelem a feketekávéhoz. A feketekávénál megindul a füst a szivarokból s tervek, remények, egyszóval a másik füst, az aranyosabb… Ez is, az is felhőket csinál.
Regdon is mindig elmondta a »Deák-asztalnál«, miről beszéltek, mit végeztek a Köztelekben. Szellemes csevegő volt, gyermekded naivság s kedély nyilatkozott a felfogásában. Akármit beszélt, érdekessé vált előadásában. Csodálatos volt ez a Regdon. Aranyat tudott csinálni a sárból: azért tudott talán sarat is csinálni az aranyból.
Deák e mozgalommal szemben azt az álláspontot foglalta el: »Nem bánom, akármit csináltok«. És nem bánta. Legalább látszólag nem. Valószínű azonban, hogy bizalmas forrásokból folyton értesült a történetekről. De a Miska fecsegéseire sohasem volt semmi megjegyzése. Meghallgatta, nevetett is, ahol nevetni kellett, de nem vette semmibe. Hadd csevegjen szegény Miska. Miért ne beszélhetne mindenki arról, amiről szeret?
Egyszer aztán úgy fordult a dolog, hogy Regdon egy délben nem jelent meg a nagy asztalnál. Nem lehetett neki. Bevitték a Neugebäudéba, és ráfordították a kulcsot. Az ilyen mulatság gyakran megesett akkoriban az embereken.
S amilyen könnyű volt bejutni az Újépületbe, éppen olyan nehéz volt belőle kijutni. Ilyen bolondos természete volt annak.
Hanem valami nagyon unalmas nemigen lehetett ott, mert volt arra nézve egy rendes hivatalnok, hogy a bekerült vádlottakat maga elé vezettetve, órák hosszáig mulattassa a kérdezősködéseivel.
A hivatalnokot Koporka Jánosnak nevezték. Magas, szikár ember, epés arccal, zöldes kígyószemekkel. Az isten is arra teremtette, hogy egy egész országra haragudjék. Az arca, mint mondom, valóságos mesterségéhez tartozó eszköz volt. Az egyik fülét levágták neki a forradalomban a mieink.
Hát ez a Koporka János kezdte vallatni Regdont németül.
- Miért járt ön Olaszországban három ízben?
- Miért jártam? - szólt naiv titkolózással. - Hiszen éppen ezt nem mondhatom meg az úrnak.
- Ugye, he? - kiáltott fel Koporka eltitkolhatatlan örömmel. - Hát nem mondhatjuk meg, ugye? De beismeri ön, hogy tiltott cselekményt végzett?
- Beismerem, de…
- Tollnok! - szól oda Koporka a segédjének. - Jegyezze a Nr. 20-nak vallomását.
A Nr. 20 erre nagy akadozva előadta, hogy csakugyan tiltott cselekedetben járt Olaszországban három ízben: szűzdohányt szállított oda egy kundsaftjának, mert mi tagadás, ő bizony csempészettel foglalkozott, de becsületére mondja, még vesztesége volt mellette, nemhogy kárt tett volna vele, a magas aerariumnak. Az olasz is megcsalta. Mai napig kapja a pénzét. Íme, itt vannak a hiteles elismervényei. Tessék megnézni a dátumokat.
Koporka János a fogait csikorgatta mérgében.
- Gyík, valóságos gyík! - S dühösen csapkodta az aktákat, lineákat és ceruzákat.
Másnap megint felhozatta Regdont a börtönéből.
- Megtudtam, hogy ön titkos gyűlésekre járt a Köztelekbe! Mit keresett ön ott? És miről tanácskoztak? S kik tanácskoztak?
- Miről tanácskoztunk volna? Egyszerű gazdasági dolgokról, ipar, kereskedelem, földmívelés, állattenyésztés…
- Hagyja el! - sziszegte Koporka gúnyosan. - Nem ilyen tárgyak voltak azok! Engem el nem ámít…
Azután gondolkozva vakarta meg füle helyét, melyre penészszín hajából volt befésülve egy hosszabbra hagyott fürt.
- Önök bűnös dolgokról tanácskoztak!
De már erre felpattant Regdon Mihály.
- Én nem tudom, uraim, mit tartanak önök bűnös dolognak, csak egyet tudok, hogy az nem lehet bűnös, amiről Deák Ferenc is tud. Mindent közöltem vele!
- Deák Ferenc? Jó. Hol lakik Deák Ferenc?
- Az »Angol királynő« szállodában.
Koporka feljegyezte a nevet, lakást, s mikor a kihallgatásnak vége lett, bekiáltotta a tollnokot.
- Amice, állítson ki nyomban egy elfogatási parancsot Deák Ferenc ellen. Lakik helyben az »Angol királynő«-ben.
Amice Dvorinyáknak azon módon lefordult a tolla a füle mögül erre a névre.
- Deák Ferencet? - dadogá. - Az lehetetlen!
- Hogy, ugyan miért? - csodálkozék Koporka. - Hát ki az?
- Gondolja meg, principális úr, az istenért, hisz ez egy nagy ember.
- Nagy ember? Akkor hát rendeljen ki még egyszer annyi zsandárt. Hat csak elfogja, ha olyan nagy is, mint a torony.
- De nem így értem. Egy nagy név ő… nemzetének feje. Veszedelem lehetne belőle, ha elfogatnánk. Jó lenne tán kérdést intézni előbb a helytartóhoz.
Ez aztán gondolkozóba ejtette Koporkát.
- Nagy név!… Nagy név… Bolondos kifejezés. Hát van is ott olyan nagy név, mely bele ne férne az elfogatási blankettába? No, mindegy, teljék az amice kedve, sürgönyözzön hát a helytartónak Pozsonyba: lehet-e Deák Ferencet elfogatni?
A sürgöny elment a helytartóhoz. Lehet-e elfogni Deákot? A helytartó meghökkent. Hüm! Ezt jó lesz megkérdezni Bécsben. Lehet, vagy nem lehet? De tán csak lehet.
Bécsben a mindenható miniszter egy csipetnyi burnótot szítt fel előbb erre a sürgönyre, azután lótott-futott, tanácskozott fűvel-fával. S füvek fák azt döntötték el, nem jó lesz megbolygatni a mozgó kaptárt egy ilyen eseménnyel. Ment hát Pozsonyba a sürgöny, hogy az öreg Deákot nem szabad elfogatni.
S Pozsonyból is nyomban vitte a drót Pestre Koporkának: Deák Ferencet elfogatni nem szabad.
Mikor Koporka elolvasta, földhöz ütötte a taplósapkáját, és rátaposott.
- No, még ilyet nem ettem. Hát van ebben a monarchiában rend és tisztesség? Amice, hívasson nekem egy kenő asszonyt, mert én megcsömörlöttem.
Másnap azután így okoskodott magában: Ha elfogatni nem szabad, kihallgatni mégis csak szabad! De hohó! dörmögte, hátha kihallgatni sem szabad. Az volna csak szép! Ebben a monarchiában egyébiránt megeshetik. Hej, amice, sürgönyözze meg a helytartónak: szabad-e kihallgatni Deák Ferencet?
Inkább gúnyból tette ezt az önérzetes Koporka, mint komolyan. Hanem a helytartó komolynak vette, s újra üzen kérdést Bécsbe, s újra felelnek: »Jó lesz a közvéleményt nem izgatni ezzel sem«. - Bécsből Pozsonyon át Pestre ment a válasz: »Deák Ferencet kihallgatni sem szabad«.
De már erre tüzes szikrákat hánytak a Koporka szemei.
- Amice! - ordított fel. - Nyissa ki hirtelen az ablakot.
Megfogta a nagy öblös tintatartót, melyből annyi vizsgálati jegyzőkönyv nyerte létezésének alapföltételeit, s kidobta az utcára tollastul, porzótartóstul, mindenestül. Bárcsak nyakon öntene vele valami generálist odalent!
- Hát szisztém ez? - dúlf-fúlt toporzékolva. - Hát van itt rend? Hát érdemes itt szolgálni? Nem szabad kihallgatni? Úgy? No, jó van. Semmit se szabad. Nem bánom. Hol a porkoláb? Küldjék fel mindjárt a porkolábot!
Kisvártatva előcsoszogott a vén börtönőr.
- Kísérje fel Regdont! - parancsolá Koporka hevesen. - De nem, mégse. Menjen és eressze ki pokolba. Átkozott fickó. Az rászedi még a mennyországot is. Ha Deákot nem lehet kihallgatni, ő se kell. Minek van itt? Kergesse el azonnal!
Így dobták ki a nagy Regdon Mihályt a rabságból.
*
Egy fiatal politikus beszélte el az országházi folyosón ezt az esetet. Megtetszett nekem, s mindjárt elmondtam egy öreg politikusnak.
- Én már tudtam ezt - szólt nevetve. - Miska mindig ilyen volt! Pszt! Éppen itt jön!…
Csakugyan a nagy Regdon Mihály ment el mellettünk; hatalmas léptei alatt szinte repedezni látszott a szürke szőnyeg, nagy, idomtalan kezével hetykén integetett szervuszt a dii minorumoknak.
- Ki, kérem, ez az öreg úr? - kérdé a hátam mögött egy vidéki deputáció.
- Ez Regdon!
Áhítattal néztek utána, míg csak el nem tűnt erős alakja a könyvtár-szögletnél.
- Nagy múltja van! - jegyzé meg a deputáció vezetője elábrándozva.
Nagy múlt! Nagy múlt!… Mosolyognom kellett. Olvasóim, mosolyogjanak önök is.
AZ ISTENNEK A KÉT KRAJCÁRJA
(Egy elzüllött élet története)
1883
Mindenféle kevély embert ösmertem már. Kevély lehet az orosz cár is. Kevély a spanyol grand is. Kevély képeire gróf Andrássy Manó, valamint kevély a nyakkendőire Gromon Dezső.
De még olyan kevély embert sohase ösmertem, mint Kovács Ferencet. Az már aztán igazán érezte, mi ő.
Nagy kupeckedést vitt az Alföldön ökrökkel. Ezek az ökrök csináltak belőle jómódú embert. Moldvániában, Oláhországban pompás vásárokat csinált. Olcsón vette a tulkokat, és drágán adta el. Ez nagyon egyszerű. Aki ezt utána csinálja, okvetlenül meggazdagodik.
Vége felé, mikor már a gyerekei felnőttek, azt mondta Kovács Ferenc nagy hetykén:
- Az istennek is csak egy-két krajcárral van többje.
Ebből a mondásából valóságos röpke szó lett a környéken, éppúgy mint a XIV. Lajoséból. Mindenki tudta, egyik a másiknak tovább adta. Mégis csak hallatlan elbizakodás! Ez nem jól fog végződni, majd meglássátok.
Gőgös magatartással járt-kelt. Végefelé már nem is beszélt, hanem csak rájuk mordult, ha valami kívánsága volt. Senki sem mert neki ellent mondani. Az isten házát is kerülte. Azt mondta, nem megy oda, mert ott le kellene vennie a kalapját. Azt pedig azért se teszi. Minek is, amiatt a két krajcár miatt!
Alacsony, köpcös ember volt a »kevély kupec«, a fejét feltartotta, a lábaival is begyesen lépkedett, s arany sarkantyú volt a vasárnapi csizmáján. Erre is azt mondta, hogy azért arany, mert gyémántból nem csinálnak sarkantyúkat.
Mikor a fiai nőttek, úgy tett az egyikkel, mint Zápolya János:
- Fiam, Pali, mihelyt annyira viszed, hogy a kabátodat nem növöd ki egy év alatt, mindjárt felküldlek Pestre követnek.
Az volt a kevély kupecnek az ambíciója, hogy a Pali gyerek a képviselőházban üljön, s onnan dirigálja az országot.
A másik fiára még rátartóbb volt, csakhogy annak már nem bírt semmi hivatalt kigondolni. Mindent kevesellt. A királyi trónus pedig, mint tudjuk, nem volt már régen üresedésben.
Sokat költött a fiaira. De azok még többet kívántak. Megtanították az öreget arra, hogy mi a váltó. S neki dagadozott a szíve, mikor látta, hogy ami hitvány papír alá ő odakanyarítja a nevét, az attól a perctől kezdve készpénz. Éppen mintha valami fejedelem írná alá. Okos ember volt az, aki ezt így kifundálta, hogy naggyá tegye vele az embereket!
A fiúk pedig minél gyakrabban engedték naggyá lenni az öreget. Az ő gyengeségük szépen kvadrált az apjok gyengeségével. Kölcsönösen meg voltak elégedve.
A Pali csakugyan föllépett egy magyar kerületben. Töméntelen pénzt szórtak el a voksokért. Vesztegetni nem volt szabad, hát nem vesztegettek, hanem csak egy hatosért lehetett venni egy cifra szűrt, s egy krajcárért egy icce bort. Mert arról nem tehet a megvesztegetések ellen hozott rideg paragrafus, ha valaki ilyen olcsón adja a maga portékáját.
Hanem a borban néha igazság van - s megbukott a Pali gyerek.
- Nem tesz semmit! - mondá az öreg Kovács gőgösen.
A következő választásoknál már a Laci gyereket léptette fel Kovács Ferenc egy tót kerületben. Erre még többet költött. Minélfogva ez még jobban megbukott. Kisült, hogy a pálinkában is igazság van.
De a fiúkkal együtt bukott az öreg is. Vagyoni viszonyai mindinkább ziláltabbakká lettek. Neki adta magát az ivásnak.
Mikor a következő választások jöttek, már akkor szó sem volt a fiairól: már akkor az lett a röpke szó a környéken:
- Amit az ökrökön nyert, azt ökrökre költötte.
In hoc signo pedig nem lehet korteskedni. De nem is volt már miből. Az öreg vagyonkája gyorsan fogyott. Ő maga az italnak adta magát. Az pedig olyan, mint a vasút, gyorsan oda szállítja az embert - ahova el nem indult.
A fiai is korhelyekké lettek: az egyik nemsokára meghalt hektikában, a másik pedig agyon élte magát a társadalomban. Meghalt erkölcsileg. Ügyvédkedett egy kevés ideig, de a klienseinek mégis a kelleténél több ideig, mert elsikkasztotta a pénzeiket. Börtönbe jutott.
Az öreget még ezután a katasztrófa után is sokszor láttam Makó utcáin: mert oda ment lakni. Meggörnyedve járt már akkor, arca sápadt volt, orra vörös, ruhája foszlányokban csüggött, de nagy, éles szemeiben még akkor is volt valami kevélység, s a modorban, mellyel összevissza lyukasztott kalapját a fejére csapta.
- Ennek valamikor annyi pénze volt - mondták a járókelők -, hogy az istennek is csak két krajcárral van többje.
S szánakozólag mosolyogtak a háta mögött.
Az utolsó években hallottam róla, hogy már semmije sincs, hogy egyszerű csavargó, kinek a magaviselete gyanús. Most is rendőri felügyelet alatt van.
Tegnap végre kezembe került egy vidéki lap, s abból olvasom, hogy a ványi templom kirablásában a főtettest, az aggastyán Kovács Ferencet befogták.
Tehát a templomot rabolta ki.
Erővel elorozta azt az egy-két krajcárt, amennyivel az istennek többje volt.
ÚJ TÁRSADALOM
1883
Nem mondtam el még önöknek utazásunkat a magyarországi bolgárok közt?
Hogy nem mondtam? No, hát el sem mondom most. Majd egy más alkalommal. Mert egészen egyébről akarok beszélni.
Károly nagybátyám valami hideglázt kapott, hátrahagytuk hát az öreget egy kis bolgár faluban.
Nem lehetett mellette maradnunk, mert mindkettőnknek sürgős dolgunk volt.
A paphoz szállt, s az véletlenül tanulótársa volt valamikor. Egymásra ösmertek, s felette örültek egymásnak.
- Szinte jó - mondá nagybátyám -, hogy megbetegedtem. Enélkül nem láttalak volna, Péter. Teringette, hogy vagy öreg cimbora? Hát még itt is emberek laknak, he?
Nagybátyámon nem fogott ki a hidegláz. Pattogó jókedvét megőrizte. S elméskedett, mialatt a foga vacogott.
- Laknak bizony - szólt a pap -, mégpedig nagyon eredeti emberek. Sok érdekes dolgot látsz itt majd, mert remélem kipihened itt magadat nehány napig, még ha a lázad rögtön elmúlna is.
- Helyesen öreg - természetes, hogy itt maradok. Hadd ne legyek már mindég az isten szeme előtt a magyarok közt; jólesik egy kicsit változatosság okáért a háta mögött maradni.
Nagybátyám szívesen maradt ott a meleg ágyban betakargatva. Mi pedig bizonyos megnyugvással hagytuk ott, hogy jó helyen van.
*
Egész három hónapig semmit sem hallatott magáról az öreg. Sem levelet nem írt, sem híre nem jött. Mi történhetett vele? Tán csak nem halt meg? Van eszében. Akit a kolera sem bírt elvinni, azzal csak nem teszi meg azt a gyalázatos stiklit egy hitvány hidegláz.
De ha nem halt meg, mit kereshet ott? Hiszen elevenen, józan ésszel csak nem maradhatna három hónapig azok közt a vad emberek közt? Lehetetlen az!
Levelet írtunk neki, nem felelt, azután a papnak írtunk, az se felelt. Ez mégis bámulatos! Aztán a nagynénink is folyton a nyakunkra járt sírva-ríva, hogy hova tettük a férjét?
Igaz, hogy nagybátyánk szörnyű lusta ember. De három hónap, ez már mégis sok.
János öcsém végre kigondolt egy radikális orvosságot.
- Ha Károly bátyánk még életben van - mondá búsan -, el fog jönni, bármilyen viszonyok közt legyen is. De félek, Laci, nagyon félek, hogy nem fog eljönni. Minek is hagytuk el, minek?
S könnyeket törült ki szemeiből.
- Mit szándékozol tenni? - kérdém tompán.
- Megsürgönyözöm neki… Íme, nézd, ezt sürgönyzöm meg neki.
Átfutottam a sürgönyke néhány szavát.
»Neje ma éjjel meghalt. Jöjjön azonnal!«
- No, ez bizonyosan hatni fog - szóltam. - Egy kissé radikális szer, de legalább meg fogjuk tudni végre a valót.
A sürgöny elment, s harmadnap este, amint éppen csibukozom otthon, megnyílik az ajtó, s úti porral lepve, nagy szürke köpenyegben belépett Károly bátyánk.
- Szervusz gyerek - szólt s megölelt. - Nos, hány hét a világ?
- Szent isten, a bátyám az? Oh, oh - kiáltám örvendezve -, csakhogy megkerült! No, üljön le kedves bácsi, üljön le és beszélje el, hol volt annyi ideig?
- Hát ott voltam. Hol lettem volna?
- Ott abban a faluban?
- Ott én, onnan jövök… és itt kiszálltam.
- S innen hova szándékozik?
- Éppen erről akarok veletek szólni. Elhatároztam öcséim, hogy leteszem a tutorságot, nagykorúsíttatlak benneteket, s eladom otthon ami kis birtokom van.
- Eladja? - dadogám, nagy szemeket meresztve. - Miért adná el? Az ősi barázdákat?
- Eladom s azon a pénzen megtelepszem a bolgárok közt. Nagyon megtetszett nekem az a hely. Elhatároztam, öcsém, hogy ott töltöm le a hátralévő életemet a fiammal. Ördög adta, maholnap már nagy fiú lesz a kópé…
- De hát az asszonyném, beleegyezik-e az elköltözésbe?
- Miféle asszonyném? - szólt nagybátyám csodálkozó szemeket meresztve.
- A nagybácsi neje.
- Ejnye, hát elfelejtetted te bolond, hogy meghalt szegény… - szólt búsan Károly bácsi.
Erre aztán elnevettem magam.
- Igaz biz az! Oh, oh igazán bolond vagyok. Hiszen persze, hogy mindjárt meg kellett volna mondanom.
- Mit? - kérdé szelíd szemeit rám szegezve.
- Azt, hogy a Borcsa néni nem halt meg.
- Mit beszélsz?
- Olyan egészséges az, mint a makk. A János öcsém sürgönyözte, hogy a nagybácsit hazacsalja, és sikerült neki, hálistennek. Mert már azt hittük Borcsa nénivel együtt, hogy elveszett.
De már erre dühbe jött Károly bácsi. Életemben először láttam mérgesnek. A szemei kidülledtek, az orrcimpái kitágultak és a halántékán úgy lüktettek a nagy kék erek, hogy az ember szinte hallotta.
- Hogy meritek ilyen bolonddá tenni az embert, gazfickók? No, megálljatok. Átkozott kölykök. Vagy a sürgöny volt hazug, vagy te hazudsz most. Huh! Mindjárt megüt a guta, ha meggondolom, hogy mennyire megcsaltatok. Most hazamegyek, de ha meg nem halt a feleségem, ha rászedtetek, összemorzsollak, mint a pozdorját…
Sose hallottam még így beszélni Károly bácsit. Hiszen azelőtt mindég bizonyos gyöngédséggel szólt nejéről. S most… most, micsoda pogány, keresztényietlen modort tanúsított előttem! Vagy hogy csak a harag diktálta neki ezeket a botor szavakat, s jó szíve másképp érez?
Erre a kérdésre soká nem bírtam magamnak feleletet adni. Pedig eleget törtem fejemet. Kutattam, mi lelhette s mi történhetett vele a bolgárok közt.
Az öreg mindig elkedvetlenedett, valahányszor ezt a kérdést előhoztam. Sőt úgy vettem észre, mintha sóhajtana is. És ami a legfigyelemreméltóbb, ilyenkor folyton goromba modort tanúsított Borcsa néni iránt.
Abba hagytam hát minden kísérletet arra nézve, hogy világosság derüljön az ő bolgár dolgaira.
Csak évek múlva, mikor már megöregedett Károly bácsi, s egészen elhalványultak bolgár emlékei, kezdte el kedélyes pillanatában:
- No, gyerekek, mondok én nektek egy csodálatos dolgot, melyhez foghatót egyiketek sem hallott még. Egészen igaz, s mégis olyan, mintha mesében olvasnátok. De csukjátok be az ajtókat, hogy az asszony meg ne hallja.
- Halljuk!
S közelebb toltuk székeinket az öreghez, ki nagy füstmacskákat eregetve, így beszélte el tapasztalatait:
- Tudjátok azt a falut, ahol hagytatok. Egyelőre csupán egy hétig akartam ott időzni, mert érdekeltek a nép sajátszerű szokásai, melyek közül az tűnt fel legjobban, hogy az asszonyok aránytalanul öregebbek a férjeiknél. Oly annyira, hogy egy negyven éves javabeli férfinek a neje például rendesen 45, sőt nem ritkán ötvenéves is.
Erre a körülményre figyelmeztettem barátomat is.
- Ez itt úgy szokás - mondá. - Az apák alig várják, míg fiuk fölcseperedik - mert a feleségét már kiszemelték. Mikor a fiú tizenötéves, megülik a lakodalmát.
- De minek engeded az ilyeneket?
Barátom vállat vont.
- Isten ments abban akadékoskodni. Akkor nem maradnék meg itt!
Mikor már éppen elmenni készültem, jött a lelkészlakra a bíró, s meghítt bennünket a fia lakodalmára, mely a következő héten lesz. Barátom bíztatott, maradjak, ha szeretem a népszokásokat, ilyen helyütt, ilyen alkalommal többet tapasztalhatok, mint bármikor.
- Jól van tehát, isten neki, itt maradok a lakodalomra. - Aztán a bíró felé fordultam:
- Hány éves a fia, bíró gazda?
- Elmúlt tizenöt.
- Csak? Aztán szép asszonyt hoz-e a házhoz?
A bíró gazda mintha elpirult volna, s szégyenlős hangon viszonzá:
- Elég csinos, uram… Hiszen meg fogja őt ösmerni.
- Remélem. És hány éves a menyasszony?
- Körülbelül harminc.
- Szent isten! - mondám megbotránkozva. - Minek annak a tizenöt éves gyereknek egy meglett nő? Mi lesz azokból?
A bíró gazda csodálkozón nézett rám, s némi keserűséggel tört ki belőle:
- De hát uram, hiszen nekem is csak kell valaki.
- Hogyan? Kendnek? Nem értem…
- Hagyd abba, ne faggasd - szólt Péter barátom latinul -, majd megmagyarázom neked aztán…
Mikor a bíró eltávozott, elővettem a papocskámat, hogy magyarázza hát meg, mit értett bíró uram, ama homályos »nekem« alatt.
- Mit értett volna? Hát magyarán megmondva azt, hogy a fiát magának házasítja meg.
- De hát ez természetellenes. Mit szól ehhez az a szegény asszony?
- Örül neki: mert hisz ő az apa fiatalkori flammeja. Egy szerelmespár kerül össze, csakhogy az apa felesége a fiú nevére van bejegyezve.
- De hát a bíróné?
- Oh, az meg éppen természetesnek találja. Mert hisz ő meg a férje apját szerette - mikor még arra való volt. Most már vén anyóka.
- Hallatlan! De hát a fiú? Mit szól a fiú e gyalázathoz?
- A fiú? Bánja is az. Mikor nagyobbra nő, szinte talál magának egy lányt a faluban, s mihelyt alkalma lesz, elvéteti a fiával.
- Tulajdonképpen a testvérével.
- Nem, mert ő sem apja fia, hanem az apjának az apjáé, aki különben nem apja az apjának.
Nem bírna ezen eligazodni még tán Kerkápoly se!
- Borzasztó dolog ez! Föl kellene jelenteni!
- Nem dolog ez, hanem dolgok! Így van ez az egész faluban, már több mint száz év óta. Sőt a szomszéd bolgár falvakban is így élnek igen gyakran a családok. Ezek rendes tünetek. Meglásd, hogy ötszáz év múlva ilyen lesz az egész társadalom, mert ez nagyon kényelmes így. Az embernek két felesége van életén át, egyik a fiatalsága idején, másik pedig a férfikor közepe táján. Hát nem egészen bolond dolog ez, kedves barátom.
Képzelhetitek, hogy rendkívül érdekelt ez a sajátszerű tapasztalat, melyről könyvet volna érdemes írni, mert nem közönséges dolog az, hogy maga magától egy új társadalom keletkezik ilyen sajátos tünetekben.
- Hüm! - szólt közbe az öcsém. - Most értem már én, miért akart Károly bácsi a bolgár faluba költözködni - a fiával!
- Csitt te kölyök… pszt… - szólt az öregúr félénken körülnézve.
- No, no, ne rezzenjen meg Károly bácsi. A Borcsa néni künn a kertben van.
*
Ezt a történetet az új társadalomról elmondtam néhány nap előtt egy képviselőnek, aki bolgár kerületet képvisel.
- Hát ez bizony szórul szóra igaz - mondá -, s nem is igen volna lehetséges leszoktatni róla a népet.
AZ EGYETLEN GAZEMBER
1883
Szíves házigazdám beküldte értem a kocsiját a vasúti állomásra, és a sógora is velem jött. Az magyarázta, mutogatta, ami nevezetességet a vidék nyújtott: a kótaji szépasszonyokat, meddig terjed a Nyírség, honnan kezdődik ismét az Alföld, mi az a nagy halom ott balra? Hát ott bizony jó Szabolcs vezér alussza örök álmát.
Ezalatt a négy ló sebesen vitte a kis szekeret a küllőket csapdosó homokban, s a magyaros arcú kocsis vígan pattogott ostorával.
- De jó kocsis ábrázat! - szóltam útitársamnak.
- Ritka becsületes ember a János. Rá merném bízni a lelki üdvösségemet. Maga a megtestesült tisztesség ez az ember. Huszonnyolc esztendeje van már a családomnál.
- Huszonnyolc esztendeje! - mondám csodálkozva. - Ez maga elég bizonyítványnak. És szakadatlanul önöknél van?
- Csupán egy kis megszakítással: amíg Munkácson ült.
- Mit csinált Munkácson?
- Ült. De csak négy esztendeig. Kijártuk neki a kegyelmet.
- Aztán miért került oda?
- Emberölésért.
Egészen elsötétedett az ábrázatom. Kísérőm észrevette, és sietett elmondani a többit.
- János a legjobb szívű ember. Valóságos bárány. De a bor ördöggé tesz. Megesett rajta a szerencsétlenség. Korcsmai verekedés közben csapta halántékon Nagy-Bajmóczi Gábort…
Erre a névre visszafordult János és mennyei derültséggel tette hozzá:
- Pedig úgy szerettem, tekintetes uram, mint a tulajdon testvéremet. De hát ő volt a hibás, kötekedett velem.
Otthon aztán a háziasszony mutogatott meg mindent. Kedves csevegő. Pompásan poentírozza megjegyzéseit. S annyi mindenfélét tud elmondani a virágjairól, s oly szellemesen, hogy el lehetne hallgatni egész nap.
- No, nézze meg ezt a cifra sást. Mekkora bokor, s mégis ahány fűszál, mindenik más mustra, egyik se hasonlít a másikhoz.
- Csodálatos. Én ezt még eddig nem vettem észre. Pedig megfordítja teóriámat az emberekről. Az emberek közt éppen a cifrák mind egymás képére ütnek.
- Ne bölcselkedjen… Nézze meg inkább a dinnyéimet.
- Az ám. Igen szépek. Ügyes kertésze lehet.
- Az egy csodaember, uram… ritka becsületes férfi… több, nagy jellem. Úgy tiszteljük, mintha a famíliához tartoznék. Gyerekkora óta van nálunk. Itt nőtt fel, az apám házasította meg… bár ne házasította volna.
- Miért? Talán rossz felesége van?
- Igen - szólt elsötétülő arccal. - Olyan rossz volt, hogy - megölte.
- Micsoda? Megölte a feleségét?
- Meg - mert az meggyalázta őt. Megölte, aztán megsiratta a börtönben. Még most is gyakran elvonul a nyárfák alá, ahol azelőtt együtt ültek, s hangos sírása betölti az egész parkot, s elhallgattatja az éneklő madarakat, nagy darabon. Oh, ritka jó szív az öreg »Pali bácsi«.
- De asszonyom… útközben azt hallottam, hogy a kocsis is gyilkos volt.
- Oh, a kocsis? Azt ne bántsa ön. A kocsis is nagyon becsületes ember.
- Meghiszem… de mégis nagyon különös, asszonyom, hogy itt minden becsületes ember a gyilkosságon kezdi.
Háziasszonyom mosolygott.
- Persze hogy furcsa… s ha ön most külföldi újságíró lenne, képzelem, milyen borzasztó cikket írna a magyarokról, ahol a gyilkosság mint különös virtus, a közbecsüléshez vezet. Míg ellenben mint magyar ember…
- Mint magyar ember, igenis meg tudom érteni ezt a dolgot. Vannak, lehetnek gyilkosok, akik becsületes emberek, akiket még szeretni is lehet.
Azután az ebédnél tovább szőttem a háziúrral ezt a témát.
- Mégis szép dolog az, hogy olyan soká szolgálnak itt önnél a cselédek. Semmi se dicséri oly nagyon a gazdát, mint ez!
- Nem mindig a gazdát, uram. Higgye meg, többnyire a cselédet. Legalább az én embereim mind talpig jóravalók. Húsz év óta egyetlen gazember akadt csak köztük, akit el kellett csapnom.
- Hát ez ugyan mit vétett?
- Sok galibát csinált. Mindig árulkodott a többire.
No, ezen csodálkoztam volna még csak aztán, ha német lettem volna.
De nem vagyok német, hát belenyugodtam könnyűszerrel a világnak ebbe a sorjába.
Mikor másnap elhagytam a kedves családot, újra ott ült az egyik gyilkos nyájas arccal a bakon, a másik gyilkos pedig egy kis virágcsokrot szaggatott számomra… s amint letépett egy-egy rózsát, gyöngéden, részvéttel nézett rá, mintha sajnálná, hogy le kell szakítani a tövéről… mert talán ki tudja… fáj az vagy a rózsának, vagy a tövének…
HOGYAN KELETKEZNEK A ZAVARGÁSOK?
1883
Hogy most egy pár hétig megfordultam a vidéken, sokszor támadt kedvem abból a csendes faluból, ahol laktam, berándulni a városba. Mert az ember mindig azt szereti, amije nincs.
Nem nevezem meg a várost - az én kedves barátom, a városi főkapitány iránti tekintetből, aki igen pompás ember, és aki azt állítja magáról, hogy neki van ebben a birodalomban a legjobb orra.
És mert neki van a legjobb orra, így szólt egy szombat délben a feleségének:
- Kedves lelkecském! Estére nem jövök haza.
- Micsoda? Nem akarsz hazajönni estére? Már megint? Ember, ember! Te rosszban töröd a fejedet.
- De látod, fiacskám, dolgom van!
- Már ugyan mi dolgod lenne?
- Ház izé… ma szombat van, ma kapják ki a munkások a heti fizetéseiket. Ányjuk, te tudod, hogy hatalmas orrom van! Erősen hiszem, hogy valami kravál lesz - a zsidók ellen.
- Ideje is már.
- Ebből láthatod, hogy résen kell lennem este, s át nem adhatom magam a békés családi estelizésnek.
A menyecske sajnálkozva bocsátja el a rend és a közbátorság hatalmas őrét, s még a küszöbön is nyakába csimpaszkodik cirógatásokkal:
- Aztán ne lövess közéjük, kedves öregecském… kár volna szegényekért!
- Ne, nem… csak eredj be már.
- Hajnalig ne maradj, mint a múltkor…
- Attól függ kedves galambom, hogy miképp alakulnak a viszonyok.
S ezzel a főkapitány a kuglizónak tartott, ahol már mindnyájan vártuk, s útközben a következőleg monologizált:
»És nem is valami lehetetlen, amit a feleségemnek mondtam. A nép csakugyan fel van izgatva az újságlapok által. De meg szombat is van, a csőcselék többnyire részeg ilyenkor. Hm, hm! Az ördög nem alszik.«
Útközben betért a városházára, s odaszólította a főbiztost:
- Koczó bácsi, estére dupláztassa meg az őröket.
- Hát csakugyan lenne valami? - mondá Koczó bácsi az öröm kételyével.
- Meglehet - felelte a kapitány titkolózó arccal, hogy az öreg örömét el ne rontsa.
Azzal aztán nyugodtan pályázott a kriegspartie-hoz. Mert minden háborúnál ez a legszebb háború a világon.
A kapitányné asszony ezalatt átment kötőkosarával a szomszédba a postamesterékhez. Ott mindenről folyt a szó, még arról is, hogy estére zavargások lesznek a városban.
- Jezus Mária! - sikoltott fel a sógorasszony.
- Teringettét! - csodálkozék a postamester sógor. - Ez nagy dolog! Persze szombat van… no, persze, természetesen…
- Apjuk de már ezt megnézzük este valami kapu mellől! Korábban adom fel a vacsorát, aztán elsétálhatunk a zsidó utcákba.
A postamesterné a nagy hírrel legott átszaladt a zsidórészbe a járásbírónéhoz:
- Jaj, lelkem, Nelkám, vannak-e spalétek az ablakaitokon? Hogy is tudtatok ide jönni lakni, hogy is tudtatok?
Kétségbeesetten tördelte kezeit.
- Csukjátok be legalább a zsalugátereket, szerencsétlenek! A gyermekeket pedig legott át kell vinni hozzám, mert itt rettenetes háborodás lesz az éjjel.
Ezalatt Koczó bátyánk sem állhatja meg a nagy titkot. Bizalmas embereinek bajuszpödrés közben el-elújságolja:
- Estére lesz valami.
S pajkosan hunyorít hozzá a félszemével.
Az »Ezüst Kifli«-nél, ahol a szokott félmeszelyt szokta meginni estefelé a stammgastokkal, ráncba szedett homlokkal vágja oda:
- Ma még vért is ihatunk, hé!…
Azután hozzá teszi:
- Halad a világ gyerekek… istenugyse mégis halad.
Majd elkomorodva süllyeszti arcát tenyerébe.
- Ilyenkor terhes a hivatal. Sokért nem adnám, ha közönséges ember lehetnék.
A hír folyton terjed a csendes városban, mint a futótűz. Naplementén már a szolgálók is beszélik a kútnál. Este harangszókor már minden ember tudja. Az egész város talpon van. Az emberek izgatottan járnak-kelnek az utcákon. Hol lesz? Mikor lesz?
A tömeg, mint a lavina, hömpölyög a zsidó városrész felé. A tűzőrök a vízipuskákat töltögetik, a pandúrok teljes fegyverzetben robognak a városon végig. A honvédkaszárnya előtt vagy száz katona áll fegyverben.
A csőcselék is egyre gyűl, a nagy zsivajból csak a mesterinasok füttye vágódik ki néha-néha.
A zsidók által lakott utcákon nem lehet közlekedni, a megrekedt szekerek egész torlasszá képződnek. A közönség izgatottan hullámzik.
Egy ideig mulattatja a dolog: tarkabarka jelenetek, a nagy élénkség, de aztán türelmetlen lesz.
- Hol vannak hát azok a zavargások?
Egyik-másik elszomorodva kérdi a szomszédjától:
- Hát semmi se lesz?
Egy hang felkiált a másik csoportból:
- Várjunk még!
Erre megjelennek a rendőrök, s kezdik szétkergetni a kíváncsi tömeget.
- Takarodjanak haza, mert lövünk!
A publikum vad futásnak ered.
Egy ácslegény a tolongásban könyökével kitör egy ablakot. Az üvegcsörömpölésre megáll a tömeg.
Egy hang felordít hátul:
- Éljen Istóczy!
Egy vékony hang visszafeleli:
- Halál a zsidókra!
Valami kocsis felkap erre egy követ, s odavágja egy boltfirmához.
A bolt-firmán nagyot kong a kő, mintha egy ágyú volna.
- Hajrá magyarok! Csakugyan csináljunk valamit, ha már eljöttünk!
De most két lovasrendőr jön, s amint végignyargal az utcákon, úgy kisöpri azokat, hogy egy óra múlva megint olyan csendes nyugodt a város, mint tegnap volt.
Reggelre meg már éppen semmi nyoma az éjjeli jelenetnek (kivált, mikor a betört ablakot is megigazítja az üveges tót), s csakis délután látszik meg a nagy zavargás a pesti lapok kövér telegrammjaiban:
»B városban tegnap óriási zavargás volt. Ezernyi nép gyűlt össze “Éljen Istóczy” s “halál a zsidókra” kiáltásokkal, neki rontott a zsidó városnegyednek, ablakokat és boltokat zúzott össze - de az erélyes rendőrség hirtelen ott termett, s szétverte a tömeget. Emberélet nem esett áldozatul.«
A főkapitány elégedetten olvassa el a sürgönyt, s kidüllesztett mellel ballag újra a kriegspartie-hoz, hol fennhéjázóan eldicsekszik:
- Mégiscsak nagyszerű orr ez az én orrom! Mert most már becsületemre mondom, megvallom nektek, egy szemernyi hivatalos tudomásom sem volt a zavargásról - hanem csak kikombináltam, megéreztem. Mert ez az orr gyerekek, ez valami!
BRANA BÁCSI
(Egy kis epizód a Trefort Ágoston útjából)
1883
Trefort Ágoston a kormány »nyári feje« szokott lenni. Ez idén azonban a »téli fejjel« kellett gondolkodni a kánikulában is. Tisza itthon maradt, s Trefort megtehette szokott iskolalátogató körútját.
Maga mellé vette Szász Károlyt is, s úgy indultak el kettesben, mert mint mondani szokás, gazda szeme hizlalja az ökröt. A népnevelés hasznát látja ennek.
Voltak olyan idők is, amikor törvényt hoztak a rendek, hogy a király csak úgy derűre-borúra ne szálljon kíséretével a nemesek házaiba, hogy azokat kiegye - de ez a törvény már nincs érvényben, ennélfogva a király miniszterét és az ünnepelt költőt illő hódolattal és asztallal várták mindenütt.
Annyi államférfiúi belátás kultuszminiszterünkben is van, hogy a nyári iskolalátogatásokat a leghidegebb megyében, Máramarosban teszi.
Ott járt tehát, s többi közt megszállt a híres Brana bácsinál is.
Brana bácsi pedig nem valami közönséges ember ám, hanem valóságos orosz pópa. Csakhogy milyen orosz pópa - beillenék ez debreceni kálvinista papnak is!
A magyar zsinóros ruha már húsz év óta le nem ment róla, bajuszát a bikaszarvak módjára pödri, pipáját kosból való zacskóból töltögeti, híveit magyarul teremtettézi össze, s magyarul adja nekik elő az égi igét is. Mert amióta ott van, megmagyarosította az egész községet.
- Elszoktattam őket az orosz nyelvtől - szokta mondogatni -, legalább nem kaphatnak a halálom után olyan papot, aki elronthassa őket!
Az apróbb generáció már nem is konyít a rusznyák nyelvhez, s muszkának csúfolja a szomszéd vidéket, mely a nagy Matej Ignácot szülte a magyar nemzetnek.
Brana bácsi nagyon megörült, hallván, hogy a kegyelmes miniszter és a méltóságos költő az ő vendégei lesznek.
- Nosza, anyjuk, hirtelen befogatni. Nálam szükséget ne szenvedjenek! Hadd hozzak Szigetről szivart, teát, kávét, cukrot, gyömbért, sáfrányt, no, meg egy kis pezsgőt is, vagy két üvegre valót. Talán még nem is volt soha pezsgő ebben a kis faluban. Hej, atyafiak, látnak most kigyelmetek olyan bort, amelyik úgy lő, mint a puska.
Be is ment az öreg Szigetre, előszedte a régi harisnyákból az elrakosgatott tallérokat nagy félénken, hogy hátha talán már nem is járnak.
Útközben mindig azon törte a fejét, hogyha ő azt kitalálhatná, mit szeret a miniszter, többet érne négy jó prédikációnál.
És csakugyan útjába akad a tanfelügyelő királyi tanácsos őnagysága. Ez már nem bolond ember! Ez már járatos egész Európának a belső ügyeiben. Mindég a nagy potentátok körül forgolódott. Ettől kellene megkérdezni.
A tanfelügyelő aztán elárulta, hogy Trefort szereti a sört, Szász Károly is él-hal érte.
- Hát akkor viszek egy hordócskával - mond Brana bácsi örvendezve. S nyomban is feltétette a nagy piacon a hordócskát a saroglyába.
Estig bevásárolt mindent s aztán mivel úgyis holdvilág volt, szép lassacskán elindultak a két mokánnyal hazafelé, mert másnap délre már eljövendő vala a két kitűnő vendég.
Amerre mentek, az öreg bácsi mindenütt rákiabált a rusznyák szekerekre:
- Hop hó, térjetek ki, hó! Vigyázzatok, bele ne akadjatok a szekerembe.
Majd hozzá tette bizonyos kevélységgel.
- Mert állami portékát szállítok.
Az egyházfi uram hajtotta a két pejt, a kurátor pedig a két pezsgős palackot fogta, iszonyú óvatossággal és félelmek között, mivelhogy amint mondva volt, lőni szokott ez a bolond bor.
A tiszteletes úr csakhamar elszundikált a hátulsó ülésen, hogy feje jobbra-balra lóbálozott - míg a két ember eszmecseréhez fogott.
- Osztég miért is lő ez a bor, kurátor uram?
- Mért lő? Hát csak lő. Mivelhogy azt gondolom, olyan földbe van ültetve, amit katonák kapáltak fel.
Az egyházfi és a kurátor urak azokhoz az emberekhez tartoznak, akik a szelíd italokat kedvelik, amik nem lőnek, s ha az ember már Szigetre megy, ahol az auktoritást nem kell fenntartani, bizony nem vonja meg magától; - mi tűrés-tagadás, az ital nehézzé tette vala az ő koponyájukat is. Ők is elaludtak. A pezsgős palackok lecsúsztak a kas aljára az egyházfi kezéből, a gyeplő pedig kiesett a kurátoréból, s a két kis lovacska egészen a maga fejétől bandukolt az alig fehérlő dűlőúton.
Egyszer - közel lehetett már az éjfélhez - egy nagy zökkenőnél a két gebe muszka ésszel megállott, megérezvén a kormány hiányát, tiszteletes uram pedig a szörnyű rázkódás következtében felocsúdott, s a nagy rókatorkos köpenyegből, hová be volt húzva, felütötte deres fejét.
Körös-körül csendes éj, csak a bogarak sercegtek halkan. A két ló állott.
- Mi ez? Hm! - dörmögé. - Hát nem megyünk?
Eközben hallgatózva észrevevé, hogy valami csurog a földre.
- Ahá - szólt a tiszteletes úr, rájövén a lovak megállásának és csurgásának okára, elkezdett a lovaknak - a kocsis tudomány alaptörvényei szerint - fütyörészni.
Brana bácsi fütyült, de a csurgás csak nem akar megszűnni.
Már a fejét is rázta, de azért mégis csak fütyült. És akár meddig fütyült, azért mégis csak csurgott.
De minthogy minden mulandó ez árnyékvilágon, elmúlt a csurgás is, s a Brana bácsi által oldalba döfött kurátor felriadván, megindítá a lovakat, s istennek hála még hajnal előtt friss egészségben haza érkeztek.
Csakhogy nem járt le még a csodák ideje - mikor a szekérről lepakoltak, a kis sörös hordócska üres volt.
- Hogy történt ez? - kiálta az egyházfi elsápadva.
A kurátor keresztet vetett magára.
Brana bácsi dühösen markolt bele a saját üstökébe.
- Én már tudom, hogy történt.
S mérgesen megrúgta a kongó hordót, hogy az egész a sertésvályúig gurult.
- És még fütyöltem neki, az akasztófáravalónak!
*
Délben ott ebédelt Szász Károly és Trefort. Előre értesülvén, hogy a sört miképp engedte kifolyni Brana bácsi, Trefort az ebédnél naivul odaszólt az öregúrnak, mikor az mindennel kínálta.
- Köszönöm, már nem kérek… hanem ha egy kis pohár sört adhatna, kedves házigazdánk, azt nagyon megköszönném.
Brana bácsi homloka elborult - mire kitört a kedélyes nevetés az asztalnál.
- Fütyülje el, kérem, nekünk azokat a szép nótákat, Brana bácsi!
Brana bácsi irult-pirult… hogy így megtudták a nagy skandalumot.
Hanem aztán megvígasztalta a miniszter:
- Sohasem szoktam sört inni.
Mikor pedig elment, megsúgta neki, hogy majd helyreüti valahogy a kárát.
És Brana bácsi azután egy pár hétre meg is kapta a Ferenc József-rend keresztjét.
…Hiszen szép szép az ilyen kereszt is… hanem csak mégis többet ér meg egy hordó jó kőbányai sör.
A HONATYASÁG
1883
Az emberek azt hiszik rólunk, hogy nekünk csak az az öt forintunk van. Mondhatom, nagyon csalódnak. Régibb kozák képviselőktől kell eltanulni, mennyi mindent ér a honatyaság, ha az ember jól tudja értékesíteni.
Nekem például el kellett utaznom ezelőtt egy pár évvel Erdélybe, igen hosszú útra. Ötvenkét forintba kerül a jegy ide-oda. Ez éppen öt darab választó és még két forint plusz!
Hahó! Lassan a választókkal! Gazdálkodjunk. Különben is feleséges, családos ember vagyok. De meg okos ember, meg vagyon írva, nem fizet a vasúton. Hátha még ez az okos ember országgyűlési képviselő is! Pedig így is összeesik az néha ritkán.
No, mondom, ez egyszer hasznát veszem a képviselőségemnek, kéretek egy ingyenjegyet, tehát hajtassunk el a vasútigazgatósághoz.
Belevetettem magam a legelső fiákerbe, s odaérve felkerestem az igazgatót, régi jó barátomat.
- Szervusz! Hol veszed itt magadat? - mondá az igazgató nyájasan.
- Egy jegyet akarok Brassóig.
- Miféle címen?
- Hát képviselői voltom okáért.
- Helyes. Van igazolványod?
- Miféle igazolvány?
- Kovách Lacitól.
- Mire nézve?
- Arra nézve, hogy téged miképp hívnak, és hogy képviselő vagy.
Nagy szemeket meresztettem rá.
- Ugyan ne okoskodj, kérlek… nincs tréfálni való időm.
- Nagyon is komolyan beszélek.
- De hiszen csak ösmersz talán…
- Persze hogy ösmerlek, de a szabályok, barátom, a szabályok.
- Hát nem adsz jegyet, mi?
- Nem én, igazolás nélkül.
- Hát hova szaladjak én most Kovách Laci után?
- Hozhatsz tanúkat, akik beigazolják, hogy az vagy, akinek magadat kiadod?
- Itt vagy te…
- Én nem hiszek magamnak.
Fölháborodva hagytam oda gyermekkori pajtásomat, az igazgatót, s ott lent elbocsátottam a kocsimat, s adtam neki 2 forintot.
Útközben, amint gyalog sétálok, találkozom egy ismerősömmel, aki most a két szárnyat hordja gallérán, de aki valamikor szolga volt az országháznál, megkapott a fösvénység ördöge s megszólítottam.
- Bütykös bácsi, ösmer kend engem?
- Hogyne ösmerném a nagyságos urat.
- No, hát akkor visszafordulok, eljön kend velem a vasúthoz bizonyítani, hogy én vagyok én.
- Nagyon szívesen.
Nos, elvittem Bütyköst. Nagyon tekintélyes külseje van az öregnek. Ez már csak elég bizonyíték lesz.
Az igazgató végignézte, s miután azonosságomat írásban elismerte, így szólt:
- No, most már rendben vagyunk.
Én egy forintot nyomtam az öreg markába, s azzal eleresztve őt, az igazgatóhoz fordultam:
- Most tehát kiadod már a vasúti jegyet?
- Ki bizony, ha elhoztad a fotográfiádat.
- Miféle fotográfiát?
- Ej, hát az arcképedet.
- Minek az?
- Hogy a konduktor megnézhesse, te használod-e a jegyet.
- De nekem nincs fotográfiám.
- Vétesd le magadat.
- Arra nincs idő. Holnap délben utaznom kell.
Az igazgató vállatvont.
- Nagyon sajnálom, de ami szabály, az szabály. Veled sírok, de jegyet nem adhatok.
No, már erre formális dühbe jöttem. Becsaptam az ajtót, úgy rohantam le a lépcsőkön. Az utcán belevetettem magam egy fiákerbe s hajtottam egyenesen Baross államtitkárhoz: »Majd megmutatom én mindjárt, hogy kell az államférfiakat respektálni Magyarországon.«
Az államtitkár otthon volt. Izgatottan adtam neki elő a dolgot, hogy miképp bánnak velem az alantas közegei. Hát ezért vagyok én mameluk. Ha már a vasút se tiszteli a meggyőződésemet: ki tisztelje akkor?
- De hát miért jössz hozzám? - kérdi az államtitkár gúnyosan.
- Miért? Hát hogy te segíts rajtam.
Baross megdörzsölte a kezeit.
- Sajnálom, kedves barátom, de nem tudok fotografírozni. A camera obscurát különben is magával vitte Tisza Bécsbe.
- Gábor, Gábor! Lesz még szavazás Magyarországon! - kiáltám fenyegetőleg, s el akartam rohanni.
Trencsén nagy fia azonban utamat állta:
- Te, adok neked egy jó tanácsot, hiszen neked van fotográfiád.
- Valamikor régen volt elég, fiatal koromban, de szét adtam.
- Hát a képviselőházi albumban?
- Az istenugyse…
- No, látod.
Rohantam a képviselőházba. Ott kinyitották a termeket, az elhagyott folyosókat, a kísérteties büfét. Az album ott áll a kis fekete asztalon - de az arcképem nem volt benne. Valami gazember kilopta.
No, már most mit csináljak? Mit? Hát legelőször kifizettem a fiákeremet. (Három pengőt kért az imposztor.) Azután elindultam tűnődve a Váci utca felé.
A méltatlankodás egészen megizzasztott. Olyan voltam már, mint a katona a csatában. Most már azért se hagyom azt az ingyenjegyet az államnak.
Hát richtig, jön szembe velem Péchy Tamás. No, éppen jó. Legalább elpanaszlom neki a képviselői méltóság megsértését.
- Tudod mit - szólt ő, mert az ilyenekben praktikus ember -, a Városligetben van egy amerikai fotográf, aki öt perc alatt levesz. Eredj ahhoz.
- Igaz! Hej, fiáker! Hamar egy fiáker.
Hajtottam a Városligetbe. Vagy negyven szolgáló és ugyanannyi mesterlegény várta ott a saját képét, sehogy sem juthattam a fotográfushoz. Minden előretolakodás hasztalan volt. A mesterlegények minduntalan visszataszigáltak.
- Itt sorrend van, uram. Tartsa meg a sorrendet!
Egy félóráig türelmesen vártam, de mikor eluntam, kimentem egy nagyöklű hordárt keresni valahol. A hordártól beküldtem a névjegyemet, hogy sietős dolgom van, fotografírozzon le ízibe.
A fotográfus átvette a névjegyet és mosolygott.
Erre aztán észhez jöttem, s beküldtem neki öt forintot, mire a fotográfus nem mosolygott, hanem letaszította a székről a peckesen ülő szakácsnét, s mély bókolások közt jött ki értem.
Egy negyedóra kellett, míg a kép elkészült. Rohantam is vele az igazgatósághoz.
- No - mondám az ajtót belökve, nagy lihegéssel -, itt a kép!
Az igazgató megnézte, azután az ablakhoz ment, ott is megnézte, majd a pápaszemét kereste elő, s azon át is megnézte és nevetve adta vissza.
- Ej, kopé, kopé! Rá akartál most szedni. A rövidlátásomra számítottál. De megösmertem. Hisz ez a Prileszky Tádé arcképe.
- Becsületemre mondom…
- Ne esküdözz, kérlek…
Magam is láttam, hogy rossz a kép. Nem hasonlított az hozzám egy csöppet sem; az igazgató könyörtelen maradt.
- Hja, a szabály, szabály!
- Vigye el a pokolbeli ördög a szabályaitokat.
Mit volt mit tennem, újra visszamentem a kocsimhoz, s adtam neki 2 frt-ot, a hordár már előbb egy forintot kapott tőlem. Eddig már 13 forintban volt a jegy.
Quid nunc! Amint ezen tűnődném kétségbeesve, egyszerre egy sugár női alak jön ki az Oktogon egyik házából.
- Nini, a szép Mariska. Az én fiatalkori ideálom. Hophó! Hiszen adtam én ennek egyszer arcképet is.
Utána, amint csak bírtam. Utol is értem. Nagyon megörült a viszontlátásnak. Szemrehányásokat tett kecsesen, pajkosan, hogy úgy egyszerre elhagytam akkor réges-régen.
- Pedig ha tudná… de a viszonyok…
- Igen a viszonyok. Persze - szólt gúnyosan.
- De azért higgye meg, sokszor gondoltam kegyedre… arcképe megvan nálam… Oh, valahányszor e képet láttam… Oh, Mariska! De kegyed, tudom, nem gondolt reám. Pedig ha jól emlékszem, kegyednek is megvan az én arcképem.
- Meg bizony.
- Ah! - sóhajtottam még melegebb hangon. - Tehát megvan?
- Nem adnám oda a világ minden kincséért sem. Ereklye ez nekem.
- Pedig szeretném kicserélni egy újabbal.
- Nem, soha. Nekem az akkori képe kell. Ugyanaz a kép, melyet annyiszor áztattam könnyeimmel.
Ez ugyan nem biztató, gondoltam magamban, de ha nem adod jószerivel, hát ellopom, mégis meg kell lenni reggelre az arcképnek.
- Hová megy, lelkem Mariska?
- Sétálok egy kicsit.
- Nem volna kedve velem vacsorázni ma?
Megfenyegetett szép fehér kezével.
- Rossz ember. Miket beszél.
S azután fürkészőleg rám nézett, komolyan beszélek-e, vagy tréfálok?
De én komolyan beszéltem.
- Hát, majd meglássuk - szólt aztán csengő játszi hangon.
- Tudja mit, vacsoráljunk kegyednél.
- Nem főzetek otthon.
- Nem baj, a vacsorát majd én hozatom Marchalltól, így aztán kölcsönösen leszünk az egymás vendégei.
Úgy is lett. A vacsorát megrendeltem a Mariska lakására, ki is fizettem, a pezsgővel együtt 19 frt 50 kr-ba került.
Az ételek igen pompásak voltak, a bor is kitűnően ízlett, de a Mariska… A Mariska már igen sokat vesztett, ő nem a régi többé.
Mindegy, a fotográfiát sikerült ügyesen kicsempésznem.
Beletettem a tárcámba.
Majdnem baj lett belőle. Mert Mariska, mikor távoztam, belecsimpeszkedett a nyakamba, s valamit súgott a fülembe. Nem árulom el, mit. Gavallér ember nem teszi. De ennek következtében ki kellett nyitnom a tárcámat, s abból két tízest előkeresnem. Remegés fogott el, ha észreveszi ott a képet; de nem vette észre, s én post tot discrimina rerum, végre eljuthattam vele az igazgatósághoz.
- No, de most már csak kikapom a jegyemet?
Odaragasztották a képet a jegy egyik oldalára s az igazgató a markomba nyomta irigykedve:
- Itt van ni! Könnyű nektek, képviselőknek! Mindent ingyen hajigálnak utánatok. Szervusz! Szerencsés utat.
KÉT SZEKÉR ÖREGASSZONY
(Egy adoma 1843-ból).
1883
Kékkőben történt, de régen már.
A Balassák laktak ott kevély várukban, a Balassák pedig kemény gyerekek voltak, s igen sok kiváltságot csikartak ki maguknak. Még azt is, hogy a székvárosukban nem szabad zsidónak lakni.
És a Balassák mégis elpusztultak, pedig ki sem mozdultak piciny székvárosukból, s még zsidó sem kellett nekik hozzá.
Hanem nagy udvart tartottak. Maga az öreg Balassa nem tudott egyetlen egy nyelvet sem jól, csak tótul. Hova mozdult volna hát ki szégyenszemre?
Ott élt vidáman, bár a maga módja szerint. Egy barbár fejedelem él csak úgy. Mikor ebédhez ült, kilenc ágyúból lőttek a várfokon, mikor vacsorához, háromszor.
Nagy banderiumot tartott százhúsz-száznegyven emberből állót. - Mindenféle mesteremberei voltak a rézöntőtől kezdve egész a gombkötőig, s ezek mind kommencióra fogadva. Egy amfiteátrum alakú épületet emelt a várudvaron. Ez volt a táncterem. S ebben mindennap bál volt ebéd után. Bál, de nők nélkül. A nagyúr összehítta a cselédeit, kedvelt parasztjait a városkából és ott keringtek, ugráltak, mint a kosok egész éjfélig zeneszóra egy óriási oszlop körül. Ő maga táncolt köztük a legnagyobb animóval.
A nagyúrnak ott lent a fellegvár alatt saját külön szolgabírót, csendbiztost, pandúrokat is tartott a nemes vármegye - de ezek már, ti. a szolgabíró és csendbiztos, nagyon is művelt emberek voltak neki, nemigen szeretett velök érintkezni, hanem volt egy óriási hangcsöve, azon át kiabált nekik lefelé a várfokról, ha valamely szeszélyes kívánsága vala.
Lőn, hogy a híres báli teremnek nagyon megromlott a talaja egy napon. A patkós csizmasarkak szörnyen eléktelenítették. A nagyúr elhatározta egy délelőtt, hogy behinti apró kaviccsal.
Lekiáltott hát a hangcsövén:
- Hej szolgabíró, csendbiztos! Hozzanak fel még ma két nagy szekér murvát. - Murvának hívják a kavicsot azon a vidéken.
A »murva« szó végig süvített a horizonon. A szolgabíró alulról intett a fejével, hogy megértette, s azután hozzálátott az oligarcha parancsának teljesítéséhez.
Hívatja nyomban az elöljáróságot. Ijedten összeszaladnak a falusi primipilusok.
- Mi baj van?
- Hát bizony nagy baj van. A méltóságos úrnak két szekér asszonyt kell beszállítanunk ma.
- Két szekér asszonyt? - hebegé elsápadtan a bíró. (Neki magának is csinos felesége volt.)
- Annak meg kell lenni nyomban, mert különben ötven bot. - Hallották kedtek?
A hír gyorsan futott végig a falun, nagy rémületet keltve a férjek s itt-ott - meglehet - az asszonyok között is. Akinek szép leánya, menyecskéje volt, dugta ahova lehetett, pincékbe, kamrákba. Sok elmenekült a szőlők alá a borházakba.
A szegény bíró végre is mit tudott csinálni ily viszonyok közt. Kivetette, mint a forspontot, minden telek után egy asszonyt. Hetven egész telekből áll a szegényes hegyi városka, tehát éppen hetven asszony lesz. Két szénás szekéren jól, mutatósan elhelyezve, egészen tisztességes szállítmány lesz. A méltóságos úrnak nem lehet semmi kifogása.
Azonban voltak negyedtelkes gazdák. Ilyen család négy ad egy asszonyt. Ezek hadd igazítsák el maguk közt.
Két szénás szekér elé ökröt fogtak, mindenikre felült egy kocsis, egy polgár és megyei hajdú, s úgy álltak meg sorba a kezökben levő reparticionális liszta szerint a házak előtt.
Természetes, hogy minden gazda a família azon asszonyi állatját áldozta fel, amely legkevesebbet ért otthon, s melyet legkevesebb bánat és könny kísért sajátságos útjára.
Mentegetőzve jöttek ki, nagyanyjukat, anyósaikat kikísérve a parasztok.
- Szívesen adnánk mást… de nincs… a fiatal asszonyok künn vannak a mezei munkánál, haza se jönnek ma. Azért hát fogadják szívesen kigyelmetek azt, ami telik.
S ha a szép szó nem használt, egy-egy húszast sem sajnáltak odanyomni a parancsnokló hajdú markába.
Egyszóval hetven vén asszony ült a két hosszú szekéren, mikor a kanyargós hegyi úton nagy zsivaj és sikoltozások között a vár felé húzta őket nagy türelemmel a négy-négy szép fehér ökör.
Az utolsó szekér után maga a szolgabíró ügetett lóháton.
Mikor a menet beért a várudvarra, kiszaladt Balassa az ambitusra, s összecsapta a két kezét ijedten.
- Spektábilis! - hebegé a szolgabíróhoz. - Mi legyen ez?
- Bocsánatot kérek, méltóságos uram, de nem kaptunk szebbeket…
- Kit, mit? Megbolondult kend, spektábilis?
- Hát kérem alássan, hiszen azt tetszett parancsolni…
- Én?
- Igenis…! Egy szóval se tetszett említeni, hogy szépek legyenek.
Az öreg báró elértette most a tévedés okát, s elkezdett szívből kacagni.
- Nem asszonyokat kértem, balgák kendtek, hanem kavicsokat, de ha már itt vannak, isten neki, tartsunk nekik egy bált legalább.
Míg a vén asszonyok bálja tartott fenn a várban, azalatt lenn a kékköviek közt elterjedt a félreértés híre - minélfogva népgyűlés jött össze, melyben elhatározták, menjen fel egy deputáció Balassához nyomban, hogy ha már így van, hát csak tartsa ott az asszonyokat, neki ajándékozzák…
…Mert hát az egész városból mind ott voltak az anyósok.
A TORKOS FIÚ
(Eredeti népmese)
1883
Volt egyszer egy szegény asszony s annak igen együgyű és torkos fia. A szegény asszonynak volt egy kecskéje is, melyet fejt, de annak a tejét mindig megitta a torkos kamasz, mert már nem volt mai gyerek, jóformán katona sorban állott.
Anyja eleget korholta, pirongatta, de csak nem használt semmit. Ő folyton megitta anyja elől a tejet, annak szegénynek nem jutott sem reggelire, sem uzsonnára. S valahányszor nagyokat húzott a köcsögből, mindig megbosszantotta az édesanyját.
- Ez a mi kecskénk olyan kevés tejet ad. Mért nem vesz édesanyám még egy kecskét?
Nem volt neki elég a tej, mert aki torkos, annak semmi sem elég.
Hanem egyszer csúfosan megjárta. Anyja éppen nem volt otthon, átsuhant a szomszédék kecskéjéhez, kifejte a tejet és megitta, azután az itthoni tejet is felhörpintette. Szörnyen megfájdult a gyomra. Mintha az ördög kaparta volna a tíz körmével belülről.
Lefeküdt az eperfa alá a ház előtt, és ott jajgatott siralmasan.
Arra megy a falu bábája, kérdi tőle:
- Mi bajod van, te pákosztás Jancsi?
- Jaj jaj jaj! Sok kecsketejet ittam, nénémasszony, fájdalmakat érzek tőle.
- Az bizony nagy baj - mondá a falu bábája. - A múltkor is az történt innen a hetedik faluban, egy ember annyi kecsketejet ivott, hogy egy gödölyét szült tőle.
Megijedt erre a mi Jánosunk, hol elsápadt, hol elpirult erre a gondolatra. Oh, ez a rettenetes nagy szégyen! Ő azt nem élné túl, ha megtörténnék. Ő bizony inkább elbujdosik a világba. Legalább idegen emberek közt érje a szörnyű csúfság!
El is bujdosott legott, s ment, mendegélt réteken erdőkön körösztül. A hó csikorgott a lábai alatt, a zúzmara megfogta haját, szemöldjeit, de ő ezt mind nem érezte, mert a hideg nem csípte olyan nagyon, mint a gyomra.
Az egyik erdő szélén egy csizmát talált. Már homályosodni kezdett. Szürke felhők leültek a hegyekre. Az esti félvilágosságban nem vette észre, hogy a talált kordován csizmákban benne vannak a lábak is, úgy, ahogy valamelyik torkos farkas bennhagyta, mikor az embert megette belőlük. Vállára vette a csizmákat s valamivel vígabban ügetett, mert gyertyafényt is látott nem messze: ott legalább szállást kérhet éjszakára.
Egyenesen a fénynek tartott, és egy házikóhoz ért. Egy galambősz öreg ember lakott ott egy szelíd képű anyókával.
- Fáradt utas vagyok - köszöntött be az öregekhez -, nem adnának szállást reggelig.
Az ősz gazda a kezén fogta nyájasan, a vén anyóka pedig ráncos kezeit dörzsölte örömében, s mind a ketten rámosolyogtak.
- Szívesen, édes fiam. Gyere be, pihenj meg, kedved szerint. Éppen kenyeret sütöttünk, meleg az első szoba.
A szegény fáradt fiú alig bírt már bevánszorogni, mert a gyomorfájás is bántotta, egészen odavolt. Megköszönte szépen a kínált vacsorát. »Ne is fáradjanak kigyelmetek. Én nem ehetném. Nagyobb szükségem van nekem most egy kis üdítő álomra.«
- No, hát akkor aludj édes fiam - mondták a szíves öregek, s lábujjhegyen tipegve jártak a szobában, hogy ne zavarják.
Jancsi kikereste magának a legjobb helyet a meleg kemence előtt. Csak egy kis pokrócot kért. A talált csizmákat pedig letette a feje alá párnának, s olyan édesdeden elaludt rajtuk, hogy azt ugyan fel nem költötte volna az ágyúdörgés sem.
Annál kevésbé az öreg gazda, ki egyszer éjjel bement hozzá egy lámpással. Mert az történt az éjjel, hogy az öregeknek egy kecskéje megellett ott künn a szinkében, de a kis gödölye nagyon didergett. A szinke hasadékán át besivított a szél, mintha a gödölyének dalolna, de az annak nem tetszett.
Az anyóka, aki szinte felkelt megnézni az új gödölyét, azt mondta a férjének gondolkozva, rángatva jobbra-balra szép, bodros főkötőjét.
- Kedves öregecském, megfagy ez a kis állat itt reggelig. Vidd be az első szobába, ahol a vendégünk alszik, a melegre. Ott majd megelevenedik szegényke!
Azért ment hát be az öreg apó éjfélkor, hogy a gödölyét oda tegye a vendég mellé, a pokróc egyik csücskére.
Hajnalban ébredett fel a mi Jánosunk könnyedén, egészségesen; minden fájdalmát elvette az édes álom, hanem elrémülve kiáltott fel, amint megpillantotta maga mellett a kis gödölyét, mely mekegett és nyájasan mereszté reá szemeit.
- Megtörtént! Hát megtörtént!
Nosza, be se várta a reggelt, kiosont a szobából, s futott tüskön-bokron keresztül az iszonyú szégyen elől.
Reggel, mikor az atyus és az anyóka beléptek, hogy a vendégnek reggelit vigyenek be, összecsapták a kezeiket ijedtökben. A vendég nem volt sehol. Csak a csizmái hevertek ott s azokban a lábaiból egy-egy darab.
- Az átkozott gödölye megette a vendégünket öregecském… - szólt az öregasszony könnyezve.
- Úgy van - bólongatott a fejével szomorúan az atyus. - Ez egy rettenetes gödölye. Teringette, ezt a gödölyét agyon kell ütni.
Az anyóka behozta a szekercét, s a kis gödölyét agyonütötték ártatlanul.
A félkegyelmű Jancsi pedig addig futott, míg egyszer csak megint otthon találta magát az anyjánál. Elmondta, hogy mint járt, s azóta sohasem ivott többé kecsketejet, sem nem volt torkos semmiben.
ÚT A PISZTOLYCSŐIG
1883
Egy hivatalnok, különben jó ismerősöm, öngyilkos lett. A lapok napokig tárgyalták ezt a szomorú esetet. Éppen szélcsendes idő volt akkor.
Mert ha nincs szélcsendes idő, akkor nem ér semmit.
Az emberek gyorsan özönlenek el minden pályát, amelyen valami nevet lehet szerezni. Már az öngyilkosság se pálya!
Az újságok, mondom, mohón közöltek minden fölhajszolt részletet. És az öngyilkosság - esemény lett.
A reporterek lihegve futkároztak reggeltől estig minden irányban, amerre a halál valami szálakat hagyott.
Kövérebb betűk adták tudtára reggelenkint az olvasóknak mindazt, ami kapcsolatban volt a szerencsétlen férfiúval, mint más egyebet. S a betűkben mindenki jobban szereti a kövéret.
Leírták a vért, mely a szoba padlóján szétfreccsent, a revolvert, azt is, hogy kitől kölcsönözte, előttünk álltak az öngyilkossági okok is, de természetesen olyanformán, mint egy tégely, amelyben festék van, de e festékbe minden percben új-új különböző színű festéket kevernek. Ki tudná hát megállapítani, egészen határozottan, hogy milyen színű az? S ki tudja, milyenné válik, mire a többi hiányzó ingrediencia is belevegyül?
Hogy mi egy öngyilkosságnak az oka… miképp jön odáig a lélek, hogy kihámozza magát erőszakosan a testből, azt nehéz egész igazán eltalálni az újságírónak is - pedig az már csak ért mindenhez.
Az én ismerősöm az öreg Hortinénál lakott. Úgy hallom, nem fizetett pontosan. Fizetése le volt foglalva - ezt már a lapokban olvastam.
Igen, de hát ‘iszen sok embernek van a fizetése lefoglalva. Ha az mind főbe akarná magát lőni, akinek a fizetését lefoglalják - nem lehetne bálokat tartani esztendőre.
Az az egy konstatált tény volt, hogy úgynevezett »rossz anyagi körülmények« vitték a halál elé: hanem mi volt a lelki processzus, ez volna érdekes a pszichológusnak.
Én azonban véletlenül csak nemzetgazdász vagyok. Nekem az kellene, hogyan, miért jutott ily desperátus viszonyok közé ez az én Pálom, aki higgadt, szelíd, okos ember volt egész életében.
Hiszen sohasem voltak pazar hajlamai… spekulatív szellem meg éppen nem volt, hogy vállalatokba bocsátkozott volna.
Egy nap hozzám jött az öreg Hortiné… valami pörös ügye volt az ügyvédi irodámban.
- Hát a szegény Pál meghalt!… Oh, ugyan ki hitte volna? Ugyan mondja csak…
- Nagyon megkárosított, tekintetes uram! Az volt a legszebb lakásom. De hogy is tudott arra vetemedni.
- Bizony, bizony…
- Hogy a legszebb szobámat vérezze be. Nem szép volt tőle, tekintetes uram. Hát nem mehetett volna másüvé? Mindig tisztességesen bántam vele. Ilyen kárt tenni, ilyen kárt!
- Ugyan mondja csak édes Hortiné, maga legjobban tudja - mi hozta ennyire a boldogtalant?
- Mi hozta? Hát mi hozta? Én mindjárt kinéztem belőle, hogy nem lehet más vége. Megjósoltam, tessék elhinni, a házmesterné a megmondhatója. Pedig jó, becsületes ember volt, az isten nyugosztalja… úgy szerettem, mintha a fiam lett volna.
Tarka gyapot kendőjével a szemeit kezdte törülgetni, s ideges fonnyadt ajka gyorsan mozogott, ami idős nőknél közeli sírásnak postája.
- Vett tán valamit észre korábban?
- Igenis, mindjárt, még két év előtt, mikor odajött lakni. Észrevettem, hogy tömérdek ember jár hozzá…
- Hitelezők?
- Nem biz az - hanem pajtások. »Ennyi pajtása van önnek, Pál úr?« - kérdém egyszer. »Ez még semmi - felelte nevetve. - Tavaly unalomból összemarkoltam őket, hát úgy hozzávetőleg kisült, hogy több mint ezer pertu pajtásom van az országban.« Ezt felelte nekem, úgy emlékszem most is még a hangjára is, mintha hallanám.
Eltört a mécses - Horti néni fuldokló zokogásba csapott át, majd nekibőszülve kiáltott fel, a kezeit összecsapva:
- Ezer ismerős, akivel az ember pertu van! Hát csak lehetetlen kérem, hogy az ember végre is főbe ne lője magát!
- Igaz - mondám mélyen elgondolkozva. - Az a »perdu« sokszor lesz »pertu«!
Ez volt egész életemben az egyetlen szójátékom. Bocsánatot kérek érte!
A SZÁLDOBOSI PAPP FAMÍLIA
1883
Egy szomorú nemes asszony lakott a falunkban, névszerint özvegy Száldobosi Papp Józsefné.
Mikor kis fiú voltam, még élt, de csak mindössze egyszer láttam, mert ritkán jött ki a házából, melynek kapuja csukva volt mindig és zsalusi leeresztve. Édesanyám jól ösmerhette, mert csak »Francka néni«-nek szólította. (Som Franciska volt a családi neve.)
Mondom, csak egyszer láttam Francka nénit, aznap, mikor először mentem el Rimaszombatba a latin iskolába. Anyám sorba elvitt búcsúzni a falusi nemes házakhoz: őhozzá is. Egy nagy bőrös széken ült, jól emlékszem, pápaszem volt az orrán, vállain kis kockás kendő és igen gyakran köhögött.
- Végem van, öcsémasszony - szólt több ízben, s más szavakkal is mindig azt mondta, hogy meg fog halni. Igen elérzékenyedett, s egy történetet beszélt el anyámnak, miközben megsimogatta néhányszor a fejemet.
- Nekem is van egy fiam - szólt -, csakhogy nagyobb, bizony már nagyobb.
Mikor elmentünk, egy húszast csúsztatott a markomba.
Többet sohasem láttam. A húszast elköltöttem azóta - de a történet megmaradt.
--------------
Száldobosi Papp Józsefné régen, valamikor az inszurrekciós világban lehetett fiatal menyecske. Öreg emberek bevallása szerint igazi szépség. Ami most olajszínű ránc, az akkor igéző fehérség volt s olyan sima, mint a márvány, a szemekben tűz, a termetben ruganyosság.
Úgy látszik, szegény szülőktől való volt. (Mi is a Som família?) Száldobosi Papp József, mondják csakis a szépségeért vette el, pedig származás és birtok szerint is a harmadik komposszesszor volt Mohorán.
S ha latoljuk… mégsem volt valami nagy »szerencse«, mert furcsa ember, van benne valami titokzatos, valami végzetszerű. Az arca szép férfias és mégis visszataszító. Már gyermekkorában is ott ült a gonosz vonás a két rőt szemöldöke felett. Pedig legalább csecsemő gyereknek olyan volt, mint a bárány, nem sírt az sohasem. Hej, erre is tudott egy borzalmas dolgot mondani az egykori dajkája, a vén Majgóné, azzal is halt meg, hogy a legizzóbb katlanná legyen a lelke, ha nem igaz, egyszer éjszakának idején elaludt a gyermek mellett: amikor úgy éjfél tájban felnyitotta a szemeit, két ördög ült a bölcsőnél, s felváltva ringatták a kis Száldobosi Papp Józsefet…
De ez, meglehet, csak képzelődés volt. Nem bolond az ördög, hogy gyerekeket ringasson, mikor nevelünk mi neki a magunk költségén eleget!
Nagyobb bizonyíték az ellene, hogy semmit sem úgy tett, ahogy a többi emberek; akivel beszélt, annak sohasem nézett a szemébe, senkit sem szeretett, s őt sem szerette senki. Még a kutyák is beszaladtak előle az udvarokra, ha végigment az utcán. Semmi dolgát sem közölte senkivel, pedig untalan járt-kelt valamiben, de annak élő lélek nem lehetett tudója, hogy miben.
Ilyen volt már mint fiatal ember. Kész csoda, hogy úgy belebotlott abba a Som Franciskába.
Egész nap villámlott, mikor az esküvőjük volt. Egy a mennykövekből beütött a templommal szemben a nótárius csűrébe. (De igaz is, nagy szemtelenség, hogy lutheránus létére odaépítkezik a katolikus templomhoz.) Az égő csűr rémes világossággal öntötte el az oltárt, mikor ott állottak. Mégis csak elhebegte a holtomiglant a gyönyörű menyasszony. De az istennek a balkezével volt dolga odaát - nem használhatta itt a jobb kezét.
Mikor haza hozta, jó négy lovon hozta, feldőltek az úton, azóta mindig sántított Papp József. Som Franciska is megütötte a kezét.
No, de meggyógyítják majd a mézes hetek… Hát talán meg is gyógyították. Egy szép asszony keze sohasem fájhat úgy, hogy ne tudjon vele ölelni! Meglehet, boldogok voltak. Legalább sohasem panaszkodott sem az egyik, sem a másik… Hát minek csináljak én most nyolcvan esztendő múlva pletykát erről?
Úgy kívülről nézvést soha olyan szomorú udvarház, mint a Papp-porta, szarka elkerülte, még veréb sem szállott a nagy százados topolyafákra, amik előtte két sorban vetették árnyékukat s még az árnyék is olyan azon a gyepen, mintha egy másik árnyékra lenne terítve. Hanem éjjel aztán ahány bagoly volt a környéken, az mind oda járt huhogni az ősház zegzugaiba. Jól érezték ott magukat; kuvikmadarak körülröpködték őket, mintha udvarolnának nekik.
Félelmetes volt este elmenni a Papp-ház mellett. Az udvaron egy festett galambdúc állt - ott van ma is -, mert a fiatalasszony nem hozott magával arany-ezüst marhát, hanem hozott magával nemes lelket, szép arcot, nyúlánk termetet, tisztességes stafírungot (nem igaz, mintha csak két-két cihája lett volna a vánkosokra) és két fehér galambot, mert nagyon szerette a galambokat. Hanem a két fehér galambnak a fiai már sötét színűek voltak. A tyúkok, a libák, azok is mind fekete tollazatot viseltek a Papp-udvaron. Nem bírtak fehér állatot nevelni. S az a fekete udvar a fekete állatokkal olyan rémületes volt, mintha valami átok ülne minden kövecskéjén, az öreg eperfák fekete bogyóin.
Nem is éltek együtt egy egész esztendőt, mikor még egy madár repült ide: a gólya. Miklóskának keresztelték a hozományát.
De már a keresztelőn nem volt otthon az apa… mert még egy madár szállt ide: a francia sas.
S ennek akkor olyan nagy volt a szárnya, mint egy felhő. Véreső volt arra, ahol az megrebbent.
Csak mi nem ijedtünk meg tőle. Mert mi már sokszor voltunk abban a szerencsés helyzetben, hogy nem fordulhatott a sorsunk rosszabbra, nézhettük a világ folyását hidegen. Megvan nekünk úgyis a kétfejű sasunk, így okoskodának a mieink, ha már most a francia találna felülkerekedni, hát az is sas, igaz, hogy csak egy feje van kettő helyett - de azért az egy fejért bizony isten nem érdemes nagy lármát csapni.
Az inszurgens hadak kelletlenül ültek fel a lóra. Kivált ezek a mohorai nemesek. Soha ennél lustább, hencegőbb népet. Mikor a parancsolat jött, huszonkettőt lehetett összehozni mindössze. Péchy Pál uram vezette őket, hogy majd Esztergomnál valahol hozzá csatlakozzanak a gróf Brunszvik fölkelőihez.
De ebből a huszonkettőből mindjárt Rétságnál beteg lett Veres Pál uram s hazafordult, Vácon Plachy Gergely, a legjobb kardforgató vitéz maradt el valahova. Azután is folyton szállingóztak haza különféle ürügyek alatt egyenkint - nem maradt ott igazi verekedőnek több kilencnél, név szerint Péchy Pál, Száldobosi Papp József, Bajom György, Nagy Márton, Kerekpály Imre, a földhöz ragadt bocskorosok közül meg Pélly Barnabás, Kazy Ferenc, Mácsik János és Laczkó István. Azt beszélik, kölcsönzött lovon ment ez a legutolsó.
Sőt ezek közül is gyanúsan hamar jött meg Pélly Barnabás, egy vasárnap délben a vén szürkén, a foltos dolmányban, s tűnődve poroszkált keresztül a falun, hol-hol megállva nézdegélni az udvarokon, hogy ugyan hol is lakott ő, még a hadjárat előtt?
- Nini, nini, a Pélly Barnabás! - ösmerte meg Tóth Istók. - Hahó, öcsémuram, eltévesztette kegyelmed a házat! Hiszen arra balról van az atyja-ura portája!
Az ifjú Pélly megrántotta a kantárt, s fennhéjázón szólt oda az öregnek, mintegy igazolásul:
- Hiszen nem káptalan a fejem, hogy minden apró ólra ráismerjek.
Pedig az imposztor még csak egy hónapja volt oda hazulról.
Hanem azért sokat tudott beszélni, lélekemelő vitézi dolgokat. Irtózatos csaták estek azóta, tömérdek vér folyt. Ma a történetírók nem tudnak ezekről, de hát hogy is tudhatnának, ha nem voltak ott.
Még a csaták hagyján, de az a legszörnyűbb, amit Száldobosi Papp Józsefről híresztelt: beállott, azt mondja, kémnek Napóleon császárhoz. Talál a természetéhez, de mégis csak rettenetes dolog, hogy egy nemes ember ennyire lealacsonyodjék. Föld kiveti csontját, be nem issza vérét az árulkodónak.
De hátha nem igaz? Csakhogy úgy vagy egy hó múltán, tizenhárom sebbel, Kerekpály Imre jött meg Győr alul, az is megerősítette, hogy de bizony igaz, Papp Józsefből spion lett, szabadon jár-kél a táborokban, de maga részéről azt hiszi, nem a Napóleon kéme, hanem első Ferencé. Egyébiránt tuják a pokolbeliek! Mert Papp József még spionnak is titokzatos.
A bécsi béke aztán nemsokára véget vetett a hadilábnak. A mohorai nemesség mind visszatért, egy sem esett el, csak Száldobosi Papp József maradt oda.
Mi lett belőle, hol van, tudni nem lehetett. Beszéltek mindenfélét. Nagy úr lett a király oldala mellett. Mások meg azt mondják, Napóleon vitte el magával. Némelyek Pozsonyban látták volna aranyos udvari öltözetben.
De rebesgették azt is, elbujdosott szégyenletében Lengyelországba.
- Nem is jön az vissza - szólt Bajom György -, de ne is jöjjön soha többé.
- Dehogy nem jön, dehogy - ellenveté Péchy Pál uram megvetőleg. - Az veszne el? Fogadjunk no, hogy visszajön.
Fogadtak is, Laczkó uram ütötte szét. Vajon kinek lesz igaza és kinek kívánja a szomorú özvegy, hogy igaza legyen?
Találgatták sokan, hanem arra ugyan egy lélek sem gondolt, hogy még úgy fordulhat, hogy igaza lészen mind a kettőnek.
Rá egy esztendőre, zimankós téli éjszakán, nagy fehér szekér jött a szügyi homokos úton Mohora felé. Két alak ült elöl, egy, aki a lovakat hajtotta s mellette cifra hajdúruhában a másik. A kocsit egy nagy falka eb kísérte Szügytől, éktelen csaholással és vonításokkal.
- Csiba te, ne te! - kiabálta a kocsis s közéjük vágott az ostorával. - Hát illik ez, hé! Legyen aztán az ember ezek között keresztény.
- Hagyja el, kegyelmed, hátha több eszük van nálunknál… Mert mindig azt hallottam, hogy a kutya tudja legjobban megbecsülni az embert.
Lassan döcögött a szekér, jó egy óra kellett, míg Mohorához értek. Alig hogy visszamaradtak a szügyi ebek, jöttek átvenni a szerepet a mohoriak s ezeknek mindig különb torka volt a szügyieknél - mert hosszabb lévén a falu, jobban kifejlődött a hangorgánumuk.
A szélső kis háznál világosság pislogott az ablakban. A hajdú leugrott megkérdezni:
- Hol van itt a Száldobosi Papp József portája?
Egy öreg asszony, ki bent zsoltárokat olvasott, összerezzent a Papp József névre.
- Ott lakik a templomon innen, a korcsmán túl - mondá fogvacogva -, csak menjenek egyenest, ha jó járatba való lelkek kegyelmetek!
A baglyok szétrebbentek nagy huhogva, mikor megzördültek a kerekek az ócska ház udvarán. Egy kuvik pedig ott szállott el a kocsis felett, ki fejcsóválva dörmögé:
- Ni! Ennek a gyalázatosnak ki mondta meg ugyan előre, hogy jövünk?
Aztán elkiáltotta magát:
- Hej, emberek! Ébredjetek! Ki van itthon…?
Majgóné, a legrégibb cseléd ocsúdott fel legelőbb - de már maga a nagyasszony is nyilván ébredezett, mert megvilágosodott az ablaka.
- Ki az, mi az? - szólt mogorván Majgóné. - Hagyjanak békét most. Jöjjenek reggel, ha dolguk van.
- Nyissa ki az ajtót - sürgették. - Fel kell költeni a cselédeket.
- Nyitja bizony a piszi. Virrad még holnap is.
- Az urukat hoztuk! - kiáltott be a hajdú haragosan.
- Jézus Mária! - sikoltott fel Majgóné. - Megjött a nagyuram, megjött…
Csakhamar künn volt jóformán egy ingben, még kendőt se dobva a meztelen lapockacsontjaira, de már akkor a nagyasszony is jött rohanva.
- Hol van hát, hol? - s szemeit mohón hordozta körül az udvaron. - Tegyék bolonddá a nagyapjukat.
A hajdú lerántotta a fehér ponyvát a szekérről.
- Itt van ni, a koporsóban! Vegyék le kendtek.
Leírni nem merem azt a rémületet, a szép Papp Józsefné hogy lett halott-halvány, s mint omlott össze aléltan a folyosó köveire. Miképp emelték le az összefutott férficselédek lámpások fényénél a nehéz koporsót, hogy csikorgott a hó talpaik alatt kísértetiesen, s hogy kongott a kövezet, ropogott a padló alatta! (Mert nem lehetett vállon vinni, kötélen csúsztatták az ebédlőbe.)
Reggelre lázban volt az egész falu. Nagy események nagy mozgást idéznek elő. A parasztasszonyok otthagyták a dagasztó teknőt, a nemesekben pedig felébresztette a kíváncsiság a részvétet (mert ezek ketten egy szobában hálnak), csoportosan tódultak a Papp-udvarra s onnan a nyitott ebédlőbe.
Csakugyan igaz volt a hír: ott állt egy ravatalon a fekete diófa koporsó az ezüstveretű betűkkel: »Spectabilis Dominus Josephus Papp de Száldobos«.
De hát hogy jutott ide? Hol halt meg? Miben halt meg? Ki küldte idáig? Még a holta után is titokzatos.
Nagy tisztességgel jött a teste. Vármegye embere kísérte. De honnan? Egyik vármegye a másiktól kapta az instrukciót, hogy kísértesse Száldobosi Papp József testét megint a szomszéd vármegyéig. De hogy hol kezdődött, s kitől jött a legelső parancs? Csodálatos homály ül a koporsóján.
Másnap délelőttre volt a temetés. Majgóné a torra sütött-főzött, kántor búcsúztatót komponált, szabó a nagyasszony gyászruháját varrta, piktor a címereket festette.
Mindenkinek volt valami dolga, csak magának nem az özvegyasszonynak.
Ott járt-kelt egyedül a szobában.
Nem sírt már. Valami hideg nyugalom látszott az arcán, valami dac.
Karjaiba vette a másfél éves Miklóskát, s mereven, hosszan nézte kis fonnyadt arcát.
»Meghalt az apád«! - mondá.
A gyermek mosolygott. Talán értette!
Délután kétszer is megfordult az ebédlőben. Maga rakosgatott el a ravatal körül mindent. Hogy megijedt attól a koporsótól, amikor hozták - most már föl sem veszi, mintha csak egy közönséges bútordarab lenne. Mégis csak gyarló az ember!
Este, amint a kis Miklóst levetkőztette, eszébe jutott, hogy a gyermeket mégis be kellene vinni a terembe; illik, talán kötelesség is. Se az élő nem fog tudni erről, sem a halott. De hátha mégis van valaki ott fönn, aki nézi az ilyeneket? Annak a kedvéért be kell vinni a gyereket.
Bevitte. A gyermek álmos volt már és sírt. Nem nézett a koporsóra, hanem az anyja keblére fordítá fejét, kis állacskáját annak a liliom vállára támasztotta.
A viaszgyertyák kísértetiesen lobogtak. Körös-körül a virágcserepek dús növényzete megperzselődve sercegett tőlük, kellemetlen szagot árasztva.
Pappné megfordította a gyermek fejét, hogy a koporsót nézze.
»Itt fekszik az apád, fiacskám!«
A gyermek nem akart odanézni, durcásan visszafordította a fejét.
De hát ott fekszik-e valóban?
Oh, hogy lüktettek a halántékai, mikor ez a gondolata született. Futó tűz, jéghideg nyargalt át az idegein egyszerre. És ugyan hogy fekszik ott? Levágott fejjel? Átlőtt mellel? Vagy nyitott szemekkel csendesen. Mert ki is fogta volna be a szemeit? Senki sem szerette.
Kifutott, gyermekét betette az ágyacskájába, aztán felkereste a Majgónét a konyhában.
- Kerítsen nekem hamar egy szekercét.
- Éppen van itt egy - de minek az a nagyasszonynak?
- Föl akarom vele feszíteni a koporsót.
- Dicsértessék a Jézus Krisztus! - kiáltá Majgóné elsápadva. - Csak nem tesz ilyet a nagyasszony?
- Hogyne tenném? Látni akarom az uramat. Kend is velem jön.
- Én? Hátha nekem adnák ezt a falut?
- Akkor hát magam megyek - szólt az úrasszony szilárdul, s bement, ahogy mondta, egyedül, a baltával és egy pici lámpával a kezében.
Odalépett a koporsóhoz, egy csöppet sem reszketett a keze, mikor a baltát bevájta, ahol a deszkák összeértek. Megreccsent a fedél a feszítésre, s engedni kezdett, amint féltestével ránehezedve lefelé nyomta a balta nyelét, majd egyszerre fölszakadt, s rémletes robajjal újra lecsapódott.
De most már könnyen fölemelheti a kezével is. Meg kell lenni. Látni akarja. Amit egyszer egy asszony a fejébe vesz! Fölemelte a fedelet.
Egy üvegtábla ki volt verve az ebédlő ablakán. Vihar támadt künn e pillanatban, s üvöltve csapódott be a nyíláson. A fáklyák mind kialudtak egyszerre. Elfújta az ördög. Mindig az segített Papp Józsefnek!
De a kis lámpa fölött nem volt hatalma, azt ő tartotta a kezében. Annak a fénye megvilágította neki a koporsó belsejét.
Sápadtan tért vissza, ábrázatából kikelve, de volt ereje előbb még vissza is szegezni a fedelet.
- Látta a nagyasszonyom? - suttogta Majgóné fontoskodva.
- Láttam. Vesse meg hamar az ágyamat, lefekszem, fázom.
Vacogott a foga, halántékain hideg veríték pergett alá. Egész éjjel láz gyötörte és félrebeszélt. Vagy hogy csak úgy látszott, mert talán igazat beszélt.
Másnap megvolt a temetés úri tisztességgel. Sok nemes famíliák egybegyűltenek a környékről. Nem történt egyébiránt semmi különös, ha csak azt nem vesszük, hogy a címereket, melyek ott röpködtek a koporsó két végén, útközben letépte a szél, s az egyiket odapaskolta a Veresék pajtájához. De iszen, keresztények, van valami megfoghatatlan a természetben!
Bekaparták biz azt, lelkéről nem szólok, hanem a teste a földé lett - míg ellenben özvegye itt maradt a világnak, mert még világra való lett volna.
Alighogy az egyik gyászruháját elkoptatta, senki sem várta már, hogy még varrat egyet, megtelt a szomorú udvarház kérőkkel, de csak rendre kosarat kapott mindenik. Pedig olyan is volt, aki négy lovon jött.
Igaz, hogy sohasem nézett ki olyan jól, mint özvegysége óta: idomai megteltek, a képe egy kicsit meghosszabbodott. Merészség az időtől, hogy beáll szépítő szernek, mikor pedig ellenkező a tiszte.
Tűnődött a környék, mi lehet az oka? Hát senkit sem szeret? Egy csöpp szív sem volna benne? Mire vár? Miben telik kedve, ugyan miben?
Végre is a hetyke Pélly Barnabás talált mentséget a viseletére sok fejtörés után.
- Oh, én bolond fejem! Az a szegény asszony alkalmasint engem vár.
Olyan természetes, olyan egyszerű volt ez a hiú kurtanemes előtt, hogy igazán csodálkozott rajta, miképp lehetett ezt előbb ki nem találni.
Egy vasárnap délben felöltötte ünneplő dolmányát, hadi fringiáját felkötötte, s beállított kérőnek - mert szép is az asszony, csinos a birtok, beteges a Miklós fiú.
De bizony nem járt szerencsével, pedig daliás alak volt, hatalmas vállakkal, szép diószín bajusszal, villogó fekete szemekkel. Pappné megköszönte az érdeklődést, elfogadta a muskátli-bokrétáját, de nem tűzte sem a hajába, sem a keblére (az a remény volna, ez meg már ígéret), hanem csak a pohárba tette illedelmesen, friss vizet töltvén abba s így szólt szóról szóra, lesütött szemekkel, búbánatos hangon: »Nem mehetek hozzá senkihez. Nem lehet, nem szabad.«
Restellte Pélly… hogyne restellte volna! Agyon volt ezzel ütve örökre. Hogy fog ő most emberek közé menni, ő, a »mocsok nélküli nemes«, akit, saját állítása szerint, kard eddig le nem győzött, asszony le nem nézett?
De mi is lehet oka, teremtő istenem, hogy senkihez sem mehet hozzá?
Nem lehet, nem szabad! Ki tilthatja azt meg? Hiszen csak tőle függne, ha akarná!…
Öregasszonyok megoldták: Az ördöggel cimborált a néhai, annak engedte át kontraktusban a nejét. Úgy, úgy, Száldobosi Papp Józsefné az ördög felesége most! Minden éjfélkor eljön hozzá a kulcslyukon át, mikor a nagy topolyafák első kakaskukorékoláskor összerázkódnak, mintha sóhajtoznának…
Volt benne valami. Csakugyan ott alkalmatlankodott nála minduntalan az ördög: az emlékezet. Azonkívül bezárva, egyedül élt házában.
Nem jött oda be más, csak az esztendők. Emberekkel ritkán jött össze, s akkor is hallgatag maradt, férjét sohasem emlegette. Mindene a fia volt. Az a szomorú, szelíd fiúcska, kinek arcán valami végzetszerű köd ült. Úgy nézett ki, mint egy kis aggastyán. Tizenkét éves korában ősz hajszálak voltak a fején.
Otthon nevelte az anyja maga mellett, soha nem játszott, nem nevetett. Egyszer mint már süldő ifjú átment Veres Péter uraimékhoz, s ott megpillantván a tekintetes asszony ruhakelméit az ágyon, ösztönszerűleg morzsolgatta ujjaival. »Nagyon finom«, mondá. Kerekpályéknál a kisasszonyok kérdezték más ízben, hogy mivel tölti napjait: »Annyi, de annyi bajunk van az új szakácsnéval, hogy ki sem mondhatom - sopánkodék asszonyosan -, mindent meg kell neki mutatni és semmi sem áll a kezeügyében.«
Hát ilyennek kell lenni egy fiúnak? Oh, oh! Annyira szerette az anyját, hogy - leánya lett neki!
Maga is belátta ezt a nagyasszony, s húszéves korában elküldte a burkusországi univerzitásokra. Hadd ragadjon ott rá egy kis élet!
De a nagyasszonyt tönkretette ez a válás! Azóta mind jobban-jobban hanyatlott egészségben s egész természete átváltozott. Az embereket felkereste és csacska lett. Fiáról beszélt velök. Miklós levelet írt minden hónapban pontosan. Az elátkozott ház úrnője mindig idegesen, türelmetlenül várta e leveleket s mikor már maga elolvasta százszor, elhurcolta sorba a nemesi famíliákhoz eldicsekedni: »Milyen víg! Milyen eleven!« Minden levélből azt olvasta ki. Mennyi, de mennyi élet ragad rá!
Úgy látszik, mintha az esze is gyengülni kezdett volna. Fantasztikus dolgokat fecsegett össze, hogy az embernek hajaszála meredezett tőlük. Veresnének egyszer azt mondta: »Hogy mért nem mentem férjhez, húgomasszony? Mert megnéztem a férjem koporsóját, s nem volt benne egyéb, csak kövek és szalma.«
Másoknak is elmondta ezt bizalmasan: »Féltem, hogy visszajöhet… ez a nagy titok nyomta a lelkemet, ez a borzasztó homály szorította össze a szívemet. Féltem, hogy visszajöhet, néha reméltem, hogy visszajön, de mindig szégyelltem, hogy meg nem halt.«
Az emberek kétkedőleg rázták fejüket, de nem mertek ellentmondani. Ha más beszéli, könnyen elhiszik, mert mindent könnyen elhisznek, ami nem valószínű, de mert maga beszélte, mindössze szánakozólag összenéztek: »Elvesztette biz az szegény az eszét is!«
Aminthogy csakugyan megfogyatkozék elméje is a testi erejével. Úgy tavasz felé, mikor a rózsák kezdtek nyílni, lefeküdt és sohasem kelt fel többé. Betegsége alatt mindennap más-más badarságot gondolt ki, víziói voltak, hogy férje künn él valahol messze országban. Két kis pajkos leány szaladgál a kertben, ő maga pedig a feleségével üldögél az ambituson. De milyen kedvesek azok a leánykák, s mennyire hasonlítanak Miklóshoz… Máskor meg, különösen borús napokon, rémes képeket rajzolt fantáziája. Férje testét négy felé vágatá a haragos császár, de azután megijedt tettétől, hátha számon kérik tőle Száldobosit - s útnak indíttatott egy hamis koporsót. Künn az ablak alatt órákig dübörögtek a koporsónak kerekei - mert kerekeken járt.
Ismerősei, ápolói vigasztalták, csitítgatták ilyenkor: »Ugyan, ugyan, ne képzelődjék, húgomasszony! Verje ki a fejéből, kedves sógorasszony. Ott nyugoszik a maga ura a puha földben, istennek az ő hírével és tudásával. Nyugodjék is békében. Oda jutunk lassan mindnyájan.«
Napról napra rosszabbul lett, úgyhogy Pélly Barnabás uram és Veresné asszonyom jónak ítélték híradással lenni a burkus nagyvárosba, Berlinbe Száldobosi Papp Miklósnak, hogy órát, napot nem mulasztván, haza igyekezzék, mert már így is vagy látja többé, vagy se az édesanyját.
Rá egy hétre már maga Pappné is sürgette, hívják haza a fiát.
- Itt lesz. Már írtunk neki. Holnap vagy holnapután itt lesz.
De nap nap után múlt, s Miklós még mindig nem jött. Tán meg is halt volna, egészen elfogyott az életereje, hanem fenntartotta a várakozás. Pedig már jobb volna szegénynek, ha pihenne.
Duzzogott Pélly uram, Veresné pedig búsult az elmaradásán. Innen-onnan egy hónapja már, ahogy tudósították; azóta itt lehetne a tengerentúlról is. Végre nagysokára levél jött Miklóstól. Pélly bontotta fel izgatottan:
»Kedves mamácskám, én hála istennek egészséges vagyok«…
- Nem arról van most itt a szó - toporzékolt dühösen Pélly, majd fejét csóválta, hogy odább nem emlékezik anyja betegségéről, sem a hazajöveteli szándékáról, mintha semmi sem történt volna.
Nosza, hamar még egy levelet, de már ebben megnyomta a tollat derekasan. Arra sem érkezett válasz csak egy hónap múlva, éppen aznap délben, mikor a nagyasszony halva feküdt.
Abban a levélben sem volt anyja betegségéről említés, az is úgy kezdődött: »Kedves mamácskám, én hála istennek egészséges vagyok.«
Hanem iszen egészséges volt már a nagyasszony is. Másnap beemelték testét a Száldobosi-kriptába, s akkor így szólt a temetésen Pélly uram:
- Nézzük meg, emberek, mi igaz van abban, amit a szegény megboldogult mesélgetett.
Hát biz az igaz volt egészen. Száldobosi Papp József nem feküdt ott a koporsóban, hanem csak kövek voltak benne.
…Ezek a kövek nyomták a szegény asszony lelkét huszonkét esztendeig.
- No, már ezt nem hagyom ennyibe - szörnyülközék Pélly Barnabás, mikor hazafelé szállingóztak a temetőből… - Nagy eset ez… rettentő eset!
- No, bizony - ellenveté Kerekpály Imre. - Hát megcsalta a feleségét, ennyi az egész. Vagy meglehet, Bécsben sikkasztották el valami módon.
- De nem addig van az, spektábilis - mordult fel Pélly uram méltatlankodva. - Hát az én becsületem semmi? Mert ha ő most itt fekszik a gonosz csontjaival, tudja-e azt a spektábilis, hogy akkor én nem kaptam volna kosarat?
- Igaz - szólt közbe Bajom György -, kegyelmeden esett violencia.
- De nem hagyom Nem én. Ohó! Egy Pélly Barnabást nem lehet bolonddá tenni.
Hanem mert őt nevezte ki végső rendeletében gyámnak a nagyasszony, előbbre való dolga volt eligazítani az örököst. Még egy levelet menesztett Berlinbe, megírta belülről: jöjjön átvenni a jószágát, ráírta kívülről: cito citissime. Megint csak nem felelt Száldobosi Miklós, csak egy hónap múlva, még pedig anyja titulusa alatt: »Kedves mamácskám, én egészséges vagyok…«
De már erre nem tudta, mit gondoljon Pélly, s útra kelt legott Berlinbe, maga mellé vévén Laczkó István uramat.
Ott aztán kisült minden. Hetekig jártak utána, míg kinyomozhatták. Száldobosi Miklós jó régen nem élt már. Másfél év előtt agyonlőtte magát. A fátum készté rá talán, mely örökké a sarkában volt? Magában hordozta az átkos magot? Ki tudja! A diák pajtásai beszélték, hogy egyszer egy öreg embert pillantott meg az utcán s elhalványodva, izgatottan kiáltott fel: »Ez az én apám!« A pajtásai csöndesítették: »Hogy volna ez a te apád, hisz magad mondád, régen meghalt«, de Miklós utána szaladt az öregnek, és szóba állt vele. Azontúl eltünedezett napokig, míg kedélyvilága egyre jobban borult. Készült a halálra, de senkinek se szólt.
Az utolsó előtti napon megírt vagy ötven levelet, s odaadta a leghívebb barátjának:
»Ezekből a levelekből - így szólt - minden harminc napban küldj el egyet az én kedves jó anyámnak.«
És a levelek jártak is egyre a szegény Száldobosinénak, ki váltig dicsekedett: Milyen víg! Mennyi élet ragadt rá!
…Boldogtalan asszony, de csak különös is az élet folyása!… Volt egy eltemetett férje, aki még talán élt, s volt egy élő fia, aki már régen meghalt.
Hanem annak az élőnek majd utána megy Pélly Barnabás uram okvetetlenül.
Be is adott, mihelyt hazaért, egy hosszú instánciát a vármegyéhez, hogy Száldobosi Papp József hollétét kipuhatolni, s annak utána érdeme szerint megbüntetni ne terheltessék, mivelhogy ez istentől elrugaszkodott sátánfajzat nemcsak a famíliának lőn tirannusa, nemcsak a halált szedte rá, aki azt hitte, hogy lekaszálta, nemcsak megcsúfolta az anyaszentegyházat, melynek a papja kiénekelte, hanem még az anyaföldet is megcsalta vala - koporsója üresen találtatván a mohorai temetőben, mire nézve testimóniumot tészen az egész falu.
A hatóság el is rendelte nyomban a vizsgálatot, annak kiderítésére, hogy ez nem igaz.
Azonban kiderülvén, hogy mégis igaz, meggondolkozott a tekintetes vármegye, s latba vetvén, hogy a holttestet akkoriban valami titkos paranccsal szállították, azt a határozatot hozta (volt ám annak magához való esze), hogy ez ugyan nagyon érdekes történet - de nem tanácsos apróra tudni.
Mit tehetett most már Pélly? S mit tehetek én? Nem kutatom, nem merem szőni tovább.
Engedelmeskedem a megyei végzésnek.
NAGY FAL, NAGY ÁRNYÉK
1883
Egy jó barátommal, mikor még én is odahaza Szegeden voltam, sokszor disputálgattunk a rekonstrukciórul. Nem volt megelégedve semmivel, folyton zsörtölődött.
Először lassan építkeztek. »Nagy baj, az emberek szétszélednek« - mondá. Akkor aztán elkezdett a város gyorsan épülni: »Hiba ez, a lakosság eladósodik!«
»Falu marad csak - jegyzé meg máskor sopánkodva -, mind apró házak!«
Jöttek erre a nagy paloták. »Ebből nem jó lesz, ezek a nagy házak mind megeszik a kis házakat!«
De apródonkint minden érve, kifogása összeomlott. Egy este künn ültünk nála az első emeleti erkélyen beszélgetve. Csak ketten voltunk, mert a fiatal barna asszonyka, aki az én nevemet viseli (ti. én gondoltam ki, milyenre magyarosítsa át a férj a magáét), nem volt otthon, csak a »kis bocsot« bízta ránk, hogy szem elől ne tévesszük, míg megjő, mert nagyon pajkos.
A hold szelíden világított. Nem volt sötét semmi, csak szürke, kivévén az óriási téglarakásokat a téren, mert ezek még éjjel is mosolyogva piroslanak a szegedi szemnek. A láthatár hatalmas, barnálló épületfalakba veszett mindenütt.
Csend volt, csak a gyermek dörömbözött, nagy kötekedésben lévén belül az erkélyajtó aranyos függönybojtjaival.
- Nos? - szóltam ingerkedve. - A nagy házak nem ették meg a kicsinyeket…
- Hiába gúnyolódik - felelte -, még mindég vannak nagy hiányok.
- Igen, mert nagy előnyök is vannak.
- Meglehet, de egyet nem pótol soha semmi.
- Ugyan mit?
- Mit ér, akármilyen nagy is, akármilyen szép is a város, ha elvesztette a karakterét, régi arcával a régi lelkét?
Megvallom, ezt a panaszt már sokszor hallottam azelőtt is Szegeden. Azóta is hallom. Soknak fáj. Még nekem is. Ezt már nem bírtam kiparírozni.
De nem is volt szükség, hogy feleljek, barátom élénken ugrik fel e pillanatban.
- Nini, a kis fiacskám odalenn! Gyuri! Gyurikám!
Meglepetve tekintünk hátra a szobába, hát csakugyan nincs ott többé a kis bocs. No, szépen vigyáztunk rá! Hamar utána a pesztonkát! Leszökött a kujon az utcára, pedig még csak most tanult meg járni. Lassan meggörbülve lépkedett az úton egyenest a túlsó oldalra, kezeivel a levegőben kapkodva.
No, iszen megcsípi azt a pesztonka mindjárt!… De míg Teca leért, azalatt egyszer csak a gyerek végképpen eltűnt a szemünk elől.
- Nem látom sehol - szólt az apa elképedve. - Ön se látja?
- Én sem.
- Jaj, tán beesett valahova? - kiáltott ijedten.
- Nem esett biz az, hanem eltakarja az a nagy folt.
- Miféle folt? - hebegé.
- Hát az árnyék, amit oldalvást a nagy fal vet az útra. Az árnyék miatt nem látszik.
S kevés vártatva túl az árnyékon, hol a hold uralkodott már, csakugyan kibukkant újra a Gyuri gyerek, fehér szoknyácskájában, hátára csúszott szalmakalapjával.
- Látom már, látom - szólt az apa megkönnyebbülve. - Megállj kis imposztor! Hogy megijedtem miatta…
- Én pedig sokért nem adom ezt a kis ijedtséget, mert kisütött benne az igazságom.
- Ugyan miben?
- Abban, hogy ne tessék felhánytorgatni a rekonstrukció hiányait. Hiszen láthatta, hogy a nagy fal nagy árnyékot vet…
- Elösmerem de…
- Hasztalan - a másik érve is megdőlt. Íme, az árnyék elnyelte egy darabig a fiúcskát, de a túlsó oldalon megint visszaadta neki az előbbi formáját.
…Ilyen együgyű történetekből lesz az ember okossá.
ÉDES VISSZAEMLÉKEZÉSEK
1883
Tekintetes bertényi Kapor István magy. kir. járásbíró, nekem kedves urambátyám és vér szerinti rokonom megolvasván tegnap reggel a »Pesti Hirlap«-ot, szokás szerint egész addig »Nyomattatott Budapesten Légrády testvéreknél«, olvasás közben ilyeneket dörmögött:
- Hüm! Jobb szerettem volna, ha másképp van… de így is jó… Örökké senki sem élhet… De legjobb lett volna… Már megint Halmi árvák pénze. Nemezis! Dehogy Nemezis. Ostobaság…
- Nincs megelégedve, urambátyám? - szólítom meg az öreget. - Hát hogy szerette volna?
- Úgy? Hogy már mint én? Azt tartom, sehogy se. Nem lehet ezt a két dolgot elsimítani okosan. Hanem ami az én gusztusomat illeti… a legjobban azt szerettem volna… ha az öreg Schlossbergert lövik le Temesváron, ha Rosenberg költi el a csángó-pénzeket, s ha a kisasszony - teringette, öcsém… ha a kisasszonyt én magam veszem el. Én úgy igazítottam volna el, ha én lennék a sors.
- Hja persze - szóltam mosolyogva -, urambátyám mint afféle antiszemita így dirigálná a világot.
- Nem is úgy, mint a ti tárcaírótok - szólt letéve a lapot. - Nem tudom, hogy ki írta a mai tárcát, de nem egészen tökéletes ember.
- Hogy-hogy?
- Hát csak azért, mert ha már ott volt az égben, onnan kellett volna szőni tovább. Ha a komplikált házassági ügydarabot leküldik az égiek Trefortnak - hogy siessen; miért nem küldték le a Schlossberger nevét valamivel lejjebb, Lucifernek, hogy tegye számításba, s csináltasson neki egy - üstöt.
- Az már igaz!
- Aztán nagyon is megijedt az a ti tárcaírótok - látszik, hogy buzgó keresztény lehet - humorizál rajta keserűen, hogy a zsidók már felülkerekedtek. Hohó! Még én nem látom ilyen fekete színben a világot. Még velünk van a törvény!
- A törvény? Hogyan? Hiszen a törvény legelőbb adta be a kulcsot, amikor kimondta az egyenlőséget.
- Lári-fári. A törvénynek csak minden tizedik szava áll. Fül kell hozzá, öcsém, aki meghallja. Érteni kell tudni, hogy mi miért van. Láttad-e már valamikor a Vasvári Kovács útvesztőjét?
- Hogyne láttam volna. Már egyszer benne el is tévedtem.
- Hát aztán hogy jöttél ki? Mert látom, hogy ott nem haltál?
- Ugrottam egyet.
- No, látod. Ilyenek ezek a paragrafusok. A ember velök megy - de ha nem mehet, átugorja. Ez az egész. Mondok én nektek egy történetet a szolgabíró koromból.
- Szívesen hallgatom kedves urambátyámat.
*
Volt nekem egyszer egy kellemetlen esetem. Egy öreg zsidóról van szó. Neki különben még kellemetlenebb volt ez az eset.
Tudniillik nem akart vallani, hát jól megnáspángoltattam a hajdúmmal. Később se vallott, mert kisült róla, hogy ártatlan volt - hanem a hajdúm kezét nagyon érzékenyen vette - s keresetet indított ellenem.
Inkvirálták. Valamennyire ki is sült a dolog, de voltak gyengítő körülmények is.
Legélénkebben azt kérdezgették tőlem, vettem-e fel a botütésekről jegyzőkönyvet?
- Biz én nem vettem - mondám. Mert hát, hogy is vettem volna fel, ha meg se törtét.
A királyi tábla erre azt ítélte, hogy miután jegyzőkönyv nem vétetett fel - ez a dolog nem képez bírói aktust - s nem nevezhető hivatali hatalommal való visszaélésnek.
*
Hát ebből ilyen szépen mentem ki.
Hanem, mint tudod, a sógorom is szolgabíró volt.
Vele is megtörtént ez az eset. Hiszen úgy járt ez köztünk, mint valami lyukas garas.
A sógorom esete csak annyiban volt más, hogy ő egy fiatal zsidót botoztatott meg (az ok, tudod, közönyös) és a megbotoztatásról jegyzőkönyvet is vett fel.
- Szerencsétlen! - kiáltám, mikor elbeszélte a tényálladékot. - Minek vettél fel jegyzőkönyvet. Az fog megölni, ha feladnak.
Fel is adták. A vizsgálat körülbelül oly formán ment, mint énnálam.
Hanem az ítélet meg így szólt:
»Az eset nem képezhet hivatali visszaélést, csak tévedést, mert az eljáró szolgabíró jegyzőkönyvben is megörökítette eljárását.«
…Kedves öcsém! Míg ilyen okos emberek és táblák vannak Magyarországon, addig én nem féltem az ősi virtust. Ne irkáljatok hát olyan rettenetes ijedten!
A GYARMATI VÁSÁR 
VAGY GYEREKET KÉREK KÖLCSÖN
1883
Nagy sürgés-forgás van a mi falvainkban minden hétfőn reggel.
A szekerek ki vannak tolva az udvarokra, kifelé igazított rudakkal. A boltosnál húsz-harminc kocsikenőcs-ládácska fogyott el hajnal óta.
Az országúton szekér szekeret ér sűrűn, közbül vagy útszélen gyalog mennek festői tarkaságban emberek és állatok. Tótok a messze falvakból, magyarok a környékről. A gyalogosok közt ritkák a menyecskék és hajadonok. Ezek felkérezkednek a szekerekre. Hja, a tetszetős ábrázat nagy segítség útközben.
Az öregasszonyok rendszerint nehéz kosarak alatt görnyedeznek, melyekből csirkék piros tarajos feje, libák sárga csőre kandikál ki. Némelyik borjút, malacot hajt. Búsan ballagnak a szegény marhácskák, mintha éreznék, hogy vagy látják, vagy se azt az utat visszafelé. A kátyús helyeken érzékenyen huruttyolnak a kerekek, a kocsisok pedig szidják a vármegyét az útja miatt.
Ez az elevenség sehol sem ér véget, ameddig csak be lehet látni. Éles szem még messze a gyarmati szőlők alatt is megfigyelheti a vásári pezsgést, igaz, hogy kicsinyítve. Egy szürke szalag az egész s azon valami mozgó bogarak vagy rögök.
De mennyire izgalmas kép lesz ez estefelé!
A marhák az éhségtől bőgve jönnek, a szekeresek előzködve, megriadt lovak, árokba megült szekerek, kurjongató tótok a szekereken, kipirult arcú menyecskék, kik a férjük vagy szeretőjük aláhanyatlott fejét ölükben tartják. Itt-ott egy kendővel bekötött férfifej (gyaníthatni, miért), majd meg egy leesett női konty. (Hát iszen ennek is lehet valami oka.)
A falusi boltosnál megvetett portéka már a kocsikenőcs. A tej fogy most. Sorba jönnek apró tepsikkel és butykosokkal nagy sietve. Mert a meggyulladt gyomor türelmetlen.
De hisz ez csak estefelé lesz…
Most még reggel van. Jópál István uram, aki a feleségével, sógorával készül be a vásárra, s felvette az ünneplőt, végigszalad ostorral kezében a Templom utcán, s tele torokkal kiabálja:
- Gyereket kérek kölcsön! Kinek van egy gyereke?
A kiáltásra innen-onnan a kerítések és kapuk mögül szurtos női fejek bújnak elő (A mi gyerekünket már elvitték, komám uram!). S apró paraszt leánykák és buksi fejű fiúcskák szaladnak össze, a kis hidakra állva, melyek a porták előtt futó garádot nyergelik meg.
A gyermekek tündöklő arccal, sóvárgó szemekkel kínálják magukat.
- Engem vigyen… Engem! Jópál Pista bácsi, ültessen fel engem.
Jópál István uram szétnéz a rendelkezésére álló gyermekcsoporton, kik visítanak, kezeikkel, báránybőr sapkáikkal integetnek, a leánykák kis kötényeiket kapcsolják le, s azokat lobogtatják, koszorúra befont barna fejecskéikre mutogatva: Nini, készen vagyok. Még varkocsom is van. Ide nézzen Jópál bácsi!
Az aztán válogat bennök, mint az almában.
- Te szurtos vagy… Eredj be mosakodni. Te még kicsi vagy. Takarodj innen. Melyitek a legnagyobb, legerősebb? Gyere no, idébb, te selyma, hadd tapogassam meg a lapockádat.
Egyszóval, kiválasztja a neki tetsző gyereket, kit irigykedve néznek a többiek. A kis arcukra felhő ül ki. Búsan húzódnak be az udvarokba. Míg a következő percben újra megjelenik valaki, aki gyereket kér kölcsön. Mindig több-több szekér indul ki az udvarokból, mindig több-több gyerek fogy el a faluból.
Déltájban már csak a csecsemők maradnak otthon, meg a rongyos árva porontyok.
És hétfőn aztán olyan szomorú a mi falunk azok nélkül a gyerekek nélkül.
Mintha a napfény se sütne, nem hallatszik csengő nevetés, nincs zörej sehol, a lészákat nem tördeli senki, a baromfiak nem riadoznak, minden meg van halva.
A kutyák és a macskák hallgatagon járnak az udvarokon… a méhek búsan döngnek a kertekben.
De hát hova lettek a gyerekek?
Várost látni mentek, nagy házakat, csodás fényességeket.
Pirosra festi arcukat az öröm, hogy ott lehetnek - az öregeknek pedig valóságos könnyebbség. Mert van, aki a lovakra és a szerszámra vigyáz, veszteg ülve a szekéren, míg a meglett férfiak, nők szerte csatangolnak a városban - hogy az ő arcuk is piros lehessen.
És az is lesz. A férfiaké a lacikonyhán, az asszonyoké a patikából.
AZ ÉN ELSŐ PRINCIPÁLISOM
1883
Mikor az iskoláimat elvégeztem, apám hazavitt szolgabírónak… Az apám annak vitt haza, hanem a főispán nem tett meg, csak tiszteletbeli esküdtnek: aminek az igazi neve »szalma esküdt«.
De hát jó volt nekem ez a szalma titulus is - abban a korban, amikor minden széna, még a szalma is.
Nagy tisztelettel viseltetem a megye iránt, s ez mai napig sem halt ki belőlem. Ma is nagyobb úrnak tartom még a vicispányt, mint a minisztert, s ma is elszorul még a lélegzetem s szinte hallani vélem a föld dübörgését, ha egy alispán lépked el mellettem, már ti. egy igazi alispán, a régiekből való.
No, de nekem semmi közöm se volt az alispánhoz. Engem csak a szolgabíró mellé tettek. Nagy ember volt nekem az is. Arra gondolni se mertem, hogy én egy alispán mellé jussak valaha. Jobb azt messziről csodálni. Talán el is ájulnék, ha egyszer úgy bolondjában megszólítana.
A szolgabírói irodában mintegy három-négy tiszteletbeli esküdt volt még s néhány írnok meg a hajdú, aki nemcsak a pálcát kezelte odakünn a deres mellett, hanem a tollat is megbírta: vétjegyeket állítván ki vele. Mert kezdett már átöltözködni egy kicsit a bíráskodás mostani modern formájába. Legelőször is a nyakkendőt vette fel.
Az esküdt kollegák mind gyakorolt emberek voltak már, akik szuverén gőggel, lenézőleg bántak velem, semmiben sem segítettek, s én ott botlottam, csütlöttem köztük gyámoltalanul, árván, összeszorult szívvel, elkeseredve a világ ellen.
Három napig nem történt velem semmi, a negyedik nap azonban az egyik öreg esküdt ráhágott a lábamra.
Ez volt a szerencsém.
- Bocsánatot kérek - mondám halkan fölszisszenve.
- Nem tesz semmit, fiacskám - szólt az öreg esküdt és megsimogatta a fejemet. Azután a helyére ment, és sokkal nyersebben dünnyögé: »Mit ténfereg a lábam alatt«.
Majd nyakon fogta a lúdtollat (csak ő írt még lúdtollal az egész kancelláriában), de az nem fogott jól, minélfogva rámordult a hajdúra:
- András, hozzon ide tollat!
Rozsdás fényű szemeit dühösen hordozta körül s rajtam állította meg. Én félénken húzódtam össze a tekintete alatt.
- Ennek az úrnak pedig miért nem állít egy asztalt? Micsoda rendetlenség az!
Milyen boldogság egy asztal! András csakugyan begurította. Kopott, rozzant jószág volt, a sorompócskái kitördelve, a zöld posztója kiszaggatva, s az egyik lába is erővel meg akart válni a megyei szolgálattól.
Hanem azért mégiscsak asztal volt az, a vármegye asztala, melyhez nagy tradíciók tapadnak.
Valaha tán a vicispánok írtak rajta! Az ezer meg ezer tintapecsétje mind megszólalt előttem, s kevély dolgokat mondott.
Aztán ennek az asztalnak az a nevezetessége, hogy tulajdonképp szék. Hiszen így írjuk: »megjelenvén bírói székünk előtt«.
Már ti. akik írják, mert nekem nem volt még semmi dolgom. Pedig, hogy égtem a vágytól, ott láthatni nevemet egy akta alatt: »t. esküdt«. Hányszor írtam le napjában így, de csak a makulatúra papirosra! S gyorsan kitörültem elpirulva, nehogy a többiek észrevegyék.
A szolgabíró, tekintetes Nicsy István uram, naponkint tízszer is kijött a szobájából, mert ő külön szobában tárgyalt és dolgozott, s az esküdtek a kész ítéleteket, végzéseket a szobájába vitték naponkint egyszer aláíratni.
Benézett gyakran a nagy kancelláriába, de engem nem vett észre.
Fenséges alak volt, tojásdad nemes arccal, nagy beszélő szemekkel, roppant úrias modorral. Legalább nekem úriasnak tetszett. Ilyennek képzeltem én a királyt, csakhogy hermelin palástnak kell még rajta lenni.
Fájt, hogy észre nem vett, óhajtottam, hogy bárcsak megszólítana; de mikor bejött és szétnézett, mégis összerezzentem… az ünnepélyes pillanat közeli eshetősége mégis megdobogtatta szívemet, eltölté félelemmel, s úgy meglapultam asztalomnál, hogy ismét elkerültem figyelmét.
»Majd holnap… talán holnap!« Holnap már bátrabb leszek. Odalépek közel hozzá. Akkor okvetlenül észrevesz, s ha észrevesz, lehetséges, hogy meg fog szólítani. A többi aztán az isten dolga: a jövő titka.
Hát egy ködös napon, még most is előttem áll minden, amint az előszobában volt, balról a hajdú asztala, jobbról az óriási állvány az aktáknak s az állvány tetején a spirituszba tett corpus delicti, valami elvágott ujj - egy ködös napon, amint kifelé mennék az előszobán át, szembe rám nyitja az ajtót a szolgabíró.
- Alázatos szolgája.
- Szervusz öcsém! Hát már itt vagy?
- Itt vagyok már három hete, Pista bácsi.
- No, az derék. Hát van-e sok dolgod? Mi?
- Nincs - hadartam szemlesütve.
- Igaz, igaz - mondá szórakozottan -, még nem szignáltam rád semmit. No, gyere be! Adok egy csomó friss ügydarabot.
Olyan biztató hangon volt mondva a »friss« szó, hogy szinte arra helyeztem a fősúlyt, mintha kényeztetnének vele.
Nyolc keresetet adott ide az urambátyám, rámázolva azokra veres ceruzával az »M« betűt.
- Ezekre tárgyalási napokat tűzöl ki - dörmögé, és a szemöldökeivel eleresztett.
Mozdulatlanul maradtam ott, a nagy boldogság elkábított, de a nagy feladat megijesztett.
- Tárgyalási napokat? - hebegém - hogy… én, hogy…
- Nézd meg a többi esküdtekét, abból meglátod.
Kevélyen vittem be hónom alatt nyolc aktáimat s azonnal hozzáláttam az idéző végzések tanulmányozásához. Az öreg esküdt megmutatta a magáéit, miközben megvetőleg nézett rám, mintha mondaná: »Te sohasem fogsz így fogalmazni!«
Ennek kapcsán alkalmat vett magának elpanaszolni az »iktató úr« előtt, hogy hitvány időket élünk… soha még olyan korrupció, mint mai napság… most már nincs semmi szent az emberiség előtt…
- Még a stílusomat is ellopják - mondá szörnyűlködve. - Képzelje, amice, micsoda pompás szavam volt harmadéve: »Jeleztetett általam«. Fölséges szó… mindig ezzel kezdtem a nagyobb szabású dolgokat. S íme, ma már az írnokok is ezt használják. Borzasztó dolog!
Az iktató, akit tréfásan »percsősz«-nek neveztek, helyeslőleg bólingatott a haragvó hatalomnak.
- Vérlázító erkölcsök, amice! Mondok magamban tavaly, már csak nem írhatok egy stílusban az írnokokkal. Elmegyek a saját szavamtól, ott hagyom martaléknak… isten neki… Előveszem az »elétüntetett általam«. Hát mi történt? Ma már a díjnok is ezzel kezdi, ha szerelmes levelet ír is. Nem lehet megélni, amice! Mindent ellopnak az okos embertől.
Én ezalatt megnéztem a többi esküdtek citáló végzéseit nagy figyelemmel, mindnyája másképp volt fogalmazva - minélfogva azt gondoltam, miszerint legjobb lesz nekem is csak a végzések értelmét venni ki, s minél érthetőbb, egyszerűbb alakba önteni, s ennek következtében a következő végzés írattatott általam a nyolc aktáimra:
»Jelen ügy tárgyalására augusztus 10-ének délelőtti 9 óráját tűzzük ki, amikoron a felek a prts III-ik §-a terhe alatt idéztetnek.«
Nagy diadalérzettel vittem be a principálishoz, hittem, hogy meg fog dicsérni. Igyekeztem, hogy az írásom is szép legyen. Ha Kuvik Mihály, az egykori tanítóm meglátná, tudom, el volna ragadtatva. Olyan szép fonatú volt az írás, mint a vízi boglárka indája.
A szolgabíró megnézte az egyik végzésemet, elolvasta, letette s azután engem nézett meg.
- Hol jártál iskolába? - kérdé.
- Selmecbányán - válaszoltam félénken.
- Sohasem lesz belőled stiliszta - mondá zordonan. - Nincs irányod.
Látván, hogy nagyon elszomorodtam efölött, miközben végig kitörülgette gondos végzéseimet fekete krikszkrakszokkal, a vigasztalás egy morzsáját lökte oda:
- Iszen majd meglátom különben, mit faraghatok belőled. Most egyelőre ide írom neked a helyes formulárét.
S oda írta nyomott erős, nagy betűivel, mik mind úgy álltak ott, mint megannyi fegyveres pandúr:
»Jelen ügy tárgyalása megtarthatása lehetőségének szempontjából, kitűzetvén augusztus tizedikének… stb.«
- Ez az igazi szép stílus, fiacskám! - veté oda némi kevélységgel. - Ehhez tartsd magadat jövőre.
Ettől a naptól kezdve sokszor ért gúny. Olyan plánta lettem, melyről azt szokás mondani, hogy vagy a plánta nem jó, vagy a föld nem jó neki, nem fog megfogamzani. A vén esküdt látta a kitörülgetett fogalmazványt, s rám vicsorította a fekete fogait.
- A talentum, talentum - mondá célzással -, a talentumot nem lehet erőszakolni. Hja, hja…
Az »utolsó lúdtoll« ezt minden áldott nap ismételte példázólag különféle alakban, de mindig bizonyos pártfogói színezettel. Sőt egyszer, midőn a szolgabíróval beszélgetne, a következő hangosabban kiejtett szavak ütötték meg füleimet:
- Utazó esküdtnek kell használni szegénykét.
Ez alighanem reám vonatkozott.
- Jó, jó, majd - szólt a principális, ki igen kurtán mérte a feleleteket, s egy perc alatt tíz tárgy fölött szeretett átsikamlani.
Rendkívülinek, majdnem csodásnak tetszett nekem. Minden szava úgy hangzott, mint valami isteni kijelentés. Az óriási hatalom, melyet képviselt, annyira megaranyozta előttem.
A legelső kirándulásnál a kerületbe csakugyan engem vitt magával. Utazó esküdtnek lenni nagy kitüntetés volt máskülönben, eddig mindig csak a kedvencek jutottak hozzá. A vén esküdt ravasz fickó volt: engem segített rá erre a pozícióra, mert tőlem legkevésbé félthette befolyását.
Ott künn állt a bricska, a cifra tarsolyos huszárral a bakon. Repesett a szívem, mikor felültünk. A nagy bádogszelencét az aktákkal feltette a saraglyába az otthon maradt hajdú, az öblös tajtékpipát pedig meggyújtva nyújtotta át a tekintetes úrnak. A kocsis csak a nyelvével csettentett, s elkezdtünk repülni. A négy tüzes sárkány tudta talán, kit visz, soha életemben nem láttam még lónak kevélyebb járását.
A szolgabíró alig ejtett ki egy-két szót útközben, csak a deregi domboldalnál emberelte meg magát.
- Csináljunk, öcsém, egy kis örömet ezeknek a lovaknak. Szálljunk le.
Úgy lett, gyalog mentünk a partnak fölfelé, a keskeny ösvénykén, mely nagy görbeséggel kerülgette a szakadékokat és vízmosásokat.
Szép verőfényes nyári nap volt. Tündöklött minden. Pásztorok egy vályút ácsoltak össze a domboldalba, azon át csurgott a víz egy másik vályúba alább s abból ismét fokozatosan egy alatta levőbe egész addig, míg lejött a forrás, ahová akarták, le a völgykatlanba. Lent a legutolsó vályúnál apró bárányok oltották a szomjukat, s vidám ugrándozással legeltek a kövér pázsiton.
Ahol össze nem dűlt, meg nem repedezett a föld, ott aztán igyekezett kipótolni, ami kárt az a talaj okozott a tulajdonosoknak, amelyik szó nélkül elszaladt az eke elől. Búza, lucerna zöldült a szabálytalan szántókon, halványpiros virágokkal kirakva. Az ösvény két széle még tarkább, szebb volt; ott senki sem szántott-vetett, hogy ráerőszakolja a szótfogadó fekete agyagra, milyen növényeket hozzon: azért hozott a szabad akaratából szeszélyesen ezerfélét.
A bogáncs, farkastej, vadrózsa dongóknak, darázsoknak elég jó, nem mindenki olyan kényes, mint a méh… Ámbár volt azokon méh is elegendő.
Sőt a szolgabírónak fel is tűnt az egyik, megnézegette nagy figyelmesen.
- Ejnye - szólt, s kivette pipáját a szájából -, ez mégis furcsa.
Rátekintettem a csodálkozó arcára, de felelni csak akkor mertem, ha kérdezett.
Lehajolt a csipkebokorhoz, összefogta a vadrózsa négy kis függönykéjét, s rabul maradt ott benn a szerencsétlen méh. Átfeketedett teste a finom virágszöveten.
A principális benyúlt ujjaival érte, s azután közelről is megnézte, megforgatta.
- Nem is hittem volna, öcsém…
- Mit nem hitt volna, urambátyám?
- Azt, hogy ezek az én méheim olyan messze elcsavarogjanak otthonról.
Ránéztem, nem tréfál-e? Az ő faluja legalább is másfél mértföld innen. De különben is, csak nem akarja velem elhitetni, hogy megismerte a saját méhét, mikor a világ minden méhe egyforma.
Komoly volt az arca, s amint gyöngéden lerázta ujjairól, látszott, hogy azt egészen a saját jószágának tartja. A szemeimből olvashatta ki, hogy nem hiszem, azért még hozzátette:
- Becsületemre mondom, a tulajdon méhem, hiszen csak ismerem az ebugattákat!
Olyan természetes volt a csodálkozása afölött, miért csodálkozom én a fölismerésen - hogy gyanúm támadt, vajon nem hiányzik-e az egyik kereke?
S mikor újra felültünk a dombon, amint kissé élénkebben kezdett beszélgetni egyről-másról, bizonyos gyanakodással hánytorgattam szavait, megjegyzéseit.
Szilkére tartottunk ebédre, ott kellett fölvenni hagyatéki tárgyalásokat.
- Hát tudod-e jól a perrendtartást? - kérdé, amint beereszkedtünk a szőlők alatt a faluba.
- Tudom meglehetősen.
- Csakhogy azt úgy kell tudni, mint a miatyánkot.
- Sok szó az arra, hogy az ember bevágja.
- Én bizony még nem láttam, mennyi.
- Akkor honnan tudja, urambátyám?
(Mert azt már sokaktól hallottam, hogy az öt ujjában van.)
- Honnan tudom? - szólt bizonyos keserűséggel. - Hát mikor a kaszinóban tarokkozom, a többi asztaloknál ott disputálnak a fiskálisok, hol az egyik, hol a másik paragrafusról. Egy év alatt lassankint összefogdostam az elmémbe az egész törvényt.
Nagyzol és henceg - gondolám magamban.
Harmadfél napig időztünk Szilkén egy igen kedves úri háznál, ahol már ott találtuk a principálisom családját is: mert a família ide közel lakott, Csetényben; maga a tekintetes asszony gazdálkodott az ősi kúrián, míg a földesúr évek óta benn hivataloskodott a városban, a megyei urak szólása szerit csak szombatonkint rándulván haza, ahogy tréfásan mondták: »tisztát váltani«.
A családbeliek értesülvén, hogy az »öreg« ide érkezik, meglepetést csináltak neki. Álltak pedig a családbeliek a tekintetes asszonyból és két szemrevaló hajadon leánykából. Erzsi volt a nagyobbik és szebbik, egész sarkáig ért a lágy fekete haja, ha kibontotta, s egész a vesékig perzselte az ember idegeit a tekintete, akire rávetette. A kis Nellike is csinos volt, de hát ahhoz nekem semmi közöm: hadd beszéljenek őróla azok, akiknek ő volt a szebbik.
Addig a harmadfél napig nem cseréltem volna a főispánnal sem. Édes órák, melyeknek emléke még ma is csiklandozza öreg szívemet, s fájón rezg benne, mint egy régi szép dal elmosódott, ismerős melódiája.
A principálisom nem sokat törődött a családjával, könnyelmű ember volt, azok közül való, kik az egész világot jobban szeretik, mint önmagukat. A népszerű emberek végzetes természete, hogy többre becsülik azt, ami nincs még meg, mint ami már megvan.
Új meg új hódításokra iparkodott. Ha száz ismerőse volt jelen, biztosra lehetett venni, hogy a százegyedik idegen irányában lesz a legszeretetreméltóbb. S valóban, őbenne voltak úgynevezett hódító tulajdonok, a közszeretet kacér pillangói körülröpködték, mint a sáska, s ezek miatt nem látott semmi egyebet, ami még körülötte van; vakon ment a pillangók után…
Amikor nem tarokkozott, örökké dolgozott, de többnyire tarokkozott, tehát éppen kevés dolgunk volt. Mindössze tíz hagyatékot vettünk jegyzőkönyvbe, s mintegy tizenkét más ügyet intéztünk el. A jegyzőkönyveket én vezettem - de ő diktálta könnyen, folyékonyan, az ő sajátságos kurta kifejezéseivel.
A délután a tarokké volt - és a miénk.
Bolyongtunk a kertben, én meg a lányok, kik ezerféle dolgokat csevegtek. És hogy tudott beszélni az Erzsike!
Istenem, milyen okos, milyen okos! Minden szavában volt valami él, valami magasabb értelem, mélyebb célzás! Én legalább visszaidéztem azokat sorba azután, és mindenikben megtaláltam a méregmorzsát vagy a mézcsöppet! És ahogy az egyes szavakat kimondta, a hang, a hangsúly ezerszínű festéket tudott azokba vegyíteni. Ha ugyanazt mondta is, az mindig más meg más volt!…
Első nap meg voltam magammal elégedve. Erzsike sokszor megszólított, megkülönböztetett, s én mindig helyesen válaszoltam neki. Meg is csodáltam aztán magamat emiatt harmadnapra, s minden hajszálam ég felé meredt, ha meggondoltam, hogy ugyan hol vehettem azt a szertelen ügyességet és lelki erőt?
Isten tudja, hogy volt - de úgy volt.
Ott ültünk egymás mellett egy gyeppamlagon egészen közel, kék perkál szoknyácskából egy darabka a csizmám hegyét horzsolta. Nelli, mint afféle kislány a pázsitra telepedett, és láncot csinált a lyukas bélű pitypangokból. Azt mondta, addig be sem megyünk a kastélyba, míg olyan hosszú nem lesz, hogy minket kettőnket az Erzsikével körülérjen.
Erzsike mosolygott, aztán megfenyegette Nellit, és azt mondta neki:
- Ugyan, ugyan, te kis csacsi.
Mire Nellike méregbe jött és ráhajította a készülő láncot Erzsire, észnélküli futásnak iramulva a merénylet után.
Egyedül maradtunk, ketten egyedül. Csak a kert lombos fái néztek ránk, de ők se beszéltek semmit. Szélcsend volt. A virágpadokban nem lóbálóztak a tulipánok tölcsérei, a liliomok sisakjai. Úgy rémlett, az egész természet arra ügyel, mit fogok szólani Erzsikéhez most.
Nem is tudom, hogy jutott ez eszembe, de amint eszembe jutott, kéjes félelemmel töltött el. Ránéztem a leány piros arcára és lesütöttem szemeimet, szívem pedig elszorult. S amint másfelé fordult tekintetem, egyszerre homályban maradt minden, minden, erdők, mezők, hegyek. Pedig a nap hevesen sütött ott fönn. Nem ért semmit. Úgy látszott nekem, hogy a világnak az a másik oldala, amelyiken Erzsike áll, mintha ragyogóbb lenne.
Szólni, okvetlenül szólni kellett valamit.
- Ösmeri kisasszony a többi esküdteket is?
Ez volt az első nem idevaló ügyetlen kérdésem. Azontúl aztán egy se volt ügyes.
Erzsike elbiggyesztette duzzadt, piros ajkait.
- Az esküdteket? Azokkal a többiekkel szóba sem állok.
Azokkal a többiekkel! Oh, de végtelenül jól esett ez a szó. Hogy ki van most már egyenlítve minden! Engem, a lenézett embert, aki a többieknél sokkal kisebb, egyszerre a többiek felébe tesz a principális kisasszonya!
Másnap délután kimentünk gombát szedni; a lánykák megvárták, míg elvégezem a hivatalos dolgokat. Gombát ugyan reggel szokás keresni, de mi ezzel nem törődtünk sokat. Kis kosarakat hoztak magukkal, a másik kezökben a parazolt tartották.
A szerencse nemigen kedvezett. Nelli találta az első gombát, s kevélyen mutogatta. Szép vörösbőrű királygomba volt, de nem fiatal, mert már a héja hámlani kezdett. És mégis irigyeltük tőle.
Kivált Erzsi, ki most kettőztetett figyelemmel szegezte szemeit a földre, s engem is korholt:
- Magának valahol másutt jár az esze… Hát a földre nézzen, ha találni akar.
- Inkább nézem én magát - mondám hirtelen elszánással, tompa hangon.
Könnyedén elpirult, s ernyőjét hirtelen erre az oldalra fordította, hogy ne láthassam. Mikor pedig később leültünk a csőszkunyhónál uzsonnálni és pihenni, fehér tüllkötényét felhajtotta a fejére; semmit sem láthattam az arcából.
Ez ingerelt. A kötény finom szövete átnedvesedett a szájánál, s folytonosan rezgésben volt. - Nevetett a kis gonosz, hogy nem láthatom.
Pedig még bájolóbb volt így. Szép, fejlődő dereka, a vakító fehér alsószoknyák, melyek kilátszottak a csinos bokák körül, egészen elvették az eszemet, s önkénytelenül hozzányúltam a kötényhez, s elrántottam az arcáról.
Hirtelen ráütött a kezemre, és sértődve kelt fel.
- Sohasem fogom többé megmosni a kezemet - dadogám felhevülve.
- Mit akar maga én velem? - szólt hidegen.
- Én?… Semmit. Hát bántom én magát?
Nem felelt. S mert nem felelt, lesújtva s újra félénken álltam mellette. De elhatároztam, hogy csak lassan vonulok vissza, nehogy azt tartsa, ő utasított rendre: jobb lesz, ha úgy tűnik fel, mintha fokozatosan magamtól hagynék alább az érdeklődéssel.
Szerencsétlenségemre éppen akkor kellett kijönni a csőszék tarka macskájának, s az éppen a mi lábainknál futott el a suhogó kukoricaszárak közé.
- De furcsa macska - mondá közömbösen.
- Az én édesanyámnak is éppen olyan macskája van.
- Ah! - szólt ő és úgy tett, mintha ásítana.
- Oh, kisasszony - mondám átrezgető melegséggel hangomon -, higgye meg, hogy arról a macskáról mindig eszembe fog jutni… míg csak élek.
Erzsike elkezdett erre kacagni olyan édesdeden, hogy az üres kosarat is elhajította nevettében.
- A macskájokról fogok eszébe jutni? Hahahaha! Ugyan menjen, hihihi! Hiszen maga nagyon ostoba!
Úgy tudott kacagni, mint egy zuhatag a tündérerdőben.
Végem volt. Ezt többé ki sem bírtam köszörülni, amíg ott voltunk. Most már én ostoba leszek hát előtte.
Leverten, feldúlt kedéllyel utaztam vissza másnap principálisommal a székvárosba. Lelkem tele volt keserűséggel, nyugtalansággal.
A szép Erzsi még akkor is nevetett, mikor búcsút intett szép fejecskéjével, de ez a nevetése már nem volt bántó: inkább nyájaskodó volt, mintha azt mondaná: »Szegény kis ostobám, hát minek mégy még el?«
Zavart fejemnek köszönhetem, hogy a nagy bádogszelencét, amelyben az akták voltak s melyet én gondoztam, az úton elvesztettük valahol. Mai napig sem bírom elképzelni, miképp csúszhatott le a kocsiból.
Kétségbe voltam esve. Istenem, istenem, mi fog már most történni? A szolgabírónak a világért sem mertem megmondani. Azt hittem, mindjárt lenyakaztat, ha megtudja.
Mikor a holmit leszedtük a kocsiról, akkor vettem észre, hogy hiányzik. Reményem volt, hogy hátha visszahozzák, valaki megtalálja. Hiszen aki felnyitja, mindjárt meglátja, hogy megyei akták. Ki merné azokat elsikkasztani.
Hanem nap nap után múlt, s a pléhszelence nem került meg.
A hetedik napon bejött egy szilkei fél és megapellálta az egyik ítéletünket. A föllebbezést benyújtotta a szolgabírónál.
A szolgabíró kijött a kancelláriába, s mogorván kérdé tőlem:
- Hol vannak azok az a szilkei akták?
Remegtem. Egész testem lúdbőrzött, szívem összeszorult, s asztalomba fogódzva hörögtem, mialatt arcomat halálsápadtság borítá:
- Nem tudom… Elvesztek… Úgy gondolom. Bocsánatot kérek…
- No, no, no… ne félj, fiacskám - mondá jóságosan ahelyett, hogy dühbe jött volna. - Hát nem hoztad le a szelencét a kocsiról? Gondolkozz csak rajta.
- Nem hoztam.
- Ejnye, ejnye… az már baj - dörmögé -, bizonyosan kiesett a szelence a saroglyából a deregi zökkenőnél. Már most hát dologra, gyerekek, míg eszemben van még. Hadd diktáljam le nektek ezeket az aktákat.
S kelletlenül kezdte vakarni a fejét.
Majd előszólította az írnokokat, és lediktálta sorba elejétől végig mind a huszonkét jegyzőkönyvet az emlékezetéből.
- No - mondám csodálkozással magamon kívül -, most már elhiszem urambátyámnak a deregi méheket.
Ez a virtus-cselekedete közelebb hozta hozzám. A huszonkét lediktált jegyzőkönyv dicsőségének én voltam élő monumentuma. Megszeretett csupa merő hiúságból, s lassankint én lettem a kedvence.
Erzsikével még igen sokszor találkoztam, de a principális észrevevén az én lázasnak induló érdeklődésemet, nem vitt ki többé a falujába, s csak extra muros kedvelt. A famíliától elszakított végképpen.
Egyszer, egyetlen egyszer tettem még kísérletet.
Mint gyakorlottabb esküdtnek később látatlanba szokta aláírni a végzéseket, amiket hozzá bevittem. Aláírta volna az még a saját halálos ítéletét is. Az a vakmerő ötletem támadt, hogy végzésileg kimondatom általa, miszerint az Erzsi leány tartozik engem holtig szeretni. Ő úgysem veszi észre, hanem mikor az aláírt aktát megkapom, beteszem egy hivatalos borítékba, s elküldöm Erzsikének. Hátha megfogadná a vármegye parancsát. Ereje van annak még a szívekre is.
Az öreg azonban, mikor már aláírta, hirtelen belepillantott - talán az ösztöne súgta meg -, s amint végigfutotta, nagy, szelíd szemeit rám emelte. (No, ha akkor sem süllyedtem el - meg nem égek már én a tűzön sem.)
- Micsoda bolondozás ez?
Egy szót sem lettem volna képes kiejteni a mentségemre.
Megint felvette a tollat, miközben a másik kezével alácsúsztatta a furcsa végzést az íróasztal túlsó oldalára:
- Ez pedig itt marad. Ezt még majd megapelláljuk a királyi táblához.
Úgy rémlik, még egyszer, egy bálon, felhevülve a bortól és a bál izgalmaitól, hozzáléptem:
- Ej, emlékszik-e még? Mi van azzal a végzéssel, urambátyám?
- Légy türelemmel, öcsém. Még mindig nem jött le a királyi tábláról.
…Biz az le nem jött - egész a mai napig, amikor ezeket a sorokat írom. Az ember szinte hajlandó hinni, hogy csakugyan a királyi táblán van.
PARASZT-MÁGNÁSOK
1883
Egy pár éve annak, hogy három parasztember ülte meg az egyik asztalt a »Korona« sörházban. Egyszerű, sőt úgyszólván kopottas kékbeli ruhába voltak öltözve, varjú alakú és színű kalapjaikat tekintve, kiütődött a debreceni jelleg.
Jóízű vacsora után - mely tán sokba is került egy kicsit, mert a pincérek gyanúsan és aggodalmasan nézegették őket, amint a jóféle somlait és kecsegét hatalmas adagokban fogyasztják - vacsora után, mondom, amint a fizetőpincér odaállt az asztalhoz, az az ötlete támadt az egyiknek:
- Mondok valamit kegyelmeteknek, Szűcs Mihály és Töviskes János uram.
- No, ugyan? - feleli Töviskes.
- Az fizesse a vacsoránkat, akinek a legkevesebb pénze van.
- Bánja a piszi - felelte Szűcs Mihály -, én ráállok.
- Én se bánom - szólt Töviskes.
- Eszerint megegyeztünk - mondá nevetve az indítványozó Nagy Péter uram. - Annyit azonban mondhatok, lefőztem kegyelmeteket.
Mert énnálam negyvenkétezer forint van.
S kivágta a nagy vörös bugyellárist, ahonnan egyszerre elkezdett mosolyogni a negyvenkét rangos papiros.
- Akkor hát vivát - kacag fel Szűcs Mihály -, mert énnálam hatvanezer felé jár!
Felkelt erre az asztal mellől nagy lomhán Töviskes, s egy lenéző tekintetet vetvén a két földire, odaszólt a bámészkodó pincérhadnak:
- Kellnyer, adja fel a köpenyegemet! Ezek fizetnek!
Ilyen gavallér volt Töviskes bácsi, az Alföld híres cívise, ki mikor meghalt, nagy benefíciumot tett a városi szegényeknek és a református iskolának.
Azóta Bagi uram vette át a paraszt Rotschild szerepét. Csakhogy Bagi uram már sokkal civilizáltabb ember. Újságot járat, olvas, nem olyan fösvény és nem olyan pazar, mint Töviskes volt. Egyenletesebben költ, s egyenletesebben gazdálkodik.
Bagi uramon sem simít sokat a pénz, az neki mindegy, s ha elvetődik néha látogatóba a leányához, aki már perfekt úriasszony, s európai komforttal él szépen bebútorozott termeiben, őkegyelme biz azért bele nem fekszik a selyem paplanos ágyba egy világért sem. (Leszakadna az alattam édös lelköm.) Hanem leteríti jó zsíros bundáját a suvikszos padimentumra, s ott telepedik le a szoba közepén, aludván a boldogok álmát a hajnali csillag feljöttéig, amikor aztán fölhörpint egy üveg pálinkát s odább áll, mert hát a király se elég gazdag arra, hogy örökös vendégségben legyék.
Töviskes bácsi még szimplexebb ember volt Bagi uramnál, valóságos nyers paraszt. Ha Bagi uramon nem simít is a mód, de az idők rajta hagyták a nyomait; Töviskes bácsi ellent tudott állni az időnek is.
Ő nem dolgozott, hanem a pincéje előtt feküdt egész nap hason a kiterített subán, s vagyoni helyzetét csak különféle drága dohányzacskói jelezték. Egész életében dohányzacskókat stikkeltetett, s amennyi szűcs volt az Alföldön, az mind csodálatos remek zacskókon törte az eszét Töviskes uram számára.
A feleségét, az »anyjukat« nagyon szerette s általában szép a mi népéletünkben a hitestársi hűség, mely annyiféle alakban nyilatkozik. (A hódmezővásárhelyi polgár is tavaly, nejével együtt tette a húszezer forintos fundációt az artézi kútra.) Töviskes is hitestársával egyetemben végezte minden dolgát, a donációt szinte közösen adták a jótékony célokra.
A virtus, ami minden ilyen mágnás parasztban megvan a faji vérnél fogva, úgy, ahogy megvan az még a külügyminiszterré felvergődött grófban is, nem hiányzott Töviskes uramban sem. De furcsán nyilatkozott benne.
Bagi uram egy akó feketekávét szokott rendelni, ha nagyon fölébred az önérzete. Töviskes pedig, mikor megharagították, felszántatta a kertjét s kivitt egy szakajtó húszast, és elvetette benne.
- Hadd teremjen ebadta hitvány ezüstje.
A húszasok egy részét természetesen összeszedegette a csínyért apprehendáló Töviskesné asszonyom, de azért a környékbeli gyerekek a régi adoma nyomán, még mindig kaparászgatnak az elhagyott kertben, ha egyéb dolguk nincs.
Most, mikor naponkint olvassuk az újságokban a tömérdek pusztulást, licitációt, gazdát cserélt főúri birtokot - jól esik őkegyelmeikre gondolnunk, akik a kis lajbi zsebükből fizették és fizetik az adójukat.
AZ OLVASÓHOZ - A NEM OLVASÓKRÓL
(Előszó, melyet szerző restségből Tisza Kálmán miniszterelnökkel mondat el)
1883
Hárman valának az asztalfőn, a Petőfi-szobor bankettjén. Tisza a legközepén frakkban. Jobbról Jókai atillában kokárdával a mellén, balról pedig Ráth Károly öklelő bajuszával. Körülöttük szemben és szerteszét mindenütt előkelő »matadorok« itták a hegy levét.
Így ittak, iddogáltak… Tisza letette szemüvegét: anélkül is rózsaszínű volt már a világ, s elmerengett édesdeden Petőfi egyik költeményének tartalmán, hogy hányadik is már a pohár?
Ha valaki elkiáltaná magát most: »Gyerünk, verjük be a szabadelvű kör ablakait!« Biz’isten, velünk jönne Tisza is. Pompás kedélyben van mindenki. Egyszóval azon a fokon áll a bankett, hogy most már érdemes komolyan beszélni az irodalomról.
- Magatok vagytok az oka - mondja Tisza -, hogy a magyar ember nem foglalkozik most veletek annyit, mint azelőtt s hogy a nimbusz csökkent, magatok se foglalkoztok magatokkal annyit, mint Bajzáék korában - hanem minket, politikusokat nyaggattok.
Ezen a témán aztán eleszmecseréztek egy darabig a Tiszáék tájékán.
- De hát kivel foglalkozzunk most? Nincsenek Vörösmartyk, Bajzák, Petőfiek, hanem apróbb emberek.
- Lárifári. Hiszen mindenki azon kezdi hogy apró ember. Valamikor Deák Ferencnek is kilógott hátul az inge…
- Nem az, nem! - veti ellen egy okos ember - …hanem Jókaiék után egy egész generáció hiányzik - aki átvehesse a nemzet koszorúit.
- Hát hova lett az a generáció? - csodálkozik Péchy Tamás.
- Hüm - feleli Jókai. - Az bizony talán nem ért rá megteremni. Úgy jártunk, mint az egyszeri ember a feleségével: olyan vén lányt vett el, hogy mindjárt unokát szült neki: a fiakat kihagyta.
Ezen aztán Péchy is elmosolyodott, mert a vicceket ő is szereti.
- No, csak nevessetek a magatok baján - mondja a miniszterelnök. - Igazán tenni kellene már valamit. A minap körülbelül a nyár elején egy jó barátom vidéki kastélyában töltöttem egy kedélyes estét.
Megleptem őket - mert nem szeretem, ha parádé van miattam.
Hanem iszen mindegy az nekik. Olyan lukulluszi lakomát csaptak, hogy a muszka császár sem eszik olyat. Volt ott minden, amit csak nyújthat a modern civilizáció. Szőlő Velencéből, barack Milánóból, fácán, tengerirák. Egyszóval, ami luxus csak van, az mind bőségben fölhalmozva a barátom házában. Nem nevezem meg, mert még kiírná valaki.
Pedig nagy öröm az, ha az ember ilyen bőséget talál, ami aztán igazi tyúk és nem csak színpadi, mint a Potemkiné volt. Mert nem készültek engem fogadni, nem vártak, mégis mindenük van, amit szemem szám megkíván. Bizony isten egész passzió ilyen gazdag országban miniszterelnöknek lenni.
Hát egyszer aztán lefekvés előtt a lelkem kívánt meg valamit. Legnagyobb bajom az idegesség, ezzel nem tudok elaludni.
(- A rossz lelkiismeret, kegyelmes uram! - akarta mondani Ráth Károly, de hirtelen a szájára ütött.)
Az ellen használom nyáron az ostendei fürdőket, de különben is megszoktam már, hogy lefekvés előtt mindig valami könyven alszom el…
Nemigen vagyok válogatós. Mindegy akármi. Hát amint szobámig kísér szíves házigazdám, mondom neki:
»Tegyetek, kérlek, valami könyveket az asztalomra, mert még olvasni szoktam ilyenkor.«
»Olvasni szoktál? - kérdé csodálkozó szemekkel. - Ugyan, ne rontsd a szemeidet kérlek. Nem kívánja azt a haza tőled…«
»Magam mulatságára teszem. Ezt is irigylitek már tőlem?«
Nosza, lett erre zavar, keresgélés a házban. Hallottam künn a diskurzust, a parancsokat. A szolgák lihegve jelentgették, hogy nem találnak sehol egy - könyvet.
Végre a kertész (nagy memóriájú ember lehetett) visszaemlékezett, hogy a báró úr nagyapja valaha könyveket rakatott a padlásra.
Csak aztán meg ne gyújtsatok ott valamit!
Már félig le voltam vetkőzve, mert különben kijöttem volna szobámból. Az ördög feküdjék nyugodtan olyan házban, amelynek a tetején égő fáklyákkal járnak.
Nem kellett soká várnom. A szolgák visszajöttek azzal, hogy a tyúkok egészen pocsékká tették immár a főúri bibliotékát odafönn. Nem lehet azokhoz a könyvekhez emberi kézzel hozzá érni. Ha sok tudomány volt bennök, az ugyan el van ott temetve örökre.
Hallottam gazdám bosszankodó káromkodását.
»Már most mi az ördögöt csináljak? Mit adjak a miniszterelnöknek? Szégyen, gyalázat!«
Mai napig se tudom: úgy értette-e, hogy neki szégyen, vagy úgy, hogy nekem.
- Hopp! Menjen valaki a korcsmároshoz. Annál láttam a minap egy ócska könyvet az almáriumon. Verjétek fel! Azonnal adja ide…
Néhány perc múlva megkaptam a könyvet. Az inas hozta be egy drága művű ezüst tálcán, mint valami tengerentúli csoda-delikateszt. A két felső lapja el volt szakítva, a többi is tele zsírfoltokkal.
Mégis megismertem messziről. A Kákai Aranyos könyve volt énrólam.
Másnap aztán pironkodva, hebegve kért bocsánatot a gazda: hogy így, hogy úgy…
»Szívesen adtam volna - de bizony engedd meg, nincs énnálam egyéb könyv, mint az izé… izé…«
»No, mondd ki már, hogy az: adókönyv. Ugye azt akarod mondani?«
*
Eddig van, amit a miniszterelnök mesélt - ha igazán elmondta e kis epizódot -, én a magam részéről csak azt kívánom hozzátenni, hogy mindenesetre része lehet annak a százszor összeszidott kis kék könyvnek is abban, hogy a magyar közönség kezdi feladni irodalmát s elzárkózik a szellem és a haladás elől - de az elszegényedésen kívül ennek a közönynek, még erősebb, jeleknek sokkal rosszabb, okai lehetnek.
Míg a terített fehér asztal görnyed a csemegéktől s még a kisebbiken, a zöld asztalon ütik az alsót a királlyal, addig nem volna szabad üresen állnia a könyvasztalnak sem.
Vagy igaz, hiszen ott van rajta a kalendárium.
S ez ütött-kopott naptár, mely magányosan hányódik ott, évről évre közelebb mutatja az ezredik esztendőt.
Nagy idő ez is! Önök talán úgy tartják, hogy már eleget éltünk?
EGY ÖREG PÜSPÖK HÁZTARTÁSA
1883
A néhai bonorum-direktor temetése után két napra eljött hozzám a püspök jól táplált titkára azzal a kellemes hírrel, hogy őméltósága engem óhajtana kinevezni.
Meghajtottam magamat.
- Mindenesetre megtisztelő rám nézve. Még csak azt óhajtanám tudni, mi javadalmazás jár ezzel?
- Utique - szólt a tisztelendő titkár -, nem sok, bizony nem sok, mert mi magunk is szegények vagyunk, éppen csak hogy megélünk.
- Meglehetősen ismerem őméltósága szűk anyagi viszonyait.
- Annál jobb - folytatá kézdörzsölve. - Tehát. A fizetés ezer forint volna - ha volna honnan kivenni; hanem úgy mellékesen rámehet dominatio vestra hatezerre.
- Hát az se rossz - de mi ezekért a munka?
Hm! Erre már megakadt a püspöki titkár. Hát ugyan mi is csak? Végiggondolt a néhai bonorum-direktor egész pályáján.
- No, azt hiszem… úgy gondolom… természetes, hogy először is - igen, először is bemutatja magát domine spektábilis őméltóságánál, minden vasárnap ott fog ebédelni velünk… igen is… s azután természetesen felügyel a birtokokra, hogy legalább tekintetességednek hajtsanak valamit.
Beleegyeztem, minélfogva néhány nap múlva megjelentem az elhagyatott püspöki rezidenciában, hol a bevert ablaktáblák, a lehullt vakolat, a bedűlt korhadt lépcsőzetek eléggé mutatták a belső életet kívülről.
Őméltósága idegenül nézett rám egy kis ideig, majd barátságosan kérdé jóságos egyszerűséggel:
- Nos, ön az a bizonyos ember? Foglaljon helyet. Ide közelébb. Nem kíván egy kis gyomorerősítőt?
Megköszöntem és elfogadtam egy félpohárnyit, miközben a püspök keserűn elpanaszolta, hogy nem tud megélni, teljesen lehetetlen neki.
- Pedig takarékosak vagyunk - sóhajtá. - Kiszámolva élünk. Négy krajcáros szivart szívok, direktor úr. Nem szelel. De hát mit tegyek?
- Nem foghatom fel a dolgot. Nem hittem volna, hogy ennyire van. Mennyi a jövedelme méltóságodnak?
- Úgy gondolom nyolcezer forint.
- Teremtő isten, hát a többi?
- A többi? - szólt ő csodálkozva. - Miféle többi?
- Húszezer holdból legalább negyvenezer forintnak kellene lenni.
- Kellene. De mikor nincs.
- Igen, de mi lehet ennek az oka?
- Hát ki törné ezen a fejét, édes uram? Nincs, mert nincs. Néha húst sem hozathatok a mészárszékből. Szegény vagyok.
- De hisz méltóságod szerényen él, s nyolcezer forint végre is csinos summa.
- Hiszen ez, ez! - mondá jámborul. - Csináljon hát valami rendet, direktor úr, hogy legalább adósságba ne kelljen verni magamat.
- Mennyi cselédet tart méltóságod?
- Négyet. A kapus van itt, a titkár, az inasom meg a szakácsné, aki főz.
Megkapván kinevező levelemet, legelső dolgom volt a rezidenciában csinálni rendet. Előhívattam a szakácsnét.
- Hogy hívják a nemzetes asszonyt?
- Nemes özvegy Pungó Istvánné.
- Mióta van őméltóságánál?
- Abban az esztendőben jöttem kérem alássan, mikor a Kártyi Pistát akasztották… Furcsa fattyú volt…
- Mondja el nekem a napi kiadásait.
- Miféle kiadásokat?
- Vegyük például a konyhai kiadásokat.
- Hát legelőször is, kérem alássan, hozatok naponkint 24 font borjúhúst, 10 font marhahúst, hogy jó leveske legyen, kérem alássan, azután néhány baromfit vesz a lányom a piacon… ez az ebéd.
- Kezdjük mindjárt a reggelin. Mi kiadása van a reggelire?
- Legelőször is hatvan kifli.
- Hüm! Ez tán sok egy kicsit. Ki eszi meg azt a sok kiflit?
- Hát csak elfogy, kérem alássan.
- És azt a tömérdek húst?
- Jó étvágyunk van, kérem alássan.
- Elhiszem, de tíz font mégis csak megárt egy gyomornak.
- Nem emlékszem, hogy valamelyikünk beteg lett volna valamikor - vágta vissza Pungóné nagy alázattal.
Mikor aztán egy jegyzékbe vettem a Pungóné napi kiadásait (ilyenforma arányokban valának egész végig), felmentem a püspökhöz, s megkérdeztem:
- Mennyi kiflit eszik meg méltóságod a reggelijéhez?
- Ha egészséges vagyok, néha megeszem egy egészet is… de legtöbbször egy félkiflit.
- Vannak-e gyakran vendégei?
- Ki jönne énhozzám? - tört ki keserűen. - Nem törődik énvelem senki. Tudják, hogy szegény vagyok. Nem jön ide a szarka sem - mert az is éhen fordulna le a házfedélről. Énmagam nem mehetek sehová, mert sánta az egyik lovam, és másikat nem tudok venni helyette; csináljon rendet, direktor úr… tegyen valamit énérettem.
Nagy buzgalommal fogtam a jó öreg püspök helyzetének javításához, Pungóné asszonyomon kezdve a reformokat, meghagyván neki, hogy ezentúl csak negyven kiflit szabad hozatni a reggelihez (még így is tíz jut egy emberre), húsban, fűszerben, mindenben ledevalváltam a kiadásokat felényire.
Hanem lett erre aztán vihar a rezidenciában olyan, aminőről fogalmam sem volt. Az emberek mind haragosan néztek rám. Az ajtókat dühösen csapkodták az épületben. A titkár majd feltaszított a lépcsőkön, és nem is köszönt. A kapusnak volt egy mérges komondor kutyája, az belebolondult a nadrágomba, a kapus ott nézte hidegvérrel, amint küszködtem vele, s a világért se mondta volna »csiba te! Hogy mersz a direktor úrba belekötni«. Pungóné egyszer napközben majd nyakon öntött a moslékos dézsából. S magának a püspöknek minden ételt kozmásan adtak fel, a szobáit be nem fűtötték, a slafrokkját meg nem találták, a feketekávéját elfelejtették megfőzni, egyszóval borzasztó zenebona támadt.
Hát még másnap, mikor a pék, a mészáros, a fűszeres, mind eljöttek deputációba a püspökhöz, hogy ellenük esküdtem, hogy tönkre akarom őket tenni, a házi személyzet pedig elkezdett keservesen panaszkodni, hogy éhen halnak, kiszáradnak, elsoványodnak, mint a héring.
A szegény püspök eljött hozzám a kerti lakba (mert ott voltam beszállásolva), s összetett kezekkel kért:
- Direktor úr, csináljon rendet… csináljon kérem rendet, hogy megélhessünk.
- De méltóságos uram, hiszen éppen azt kezdtem csinálni.
- Éhen halnak, tessék elhinni, éhen halnak… az egész város éhen hal… Most volt itt a pék, a fűszeres, a mészáros, a rumszállító…
- Méltóságos uram, egy ember, aki tíz kiflit eszik reggelire, a többi étel mellé, s tíz font húst ebédre, az nem halhat meg - mondám némi szigorral.
A jó öreg püspök megijedt makacsságomon, s kérlelő bátortalan hangon szólt:
- Tessék elhinni, nem úgy van. A história emlékezik olyan emberekről, akik sokat ettek. Ezek mind olyanok. Egytől egyig különös emberek. Kolosszális gyomrok. A gyomrokhoz ne tessék nyúlni kérem, mert már Menenius Agrippa is… Ne legyen olyan makacs, kedves fiskálisom. Én kérem. Hagyja meg nekik, szegénykéknek az eledelüket.
- Hát ‘iszen nem bánom méltóságos uram, ha már úgy van.
- No lássa, tudtam én, kinéztem én, hogy derék ember - felelte bánatos örömmel -, hagyjuk ezt csak annyiban. Hanem csináljon rendet, okvetlenül csináljon valami rendet, édes jó direktorom!
AZ ÉN ASSZONY ISMERŐSEIM
1883
A barna asszonyomat említem legelsőnek, mert az volt a legutolsó. Nem volt fiatal, sem nem volt szép, de volt benne valami igéző, lebilincselő. S mindez azért, mert már elmúlt harmincéves.
Ezek az évek előnyösek voltak neki. Arcára pompásan illett a hervadás kezdete. Modora pedig egyesíté mindazt a művészetét a kellemnek, amit egy olyan ember képzel a párizsi nőkről, aki még sohasem beszélt velök.
Szellemes volt és bölcs, de mégis naiv. Hangja képes volt minden modulációra. Ezt a szót: »nekem«, amint kérdőleg, csodálkozólag, közönyösen, ridegen, büszkén, hanyagul ejtette ki, hallottam tőle vagy negyvenféleképpen. Gyönyörűség volt azt meghallgatni.
Magam sem tudom, miért vigyáztam meg éppen ezt a szót. Miért nem egy másikat? Hiszen minden szó sajátos bájos zene volt az ő vékony ajkai között. Minden szó új volt, mindig új volt, ha ő mondta ki.
Orra, úgy tetszik nekem, kissé pisze volt, de nem a párizsi piszeség, hanem hegyben végződött és ellapult valahogy az arcon, mintha csak oda volna lehelve. Az álla nagyon is előre nyúlt, ez nem volt szép, de később éppen emiatt tetszett nekem. Még ma is ingerlő rám minden előre álló női állcsont!
Ha a homloka nem lett volna oly túlságosan alacsony, talán hamarább észrevettem volna, hogy tetszik nekem, de így nem vettem észre sokáig.
Pedig igen jó, igen nyájas, túlságosan nyájas volt irántam, de én sohasem gondolkoztam ezen. Egyszóval, nem foglalkoztam vele. Hiszen van az úgy, hogy az ember nem vesz észre valamit, amire ránéz.
Nem is gondoltam volna arra soha, hogy udvaroljak neki, ha egyszer éppen oda nem nézek az ebédlőben az asztalra, ahol a teát öntötte a vendégeinek.
Mindenkinek ott állt a csészéje, cukrot tett a csészékbe, s óvatosan két-két kanálnyi rumot mindenikbe, hanem mikor a következő csészéhez ért, egyszerre pajkos mosoly játszott az arcán, s könnyed finom kezével durván megfogta a rumos üveget, s könyv nélkül töltötte a csészébe. Annyi, de annyi kedély volt ebben, hogy az leírhatatlan.
Elpirultam, mert a saját modoromra ismertem ebben. Nem szólt semmit többé, de én már tudtam, melyik az én csészém. Hiszen úgy csinálta meg a teámat, ahogy én magam csináltam azt meg.
A teából forró pára szállt föl, s e forró pára most olyan volt előttem, mintha arany füst lenne. Valami csodálatos melegség csapott meg. A pára szétoszlott a kis szalonban, s minden ragyogó fényes lett tőle. Az a nagy ernyős lámpa sem világított még olyan derülten, olyan nyájasan soha.
Ettől a perctől nem ment ki többé a fejemből a »kis néni«. Csodálatosan növekedett a szépsége napról napra.
Másnap csak ennyit mondtam magamban:
»Hiszen nem is olyan csúnya ez a kis néni!«
Egy hónap múlva már nem volt párja az egész világon.
Hanem amióta ő észrevette, hogy én melegebb vagyok, lett ő hidegebb. Bolond egy taktika ez! Sok bajt, gyötrelmet okoz a férfiaknak.
A közöny még csak jobban nevelte szenvedélyemet. Szavaimat, vallomásaimat szívesen látszott hallgatni, de felbátorító válasza nem volt számomra.
Elmondtam neki sokszor, hogy miképp szerettem bele, milyen csekélység, a teaöntés tett rabjává.
Mosolygott, azután felsóhajtott kedves, szívbelopódzó gúnyolódással:
- Lássa, lássa, e nélkül a csekélység nélkül meddig várhattam volna… Mert hiszen ön nem tudhatja, nem-e vártam én is. Nos, hát várjon most ön is, míg engem is meg nem indít valami csekélység…
De biz erre nemigen volt már semmi kilátásom. Úgy tetszett nekem, hogy az asszony egyik barátomért rajong, s engem csak azért kedvel, mert róla beszélgethet velem. Mert ilyenek, tessék elhinni, mind ilyenek.
Ez a gondolat ölt vagy egy fél évig. Helyzetem egészen reménytelennek látszott, s kezdtem megszokni a lemondás gondolatát, látogatásaimat is ritkábban tettem, midőn egy napon találkoztam vele a sétányon.
Egyedül volt. Nehány lépésnyire tőle a dajka cipelte a gyerekeit. Ő maga egy csukott napernyőt lógatott a kezében, nekem pedig egy új botom volt, melynek a gombja egy csontórát képezett. Ha az ember lecsavarta, nyugodt lelkiismerettel hordhatta zsebórának is, mert szépnek szép volt, s elég tisztességesen mutogatta az időt.
- Ejnye, de kedves kis órácska ez - mondja a szép asszony -, hogy adja nekem?
Ránéztem és féltréfásan feleltem:
- Ezt a csont órát?
- Igen, ezt.
- Hát tudja mit, odaadom egy pásztoróráért. - Az asszony édesen elmosolyodott, rám nézett egy hosszú, mély, átható pillantással. Mintha hangyák mászkáltak volna tagjaimon…
- Menjen, maga rossz ember! Nagyon drága. De megadom.
Most tudtam hát meg, hogy ez volt az a csekélység, amit ő várt, s amire mégis nekem kellett várnom.
A GUMILASZTI ZSINÓR
1883
Szeptember egyik szép verőfényes napján egy jó barátom így szólt hozzám:
- Nem jössz ki ma Demjénfalvára?
- Kihez?
- Egy társaság lesz Vázsonyiéknál, csupa ismerősök.
- Szívesen. Vázsonyiné csinos menyecske s kellemes társalgó.
- Nagyon kellemes - szólt Nagy István (úgy hítták említett jó barátomat).
- És azt hallom, erényes asszony.
- A megtestesült erény - szólt komolyan.
- Bizonyosan a férjét nagyon szereti?
- A bolondulásig.
- Hogy még akadnak ilyen asszonyok is.
- Csodálatos.
Délután csakugyan odarándultunk. Kedves kis kastélyban laknak Demjénfalván Vázsonyiék, s a fiatal férj pompás jó cimboránk volt, míg meg nem házasodott.
Most is elnézünk hozzá - kivált Nagy Pista, de ő már felénk se jön a régi megszokott kocsmahelyiségekbe, ahol annyi kedélyes órát töltöttünk. Bolond ifjúság! Az egész világ nyitva van előtte, s mégis úgyszólván egyetlen kocsmai asztalnál telik le élete.
Vázsonyiék szívesen fogadtak bennünket, annyival is inkább, mert egy kitűnőséget is magunkkal csaltunk útközben: a kerület országgyűlési képviselőjét, akit tudtuk, hogy nagy örömmel fogadnak, mert hiú volt egy kicsit Vázsonyi is, neje is - a magyar ember büszke a vendégeire. Mai napig sem bírom megérteni, hogyan köthették ki maguknak törvényileg a nemesek, hogy a király ne szálljon, ha utazik, hozzájok?
Szépen telt a nap, nagy ebéddel, azután délután nagy uzsonnával s végre az este nagy vacsorával. Ebből áll a falu.
Voltunk vagy tizenketten, mind férfiak, hölgy csak egy volt köztünk: a gyönyörű háziasszony, ki azonban, amint én észrevettem, a legszívesebben Pista barátommal beszélgetett, sőt egyszer a kertben meglepetve vettem észre, mintha egyetértő pillantást váltottak volna egymással.
Nagy szöget ütött ez a fejembe. De mégis lehetetlen! Ez az angyal? Oh, oh, hová is gondoltam. Bolond ötlet. Pajkos egy kicsit, s kedveli a vidám Pistát, úgy tekinti, mint pajtását, ennyi az egész.
E pillantásoknak nem is lehet jelentősége, hiszen a férje is láthatta.
Hanem a lefekvéskor éles szememnek (rendőr voltam valamikor) feltűnt egy körülmény, s ez az volt, hogy valamennyiünk közül csak Nagy Pista kapott külön szobát. Mi többiek pedig kettesével-hármasával lettünk elhelyezve a szobákban, az ebédlőben pláne négyen aludtak.
Ez mégis furcsa!
De furcsa is csak azért volt - mert ha van külön szoba, az minden nagyobb tapintat nélkül, a legmagasabb rangú embert, az általok is egész nap kitüntetett képviselőt illetné, s nem az apró-cseprő törvényszéki jegyzőcskét. - No, már ebben van valami!
Lefekvés előtt még bementem a Pista szobájába, s ott egy-egy pohár szilvóriumot ittunk még meg altatóba. Figyelmesen megnéztem a szobát. Két ajtaja volt, amelyikből az egyik abba a szobába vezetett, ahol mi hárman aludtunk, a másik pedig abba a szobába, ahol a szép háziasszony aludt a gyerekekkel. De az utóbbi ajtó nemcsak hogy csukva volt, hanem egy függő lakattal is jóformán egészen nem létezővé téve.
Barátom már levetkőzve feküdt az ágyba, s így szólt:
- No, igyunk még egy pohárral, aztán menj be, feküdj le, én is eloltom a gyertyát, álmos vagyok.
Én még néhány szót szóltam, s ez alatt kalapomról hirtelen leszakítottam a rajta levő gumilaszti zsinórt, s észrevétlen gyorsan, ügyesen odakötöttem az ajtóba beerősített lakat és a rézkilincs körül. Mert bármilyen erős lakat volt is az, gyanakodtam rá.
- Jó éjszakát, Pista.
- Jó éjszakát!
Reggelre kelve, siettem a Pista szobájába. Pista ott feküdt az ágyban, ahogy tegnap hagytam, éppen akkor ébredezett.
Az ajtóra néztem - a vékony gumilaszti zsinór szét volt szakítva.
A reggelinél pirosan, üdén jelent meg a szép menyecske, a Pistától tréfásan kérdezte:
- Jó reggelt. Nos, hogy aludott, uram? Hogy érezte magát?
- Jól. Köszönöm.
A fülébe súgtam Pistának:
- Mit fösvénykedel a szavakkal. Tedd oda az »önnek« is. Önnek köszönöm.
A KÉPVISELŐHÁZ MADARA
1883
Nyári időben elégszer megtörténik, hogy a t. Ház helyiségeinek nyitott ablakain át egy csíz röpül be és a büfé vagy a könyvtárszobán át, csattogó szárnyaival egyenesen a folyosóra száll. A szegény kis csíz leül a magasan fekvő ablakok valamelyikének párkányára s búbját igazgatva kedves bronz színű csőrével, apró szemeivel értelmesen pislog, mintha a fel s alá sétálgató képviselők frondeurködését vagy vidám adomáit vigyázná.
- No, Schwindler, itt vagy? - mondják a képviselők a madárnak, és a kalapjaikkal hessegetik.
De az föl sem veszi, legfeljebb szemecskéit hunyja be, mintha apró ónszínű hólyagokat húzna rájok.
- Schwindler! Schwindler!
Ösmeri mindenki, vidáman szólítgatják.
A Schwindler föl sem veszi ezt a nagy országos népszerűséget, egykedvűen kopogtatja az ablaküveget, s vájkál a ripacsos falban, ha pedig megunja magát, odább röpül a balfolyosóról a mamelukfolyosóra. Emitt a napfény több, ott a szivarfüst kevesebb. A büféből kivezető csíkos pokrócon gyakran találni tortamorzsákat is. A csíz már azt is tudja. Leereszkedik a magasból a kenyérkeresés e közmondásos talajára, s ugrálva keresi a morzsákat az agyonpuhított szőnyeg megereszkedett szálkái közt.
Sőt megtette azt a vakmerőséget egyszer, hogy betolakodott magába a Házba, s leült az elnöki szék mennyezetére, felül. A mennyezet zöld szövetből van. Azt hitte a bohó, valami fán biggyeszkedik s elkezdett csicseregni. Péchy Tamás kétségbe volt esve, miképp vonja meg tőle a szót, mert erőszakos rendszabályokat nem engednek a házszabályok. A jegyzőkönyvi megrovás az egyedüli ostor.
A csíntalan csíz nem respektál semmit; mandátum nélkül jár-kél itt, ahol még a mandátumnak is harminc napig kell érnie, mint a vadkörtének. S dacára, hogy nincs mandátuma, mégis védi az immunitás. A kis Schwindlerhez a világért sem nyúlna senki. Az öregebb képviselők pláne bizonyos pietással nézik, s még cukrot is adnának neki a bonbon-stanicliből. Az indusok szent madara is megirigyelhetné parlamentünk kis madarát.
Pedig ez csak közönséges csíz. Mondják, a nagyapja valóságos kanári volt még. Úgy viszi, és úgy fogyatkozik, mint a dzsentri. Az unokái bizonyosan már csak közönséges verebek lesznek.
De hát miért áll olyan nagy tiszteletben a Schwindler itt, ahol semmit sem tisztelnek nagyon, ami nem miniszter, és miért nevezik Schwindlernek, ennek külön kis története van.
A nevezetes madár tulajdonképpen nem a maga ura, hanem a képviselőházi házmester tulajdonát képezi, s valaha igen szépen jövedelmezett a gazdájának. Igen, igen, múltja van a kicsinek, s e múltja miatt tartják tisztességben a Ház urai, kiket emlékeztet valakire, aki itt ült, járt egykor közöttük, s e múltja miatt dédelgeti a házmester is a szép drótkalitkában, melynek az ajtaja nappal mindig szabadon van hagyva. Ritka bizodalom egy madárhoz a XIX. században!
De kezdjük az elején.
Valamikor Lisznyai Kálmánt nevezték a »madarak pajtásá«-nak. De ő csak pajtáskodott, s versenyt énekelt velök; ő inkább konkurrensük volt. A madarak igazi jóltevője báró Kemény István.
Az pedig nagy szó ebben az országban, amelynek népe egyebet sem tett vagy tizenkét esztendeig, mint hogy egy madarat üldözött, és szidott folytonosan.
Kemény István azonban nemcsak a madarakat szerette, hanem az embereket is. Ami sokkal nehezebb. Hogy rendkívüli ember volt, ezt képviselőtársai tudhatják legjobban abból, hogy rendesen eljárt az ülésekre. Sőt a néhai jó Kemény István nemcsak kötelességből, de mulatságból is minden üres idejét a Házban töltötte, akár volt ülés, akár nem. Bement a háznagyi hivatalba, ha ott nem talált senkit, benyitott az irodába, s ha ott sem volt ember, elvégezte rendes sétáját a folyosókon, úgy, mint üléses napokon szokta, vagy lement a szűk, sötét udvarkába, elbeszélgetni a házmesterrel, vígan lógázva kezében hírhedt esernyőjét, melynek nyelére ezt a keserű humorral komponált feliratot vésette: »Oh, demokrata, ha tán eltulajdonítanád ezt az esernyőt, gondold meg, hogy az a szegény báró Kemény Istváné volt.«
Ilyenkor látott meg Kemény egy csízt a házmester kalitkájában.
- Mennyiért adja nekem ezt a madarat? - kérdé a házmestertől.
- Nem eladó, méltóságos uram, mert nagyon kedves jószágom.
De amit egyszer Kemény István föltett magában, ahhoz keményen tartotta magát. Hiszen ott a folyosói közmondás: hogy az erdélyi embernek minden sikerül, kivált ha még kálvinista is hozzá.
Nem tágított. Másnap is letipegett a kis udvarba a csízhez; ingerkedett, játszott vele, sőt cukrot is hozott neki a kalitkarácsok közé, amit a reggeli kávéjánál takarított meg neki.
- Hát mégse adja ide ezt a kis szürke legényt, mi?
- Ugyan minek volna az a méltóságának?
- Szabadon ereszteném.
- Hüm! - dünnyögte magában a házmester. - Meggondolom. Biz isten meggondolom.
Nehány nap múlva aztán csakugyan megpuhult a szíve nagy váratlanul.
- Isten neki, eladom hát a csízt a báró úrnak, ha már ennyire van. De nem válhatok meg tőle két forintnál alább.
Megadta persze a két forintot örömmel, s még aznap délben valami unalmas szónoklat alatt lehívta barátait, hogy tanúi legyenek a csíz ünnepélyes kieresztésének. Még egy kis piros harasztot is kötött a nyakára a báró, hogy szebb, különb legyen a többi szárnyasoknál.
S egész nap olyan jókedve volt utána, mint mikor az ember valami adójavaslatra »nem«-mel szavaz, könnyűnek, boldognak érezte magát, madarat lehetett volna vele fogatni, amiért a madarat kiereszthette.
Hanem negyed-ötödnapra, mikor lement a házmesterhez, megint egy csíz volt a kalitkájában.
- Hát ezt mennyiért eresztjük ki, gazda?
- Egy forintért, méltóságos uram, mert ez már közönségesebb.
Megalkudtak a váltságdíjra és azóta minden héten kétszer is szabadságoltak csízt a mecsetes kalitkából: a bárónak mindig volt egy forintja erre a célra, a házmesternek pedig mindig volt csíze egy forintért.
…Azaz hiszen ugyanazon csíz volt az mindig. Az ármányos házmester úgy szoktatta meg, hogy egy kis röpködés után a szomszédos kertekben és udvarokban visszajött, s magától repült be a nyitott kalitkájába.
A dolog kitudódott később. De már akkor életbe volt léptetve a Csemegi kódex; a kis schwindler madarat nem lehetett megbüntetni.
A KIRÁLY KIBÉKÜLÉSE
(Egy nagyon régi krónikából)
1883
A Koburg-család archívumában találták megírva ezt a történetet. Novellának nagyon mesés, történelemnek valószínűtlen, de a mesénél mégis több.
Volna biz az tán történelem is, ha valami bolondos Ambrus deák, ki az utókor számára följegyzé, hozzá nem komponál egyet-mást, alkalmasint a saját eszéből. Most már én nem tudom különválasztani, mi az igazi, mi a mese.
A diárium ezt a címet viseli: »Hogyan lőn békülése jó néhai Mátyás királnak Koháry István uram eő kegyelmével?«
De még egy király is csak úgy békülhet ki valakivel, ha előbb megharagszik arra a valakire.
Ebből tehát önként következik, hogy ott kell kezdenem, mért haragudott meg a király egyik legjobb vitézére, Koháry Istvánra?
Mert hogy a legjobb vitéze volt, a háborúban megmutatta a kardjával, mikor pedig Mátyás, kivált nagy vadászatok idején, Zólyom várában tarta udvart, közel a Koháry István birtokához, nem egy csiklandós szolgálatot végzett körülötte.
Sok udvari nemes súgott össze ravaszul »Hej, ha Koháry beszélne«, s sok udvari dáma gondolta fázva: »Jaj, ha Koháry beszélne.« Benne volt a király kegyében nyakig. Az pedig olyan jó langyos fürdő, hogy senki se szeret belőle kijönni magától, ha csak ki nem taszítják.
De hát mondjuk már el, miképp esett ki belőle.
Úgy történt az egész, hogy a testvére, Koháry Péter nemrég azt a szörnyűséget követte el a feleségével, midőn összekoccantak, megfogta a szépasszony darázsderekát, s kihajította Kékkő várának ablakán át a rettenetes mélységbe. Ott is veszett szegény Giléty Zsófia. Csak a sziklák lettek pirosak egy időre, amerre lezuhant, és a csipkerózsák nyíltak haloványabbaknak azontúl a meredeken.
Ki tudja, mi volt az oka Koháry Péter uram szörnytettének? Talán erről is István tudna beszélni? Péter maga nem szólt senkinek, tőle meg nem merte megkérdezni senki. Aminthogy nem is igen volt tanácsos.
Mikor ezt meghallotta Budán igazságos Mátyás király (Giléty Boldizsár ment fel hozzá panaszra), legott egy századot indított Péter elfogatására, egy vallon kapitány vezénylete alatt.
Szigorú parancs volt kiadva a kapitánynak: élve vagy meghalva, de elhozza Koháry Pétert, hogy példás büntetése essék a hitvesén elkövetett gyilkosság miatt.
A vallon kapitány útra is kelt egy pénteki napon. (Már akkor sem volt jó pénteken útra kelni.)
Vasút még akkor nem volt Budáról Kékkőre. (De nem panaszképpen mondom, mert még most sincs.) Az utak se voltak jobbak a maiaknál, hát bizony nem lehet rossz néven venni a derék vitéz Strong kapitánynak, hogy csak hétfőn este állított be vacsorára a kékkői várba, ahol már gyanúpörrel élt Koháry, bár Strong kapitány kedélyes arca éppen nem árult el semmi rosszat, amint éji szállást kért a várúrtól nyájas hangon.
- Szívesen bocsátom be a király embereit a felvonó hídon át, Strong kapitány. Pihenjetek meg nálam, ha jó járatban vagytok.
Ott fenn azután a nagy ebédlőteremben összeszorongatta a vendége kezeit, és azt kérdezte tőle egész derülten:
- Hova mentek erre, Strong kapitány?
És a szeme közé nézett a déli gesztenyeszínhajú daliának.
- A rabló csehek ellen megyünk erre.
»Hm, nem ezen a tájon vannak a csehek édes atyámfia« - dörmögé Koháry Péter, s kezdte magát csehül érezni, volt eszében, hogy vacsora előtt lopvást beszaladjon a várnagyához, nemes Kristó Mihály uramhoz s ráparancsolja, hogy reggelig ne sajnálja leitatni azokat a derék fickókat: egy kis maszlagot bízvást vegyíthet az italukba, hadd aludjanak el tőle a királyi vitézek minél jobban.
A vacsora után azt mondja a kapitány Kohárynak.
- Csodálkozom uram, hogy a feleségedet eltitkolod előlem. Pedig tudom, hogy szépasszony, táncoltam is vele lánykorában egy Erzsébet napján az udvarnál.
- Hm! - felelte Koháry ravaszul. - Hát még semmit sem hallottál?
- Nem, semmit. Csak azt hallottam róla, hogy valóságos angyal.
- Az ő már! - szólt Koháry szomorú hangon.
- Ne beszélj az ég szerelmére! - kiáltott fel Strong tettetett csodálkozással. - Mi történt?
- Ej, szomorú történet az, ne kívánd meghallani.
- De mégis. Ládd, nagyon leköteleznél, ha elmondanád.
- Ám, ha kívánod, figyelj, elmondom, miképp történt. Jer közelebb ide az ablakhoz, hogy megértsd az egészet. Itt álltam én ezelőtt húsz nappal a nyitott ablaknál, ő pedig ott állt, ahol te most. A holdvilág szépen sütött odakünn, s a nyárfák lassan hajladoztak, susogtak odalenn. Hajolj csak kijjebb kapitány… ott annál a boglyas kis bokornál egy hegedűs pengette lantját… tudod, egy trubadúr, de nem egészen igazi, hanem amolyan gazfickó… már rég gyanakodtam rá… Zsófia merengő arccal hallgatta, tudod, ahogy az asszonyok szokták az ilyesmit… én átfogva tartám derekát, amint most a tiedet, és amint félre pillantok egyszer, észreveszem, hogy a feleségem egy kis levélkét hullat ki kezéből… a fehér levélke szállt… szállt lefelé, én láttam azt s egyszerre minden vérem fölforrt a dühtől, s amint így átkarolva tartám az asszonyt, ahogy téged most, egy hatalmas lökéssel kiszállítottam a másik világba… így ni, kapitány,… teringette! Mit üzensz, gazfickó a legényeidnek?
Strong kapitány bizony nem üzent többé semmit sem a legényeinek, sem a kedvesének, ha voltak valahol. Vitték már őt a halálnak a paripái lefelé, s az ő piros vére is befestette a sziklákat éppúgy, mint a Giléty Zsófiáé, akivel együtt táncolt valamikor a Szilágyi Erzsébet anyakirályné nevenapján.
No, ez már nem volt tréfadolog!
Erre már Kristó uram is azt mondta: »Nem adnék a fejedért, uram, három denárt«.
- Nem is kell énnékem a három denárod, hanem keríts egy parasztgúnyát, amibe kiöltözzem.
Meglett az álruha, s Koháry Péter még az éjjel elbujdosott, ki tudja merre, ki tudja hova. Élő ember nem bírt ráakadni.
Pedig ha egy tű veszett volna el, talán azt felkutatják. Mert a király parancsa még szigorúbb lett most.
- Halállal bűnhődjék ott, hol megtalálják, s halállal bűnhődjenek a fogdmegek, ha meg nem találják.
Kutatták mindenfelé, de hasztalan, mintha a föld nyelte volna el, sehol semmi nyoma. Városokban nyomozták, erdőket felhajszoltak érte, még a barlangoknak se hagytak békét. Csak egy helyütt nem keresték, a testvérénél, a király bizalmas hívénél, pedig éppen ott tartózkodott Koháry Istvánnál, kinek neje öccse volt Zsófiának.
Mondják, hogy maga Giléty Mária árulta el a királynak titkon küldött üzenetben Péter ott való tartózkodását.
De mire odajöttek elfogatására, már üthették a lába nyomát: kiszökött Lengyelországba.
Ahogy kitudódék Koháry árulása, lőn bezzeg tanácskozás Budán, mi történjék vele. Fejét vegyék-e vagy pedig a jószágát?
Mátyás király okos ember volt, s így elmélkedett: ha fejét veszem, kevesebb fejem lesz eggyel, de ha a jószágait veszem el, hát több uradalmam lesz eggyel.
Elvette hát a jószágait. S azonfelül kitiltotta színe elől.
Nem is maradt vitéz Kohárynak semmije, csak a felesége, meg annak a kis birtoka, no meg a jó kardja, csakhogy mi hasznát veszi, ha nincs kiért kihúzni többé?
Hanem iszen esett az Mátyás király alatt úgy, hogy egyszer-másszor nagyobb szüksége volt a vasra, mint a földre, s a királyi szívnek sok ablaka van, könnyen kiszelleződik a haragja.
Vagy meglehet, egészen más tette hajlékonnyá a békülésre.
Mikor három évre rá, újra Zólyomban tölté a király a nyarat, az a gyanú maradt fenn, hogy Koháry Istvánné asszonyom, a szép Giléty Mária, maga ment volna könyörögni a király elé nagy titokban, a férje tudtán kívül, adja vissza jószágukat.
Meglehet, nem állítom, de valószínű nagyon. Vagyonhoz volt Mária szokva, most pedig nem telt sem bársonyos köntöskékre, sem aranyos gyémántos kösöntyűkre, szépítő kenőcsökre. Szegényen éltek, Zólyom mellett egy kis faluban voltak.
Pedig Mária élt-halt a fényűzésért.
Nem akarok ebbe a kérdésbe belemenni. Kényes dolog. A diák, aki a diáriumot csinálta, kipontozott sorokat hagyott e helyt, mintha rám bízta volna az akasztófáravaló, hogy valami rosszat gondoljak ki helyette.
De én bizony nem gondolkozom az ő kedvéért. Csak úgy egyszerűen mondom el a többit.
Egy este lódobogás hangzott Koháry szegényes udvarán. A Cinke nagyon ugatott odakinn.
- Levelet hoztam kegyelmednek, Koháry István uram!
- Levelet? Kitől?
- A királytól - mondá a vitéz.
Koháry reszketve futotta át a sorokat, melyeknek ez volt tartalma:
»Megbocsátok neked, Koháry, megjelenhetsz udvarom előtt holnap délben, de csak úgy, ha se gyalog nem jössz, sem semminemű alkalmatosságon, s ha magaddal hozod a legjobb barátodat és a legnagyobb ellenségedet.«
Koháry meggondolkozott egy kicsit, majd így szólt a csatlóshoz.
- Kerülj beljebb a házba, remélem, nem mégysz vissza most éjjel.
- Nem szándékozom visszamenni uram, mert egyenes Gácsra tartok a király dolgában, a szép Forgáchnéhoz.
- Pihend ki itt magadat.
- Megpihenek a kamrában, ha megengeded, de csak hajnalig, mert sietnem kell, holnap délre már visszavár a király.
- Ám, ahogy akarod. Jó éjszakát!
- Csak egyre kérnélek, uram, ez ékszereket viszem Gácsra a királytól - s hamisan hunyorított a szemeivel.
- Teringette, ezek valóságos keleti gyöngyök - szólt Koháry.
- Hm, tudja a király, hova mit küldjön. No, de ne szólj szám, ne fájjon fejem. Hát kérlek, uram, tedd el nekem e kis szekrényt hajnalig, jó helyre, hogy el ne vesszen, ha megtalálna éjjel ölni valaki. Majd bezörgetek érte az ablakon hajnalban.
Koháry átvette az ékszert, hogy elteszi, s azzal bement a nejéhez. Útközben azonban egy jó ötlete támadt. »Nem, nem mutatom meg neki - dörmögé. - Úgyis oly kapzsi, hiú, hogy meggyűlne vele a bajom.«
S amint így tovább szőtte e gondolatot, meg a király csodálatos kívánságait karosszékében ülve, a Cinke agár felmászott a térdeire, s rendre elkezdte nyalogatni a kezeit, s nyöszörgött, farkát csóválta, mintha mondani akarna neki valamit.
- Min töprenkedel, jó uram? - kérdezgeté az asszony.
De Koháry nem felelt neki, annyira el volt merülve.
- Sötét gondolataid lehetnek, édes férjem. Homlokod nagyon borús!
- Valóban, asszony - szólt. - Egy terv kóvályog a fejemben…
- Nem bírnám kitalálni?
- Nem, Mária, azt nem találod ki - mondá, s ijesztő lett a tekintete.
- Nos, próbáljuk meg. Ki jött az udvarunkra? Mit jelentett az a lódobogás? Kivel beszéltél odakünn?
- Éppen ez az, ami nagy szeget ütött fejembe. Egy velencei kereskedő kért szállást, ki a világ legszebb keleti gyöngyeivel megy Zólyomba, hogy azokat elárusítsa a királynak.
Giléty Mária olyan lett, mintha parázson ülne. Majd keserűen nézett végig a saját viseltes ruháin és felsóhajtott.
- Szeretném neked ezeket megszerezni.
- Hogy-hogy? - szólt élénken, s arcát elborítá a láng.
- Szuroksötét van odakünn, senki se látta idejönni, nos hát senki sem fogja látni elmenni sem.
- Istenem, te bolondozol…
- Nem, komolyan beszélek. (S öklével haragosan ütött a szegényes fenyőasztalra.) Meguntam már a szegénységet, Mária.
- Én is meguntam, István.
- A gyöngyökkel átmegyünk Lengyelországba. Ott megveszi valaki, és legalább kényelemben élhetünk. A gyöngyök fele is elég lesz erre: a másik felét te viselheted.
Az asszony arca most fehér lett a fölindulástól.
- Ám jól van, istenem, tégy, amit akarsz, én nem szólok semmit, van magadnak is eszed, de azt előre megmondom, hogyha valami rossz támad belőle, engem ne érjen semmi baj, én nem láttam, nem tudtam semmit.
- Ne félj te attól. Nem fogja azt tudni, csak a két lélek, én meg te.
- Csak egy lélek, én meg te.
Koháry kiment, s csak egy jó óra múlva tért vissza a szobába.
Cudar idő volt, s a förgeteg zúgott künn, a fák recsegve hajladoztak, az ablaktáblák reszkettek.
A szépasszony ottbenn levetkőződött fogvacogva, s bedugta fejét a dunyhák alá.
- Itt vagyok - szólt Koháry tompa hangon, amint belépett. - Alszol már?
Mária úgy tett, mintha most riadna fel.
- Ki az? Mi az? Te vagy, István? Jaj, milyen szörnyű álmom volt felőled: vagy meglehet, hogy nem is álom volt.
- Nem volt az álom. Megtörtént, Mária!
- Szent isten! - sikoltott fel. - Megölted?
- Meg! - mondá sötéten. - Minek oltottad el a mécset, csupa vér a ruhám, amint így motozni fogok, bevérezem a bútorokat.
Mária meggyújtotta hirtelen a mécset, s látta egy pillanatra urát, amint ruháiról a vér csepegett, iszonyodva hunyta be szemeit.
- Hát nem akarod látni a gyöngyöket?
- Nem, jaj nem!
De azért kinyitotta félig szemét, s mint a nyúl, mohón pislogott az asztalra rakott drágaságokra.
- Mi történik a holttesttel? - kérdé suttogón, ábrázatából kikelve.
- Eltakarítottam az istálló padlata alá.
Ebben volt a dolog, s midőn napkeltekor a szépasszony fölébredt, így szólt hozzá az ura:
- Kár volt az éjjel olyat cselekednem! Épp az imént kaptam levelet a királytól, hogy megbocsát. Ha tudtam volna,… ha tudtam volna!
Kezeit tördelte kétségbeesésében.
- És mit fogsz már most tenni? - kérdé siránkozva.
- Elmegyünk a király elé ma délben. Kelj fel és öltözködjél.
- Helyes - szólt a szépasszony élénken -, legalább fölveszem a gyöngyöket.
- Nem, Mária, a gyöngyöket most még föl nem veszed, míg a múlt éji dolgom el nem avul. A gyöngyöket elástam a föld alá. Várjunk még velök egy kicsit.
Éppen délre szóltak a zólyomi harangok, mikor Koháry István beléptetett a várba, mellette balfelől a felesége jött, fekete ruhában, hosszú földigérő fátyollal, jobbról pedig a sovány Cinke kutyát vezette maga mellett egy zsinóron, úgy azonban, hogy a jobbik lába mindig a kutya hátán volt, mikor a várudvarba belépett a ballábával pedig egyet-egyet ugrott, hogy versenyt mehessen a lépegető lába a vitt lábával.
A király ott állott egész udvarával a várbejáratnál, s nevetve nézte a csodálatos jövetelt.
- Itt vagyok, királyom - szólt Koháry István, a fejét meghajtva -, se gyalog nem jöttem, se alkalmatosságon.
- Igaz! - mondá a király. - Jer hát közelebb. Magaddal hoztad, amit kívántam?
Koháry levette lábát a Cinkéről, eleresztette a zsinórját, majd a vállán levő korbácsot bontá ki, s jót vágott vele a kutyán.
Vonítva futott el a szörnyű ütés fájdalmával.
Ekkor szájával csettentett Koháry: odaintette kutyáját, az ránézett szemeivel szelíden és visszajött, mintha semmi se történt volna; még hízelkedett is a gazdájának.
- Fölséges uram, ez az én legjobb barátom!
- Ritka hű barát, magam is látom - szólt a király elérzékenyülve.
S egészen közellépett Koháryékhoz. Lángoló tekintete odatapadt az asszonyra, de az asszonyé is őrá.
- Mért kacérkodol őfelségével, te szemtelen! - súgta oda neki dühösen Koháry.
- Hallgass, azt mondom - hörgé az asszony eltorzulva a dühtől.
- Mindjárt megkorbácsollak…
- Mit? Te korbácsolsz meg engem, te gyilkos… gyilkos, gyilkos! - kiálta az asszony fékvesztett gyűlölettel.
- Hogyan? Mit beszélsz, asszonyom? Koháry István nem gyilkos!
- De igenis gyilkos, fölséges uram. Az éjjel egy utas hált kamránkban, ki egy keleti gyöngysort hozott volna eladás végett fölségednek, de ez az ember megölte.
A király homloka fenyegető ráncokba húzódott össze.
- Tehát te is olyan vagy, mint testvéred.
Koháry István felemelte fejét magasra.
- Nem, felség! Hanem ez az asszony olyan, mint a testvére.
- Magyarázd ki magadat.
- A te szolgád volt nálam az éjjel, fölség, valamely ékszerrel, a gyöngyöket átadta nekem megőrzés végett reggelig, s én csak egy furfangot gondoltam ki az asszony kipróbálására. Magamat bekentem egy leölt bárány vérével, s szolgádat reggel elbocsátottam az ékszerrel. Ennyi az egész! Éppen itt is jön már a szolga.
Valóban most érkezett meg Gácsról a lovas, s megerősítette, amit Koháry István mondott.
- Íme, fölséges úr - tette aztán hozzá -, az én legnagyobb ellenségem!
- Okos ember vagy - mondá a király elkomolyodva s némi gondolkozás után. - Beváltottad, amit kívántam, s kimentetted még tetejébe bátyádat is a hínárból. Úgy látom - kivált ha abban is igazad van, hogy olyan az asszonyod, mint testvére -, bátyád is csak a legnagyobb ellenségétől szabadítá meg magát. Megkegyelmezek neki. Értesítsd oda, ahol él, hogy visszajöhet! Téged pedig ezennel visszafogadlak udvaromba, s megerősítlek minden jószágaidban. Valamint lépést teszek az egyháznál, hogy az érdemtelen asszonytul megszabadulhass, ki elárult, s ki a hóhér bárd alá juttatott volna.
Koháry István elpirult, s zavarodottan dadogá:
- Nem, felség… hagyd meg őt nekem… mert megszoktam… és mert szeretem.
A király nevetve vont vállat, mintha mondta volna:
»Hát tessék ebből okosnak lenni!«
AZ ILLOJÁLIS ALATTVALÓK
(Egy sportsman elbeszélése)
1883
Uraim, higgyék meg önök, a kutya a teremtés remeke. Én Noét nagyrabecsülöm… igenis, mert elronthatta volna a dolgot, ha véletlenül megfeledkezik a kutyáról. Teringettét, mi lett volna az esetben belőlem?
Már kora hajlamaim a kutyákhoz vonzottak. Mint gyermek együtt játszottam az apám szelindekeivel. S azok szerettek engem. Becsületemre mondom, urak, még most is könnyezek, ha ezen atyai szelindekek jutnak eszembe. Oh, ezen gyermekkori emlékek!
Amint azonban a világba léptem, meglehetősen elhidegültem szelindekeim iránt, megösmervén a kutya-nemességet és kutya-arisztokráciát. Milyen világ az, milyen világ!
Mondhatom önöknek, hogy Európa összes előkelő kutyáit szerencsém volt látni, s igen közeli érintkezésben valék nem eggyel. Játszottam a walesi herceg kutyáival, láttam a svéd király doggját. Fönséges állat, gyerekek! Megveregettem a monacói herceg vizsláját, s egy ugyanazon pamlagon ültem lord Dudley világhírű Gis kopójával. Borzolgattam a Levelier marquisnő kis ölebecskéjének okos fejét, s beszéltem vele franciául, mert a kedves állat mindent megért, csakhogy éppen felelgetni nem tud. Vagy tud is talán, de derogál neki szóbaállni az emberekkel!
Hanem hát mi ez, mind, a B. úr felséges vizslájához, mely úgy idomítás, mint testalkat és vér tekintetében ragyogó tüneménye e századnak!
Nem sportsman az, aki még nem látta a »Blikk«-et, mert Blikknek hívják a földkerekség legnemesebb kutyáját. Én pusztán azért utaztam Csehországba, hogy a Blikket láthassam. De minden fogalmamat, a legragyogóbb képzelődésemet is felülmúlta a valóság.
B. urat régóta számítom legbensőbb ismerőseim közé… Itt Pesten a kaszinóban ismerkedtem meg vele. Pompásan játssza a pikét, kár, hogy nem vagyonos ember.
Csodálatos játéka a sorsnak, hogy a legdrágább, legértékesebb jószágot, mely valaha létezett, a végzet nem egy királynak vagy hercegnek szánja, hanem egy szegényebb cseh nemesnek!
Úgy látszik, a végzet is kötekedik már a főrendekkel.
De én nem bántam ezt az egy esetet: hiszen hasznomra fordíthatom azt. Ki tudja, nem-e szerezhetem meg tőle a Blikket? Hiszen a szegény ember hamarább rászorul a pénzre, s a szegénység rossz tanácsadó; egyszer majd azt találja neki tanácsolni »add el a Blikket«.
Mikor Csehországban voltam, kiválasztva a kedvező pillanatot, elő is hoztam B-nek (nem mondom ki az egész nevét, mert mint az alábbiakból kilátszik, diszkreditálnám az udvar előtt).
- Uram, nem szándékozik ön eladni e bámulatra méltó állatot?
Kinevetett:
- Nincs arra eset, uram…
- De ha mégis… Ha valaha az a szándéka lenne, ígérje meg nekem, hogy értesít.
- Arra ne számítson… az lehetetlen. - S itt elbeszélte nekem azon óvatosságot, mellyel Blikk renoméját őrzi, kölykeit nem adja el, pedig drága összegeken kérik az angol urak, mert e kölykök ugyanazon vérből származván, devalválják az anya becsét, mely bizonyos fokig specialitásából is folyik. A kölyköket a legszigorúbb ellenőrizet mellett befojtják a Moldvába.
S valóban B. úrtól nem lehet csodálni, ha ragaszkodott az ő Blikkjéhez - mert a Blikk hírneve fényt vetett őrá is. A leghíresebb kutyának a gazdája is bizonyos nimbusszal bírt, s szívesen nyíltak meg előtte nemcsak Ausztriában, de Magyarországban is a főúri klubok és házak. A Blikkre neki szüksége volt, hogy szerepelhessen köztünk!
Mindegy, én nem csüggedtem. Ha én valamit fölteszek magamban, hiszen tudjátok, milyen kemény fickó vagyok, én attól aztán nem tágítok. Az ördögbe… egy gentlemannek minden sikerül, ha szívóssága van hozzá! Én pedig kőből vagyok, ördög és pokol!
Eladtam a dézsmaváltsági kötvényeimet, eladtam a regalet Zeherén, egyszóval összecsináltam kétezer aranyat (ennyit szándékoztam költeni a Blikkre), s ezzel a kétezer arannyal mindenütt a nyomába jártam B-nek. Ha ő Prágában volt, én is Prágában mulattam, ha Bécsbe ment, én is ott voltam, ha Pestre jött, magam is hazajöttem. Kerestem klubot klubra, s ott gibickedtem a kártyaasztaloknál mellette, kidagadt szemekkel, lázas izgatottsággal lesve, mikor jut tönkre, mikor szorul meg pénze oly nagyon, hogy közbeszólhassak:
»B. úr itt van kétezer arany azért a Blikkért«.
Történt is egyszer, hogy nagyban folyt a játék egy éjjel (a derék Gály is in floribus volt még). B-nek ízetlen pechje volt, minden pénzét elvesztette hajnal felé.
- Nem játszom tovább - szólt és felkelt. - Nincs pénzem!
- Adok én önnek - mondám -, itt hordom a tízezer forintot a kutyáért.
- Ah, no… Arra ön ne számítson. A kutyát sohase adom semmiért.
- De - dadogám elcsüggedve -, ne fosszon meg legalább a reménytől. Engedjen élnem, uram! A Blikk az én életcélom.
Nevetett jóízűen, s hazament üres zsebbel a »Lili«-t fütyürészve.
Azóta aztán, minél jobban halványodott a reményem, annál vakmerőbb lettem B. iránt is; minden egyes alkalommal, ahol csak találkoztunk, megkínáltam a kétezer arannyal.
A legutóbbi nagy vadászatok alatt Karintiában, melyeken őfensége, a trónörökös is részt vett, ott volt B. is a Blikkel, s természetesen én sem maradhattam el.
Az egész vadászat alatt a Blikket néztem, s valóságos láz fogott el, ha meggondoltam, hogy nem az enyém és sohasem lehet az enyém. Úgy voltam… becsületemre mondom, úgy voltam vele, mint a szerelmes az ideáljával.
- B. kedves barátom - esengtem megtörve, alázatos hangon -, adja nekem azt az állatot… ne kínozzon.
Vigyorgott, úgy mint régente, s otthagyott faképnél.
- Megbánja még - kiáltám utána -, majd megbánja!
Nem is válaszolt.
Alighogy e párbeszéd ejtődött köztünk, vége lőn a vadászatnak; vadászok, hajtók és ebek összegyűltek a tisztáson s maga őfensége vidáman szólított meg néhányunkat… Nekem ezt mondta: »Ej, báró, miért olyan szomorú ön?« Istenemre! Őfensége, nagy pszichológus, valóban odavoltam.
E pillanatban őfensége az ebekre vetett egy kegyes tekintetet, s mint nagy műértő, fejedelmi szemekkel, azonnal észrevette Blikket, lehajolt s a páratlan eb fejét kezébe kegyeskedvén venni, figyelmesen megnézegette, s egy igazi sportsman chic-jével megveregette lapockáit.
- Gyönyörű eb - mondá őfensége. - Kié e ritka példány?
E történelmi pillanatban méla csend támadt. Valaki halkan mondá: »B. úré a kutya«.
Őfensége hanyagul B. úr felé fordult:
- Gratulálok önnek a szép állathoz. Valóban kedves!
B. elvörösödött, orra, homloka, arca fáklyaszín lett. Érezte, hogy mit kell egy gavallérnak mondania ilyenkor; tudta, igenis tudta, mit kell tennie, s küzdött is benne a lojalitás az önzéssel egy darabig, más talán nem vette észre, de én láttam, éreztem, tudtam, míg végre egyik sem győzött a másik fölött, s B. úr így szólt mély meghajlással:
- Az eb nem az enyim fönség! Egy félóra előtt adtam el kétezer aranyon.
- Derék összeg - szólt őfensége, s egy másik urat szólított meg egészen más tárgyban.
B. úr ügyes ember. Szépen kimászott. Ez az egy felelete tízezer forintot ért neki, mert különben azt követelte volna az illedelem, hogy az ebet azonnal felajánlja őfenségének. Az is chic volt tőle, hogy engem nem nevezett meg, mert különben nekem kellett volna Blikket odaadni.
Még aznap átadtam neki az összeget. Blikk most az enyém. Furcsán jutottam hozzá, annyi tény. De végre is az enyém… Az ördögbe csak, ha az embernek komoly törekvései vannak, higgyétek meg, hogy eréllyel, szilárd kitartással okvetlenül eléri célját.
AZ ASSZONY HAJÁNÁL CSAK AZ ESZE HOSSZABB
(Egy kis korrajz)
1883
Egy este a »Deák-klub«-ban sehogy sem bírt összeverődni a parti, a képviselők unatkozva őgyelegtek a biliárd-teremben, az olvasószobában s éppen úgy esett a dolog, hogy egy megyének a követeiből jött össze három s negyediknek Geréby László, a főispánjuk, aki különben nem tudott tarokkozni. Fényes bizonyítéka az is a főispánok tudatlanságának.
- Nohát mi az ördögöt csináljunk; beszélgessünk!
Ebben a beszélgetésben találta aztán kiböffenteni a főispán:
- Tudjátok-e, urak, mi jutott az eszembe? Ne tartsunk mi az idén otthon követválasztást.
Ránéztek csodálkozva a többiek. Azt hitték, megbolondult. De amint aztán magyarázni kezdte az ötletét, lassan-lassan kigyúlt a tűz szemeikben.
Igali Bory Imre remegő hangon szólott közbe:
- Felséges gondolat! Pszt, ne beszéld hangosan, mert ellopják tőlünk a többi megyék!
S ez a gondolat csakugyan értékes volt: megért nekik személyenkint húszezer forintot. Egy képviselőségnek ennyi az ára az ő megyéjükben. Könnyebb ott a hazáért meghalni, mint élni érte!
Az ötlet magja az volt, hogy a nyolc követ közül, amennyit a megye küld, jövőre is négy kormánypárti s négy balközépi jöjjön fel, ugyanezek a személyek mindenestül, csakhogy ne kerüljön nekik semmibe.
A kivitel nem volt nehéz. Egy napra konferenciát tűztek ki a megyei székvárosba, arra leutaztak a képviselők, s meghítták mind a két pártból a primipilus perszónákat.
Diktum faktum, minek nyújtanám hosszabbra, megtörtént a paktum, hogy tekintettel a szűk termésre, mely az idén volt (Kelendy Miklós képviselő társunknak pláne a birkái is kidöglöttek), a közelgő választásokon nem fog felhívatni a közbizalom. (Drága dolog az, tisztelt értekezlet, becsületemre mondom, nem bírjuk ki.) Ami különben csak a szegény nép érdekében történik, melyből mindig elpusztul nyolc kerületben vagy negyven lélek, a bevert fejeket nem is számítva, mert az nem árt a parasztnak.
Beleegyezett mindenki. Hiszen istennek tetsző okos dolog az s ideje már, hogy megjöjjön egyszer az urak esze is. (Azt hitte volna az ember, hogy biz az már örökös vándorlásban lészen.)
Megszerkesztették a jegyzőkönyvet; ezt és ezt a kerületet képviseli ez és ez, punktum. Aláírták mint kötelezőt és hogy gondoskodva legyen arról is, ha időközben megbokrosodnék valaki, aláírtak, s Geréby főispánnál deponáltak külön-külön százezer forintnyi váltót, hogy ez legyen a biztosíték. Amelyik párt netán kilépne a hámból, annak a váltóit folyóvá teszik, s a százezer forinttal visszaszorítják a kisafához.
Bölcsen volt kiokosodva. A vármegye gúnyosan nevethetett. Mert hát olyan nevetséges is az, hogy az ország meghozza a maga törvényeit, a király megszentesíti, de a nemes vármegye azt mondja erre: »már én mégis csak a magam akarata szerint cselekszem«.
Kivált a főispán volt nagyra vele, hogy egy ellenzéki megyében ügyes leleménnyel újra megtarthatja a négy kormánypártit. Félig se tréfa ez! Már látta is álmában a hivatalos lapban azokat a bizonyos cicerós betűket.
Hanem ha a vármegyének több esze volt, mint az országnak, lakott ebben az időben Felsőérden egy gyönyörű asszony, akinek még több esze volt, mint a vármegyének. Ami nem is csoda, sok okos asszony van a világon, de okos vármegye igen kevés!
Apczy Ágnesnek nevezték a szép özvegyet, pozsgás piros arca volt, mint a pogácsa-alma, hamis tekintete, mint a mesebeli kígyóé s aztán az a kedves elbűvölő viselkedése!… Bizony megzavarná fejét, akivel szóbaáll, még akkor is, ha meg nem szépítené az a nimbusz, hogy a miniszter unokahúga.
Télen Pesten lakott, csak nyáron át Felsőérden, amiből szükségképp következik, hogy voltak nyári és téli udvarlói is.
A téliekhez semmi közünk, azoknak a nevei most csak a vizitkártya-kosárkában szerepelnek, illusztris személyiségek, követek, miniszterek névjegyei jelentőségteljes betűikkel, behajtott füllel, kettétörve… Az az érdekes, titokzatos nyelve a szocietásnak, mely ékesen szólóbb azoknak, kik nem értik, mint azoknak akik használják.
A nyári udvarlók ellenben, maga Geréby főispán (minden héten kétszer jön Érdre), a másik, a fiatal Belér Ferenc, egy hajdani dúsgazdag serfőző fia, az is kétszer jön minden héten, a harmadik báró Bolykai Pál. Ez áll most a legnagyobb gráciában. Mert ez csak egyszer jön egy héten.
Az udvarlók sora körülbelül a következő. Vagy ők unnak rá arra, akinél szépelegnek, vagy az un őreájuk. A végeredmény egyre megy. Apczy Ágnesnél aztán folytatásnak úgy ment, hogyha őt unta meg valaki, megölte, hogy megbosszulja, ha pedig ő unt rá valakire, azt is megölte, hogy lerázhassa. A végeredmény egyre megy.
…Hanem azért ne tessék megijedni, nem lesz ebben a kis történetben haláleset!
Sőt ellenkezőleg… hiszen báró Bolykai (anyai ágról ő is valami rokon), amint a lugasban ott ül Ágnes mellett, éppen egy szép boldog életről fecseg.
- Látod, ha úgy szeretsz, ahogy mondod, hát eljöhetnél hozzám feleségül.
Ágnes a kezére ütött félpajkosan.
- Ugyan eredj, te kedves bolondom! Fiatal vagy hozzám, vagyonod is kevés, aztán legalább valami állásod lenne.
- Hát ‘iszen kineveztethetnél valaminek…
- Minek, te golyhó? Van is neked eszed valamire?
- Elég nekem a te hatalmad.
- Hallgass, te bolondos fiú.
S odatapasztotta vidám enyelgéssel a rózsás tenyerét a fiatalember szájára, mint ahogy azok a nénik szokták, akik azt szeretnék, hogy az ő öccsük minden szava csupa színbölcsesség legyen.
- Oh, te kis csacsi, csacsi! - kacagott édesen, csengéssel. - Hát engem vennél el, ha valami volnál. De nem mennék ám hozzád… nem én. No, de nem is leszel te soha semmi.
S mégis, hogy Pestre ment Apczy Ágnes - mondják a rossz nyelvek -, megtette volna a miniszternél a lépéseket, nem lehetne-e kinevezni a fiatal Bolykai bárót főispánnak?
A miniszter azt felelte állítólag az unkahúgának:
- Micsoda gondolat az Ágnes? Hiszen még egész éretlen a te kis báród. Azt mondod, hogy majd megérik a hivatalában? Jó, jó. De hát mióta olvasol te is vezércikkeket, hogy valóságos vad embereknek képzelsz bennünket, akik az öregeket erőszakkal agyonütik, hogy a fiataloknak helye legyen? Mi bevárjuk mindenkinek a természetes halálát, érted-e? Ez a kormányzás titka! Előbb meg kell a főispánnak bukni vagy halni, akkor aztán beszélhetünk erről… Ej, ej, micsoda bolond szeszély ez tőled!
Lehet is, hogy csak szeszély volt. Hiszen melyik asszony nem szeszélyes? Aztán olyan csodálatos a megyei levegő, hogy aki azt szívja, vagy protegálni akar, vagy protegáltatni. A kevély címerek csillogása a kastélyok homlokán, százados jegenyék bólingató koronái az utak mellett, beszédes patakok, betömi őket az erdő haraszttal, mogyorófa vesszők, melyeket a csalitos nevel a hajdú kezébe, röpülő békanyál, mely befonja a fűzfabokrokat és növényeket - mind uralkodásra, erőszakra, intrikára, engedelmességre tanítanak…
Letett-e tervéről a szépasszony? Meglehet. De a politikacsinálás szenvedélyéről dehogy tett volna le!
Egyikén azoknak a délutánoknak, midőn a hiú, nagyravágyó Béler volt Érden, merész célzásokkal esengve utána, odavetette hanyagul egy-két szóval:
- Ha magának uram több bátorsága volna, magának minden sikerülne.
- Minden?
- Minden!
- Az is, amit én gondolok?
- Az is.
És elpirult hozzá egy kicsit - mert a szép Ágnes mindenik udvarlójáról tudta, mit gondol. De őróla egyik udvarlója sem tudta.
- Hát ugyan mit kellene tennem? - kérdé élénken.
- Nagyra kell törnie… Most is itt van rá az alkalom. Lépjen fel a kerületünkben. Úgysem akarja Borcsányit senki.
- De a paktum, a paktum?
- Az önt nem köti. Mit bánja ön a mások pénzét?
- Igaz, csakhogy százezer forinttal bizonyosan megbuktatnak.
- Kérdés. Százegyezer forint lehet a lelkesedés, mellyel jelöltségét fogadják a megbotránkozott választók.
Többé ki nem ment a Béler fejéből ez a bogár, s meghízott ott nagyra a hiúság ételén; harmadnapra azzal jött Érdre:
- Föllépek, ha segít.
- Hát hogyne segíteném! - mondá odaadó mosollyal.
Föl is lépett aztán. Egy reggel kitűzték a zászlókat az egész Erke folyó mentén a kis falusi házakra: »Éljen Béler Ferenc a baloldal jelöltje!« (Borcsányi ellenjelölt Deák-párti volt).
Az egész vármegye felröffent erre a hallatlan merényletre. No, még ilyen se történt, mióta elvettük a tótoktól ezt a vármegyét. Hát megbolondult ez a Domine Béler Ferenc! Hogy mer az itt föllépni, mikor még csak nem is nemes ember! Szörnyűség!
Maga a tündérmenyecske befogatott még aznap délután a fehérfonatú kis kocsijába, s a penészszín pónikat maga hajtotta Alsóérdre, ahol a balpárt elnöke, tekintetes Billey Márton uram nejét, a jó Mari nénit látogatta meg. (Mari néni sehogyse tudta elképzelni, honnan egyszerre ez a nagy szerencse.)
Billey bácsi éppen otthon volt, s udvariasan okvetetlenkedék »a miniszter unokahúga« körül, aki még meg is csókolgatta az öregurat, dacára a tüskés lompos szakállának.
Uzsonna alatt aztán előadta Ágnes a nagy megbotránkozását, mily csúfság érte a kerületüket, tönkre van téve az egyezkedés, oda a vármegye becsülete, Béler föllépett baloldali programmal: hogy hát ezt most nem lehet úgy hagyni, ki kell rekeszteni a pártból.
Billey uram a fejét vakarta, káromkodott, kiment az udvarra, ott összerugdosta az eleibe került háziállatjait. (Azoknak, szegényeknek eszük ágában sem volt, hogy ők most politikai indokból szenvednek.) Akkor aztán bement a szobájába, s még aznap intézkedett a konferencia összehívása iránt.
A konferencia, mint előre várható volt, kirekesztette Bélert a pártból, s proklamálta ezt megyeszerte, úgyhogy a szegény jelölt feldúlt arccal jelent meg a következő héten Ágnes előtt.
- Proskribáltak, kiátkoztak! Megvan a szörnyű szégyen! Már most mit tegyek?
Kétségbeesetten roskadt le egy karosszékbe.
- Hogy mit tegyen? - mondá Ágnes haragos villámokkal a szemében. - Itt csak egy út van! Föl kell lépni a függetlenséginek.
- Úgy van! Azt fogom tenni.
Nem is nehéz dolog. Az ember valamivel több hazaszeretet vegyít a beszédeibe, erősebb szavakat használ a helyzet festésére. Előveszi valami vén dicsekedő mameluknak egy régi programbeszédét, s azt átcsinálja megfordítva. Ebből áll az egész.
S így jobban is tetszett az Erke folyó partján. Szűz föld az ott! Még sohasem hallottak olyan hangokat. Tódult zászlóihoz a nép lelkesedéssel.
A vármegye meg volt ijedve. Borcsányi Gedeon izgatottan szaladgált a főispán nyakára, hogy »elő most azokkal a váltókkal«. A váltó aláírók ellenben szintén ott szaladgáltak, hogy ne bántsa még a váltókat, majd csak végszükségben. Borcsányi ekkor elkezdett alkalmatlankodni a négy balpárti követ kerületében, mire azok viszonzásul ráütöttek a Deák-párti kerületekre pártokat szervezni.
Ebben a zagyva hadviselésben és irtóztató fölfordulásban, hol mindenki félt, hogy elveszti valamijét: legelőször is a főispán vesztette el a maga fejét (pedig jó nagy fej volt), s hogy soha meg se találhassa többé, elszökött a sok baj elől a szépasszonyhoz Felsőérdre.
Ágnes macskahízelgéssel fogadta a »menekült«-et, s adott is neki legott tanácsot:
- Én azt tartom, el kellene Bélert fogatni. Ezzel vége volna a zavaroknak.
- Hm, elfogatni? De miért?
- Gondolkozzunk. Bizony van őneki is valami »fogpiszkálója«.
- Ahá! Persze. No, gondolkozzunk!
- Ha másutt nem, a beszédeiben… Egy kis felségsértés, izgatás, valami efféle…
- Pompás! Csakhogy nézze édeském… az a baj, hogy ezek a beszédek nincsenek nyomtatásban.
- Oh, oh! Hiszen ez inkább szerencse. Hát nincsen a vármegyének valami szertára, ahonnan négy olyan fület lehetne szerezni…
- Milyen fület?
- Hát amelyik hallotta - ha arra kerülne a sor.
- Ami azt illeti, hm… nem éppen lehetetlen… valóban ilyen fülek mindig vannak.
- És lássa, ha maga azt megteszi, maga lesz a legerélyesebb főispán hírében az országban.
- Hm. No lám. Maga mégis okos asszony.
Lehajolt, megcsókolta kezét a jó tanácsért, s újra elvonultak lelki szemei előtt azok a bizonyos cicerós betűk a hivatalos lapban…
Erre következő éjjel elfogták Béler Ferencet az ágyában, s bevitték a székvárosba az éj leple alatt, ahol becsukták kegyetlenül.
Protestált, hivatkozott jogra, személyszabadságra, de biz’ mind nem használt semmit. Rimánkodott, hogy legalább azt mondják már meg, miért fogták el s kinek a rendeletéből, az őrök, pandúrok hallgatagon vállat vontak.
Csak a választás utáni reggelen (hogy ím lefolyt tegnap minden illő rendben a paktum szerint) ereszté ki tekintetes Elek István várnagy uram, megjelenvén a nagy kulcsokkal.
- Hát miért voltam én becsukva? - ordított rá Béler.
Elek István uram édes nyájassággal felelé:
- Bizony nem szolgálhatok vele, tekintetes uram.
És mindenütt ezt a feleletet találta. A hosszú ambitusokon, amerre átment, a megyei urak vidám mosollyal üdvözölték: »Szervusz Feri«, mintha semmi se történt volna. Maga a főispán barátságosan szorongatta meg kezét a kapu alatt: »Hogy van, hogy, barátom uram?« a vicispán ebédre invitálta. Mindenünnen a napfény sütött rá.
De mihelyt az esetet kérdezgette, egyszerre elborult minden homlok, és senki sem tudott róla semmit. Ilyen csodálatos kétszínű hatalom a vármegye.
Csak Budán a belügyminiszter fogta fel másképp a dolgot; no, mert a szépasszony is szövetkezett vele a bosszúállásra.
Mivel hát az mégis szörnyűség, hogy egy főispán elfogasson ok nélkül egy követjelöltet. Micsoda vihar lesz majd ebből a »Ház«-ban!
A miniszter azt mondta unokahúgának, hogy ezen még sokáig fog gondolkozni. De mint egy igazi miniszterhez illő, mégsem gondolkozott sokáig: két hét múlva már megjelentek a hivatalos lapban azok a bizonyos cicerós betűk… azaz hogy nem éppen azok a bizonyosak:
…Geréby Lászlót fölmentem, s helyébe kinevezem báró Bolykai Pált…
És erre a históriára még azt se lehet mondani, jól vagy rosszul van-e kigondolva, mert úgyszólván mindnyájunk szeme láttára történt.
LÁTOGATÁS EGYIK ALAKOMNÁL
1883
Nem lenne nyugodt a lelkiismeretem, ha el nem beszélném, hogy odahaza járva miképp látogattunk el piktorommal az irka-firkáimban előforduló Filcsik Istvánhoz, amely látogatásból az is kitetszik végre, hogy őkegyelme nem valami képzelt alak, aminőt a költők szoktak kigondolni, hanem valóságos eleven csizmadia, aki huszonkét forint állami adót fizet és hat forint községi pótlékot, a csoltói 116. sz. telekjegyzőkönyvben foglalt belső telek, ház és más ingatlanok fejében.
Lusta ember, tele van örökös panasszal, éppen amiatt a huszonkét és hat forint miatt; azt mondja, nem terem a föld a revolúció óta, megbicsaklott, mióta a muszka katonák lovai megtaposták, a mesterség is rosszul megy, lehetetlen megélni.
Pedig a mesterség menne valahogy, de Filcsik nemigen megy utána.
Kis házikóban lakik a falu legközepén, az udvarán kút van, de se kávája nincs, se gémje, csak kövek vannak körülötte, s elég aláhajolni a vödörrel, hogy meríteni lehessen belőle.
Mindjárt a kút mellett barnállik a szemétdomb: itt áll ez már növekedőben vagy ötven év óta, amit a szobából kisöpörnek, csizmasarkak és talpak nagy halmaza. Sok, régen erős lábnak a hüvelye!
Maga »az isten csizmadiája« ott benn pipázgat az ócska griffmadaras ládán elterülve, s nagy kellemetlenül fordul meg, amint belépünk hozzá.
- Ösmer-e még Filcsik bácsi?
E hangra kapkodni kezd ősz fejével: »Hogyne, hogyne!« Mialatt kezeivel idegesen nyomkodja homlokát s állát, mely nemigen lehetett beretválva vagy egy hete, úgyhogy a serte szinte csikorgott keze alatt. »Igen, igen… hol is csak? Ahá! no…« s arcát egyszerre elönté a nyájas öröm. »Teringette, hiszen a tekintetes öcsém uram az! No, már ez mégis csak valami.«
- Eljöttem, régen nem láttam. Ez a barátom itt, piktor Pestről.
Filcsik aggodalomteljesen pillantott a bemutatott úri ember cipőire (nem szerette, ha munkát hoznak neki), de látván, hogy azok jó karban vannak, újra kiderült a homloka.
- No, az derék, hogy el tetszett jönni.
S könyökével törült le fürgén egy széket.
- Hogy van, hogy bátyó? Jól érzi magát, mi?
- Hát csak maradhatós a világ járása, maradhatós. Ámbár öreg embernek sehogyse jó. Köszvény gyötör kezemben, lábamban, úgy meghasogat néha, hogy ordítok, s még csak egy inasom sincs, akin ilyenkor a dühömet kitölthetném.
- Olyan rosszul megy a mesterség?
- Bomoljon meg, örökké alkalmatlankodnak vele. Pedig nem ér semmit, becsületemre mondom. Váltig korholom az embereket: hát nem bírjátok egyébüvé vinni a hitvány lábbeliteket, hát nincs már más csizmadia a világon, hogy mindnyájan énrám szorultok? De nem használ, kérem. Valami pikkjök van rám, hogy erőnek erejével engem rohannak meg, s ha már a nyakamra hozzák, meg kell csinálnom, mert ha nem, rám fogják, hogy felhagytam a mesterségemmel… Ezt pedig mégis csak restelli az ember. Gyűlölöm az embereket, téns öcsém uram! S mégis én varrjak nekik csizmát? Hát nem fátum ez?
- Az a. De tudja-e, miért jöttem?
- Csak nem talán… izé… - kérdi félénken, s zavarral tekintett végig most már az én lábbelimen.
- Le akarja a barátom rajzolni.
- Engem? - mosolygott, s lopva megsodorintotta tömött ősz bajuszát. - Csak nem tán?
- Önt bizony - felelte útitársam udvariasan.
- Nincs már nekem szeretőm - szólt szemérmesen és húzódozva.
- Könyvbe akarjuk kiadni.
- Könyvbe? Mire való volnék én a könyvbe. Ugyan ne figurázzanak az urak!
- Annak pedig meg kell lenni, Filcsik bácsi. Egymás után! Gyürközzék neki, egy félóráig, miért ne ülhetne veszteg, míg lerajzolják?
Filcsik a fejét vakarta.
- Hej, de furcsa egy dolog. Szeretném, ha elmaradhatna valahogy. Nem nekem való az már! Ejnye, ejnye!…
Kétségbeesetten nézett rám, alig bírtam magamat visszatartani a nevetéstől.
- No, ne kötekedjék, bátyó. Addig úgyse megyünk innen egy tapodtat sem! Nosza, akassza a nyakába szaporán a bundáját.
- Én? A bundámat? Ilyenkor? A kánikula közepén? Hiszen kinevetnének a gyerekek is!
- Pedig a bunda a fő.
- Hm, tudom - sóhajtott föl -, a híres bundát akarják lefesteni. Hja, hol van az már?
Szomorúan hajtotta le a fejét, s szeme idegenül révedezett a szobában, bizonyosan azt a régi hatalmas bundát látta maga előtt, képzeletében.
- Jó lesz akármilyen bunda - szóltam közbe.
Bámészan fordult felém, mintha arcomból szeretné kifürkészni különös kívánságunk okát. Azután gondolkozva járt fel s alá, a dohányzacskójával veregetve a bal tenyerét.
- Isten neki… ha már így van, így van. Keresztül esem ezen is. Megteszem a kedveért. Édesapja ura jó patrónusom volt! Hát csak tessék hozzáfogni.
Az ajtószegen függő parasztbundát, molyette, fekete prémes gallérral, nyakába kapcsolta, s szánalmas önmegadással leült a karosszékbe az ablakhoz, hol a jobb világítás esik rá…
Útitársam elővette vázlatkönyvét, s csakhamar hozzálátott a csontos nagy arc megörökítéséhez.
Filcsik mozdulatlanul szuszogott, az izzadtságot sem merte letörülni homlokáról, pedig nagy melege volt. (Hogy is ne lett volna, forró nyári délután, bundában?) Mindig jobban-jobban fújt, míg egyszer csak aláhanyatlott kopasz feje, s ráncos szemhéja lecsukódott az örökkön mosolygó szemekre; elnyomta a buzgóság.
Csak a piktor szava rezzenté fel egy jó óra múlva.
- Megvan már, Filcsik úr!
Kíváncsian futottam a képhez, bár csak vázlatban volt, de mégis meg lehetett ismerni az öreget: különösen a szemkifejezése van eltalálva.
- Olyan itt Filcsik bácsi, mint egy nádorispán!
- Hát iszen, hogy iszen… - motyogta az almárium felé lépegetve.
- Mi? Meg se nézi?
- Nem én, a világért sem. A tükörbe se nézek én, elmúlik abba néha félesztendő. Csak tegye el az úr azt a protokollumot.
S miközben így beszélt, az almárium fiókjának legalján a bicskiák, tűk, hovájok, árak és kérgek között kotorászott idegesen.
- Hej, haj, nini… Talán bizony a szú ette meg! Vagy hogy a deszka nyelte el. A fészkes hernyó essék beléd, hol lappangsz már, no?… Ahá! Itt vagy kutyafülű!
Egy ezüst forintot tartott az ujjai közt, s piktoromhoz lépve, markába akarta csúsztatni.
Az nevetve és zavarral tolta vissza kezét.
- Mit csinál, Filcsik bácsi? Hiszen mi tartozunk köszönettel.
- Jól van, jól! - förmedt fel mogorván. - Tudom én, mi a becsület.
Annyira tudta, hogy még künn az udvaron is megpróbálta túladni a forintoson, pedig fogadni mernék egy forintba, hogy nem volt ennél több forintja.
FÜGGELÉK
A MI OLIGARCHÁINK
1883
A »Pesti Hírlap« tegnapi számában valaki egy magyar oligarcháról mond el egy anekdotát. Elolvastam - de hát mi az még a mi dunántúli oligarcháinkhoz, például egy Eszterházy herceghez képest.
Sokkal finomabb ember volt Balassánál. Nem virtusból pazarolt - hanem egyszerűen csak azért, mert nem is ösmerte a tárgyak értékét és a pénz becsét.
Őt az egész világ összes meglepő dolgai csak annyiban érintették, hogy némelyiket akarta közülök, némelyiket nem akarta.
Gazdatisztjei cudarul meggazdagodtak, mellette volt egy bonorum direktora, aki föltétlenül uralkodott az óriási birtokok felett.
Ha pénz kellett, pénzt adott, ha nem volt, kölcsönt vett - tehát pénz mindig volt: olyan ostobaságról, hogy neki valaki számoljon is, fogalma sem volt a hercegnek.
Hagyott neki tenni mindent. A bonorum direktor végre odáig rakoncátlankodott, hogy egy írást nyújt egyszer aláírás végett a hercegnek.
- Hát ez mi? - kérdé az ásítozva.
- Ez? Emlékszik kegyelmességed arra a kis nyíres völgyecskére Pápán túl: odaajándékoztam a múltkor a fiamnak. Mindössze nehány hold - és a szomszédban van egy kis tagja -, nagy örömet okozott neki.
A herceg érzéketlenül írta alá ezt az aktát is.
Nem volt, csupán egy passziója: a vadászat s ebben is csak a szarvasokra. Egész életét a szarvasok utáni hajszában töltötte. Szobái tele voltak szarvas képekkel, nappal szarvasokról beszélt, még éjjel is szarvasokról álmodott. Egész múzeuma volt már az általa elejtett szarvasok földi maradványaiból, agancsokból és bőrökből. Minden egyes szarvasnak vezeték és keresztnevet adott a holta után.
Hát egyszer egy este jelentik neki a vadászok:
- Kegyelmes uram, egy tizenöt agancsos szarvast láttunk az erdőben!
- No, ez nekem való lesz! - kiáltá felvillanyozva. - Reggel pont hét órakor ott leszünk a lesben.
Egy tizenöt agancsos szarvas már régen legfőbb vágyai közé tartozott. Már csüggedni, desperálni kezdett volt. Denique mégis van hát isteni gondviselés!
Hívatta is nyomban a bonorum direktort. Maga futott ki eléje, mikor jött.
- Nagy öröm, spektabilis… nagy eset történt.
- Mi történt olyan nagy eset?
- Tizenöt agancsost láttak a vadászok. Reggel hét órakor megyünk, inspektor úr. Jöjjön el ön is. Előérzetem van, hogy leterítem.
A herceg nem tud aludni egész éjjel, furkálta a szarvas, már hajnalban talpon s reggeli után nyomban elindult a vadászaival és tiszttársaival.
- A direktor már hihetőleg ott lesz - szólt a herceg, mert nagyon szerette a direktorát. Azután kivette az óráját:
- Nyolc perc múlva hét, mire odaérünk, már ott lesz okvetlenül. Az ördögbe is, hogy ne lenne! Tizenöt agancs, nem bolondság!
De amint odaértek, a direktor még nem volt ott. A herceg kedvetlenül nézett az órájára.
- Hat perc elmúlt, ez mégis furcsa!
Bosszankodva nézegetett körös-körül, megint elővette az óráját türelmetlenkedve.
- Hét perc…
- Ne várjuk talán, ha kegyelmességednek terhére van.
- De mikor megmondtuk neki, hogy itt várjuk.
- Igaz, megmondtuk.
- Szörnyűség - dörmögé a herceg - egy tizenöt agancsossal szemben!
E pillanatban megzörrent a haraszt, s vidám arccal előlépett a bozót közül - az inspektor.
- Jó reggelt, kegyelmes uram - szólt fesztelenül.
- Jó reggelt - viszonzá a herceg és órájára nézett. - Tizenöt egész perc!… Direktor úr, ön a mai naptól fogva el van bocsátva.
A szegény direktor is úgy járt, mint a mesebeli hős, ki hetven sebet kapott a csatákban, mind kiheverte és végre is egy méhcsípésben halt meg.
Hanem hiszen megélt már ő - a halála után is.
A LITAVAI ERDŐ
1884
Öreg fák, melyek nem fölfelé, hanem oldalvást nőnek bele a levegőbe a bolondos litavai hegyháton. Ott korhadnak meg a sziklák között, miután letengették az életüket néhány száz esztendeig.
Unalmas sorsuk lehet. Más becsületes fának, mely egyenes földön nőtt, még megvan legalább az a gyönyörűsége, hogy az elsárgult levelei odahullanak őszkor alája, s ott enyésznek el gyökereinek talaját hízlalva; a litavai fák levelei aláperegnek a hegyháton, szikláról sziklára esve, szél elsöpri őket könyörtelenül.
Aztán a litavai hegyháttal rosszul bánik a természet is: gyakran megteszi a felhő, ha megharagszik, hogy lejjebb ereszkedik nálánál, s akkor aztán ázik az egész világ, csak a litavai hegyhát nem.
Hanem azért azok a jámbor fák mégis növekednek, s meghozzák minden évben a lombjaikat. Ugyan minek? Ember oda nem jut úgyse, hogy hasznukat vehesse - de az ördögöknek jó hely lenne ez szánkázni télen…
Ha igaz, hogy a teremtésben mindennek oka, célja van, vajon mi célja lehet a litavai fáknak?
Ha csak nem az, hogy a madaraknak legyen mire ráépíteni a fészkeiket?… Mert azt a litavai fák is megteszik, hogy a fiatal gallyaik gyengéden ringatják a csipogó kicsinyeket…
Csakhogy a madarak miatt bizony fölösleges itt az erdő: ott van nekik nem messze a zellei cserjés, bízvást szaporodhatnak abban is.
A litavai erdőt igen kevés ember ösmeri, benne meg tán egy se járt. Járható út messze nincs körülte. Egészen a madaraké az, meg a kígyóké.
Azt se igen tudja senki, hogy voltaképpen a Párdy családé. Ki törné ilyeneken a fejét? Akárkié, hiszen úgysem ér semmit.
Régi följegyzésekből, itt-ott fölbukkanó diáriumokból maga a família azonban tudja, hogy a litavai hegynek a délkeleti része egy Gyurcsányi leány hozománya címén őket illeti.
Hát iszen könnyű is már nekik tudni, mijök van még!
A família ez idő szerinti feje Párdy György. Hanem már erre a fejre nem jutott elég széles kalap. Az elszegényedett nemesek közé tartozik. Meglátszik imitt-amott az úri fény, de a fele már össze van kölcsönözve.
Ha vendég jön a házhoz, még dús az asztal, hanem ez már mind erőszakolt dolog, s ha ő megy valahova vendégnek, szépen megvannak vakarva a lovak, kikenve hájjal a hám, még mindig mutat valamit.
De hát ez már mind csak olyan, mint a litavai erdő harasztja, egy kis szél ha támad, elfújja örökösen. S mi lesz oszt akkor? Ej, lesz, ami lesz! Ő úgyse tehet róla, hogy elhibázták az elődök…
Sokszor simogatja meg sóhajtva unokája, ifjabb Párdy György buksi fejét.
- Hiszen, fiam, csak az az öt kenyér ne lett volna! Az az átkozott öt kenyér!
Elmondta ezt mindennap kétszer is. Az egész környék tudja, mit jelent: hogy mikor az a nagy éhség volt (évszámot se ő nem mondott, se én nem mondok), a nagyapjuk, Joannes Párdy de eadem, öt kenyérért adott oda két falut a Tihanyi nemzetségnek. Szóról szóra igaz. Megvan róla a hiteles dokumentum.
De öt kenyérért! Hát nem tudott még egy kicsit koplalni, akármilyen éhes volt is? Száradjon el a keze - vagy hogy már régen meg is száradt -, aki valaha dagasztotta azt az öt kenyeret!…
- Így tettek engem tönkre, így, így… Hja, szomorú dolog az, hogy az ember nem lehet saját magának az öregapja!
Igaz is. Párdyn nagyot lendítene most a két falu, mikor nincs már csak sovány nyolcvan holdacskája… no, meg a litavai erdő.
Ezzel az erdővel mindig gúnyolta a neje, meg az unoka, hanem az öreg csak nevetett.
- Hm. Jó az valamire. A litavai erdő is jó. Az bizony. Csakhogy tudni kell a dörgést! Igazi nemesember megbecsüli az ilyen jószágát. De ti nem értitek a familiáris politikát.
- No, ugyan mire való, az az erdő?
- Mire? Nem mondom meg, ha észre nem veszitek. Mert ez már olyan dolog, amit az istennek sem szabad meghallani. Azaz hogy éppen csak neki nem szabad.
A dolog abban állt ugyanis, hogy a litavai erdőt századokon át a jótékonyságok kegyes gyakorlására használta a nemes Párdy família.
Ha valahol a környéken elégett a falu vagy ha templomot építettek a buzgó hívek, legott előlépett egy Párdy (aki éppen akkor élt és uralkodott), s nyakrafőre sietett felajánlani a község és hívek számára ingyen épületfát a litavai erdejükből.
Persze hogy senkinek sem kellett az ingyenfa, de azért az mindegy volt, a jótékonyságot mégis csak gyakorolták a Párdyak. Fényt vetett ez a családra mégis. Nem kell azt a szegény litavai erdőt lebecsmérelni. Jó politika az a mennyország megszerzésére!
De ifjabb Párdy György, mikor nagyapja elöregedvén, őt tette meg gazdává (ő maga csak pipázott az ócska karosszékben az ambituson és sopánkodott az öt kenyér miatt), mondom, az ifjabb György nem sokra nézte a litavai erdőt.
Hiszen már maga Litava községe is cudar tót falu, melynek köves határát, hülye népét messze földön csúfolják. Régente a megyei rendek és karok száznyolcvan rénesi forintokat ígértek a szomszéd vármegyének, ha megengedi, hogy a határszélen fekvő Litava odakebeleztessék.
De a szomszéd megyének még száznyolcvan forint ráadással sem kellett. Majd bizony, hogy őt érje ezentúl mind az a csúfság, ami Litava miatt háramlik a nemes municipiumra!
Így aztán megmaradt Litava a megyéé, de nem volt nagy dicsőség komposszesszornak lenni benne. Hát még a Iitavai hegyhátat bírni.
Még csak rendes telekkönyve se volt szegénynek egész 1865-ig: Valami hiányos mappa és lajstrom maradt ugyan a Mária Terézia idejéből, de az elveszett. A megyei mérnökök, akik azóta térképeket készítettek a megye ábrázatáról, Litavát már nem is osztották el dűlőkre, parcellákra (ki az ördög vesződne azzal?), hanem a végtelenségnek eresztették olyanformán, mint mikor a nagy mappák legszélére egyszerűen oda írják, hogy »Adriai tenger«. Mérje meg aki akarja!
Mikor a mondott évben végre elrendelték, hogy Litavát is föl kell újból mérni, s rendes telekkönyvet csinálni róla, ifjabb Párdy György így okoskodott:
»Ha én bevallom a litavai hegyhátat, hát akkor nekem attól adót is kell fizetnem. Azt pedig én nem teszem… dehogy teszem.«
S amint megkapta a végzést, miszerint záros határidőig odavaló netaláni birtokainak mérnöki fölvétele céljából a szükséges bizonylatokkal jelentkezni el ne mulassza, mert különben… egy nyilatkozatot küldött be, hogy igényt nem formál Litavához, nincs is arra nézve semmi tudomása, hogy neki ott valamije lenne.
Így menekedett meg furfangosan a Párdy família a litavai erdőtől. Hadd fizessék attól az adót a madarak, meg a kígyók, ha ők használják.
Örült is rajta ifjabb György, kivált mikor a litavai szegény komposszesszorok, kik fizették a sok adót az áldástalan földtől, meg-megfenyegették tréfásan:
- Nagy lurkó vagy, Gyuri! Van benned talentum, fiú!
Csak az öreg Párdy dörmögött, haragudott:
- Nem jó volt. Nem szeretem. Nem szabad a rögöt kiereszteni a talpunk alól.
- De ha szorít, édes nagyapa?
- Akkor sem, sohasem. Hej, az az átkozott öt kenyér is!
Ifjabb György csak nevetett erre, de nem sokáig, mert egyszer csak az történt, hogy az ocsmány litavai hegyhátra inzsellérek jövének, s elkezdték méricskélni. (No, ugyan mi lesz ebből, mi?). Nemsokára aztán vasutat építettek fel a tetejére. Hát ki gondolt volna arra, hogy ezt az istenkísértést megcselekszik?
S megcselekedtek még többet is. Fűrészmalmot állítottak a hegyhátra.
Csodák estek ott. A nagy százados tölgy és fenyőfák egyre ritkulnak, dőlnek, s odamennek engedelmesen, ahová gazdájok parancsolja.
Jó volna most, sokat érne most a litavai erdő. De vége már.
Az öreg Párdy György elkeseredetten borzolgatja ősz haját, amint odahallik az ambitusra, ha csendes este van, a litavai vasút gúnyos füttye.
- Ostobák voltak az öregek - morogja epésen -, de még ostobábbak a fiatalok. Ki látott ilyet? Szörnyűség! Mondtam, becsüljétek meg az erdőt! Hja, így van az, ha az ember nem lehet saját magának az unokája!
A NAGYAPA
1884
Öreg, kopasz ember lépett be tegnap este a vendéglőbe. Lehetett vagy hatvan esztendős. Nagy szakálla és bajusza volt, azazhogy nagynak látszott, mert a feléről kisült, hogy csak zúzmara, s amint leült, olvadni kezdett róla, s pirosra mart képén csurgott alá a ruháira.
Egész lényén bizonyos keserűség és ridegség ömlött el. Szemeit szúrósan hordozta végig az asztalokon, míg végre odatelepedett, ahol én ültem.
Nem is köszönt, amikor leült. Haragosan eltaszigálta kesztyűimet és szivarszipkámat, s türelmetlenül zörgette meg az asztalt.
- Mi ez? Hát nem jön ide senki? - kiáltá nyersen.
Ijedten rohant elő egy vézna pincér.
- Bort! De előbb rohanj még a szobapincérhez, fűtesse be a huszadik ajtót, első emelet. Ki ne szaladjon a numerus az ostoba fejedből. Hogy jól fűtsön be, érted-e?
- Hány személyre parancsol fűttetni? - dadogá reszketve.
Az idegen mogorván emelte fel öklét, hogy takarodjék, míg a szomszéd asztaloknál nevetve súgtak össze a vendégek: »Ej, ej, még a meleget is porciókra osztják már a vendéglősök!«
Csöndesen lapultam meg az asztal végén, s míg ő kelletlenül szürcsölgette borát, nem mertem rátekinteni, de éreztem, hogy valami szörnyű, kísérteties fény lövell elő szemeiből.
Künn valóságos vihar zúgott, keményen rezegtetve az ablakokat, az emberek, akik beléptek a nyikorgó ajtón, toporzékolva rázogatták a havat csizmáikról.
- Nem érdemes a kutyát kikergetni - mondá némelyik.
S nekem mégis úgy látszott, mintha künn melegebb, kellemesebb lenne az időjárás, mint itt. E rossz embernek a közelsége idegessé tett.
Már éppen fizetni akartam, midőn egy kissé kopottas ruházatú, hórihorgas alak jött be, megdermedt kezeit vidoran dörzsölgetve.
- Teringette! - szólt ismerősen a pincérekhez. - Madarak halála lesz az éjjel!
Egy oldaltekintettel észrevette asztalomnál az idegent.
- Hollá, Rikner papa! Ninini, hol az ördögbe veszi itt magát?
- No - szólt emberem pislogva -, maga az, Titli?
Nem mutatott sem meglepetést, sem örömet.
- Brávó Rikner, öreg cimbora! Derék dolog, hogy rám ösmert!
S piros kendőjével a nedvességet törülgette szemeiből.
- Az ördögbe is, hiszen húsz esztendeig voltunk kenyeres pajtások, s épp annyi idő óta nem láttuk egymást. No, mármost hát együtt isszuk meg a félmesszelyünket…
- Ahogy tetszik, Titli - szól a vén Rikner közömbösen.
Titli kihúzta a nádszékek egyikét az asztal alól, s odatelepedett hozzánk. Csacska ember volt, csupa elevenség, csupa élet, a mint gallyról-gallyra a pintyőke, úgy ugrált tárgyról-tárgyra:
- Hej, Rikner papa, milyen idők voltak azok! Nem rossz bor, becsületemre mondom. Még most is vízzel szokta, papa? Pompás idők voltak, ha mondom! Még akkor maga se volt úgy elsavanyodva. De bezzeg nem is járt be még akkor Esztergomból Pestre, hogy a takarékpénztárba rakja a »levest«. Megházasodik az ember, családja lesz, pénzt keres, de a kedélyét elveszti. Mit ér az egész? Hej, akkor még egyforma fickók voltunk, igaz-e?
Az epés ember restellt felelgetni, csak egy-egy »hüm« vagy »hja« csúszott ki néha fanyarul ajkairól, a kellnereknek parancsolt közbe-közbe egyet-mást, hol kinyitotta, hol becsukatta velök a felső ablakot (Gazemberek, mért nem tesztek egy kis szenet a kályhába?), s reszelős hangjába oly fenyegető durvaság vegyült, mikor rárivallt a borhordozó fiúra (Miért olyan piszkos ma a gázláng, te bivaly?), hogy a szomszéd asztaloknál megfagyasztotta az ott vacsoráló hölgyek vérét. A szegény asszonykák félénken húzódtak közelebb férjeikhez (Hiszen csak nem moshatja meg szappannal ez a szegény kellnerfiú a gázlángot).
Titli pedig folyton fecsegett:
- Mi lett magából, öreg? Én is megöregedtem, az igaz, de vígan éltem mától holnapig. Élveztem és még ma is élvezem a világot. Istenemre, Rikner, nem sajnálom, hogy »vén korhely«-nek neveznek. Ha az ítélet napján számon kéri tőlem az isten, mit csináltam itt e világon, azt fogom neki mondani: »Sohasem unatkoztam, Uram«. S ez neki nagy bók lesz, mert ebből fogja látni, hogy az jól van megteremtve. De ön Rikner, ön unatkozik…
S valóban, beszélhetett Titli akármiről, az mind csak untatta őt, s olyanokat ásított közbe, mintha el akarná nyelni.
- Hej, Rikner, mikor még együtt álltunk a táborban. Körülbelül harmincöt esztendeje! Teringette, akkor is ilyen hideg volt. Becsületemre, még most is irigylem azt a jószabású honvéd atilláját! Pompásan állt az atilla, öreg! Olyat se viselünk már többet. Nagy hó volt, Rikner, emlékszem. Fehér volt a világ hanem a kedvünk piros.
- Ostobaság! - szólt Rikner, s mindkét könyökét elrántotta az álla alól.
- No, iszunk még egy félmesszelyt? Nem ízlik? Dehogy nem! Nem mindennap találkozik ilyen régi pajtással mint én. Cudarság, Rikner, amilyen vén medve lett önből. Önben már nincs szív, csak tapló. Mit, ön már távozni akar? Nem, annyira nem fog ön megsérteni.
S visszaerőszakolta helyére Riknert, ki sehogy sem tudott átmelegedni a régi emlékektől.
- Igaz, biz az! A felesége meghalt, ugye? A lánya meg férjhez ment, ha jól hallottam, mégpedig valahová az Alföldre. Most hát egyedül van, papa? De remélem, néha csak meglátogatja a vejét? Van-e már unoka, he? Teringette, lány-e, vagy fiú?
- Fiú - mondá az öreg Rikner csendesen.
Titli elhallgatott most, mert a fogait kezdte piszkálni egy megfaragott gyufaszállal.
- Fiú - szólt kisvártatva -, és milyen fiú!
Élénken nézett Titlire, ki a szomszéd asztalnál keletkezett vitára kezdett figyelni.
- Mennykő egy fiú! - ismétlé Rikner, kezét a Titli könyökére téve. - Ide hallgasson, Titli! Ha már ide ült, hát beszélgessünk vagy mi?
- Igaz, igaz - motyogta Titli ártatlanul -, miről is beszéltünk?
- Ej, hát miről beszéltünk volna - kiáltá Rikner türelmetlenül -, a fiúról.
- Miféle fiúról? - szólt az bámészan.
- Az én kis unokám felől kérdezősködött. Tartsa hát az eszét egy rakáson.
- Csakugyan, igen, igen, az unokáról volt szó. Egészséges?
- Mi? Egészséges-e? Valóságos vasgyúró. És milyen imposztor? Titli, ön még nem látott olyat soha.
Szemei felcsillogtak, s barátságosan néztek Titlire, egyik kezével, látván, hogy rá akarok gyújtani, udvariasan tolta felém a gyufatartót, s eközben egyre beszélt.
- Olyan, mint a halcsík, ha megsózzák. Minden negyedévben leutazom, s viszek neki játékszereket. Követelő egy fickó. Jaj volna nekem, ha üres kézzel jönnék egyszer... De tán ihatnánk még egy liter bort, Titli? Forgósadtát! Hej, pincér, hozzál, édes fiacskám egyet a javából… egy burgundit, amolyan pókhálósat! Hopp! Hozhatsz mindjárt kettővel! (Minek mászná kétszer a lépcsőt szegény gyerek? - tette hozzá gyöngéden.) Hát izé… az én unokám. No, barátom, Titli, ha ön meglátná azt a gyereket, megenné mindenestől. Pedig olyan piszkos, mint egy ördög. Képzelje csak, most őszkor, hogy a vőmnél voltam, mit mond nekem a kópé. Hahaha.
Úgy kacagott, mint a zuhatag, még a könnyei is kicsordultak.
- Azt mondja nekem a fiú (igyunk egy kortyot, Titli), azt mondja, hogy: »Te nagypapa, mikor halsz már te meg?« Dühbe jövök. Hogy én mikor halok meg? s lerázom a kölyköt a térdemről. Kitől hallottad te ezt, gazember? »Ne okoskodj, nagyapa, jól tudom én, hogy nekünk jobb dolgunk lesz, ha te meghalsz, az apa mondta, azért hát halj meg, kérlek alássan.« Majd bolond vagyok a kedvetekért! Hallja ezt, Titli? Becsületemre, ezt mondta. Látott már ilyen életre való kölyköt, aki így beszéljen az emberrel? Valami ez, Titli!
Húsos arca kigyúlt, jóságos derű ömlött el rajta, székét pedig egyre közelebb húzta Titlihez.
- Mikor eljöttem, aznap hozzám sompolyog titokzatosan: - »Nagyapa, tartsd ide a kezedet«, suttogja, s egy rézkrajcárt csúsztatott a markomba. Mit akarsz, mókus? kérdezem meglepetve. Rámnézett nagy, kék szemeivel, s pártfogó modorban mondá: »Egy kis útiköltségre való, csak tedd el, nagyapa«.
- Hm! Üm! - morgott közbe Titli unatkozva.
- Becsületemre mondom, úgy volt, Titli. Útiköltséget adott a selyma! Ki látott már ilyet valamikor? De elhoztam, megvan! - kiáltá diadallal. - Ez az, Titli!
S mohón gombolta ki kabátját, hol az óraláncon ott fityegett aranyba foglalva egy rézkrajcár.
- Nagy dolog az, Titli. Lássa, ha ön is megházasodott volna! Csodálatos egy kölyök, annyit mondhatok. Tudja mit gondoltam, igyunk még az egészségére egy pezsgőt, mi? Igyunk, hehehe.
S míg harsogó kacaja megrengette a falakat, a szék is táncolt az öreg Rikner alatt, minden nevetett a nagy teremben, a csillogó sörös poharak, a savanyúvizes palackok tarka köténykéi, az öreg Gambrinus a falon, vidáman ragyogtak a gázak, és a fehér abroszok nyájasan mosolyogtak.
Csak Titli bámult némán maga elé. Most már ő a mogorva, s Rikner lett csacska.
ŐSÖK ÉS UNOKÁK
1884
Valamelyik nap egy Bihar megyei öreg beszélt nekem el egy dolgot, a mi Tisza Kálmánunk egyik őséről, Tisza Pál régi Bihar megyei szolgabíróról, akinek az eszejárásában benne van már a mi Kálmánunk eszejárása is.
Az öregúr is, aki nekem az adomát elmondta, az apjától hallotta, meglehet, hogy az ő apjához is hasonlóan jutott a kis történet - de akármilyen régi is, érdemes elmondani.
Tisza Pál szolgabírósága idején az ő kerületében lakott egy szűcsmester, aki arról volt híres, hogy egy olyan nagy vasládája van, melyet helyéből elvinni nem lehet, mert nagyon nehéz, a tűzben nem éghet el, mert vasból van, feltörni vagy idegen kulccsal felnyitni meg éppen lehetetlenség, mert titkos zára van, úgyhogy aki nem tanulta ki a módját, egész holta napjáig babrálhat rajta, mégsem nyitja ki. Egy lakatos fia volt a szűcsnek, az csinálta neki a ládát remekbe.
Lőn, hogy egy szegény ember hallván a láda hírét, miután éppen egy nagyobb pénzösszeghez jutott, amit nem tartott bátorságosnak magánál tartani, azt gondolta magában: »Elmegyek a szűcs komámhoz, megkérem, tegye el ő ezt a pénzemet a ládájába, ott aztán teljes biztonságban lesz«.
A szűcs átvette a pénzt s betette a láda fenekére: »Úgy meglesz ez itt őrizve« - mondá - »hogy még a napvilág se jut be hozzá«. Írást persze még abban az időben nem igen volt szokás adni semmiről. Az adósok még akkor nem tudtak írni, a hitelezők pedig nem tudtak olvasni.
Eljött azonban az ideje, hogy a szegény embernek szüksége volt a pénzre, s elment a szűcs komához, hogy visszavegye.
A szűcs koma ránézett csodálkozva, és azt felelte:
- Miféle pénzről beszél kend? Én nem emlékszem semmire.
Sírt, könyörgött a szegény ember, de a szűcs nem emlékezett a háromszáz forintra, s még ki is nevette a szegény tulajdonost.
Nagyon elbúsult a szűcs rövid emlékező tehetsége miatt a szegény ember, s elment panaszra Tiszához.
- Tekintetes uram, így meg így jártam.
- Hm, az bizony nagy baj - mondá a főbíró -, kivált ha tanúi nincsenek.
- Nincsenek, kérem alássan.
- Hát tudja mit, jöjjön el holnap, addigra kigondolok valami okos dolgot ehhez az ügyhöz.
A szegény ember eljött másnap. Tisza vidám arccal fogadta.
- No, atyafi, hát majd csak csinálunk mi is valamit. El fog menni kend a szűcshöz, s még egyszer kérni fogja a pénzét.
- Hiába való - felelte -, voltam már én ott tízszer is, rám se hallgat!
- Ne okoskodjon, ha egyszer én mondom. A hajdúmmal fognak elmenni, csakhogy a hajdúm átöltözik marhakupecnek. A hajdú bemegy hozzá előbb, akkor kisvártatva kend nyit rájuk, s kéri a pénzét…
A szegény ember a fejét csóválta lehangoltan. De azért másnap mégis elmentek a hajdúval. A hajdú bement a kapun által, a szegény ember pedig a szérű felöl volt bemenendő.
A szűcs éppen otthon pipázott, mikor a parasztruhás hajdú beköszöntött alázatosan.
- Adjon isten kendnek is. Mi járatban van.
- A vasládás szűcsöt keresem.
- Én vagyok az.
- Azért jöttem kegyelmedhez, hogy én nagyon sok pénzt hozok magammal Erdélyből, de még mielőtt hazajönnék, egy kis dolgom akadt a Nyírségben. Nem akarom magammal hordani, mert féltem…
- Ördögé az, ami a Nyírbe kerül - monda a szűcs ravaszul. - Két-három banda is csavarog ott most…
- Hát én bizony azt gondoltam, hogy ilyen becsületes és biztos helyre teszem a pénzemet, addig míg visszajövök.
- Elfér, kedves atyámfia - szólt kenetesen -, elég nagy a láda. Szívesen adok neki helyet, nem kér enni. Sok-e a pénz?
- Kétezer forint.
- Teringette bizony sok! - mondá a szűcs örvendve. - Márpedig én nem szoktam írást adni, mert nem értek az íráshoz, én csak a ködmönökre tudok írni szép tulipános időket.
- Isten ments, hogy írással zaklassam kegyelmedet. Többet ér a becsületes szó, mint száz kontraktus.
E pillanatban megjelent a nyitott ablaknál a szegény ember.
- Jó napot kívánok, kedves komám - üdvözlé a szűcs tettetett nyájassággal. - Tudom már mért jött - hadarta sietve -, tudom mért, kerüljön beljebb, kedves komám. Ugye a pénzéért jött? Mennyi is csak? Ugye háromszáz forint. Itt van, kedves komám. Ne köszönje, egy szót se, kedves komám… az isten szerelméért egy szót se, ami a kendé az a kendé… egy szót se, komám… Most pedig, hagyjon kend magunkra, mert nem érek rá… majd megbeszélünk máskor mindent.
A szegény ember ámult-bámult erre a csodára, s örömlihegve pusztult a gonosz szűcs udvarából.
A hajdú ellenben elnevette magát, s így szólt:
- Bölcs ember az a mi tekintetes urunk mégis.
- Miféle uruk?
- Hát a Tisza szolgabíró úr.
- Mi közöm nekem a szolgabíró úrhoz?
- Az, hogy ő küldött engem ide.
- Minek?
- E kétezer forintot deponálni.
- Hát akkor adja ide kend, hadd tegyem el.
- Igen ám, de pénzt nem adott hozzá, szűcs uram. Nincs énnálam egy árva rézdénár sem.
A szűcs dühösen ordított fel:
- Megcsaltak! Hisz akkor koldussá vagyok téve!
- Ne búsuljon, májszter, kap maga szállást, kosztot, úgy nézem, a nemes vármegyétől.
A BECSÜLETBÍRÁK ELŐTT
1884
Méltóztatnak tudni, hogy aljegyző voltam a megyénél. (Engedelmet kérek, tisztelt becsületbíróság, rágyújtani egy cigarettre.) Éppen a képviselőválasztások közeledtek. No, a mi kerületünkben nagy csönd lesz most - gondoltuk. Pálly gróf ellenjelölt nélkül állt, s a cirkumstanciák olyanok voltak, hogy nem léphet fel ellene senki.
- Az idén nem isznak kendtek - rémítgették a népet a községi nótáriusok.
Maga a központi szolgabíró, amint elhajtatott egyszer a málnai üveghuta mellett, lekiáltott a kocsiülésből a hutásra:
- Csupa befőttes üvegeket fúvasson az őszre, Kirner úr!
Mind e mondások úgy terjedtek el hegyeink közt, mint a tűz, ej, dehogy úgy - mint a pernye, mely feketén üli meg a tájékot.
Nem lesz választás! Hát miért nem lesz?
A tót falvakban mindenféleképp okoskodtak. Hogy a király, azt mondják, ráíratta az országot feleségére. A felséges asszony pedig nem szereti a verekedéseket: azért nem lesz választás.
A másik verzió ellenben, hogy az urak a múlt választáskor sok adósságot csináltak a korcsmákban, most pedig már nem kapnak addig hitelbe, míg ki nem fizetik a régit. Ezért kell a szegény embereknek szomjúhozni. No, ebben legalább volt valami igaz is.
A lehangoltság olyan nagy volt, hogy csak kevesen iratkoztak be a választási lajstromba. »A voksnak nem lesz ára«, sopánkodának oly arccal, mintha a zabról vagy más terményről volna szó.
Csak a kis-libercsei Terepetye Mihály, a híres vereshajú kortes állította váltig: »Nem lehet az, hogy semmi se legyen. Fű nem nő meg eső nélkül, atyafiak!
Bolond beszéd! Pálly gróf oly biztos lábon érezte magát, hogy ráért Bécsbe menni, s ott kényelmesen amputáltatni az egyik lábát, melyet a medve harapott meg. Haza se jön, úgy volt Nagy Tamással, az alispánnal kicsinálva, csak a mandátumot küldik fel neki egy ajánlott levélben. Tíz garasba kerül neki a kerület. No, ez már mégis csak szörnyűség!
Így álltak a dolgok, mikor egy délután az alispán hívatott. Az ember szíve (ha az ember csak aljegyző) félelemmel dobban meg, mikor a vármegye hatalmas ura elé idézik.
- Egyedül van az alispán úr? - kérdém a hajdútól.
- Az egyik kisasszonyka van nála.
- Melyik?
- A hitvány - felelte közömbösen.
A hajdú azt akarta kifejezni, hogy a soványabbik, a délceg növésű Anna van bent apjánál s nem a testes szőke Mari.
Az alispán hivatalszobái a megyeház túlsó szárnyában vannak. Egy ódon folyosón kellett végigmenni. A téglák sajátszerűen kongnak itt, s a vaskos oszlopok kísértetiesen visszhangozzák; a boltívekről téglaszínre festett bőrvedrek lógnak alá. A levegő fülledt s mindenütt penészszag terjed. A szögletekből, fülkékből árnyak suhannak elő. Minden komor, ünnepélyes és méltóságos. Mintha a kövek is éreznék, hogy az alispán közel van.
Félénken, nyomott hangulatban nyitottam be.
- Szervusz - szólt, tovább beszélgetve leányával, ki háttal állt az ajtónak. Kis fehér szalmakalap volt a fején, haboskék szalaggal átkötve álla alatt.
Egy album hevert az asztalon, mi tisztviselők adtuk az alispánnak nevenapjára. Azt lapozgattam szórakozottan, míg észrevesznek.
Éppen a saját arcképemre nyitottam rá, midőn az alispán odaszólt hozzám.
- Igaz, igaz. Hiszen én hivattam önt. Hát akkor talán magad mehetnél el lányocskám, mert egy kis dolgom van az izé… az amicével.
Anna most felém fordította üde arcát, s kislányos bosszankodással biggyeszté el ajkait.
- Nem, nem - szólt fejét megrázva, lenyírt szénfekete haja sustorogva csapkodta vállait. - Inkább megvárlak, apa.
Szürke köpenykéjét lecsatolta, s otthonosan dobta egy székre.
- Akkor mi meg a másik szobába menjünk - s előre bocsátott az ajtón.
Furcsa kinézése volt; szertelen hosszú fej, nagy, kiálló fogak. Haja már egész deres, de szemei fiatalosak. Összevont szemöldje, szögletes ajka ravaszságot árult el. Azt beszélték róla, nagyon okos ember, de sohase mond igazat.
- Bízom az ön hallgatagságában - kezdé ridegen, szigorúan.
(Istenem, miről van szó? - töprengtem magamban.)
Nem kíván ő tőlem egyebet, folytatá, mint hogy egy pár víg estét csapjak magamnak a korcsmában. Ennyi az egész, ha úgy vesszük.
Ismeretlen szorongás, nyugtalanság fogott el.
- Nos, ehhez természetesen pénz kell, mint a hadviseléshez. De én nem is mondom, hogy ez szintén nem hadviselés! Meglehet, kitudódik valaha! De jobb, ha ki nem tudódik. Én megadom a hadiköltséget hozzá.
Leült mellém egy karosszékre, s kurta húsos lábait törökösen felszedte maga alá:
- Már én így szoktam ezt, hehehe… Mert fiatal koromban sokáig voltam Törökországban, és sokra becsülöm azt a népet, ahol minden embernek több anyja van, hehehe…
Rámnézett fürkészőleg, majd vállon veregetett kedélyesen.
- Az van a dologban, amice, hogy nincs pénzünk. Tartozunk, koldusok vagyunk. A vármegye se zsíros bödön már, hanem csak palacsintasütő. Magok a nemesek is pusztulnak. Milyen más volt az én fiatalkoromban! Minden volt. Most már a cukor sem olyan édes. Micsoda urak voltunk mi akkor, én istenem! Mikor egyszer Bécsben az udvari színházban ott üldögéltem egy páholyban, hát a második felvonás alatt benyit hozzám a Ferdinánd király komornyikja, hogy - azt mondja - kéret őfelsége, (aki éppen szemben ült velem) fordítsam befelé a gyűrűm kövét, mert a szemét rontja a csillogása.
- És befordította a tekintetes úr?
- Be biz én, öcsém - mondá szelíden -, mert lojális ember vagyok, s aztán nem is voltam még akkor vicispán.
Olyan ártatlan képet tudott vágni a nagy mondásaihoz, vakon hitt benne az ember, ameddig látta.
Most megint átcsapott a tervére. Nem sokból áll, csekélység, csak a cimboráimat kell összehívni néhányszor s becsípetni, éjjel egy kis lármát csapni a csőcselékkel, s kikiáltani valami követjelöltet.
- Követjelöltet? Hiszen van!
- Ne törődjék azzal, amice. Nem a maga dolga az. No, miért néz rám olyan különösen?
- Mert nem értem…
- Nem is fogja. Nagypolitika ez magának. Ha megértené, legott elcsukatnám, vagy oda ültetném a helyemre, mert a vármegyének unosuntig elég egy okos ember.
E pillanatban nyikorgott az ajtó, s Anna dugta be fejecskéjét.
- Menjünk, apa - sürgeté türelmetlen hangon.
- Mindjárt, mindjárt - felelt az öreg fészkelődve.
- Nem várok.
- Csak egy kicsit még.
- Egy csöppet se. - S makrancosan toppantott ott künn a lábával.
- Ejnye, te mérges gyík, nini, nini. Tudja mit, amice, várjon meg itt addig, csak a boltba megyek le.
Anna a fejével biccentett felém, mikor kiment. Úgy tetszett nekem, mintha mosolygott volna, ragyogó nap verőfénye mintha besütne. Minden vér fejemnek tódult. De hát miért? Hiszen csak köszönt.
Fáradtan estem bele egy karszékbe. Ez az egy mosolya kifárasztott. Valami sajátos illat, valami friss léh maradt ott hajából, ruhája suhogásából, megéreztem, amint küszködik a szivarfüsttel és az iratok dohos szagával. Itt állt, itt, itt, erre járt - megéreztem, hogy arra járt.
S amint ott ültem bágyadtan, álmodozva, önkénytelenül kezdém lapozni újra a »tisztikar albumát«. Elém csapódtak a megunt ismerős arcok, a másodalispán, a nagy memóriájú szolgabíró, a juhszemű levéltárnok, az ülnökök, jegyzők… istenem, a szemem káprázik vagy mi… hová lett innen az én arcképem? Hiszen még itt volt, magam láttam, fogtam egy óra előtt!
Lázasan, izgatottan forgattam az albumot elölről. De nem volt ott. Semmi kétség többé. Anna vette ki, a kedves Anna. Hiszen senki sem járt más a szobában!
A boldogság mámorossá tett, nem bírtam magammal. Futni akartam innen, magam sem tudom hova. Egy tubus hevert egy karosszéken. Az alispán azon szokott beszélgetni Kiczkával, az öreg süket írnokkal. Fölragadtam a tubust, mint egy bolond, és belekiáltottam: »Szeret, szeret«.
Elismerem, hogy gyerekség volt, mert éppen rámnyitott az alispán, s megütközve kérdezé:
- Nem kiáltott ön?
- A tubust próbálgattam - feleltem elpirulva.
- Persze, elunta magát. Holmi asszonyi csecsebecséket vásároltam az útra, mert a riki fürdőbe viszem holnap a famíliát. S ezek a kereskedők még az ördögöt is megcsalnák, ha nem vigyáz, pedig az édestestvérei. Holnapután visszajövök. Addig mindent elintéz. Itt van egyelőre száz forint.
- És kit kiáltsunk ki? - kérdém nyugtalanul.
- Akit akar. Csak arra kell ügyelni, hogy ne legyen se nagyon okos ember, se nagyon oktalan ember, punktum.
Átláthatatlan ködben gomolygott mindez. De végre is rám nem tartozik. Amit tőlem kívánnak, az nem nagy dolog, s egy kis sikerült éji zenebona után, reggelre megvolt az új jelölt, egy politizálni szerető jámbor polgár, névszerint Tóth Péter uram. Biz énmagam sem tudom, hogy jutott éppen akkor eszembe.
Csak kétszer-háromszor kellett zeneszó mellett elkiáltani az utcákon. A szolgálók, akik még nem feküdtek le, kiálltak a kiskapukba, a homályos utcaszögletek és sikátorok önteni kezdték mindenünnen a sok inasgyereket, kiknek visító vékony hangja belevegyült becsípett cimboráim rikácsoló kurjantásaiba: »Éljen Tóth Péter követjelölt!« Az egyik inas két hatost kapott, amiért felmászott a piacon levő szobor derekáig, s egy cédulát tett Nepomuki János kőmarkába, melyen nagy betűkkel feketedett: »Keresztények, tartsatok Tóth Péterrel!« Biztos, hogy ez reggelre nagy hatást tesz a babonás öregasszonyok előtt!
Aztán a »Cserző utcából« a »Fazekas téren« át az »Ocskay úton« - végig a folyton szaporodó tömeg elért a Tóth Péter háza elé, s elkezdett ott tüntetni.
Kisvártatvást megnyílt az ablak, s egy fehér hálófőkötős női fej jelent meg benne.
- Miféle lárma ez, hé? - rikácsolá.
- Éljen Tóth Péter követünk!
A cigány ráhúzta a Rákóczit.
- Megbolondultak kegyelmetek vagy mi? - riadozott Tóthné asszonyom az ablakban. - Szerencséjök, hogy a sötétben nem látom, miféle szerzet, hanem eltakarodjanak, mert biz’ isten, két fazék lúg rotyog a tűzhelyemen.
- Tóth Pétert akarjuk hallani!
- Tóth Péter nincs itthon. Tóth Péter elment sertéseket venni Moldvániába. De ha Tóth Péter itthon volna is, Tóth Péter szunnyadoznék most. És ha nem szunnyadoznék is Tóth Péter, sokkal tisztességesebb perszóna, mintsem az ilyen gézengúzokkal összeálljon. Hagyjanak az én házamnak békét. Mert ha ki találok rohanni kegyelmetek közé a lapáttal, tudom, megemlegetik az uram követségét.
Becsapta az ablakot haragosan, de a Tóth uram követsége már megfogamzott. Másnap az egész város erről beszélt, természetesen mosolyogva.
Harmadnap az alispán is mosolygott ravaszul, mikor megjött s hallotta. Megbiztatott: »csak rajta, folytatni kell«; s nyomban leült sürgönyt fogalmazni Pálly grófhoz:
»Baj van, az ellenzék Tóth Péter népszerű polgárt fölléptette.«
Estefelé megjött a válasz:
»Mennyi pénzt küldjek?«
Mindezeket én csak később tudtam meg. Nagy Tamás sohasem árulta el senkinek a »megyei politikát«. Ő osztott, ő emelt és ütött: a kártyáiba sohasem engedett belenézni senkit.
Megírta az ágyhoz szegzett Pállynak, hogy ez a dolog nem megy ám olyan kurtán; a pártnak a múlt választásokról tizenötezer forint adóssága van, addig pedig moccanni se lehet. Tessék talán előbb azt a tizenötezer forintot kifizetni.
Hát mit lehetett volna tenni egyebet, mint elküldeni postafordultával húszezer forintot. Tizenötöt a régi bizalomért a régi követük iránt, ötöt pedig az új bizalomra előlegképp.
Hiszen egyéb se kellett Nagy Tamásnak. A tekintetes úr ezt akarta csak: kihúzhatta a pártértekezleten a tárcáját, hogy tessék vele kifizetni a pártadósságot, mely annyi nyugtalanságot okozott a megyei uraknak három esztendő óta. Apró kékes szemei diadalmasan csilloghattak: »No, ugye mégis valami az, ha okos ember ül az alispáni széken?«
És ezzel aztán véget ért volna a komédia, ha most meg már a gróf nem kezd nyugtalankodni.
Hiába irkálta neki az alispán, hogy elcsendesedett a Tóth-féle léhaság, nincs semmi baj, minden nyugodt, a gróf nem tágított többé, hogy így, hogy úgy, hátha csak taktikából hallgat Tóth Péter, hátha titokban szervezkedik, s az utolsó percben galibát csinál? »Határozottan követelem, hogy minden választó behozassék a költségemen.«
(Ő nem tudhatta, amit mi tudtunk, hogy Tóth Péter uram most sertéseket vásárol Moldvaországban - mi pedig nem tudhattuk, amit Tóthné asszonyom tudott, hogy őkegyelme sohase látta Moldvát, hanem otthon ül elzárkózva az emberek és a nagy szégyen elől.)
És az alispán végre is nem árulhatta el magát végképp, hanem ha a gróf kívánta, komolyan kellett vinni a drága védekezést a külszín miatt.
S így lőn igaza a kis-libercsei Terepetye Mihálynak, hogy a fű nem nő meg eső nélkül…
Engem bíztak meg, hogy hozzam be a felső vidékről a választás napjára a szavazatokat. Mindössze kétszázharminc vótum van. Több nem iratkozott be, nem tartotta érdemesnek. A kerület alsó részébe pedig kiküldték a süket Kiczka irnokot: ott meg éppen csak kilencven választót találtak. Húsz kocsira felfér kényelmesen.
Érdekes út volt. A tót falvak lelkesedéssel fogadtak mindenfelé. Persze, két társzekeren vittem a spirituszt, dohányt és az élelmi cikkeket. A zelenyei kurtanemesek a falu közepén vártak dikcióval. Kis-Libercsen többedmagával a határig jött elém Terepetye Mihály lóháton, dolmányosan, mentésen még a rozsdás fringiát is felkötötte, s egy ócska zászlót hozott kezében magasra emelve.
- Tudtam én azt, tudtam - kiáltá könnybe lábadt szemekkel. - Van hát még isten, atyafiak!
Azután felajánlta a szolgálatát életre-halálra.
- Köszönettel fogadom, Mihály bácsi. Segít nekem szekereket fogadni?
- Miféle szekereket?
- Hát amelyeken a választókat bevisszük holnap éjszakára a székvárosba.
Terepetye Mihály nagy szemeket meresztett, és elégedetlen arcot vágott:
- Mi? Holnap visszük be az embereket? Lehetetlen az! Hiszen arra idő kell, míg a lelkek meghíznak. Mert a választó csak akkor puha, ha meghízlalják. Már pedig annak éppen négy hét az ideje, mint a lúdnál.
- De ha holnapután reggel van a választás.
- Hajhaj! - sóhajtá fejvakarva. - Aztán kicsoda az uraság?
- Mindegy az most, bátyó. Most a név nem kocka! Csak egy a jelölt!
- Ühüm… no! Van-e benne elég hazafiság?
- Megjárja. Pálinkát, dohányt kap minden ember, enni, inni valót, míg ott lesz, azonfelül öt forint diurnumot.
Nem volt eléggé inyére. »Soványka« - mondá fitymálva, de nagy sóhajtások és hümmögések közt azért csak mégis odakötötte lovát a saroglyához, s ő maga felült a másik társzekérre.
Mert egész a Lopata hegységig nyúlt a kerület, s a legfelsőbb falunál kellett kezdenünk kocsira rakni a választókat. Zsarkócán hajnalra fölvettünk négy embert. (Ezekért ugyan nem volt érdemes idejönni - dörmögte Terepetye. S ezekből is hektikus az egyik, meghal, mire beérünk.) Csánkán harminchat választót találtunk. (Megérezték a dörgést ezek a ravasz csánkaiak!) Bátyon ellenben csak két szavazó vala, a két Csipkányi de eadem, édes testvérek, hanem azért külön kocsira kellett ültetni mindeniket, pedig csak egyetlen pár csizmájuk volt a gazembereknek, egyik a sarkantyús jobblábát, másik a ballábát lógatta ki nagy kevélyen.
Emiatt aztán a csicsókaiaknak kellett megszenvedniök, akikből tizenhatot raktunk fel egy szénásszekérre. A hlinai pusztán a számadó juhásznak volt voksa, de az meg kikötötte magának, hogy a fölpántlikázott szamara hátán jöhessen, és hogy szamara is olyan diurnumot kapjon, mint egy választó.
Ezer vesződséggel végre felcihelődtek valamennyien. Nőttön-nőtt a menet, és minél jobban közeledtünk a székvároshoz, egyre tarkább, festőibb lett. Egy-egy jómódú paraszt négy szilaj csikót fogott be, utána kenderhámos szekér, majd nyikorgó ökrös jármű: a lovakra kendőket kötöttek, az ökrök jármába virágokat tűztek és gallyakat.
Így mentünk-mendegéltünk végig a falvakon, hol visítva és »vivát«-okat kiabálva futott ki a nép. A lelkek nyihogtak a szekereken, vagy kurjongattak. »Éljen!«… rivalgák, de nevet senki sem talált hozzá. Igaza van Terepetye Mihálynak, hogy nevelni kell a lelket, legalább annyira, hogy tudják, kiéi.
Az egyik társzekér megállapodott negyedóránként, a voksok leugráltak bögréikkel, kulacsaikkal és a pléhiccéseikkel, megtölteni azokat a spirituszból. Éppen el is fogyott az egyik hordó uzsonnáig.
A másikkal pedig az történt, Travnik mellett a riki fürdővel szemben, hogy amint a nehéz szekér feldűlt a »Zsizsik« patakban, hordó és a dohányládák kifordultak belőle, sőt a hordónak az abroncsa is szétesett, és a spiritusz beömlött a patakba. Pipogya ér volt csak, félarasznyi langyos vizével, mely piszkos füvek közt szaladgált, zöldes sárnyeregben, s ugyancsak nem álmodhatta meg, hogy valaha pálinkává változik.
A travniki tótok, mihelyt észrevették, eszeveszett fővel, lóhalálban nyargaltak a Zsizsik felé. Férfiak széles kalapokkal fogdosták a vizet kóstolgatva.
- Valami fölséges! - kiáltá az egyik, s lehasalt a patakhoz úgy szürcsölte.
- Meg kellene keverni - szólt egy másik.
- Bolond kend, sógor. Minek kedveznénk az agyagnak…
A szép tót leányok is odaszállingóztak a kendertilók és kartácsoló kefék mellől. Kis bögrékkel és kékvirágú kannákkal jöttek, zöld szoknyáikat fölemelve kicsinyt, módosan lépkedvén hattyúfehér lábacskáikkal.
- Jaj, jaj a kis halaknak! Meggyullad a gyomruk a pálinkától.
Aztán megmerítvén az edényeket, szájukhoz érteték kacér röstelkedéssel. Csupa gyönyörűség, hogy összerázkódik tejszín válluk tőle, s hogy szalad ki képük kedves formájából.
Egy öreg anyóka kéztördelve fut az ér mentében.
- Hohó, emberek, hová lett az eszetek? Ide lejjebb hamar, mentsük meg a pálinkás patakot a falunak! Csináljunk neki gátat! Ne eresszük tovább a vizet! Ide! ide!
Tetszik a tótoknak a fölséges tanács; tízen is, húszan is szaladnak eltorlaszolni a pálinka folyását.
Hanem Terepetye, ki búsan látszik nézegetni a nagy romlást, míg a többiek a felborult szekeret rángatják helyre, magasabb szempontból fogja fel a dolgot.
- ‘Iszen adok én nektek gátat mindjárt! Majd bizony, ha ti itt a Zsizsiket megállítjátok, még egyszer ki talál önteni a víz emiatt valahol Lengyelországban. Tűzzel, vízzel nem jó tréfálni. Én ugyan nem veszem a lelkemre.
Eközben hozzám fordult nagy pátosszal:
- Mármost itt megakadtunk. Végünk van a hordó nélkül. Mivel megyünk odább, ugyan mivel? Oh, jaj, pedig még eső is lesz ma!
Majd keserűen megcsóválta bozontos vörös fejét.
- No még ilyen baj sem ért engem soha a haza szolgálatában!
Sasszemei észrevették eközben, hogy a pálinka sorsa csakugyan szeget ütött az egyik szavazat fejébe, s kezdi a kocsi rúdját visszafordítani.
- Megállj, ne mozdulj! - rivallt rá.
- Mi közöd belém, te veres? - fortyant föl amaz.
- Veres!? - kiáltá Terepetye keserűen: - Ha veres is, jól van! Tudd meg, hogy most veres a tromf. (És mellét verte fennhéjázón.) Mindjárt ütök, ha rendet bontasz.
De csakhamar visszatért kortesi higgadtsága, s nyájasan szólt oda két karcsú tót leánynak, kik nevetgélve nézegették a tarka jeleneteket. Piros szattyán csizma volt a lábaikon s egyforma fehérpettyes kendő egész a szemükre húzva.
- Hej, lányocskám! Ti ti, kedves gyerekecskék, benneteket szólítlak. Jertek csak idébb, fiacskám, mondjátok meg nekünk, van-e itt a környéken vagy a riki fürdőben valami helyes korcsma, ahol sok, sok pálinkát kaphatnánk jó pénzért? Nem hiszem egyébiránt, mert ez a travniki árendás valóságos koldus kutya, bögrében hordja a szeszt a városból...
A leányok összenéztek, és el akartak szaladni.
- Ohó bohó galambok! Még majd azt hiszik rólatok, elloptatok valamit a szekerekről.
S utánuk loholt nagy lépteivel, pajzán nevetéssel elfogta és megszorongatta selyma módra mind a kettőt. Az egyik sírva fakadt, a másik ellenben belemarkolt a Terepetye vörös hajába, s a körmeivel védte magát, miközben úgy rémlett nekem, mintha a nevemet kiáltaná.
Odaindulok fejcsóválva.
- No, mi az, Mihály, nem kell bolondozni a leányokkal.
Terepetye káromkodott.
- Ereszd el a hajamat, te sárkány.
De a sárkány nem eresztette; amint megfordult, s a pettyes kendő lecsúszván sötét hajáról a vállára, elém tűnt kigyúlt, bősz arca, azt hittem, elájulok az ijedtségtől és örömtől.
Nagy Anna volt, az alispán leánya, a másik meg Mari, a testvére.
- Anna kisasszony! Kegyed az, Anna kisasszony? - kiáltám fojtott hangon.
- Én hát. Hiszen láthatja. Mentsen meg ettől az ördögtől. Vagy gyáva?
Nagy fekete szeme zöldes fénnyel villant felém. Rávetettem magam fürgén, mint a gyík, Terepetyére.
- Ereszd el a kisasszonyokat, te gazember, mert a börtönben rothadsz el. Tudod-e, hogy az első alispán leányai?
A kortes ijedten hőkölt hátra.
- Lehetetlen az! Száradjon el a kezem, ha gondoltam; kezét-lábát csókolom alázattal a nagyságos kisasszonyoknak.
- Takarodjék tüstént a szekerekhez.
Mire először megjuhászodva, mikor tovább volt, lassú morgással, majd végre panaszos kifakadásokkal sompolygott vissza. Bántotta mégis a csúfság, és kivált a röhej, amellyel a szekereknél fogadták.
- Szép két muskátli. Teringette, ki hitte volna, hogy liliomok. Az alispán leányai? Jó, de azért én mégis Terepetye Mihály vagyok. Mégsem kellene velem úgy bánni! Hiszen ha jobban meggondoljuk, hát ki csinálja az alispánokat alispánokká? Én, Terepetye Mihály!
A leányok szerencsére nem hallották. Mari nevetni kezdett az elmúlt veszedelmen, Anna pedig most fakadt sírva.
- Istenem, hogy jutottak ide kegyetek? Ebben az öltözetben?
- Virágokat szedünk és madárfészkeket keresünk. És erre nekünk ilyen ruhánk van. Tegnap varrtuk. Annának tetszett meg az itteni népviselet. Igaz-e, neked tetszett, te mondtad?
Anna a fejével bólintott szomorúan.
- De minek jönnek ilyen messzire?
- Anna mondta, menjünk megnézni a korteseket.
- Hogy tudták jövetelünket?
- Anna tudta.
Anna most hirtelen kitörülte szemeiből a könnyeket.
- Nem igaz, én nem tudtam - mondá dacosan, megfogván kötényét, melyről tótos módra piros galandok csüngtek alá hátul, szájába vette, harapdálta a szélét.
- Mármost hát én hazakísérem magokat, utánam igazítom szekereimet, ott etetünk a fürdőben, s pálinkát veszünk a fogadóstól.
Úgy is lett: a szekerek utánam jöttek lassan, én pedig a két lánykát kísértem a réten és mezőkön át. Langyos szél futkározott a füvek fölött, a kukoricaszárak kedvesen suhogtak körülöttünk. A nap bágyadt őszi derűjét öntötte a természetre. Minden mosolygott, még a felhő is, amint bolondozék fenn, hol szétfutott száz kis darabra, hol összefutott egy szövetbe. A lányok mégis féltek tőle. Ej, nem is felhő az tán, hanem az angyalok csipkekendője…
Némán mentünk egymás mellett. Egy-egy mondatot ha kiejtettem, az mind rossz tárgy lett egyszeribe. Akadozottan, szaggatottan beszéltünk. S valami nehéz, rideg fagy ült a szavainkon.
- Nagyon meg voltam lepetve, kisasszony, hogy a nevemen szólított, azt hittem, nem is ösmer.
- Ah, hiszen találkoztunk már - azt hiszem…
- Igen, igen, egyszer az alispán úrnál, de én azelőtt is sokszor láttam kegyedet.
- Igen? - szólt vontatottan, és ismét hosszú hallgatás következett. Mari valami dalt dúdolt, nem törődve velünk.
- Hanem tudja-e, kérem, hogy ebben a ruhában nagyon csinos.
- És? - kérdé lesujtó tekintettel.
- És… hogy… mondhatnám… tulajdonképpen elragadó szép.
- Mondhatná? Ah! (Gúnyosan felkacagott.) Hát ne mondja, kérem.
- Szent mennyei szűzecske - kiáltott fel e pillanatban Mari -, hogy megyünk itt át?
Ahá… a kedves Zsizsik patak úgy kanyargott a riki réten, hogy éppen benn voltunk a hosszú patkójában. Előttünk szaladt visszafelé egy nagy darabon, és nem eresztett át tovább száraz lábbal. A pallója is nagyon messze lehetett.
Anna először nézett rám bizalmasan - de meghökkenve.
- Mit csinálunk?
- Jaj, a piros csizmáink - sóhajtott Mari.
- A lábuk a csizmákban is megfázhatna, nincs más mentség, kisasszonyok, mint hogy én viszem át magukat egyenkint.
- Hova gondol? - szólt Anna ijedt hangon, és fülig pirult.
(De nem félhetett nagyon, mert legott hozzátette hízelkedve, pajkosan: »Ugyan idejött-e már a magok pálinkája«.)
- Rajta, kisasszonyok, ne kötekedjenek. Nincs itt más mód. Ha a pallónak kerülnénk, könnyen nekünk szalad az este.
Mari rögtön ráállt, felfogtam, s átvittem szerencsésen. Pedig nehéz volt, a Zsizsik alja meg nagyon ravasz, térdig süppedtem bele.
De bántam is én! Dobogó szívvel tértem vissza Annáért.
Hátraszökött, mint a zerge.
- Nem megyek! - kezeit elhárítólag emelte fel.
- Nem jön? - feleltem, s végtelen szomorúság tükröződhetett arcomon.
- Nem, soha! - Ajkait összeszorítá, mialatt az arca olyan sápadt lett, mint a marmancsvirág.
Lesújtva álltam meg; nem bírva szóhoz jutni. Úgy éreztem, hogy mindjárt meg kell halnom. Kezeimet leeresztettem, mintha el volnának törve, lábamat lassú reszketegség fogta el.
Anna rám nézett mereven, s elkezdett lassan, csendesen felém lépegetni, mint az árny, egészen közel, leheletét éreztem arcomon.
- No, hát vigyen át - suttogta, szemeit rám emelve szelíden, álmodozón.
- Anna - rebegtem fülébe, felemelve őt. - Anna - folytattam hörögve, lázasan -, elvitte ugye az arcképemet?
Keze nem volt szabadon, mert én fogtam mind a kettőt, fejét szorítá oda roppant erővel ajkaimhoz, hogy ne szólhassak többet.
- Tudja? Oh, hát tudja? - kiáltá szívszaggatón, s megeredtek szemeiből a könnyek, amint a kis Zsizsik patakon átvittem.
Oh, hogy egyszerre kellett átéreznem azt, ami külön is egy életre gyönyörűség. A meleg könnycseppeket, amint kezemre folytak szép arcáról, a karcsú derék szorításának édességét, a lábamhoz csapkodó kurta szoknyácska ingerlő csiklandozását.
- Szeretem, Anna, és örökké fogom szeretni.
Mari vidáman szaladt felénk egy fogoly lepkével.
- Feleljen, kérem, feleljen hamar.
Szemeit lesütötte és sóhajtott.
- Igyekezzék valami lenni, hogy szerethessem.
Ezek a szavak úgy csengtek a fülemben, mint a harang, hallottam őket a riki malom kelepelésében, súgta minden fűszál, amelyet megtapostam a Zsizsiktől a fürdőig, hol már teljes rendben álltak a szekereink, s hol búcsút vettem a leányoktól.
Igyekezzék valami lenni! Igyekezzem? Mintha már nem igyekeztem volna eddig is! De mivé lehet egy szegény fickó, míg egy alispán lányáig fölér? Rendes aljegyző tán négy év múlva. S mi az még!
Fejem égett, a gondolatok egymást kergették agyamban.
- Hej, Terepetye Mihály, jöjjön ide!
- Mit parancsol, ténsuram?
- Számítsa csak össze jól, hány szavazatunk van.
- Összeszámoltam már. Százkilencven lélek. Bizony vékony választás leszen…
- De jön még ahhoz a kerület alsó részéből is vagy nyolcvan, magában a székvárosban lehet negyven… összesen százhúsz. Hm. Sokkal több a mienk… több is, mint kellene.
- Mit csináljunk velök, ténsuram, ha mind el akarnak jönni?
- Hogy mit csináljunk? Járja be őket sorba útközben, s tanítsa be, hogy legalább jól ki tudják mondani reggelre - a nevemet.
- Hej, haj! - rikkantott fel. - Hát miért nem mondta, hogy a nagyságos úr a követ, legalább meg nem eresztgetem akkor a hordóabroncsokat.
- Mit? Hát maga eresztgette szét, és tán maga fordította is fel a szekeret?
Terepetye Mihály büszkén hunyorított a szemével, hogy bizony ő volt.
- Aztán miért tesz ilyeneket?
- Miért? - felelte megütközve. - Hogy az uraké hadd fogyjon - no meg tetszik tudni a pompa végett.
Éjjelre szép lassan beérkeztünk a székvárosba. Minden rendben ment. Szavaztak a lelkek másnap, mint a parancsolat. Hatvan többséggel lettem meg képviselővé.
…De hisz ezeket már méltóztatnak tudni a lapokból, eljegyzésemet is Annával. S íme, most felgyógyul Pálly, és nyilvánosan gazembernek nevez a klubban.
Én a segédeimet küldöm hozzá; de ő megtagadja az elégtételt.
Elmondtam híven az esetet. Mert egy golyóról van szó, tisztelt becsületbíróság! Vagy Pállynak irányzom, vagy a mellemnek.
A becsületbírák összenéztek, az elnök rideg hangon mondá:
»Kényes dolog mindenesetre. Legyen szíves, képviselő úr, elhagyni néhány percre a szobát!«
Ami aztán a határozatot meg a többit illeti, az már - bocsánatot kérek - egy másik elbeszélés.
CSÁBRÁG VÁRA
1884
Ezek a falak még láthatták az Árpádokat.
Itt volt valamikor otthon a Hunth nemzetség, 1137-ben Hunth fiai, Dezső és Demeter bírták. Ősi neve Lytwa volt. Hanem ez a neve elveszett. A XVI-ik század óta Csábrágnak hívják.
…Ezekben az időkben olyan forgandó volt a vár, mint a pénz - természetes, hogy nem melegedhetett meg a fedele alatt sokáig senki se.
A várak és a fejek gyorsan gurultak a regényes középkorban!
A cseh rablók, a »zsebrák urak«, úgy látszik, nagyon szerettek várakban lakni, mert már a XV-ik században őket találjuk ott olyan nyugalmasan, mintha benne születtek volna. Később azonban a Krusichoké lesz Csábrág, kiktől Bakács Tamás, az esztergomi püspök veszi meg - az öccse fiai számára. Csakhogy a két Bakács fiú politikába keveredett János király mellett, amibe Ferdinánd úgy szokott beleszólni akkoriban, hogy »tessék, menjetek János király után, hanem a váratok is elmegy alólatok, ahová én küldöm« - és a várat elvette, s odaadta Illésházy Istvánnak.
Ez a forgandósága a váraknak sose volt olyan, mint az ellenkirályok alatt. Mert akinek vára volt, annak okvetlenül színt kellett vallani; vagy ide állni, vagy oda. Ha Ferdinándhoz állt valaki, akkor János kergette ki a birtokaiból, ha Jánoshoz szegődött, Ferdinánd üldözte el.
De hát mindez nem tartott sokáig. A szerencse változandó volt. Ha ma kikergették, holnap már diadallal jöhet vissza, úgy lehet. Nemsokára megint a Bakácsok kezén találjuk Csábrágot. Csakhogy ez a Bakács, névszerint Péter, tanult az apák kárán, s sietett eladni a várat Pálffy Péternek, ki atyja volt a későbbi győri hősnek, Pálffy Miklósnak.
S íme, jó előérzete vala Bakács Péter uramnak, mert éppen akkor élt a híres, nevezetes, gonosz lelkű Balassa Menyhért, akinek nagyon fájt a foga Csábrágra.
Márpedig Balassa uram nem azt tette, amit a többi főurak, ha valamit akart, hogy odament volna kuncsorogni valamelyik királyhoz adománylevelekért, hanem elvette ő maga erőszakkal. Sok gonosz cselekedet emléke maradt meg őkegyelme után…
Egy napon betört jól edzett katonáival a várba és elfoglalta. Most már három várból űzhette rablásait, mert Léva és Szitnya is az övé volt.
A »Garam- és az Ipoly-mellék királyának« nevezték Menyhértet a hízelgők; de tulajdonképpen nem volt más, mint főúri rabló-lovag. Hanem azt az egyet meg kell neki adni, hogy a kardot jól tudta forgatni. S bár rettegte nevét mindenki az Ipoly és Garam partján, vitézségéről mégis legendákat beszéltek.
Hogy milyen hatalmas lehetett, mutatja az, hogy az 1548-iki pozsonyi országgyűlés intézkedő határozatot hozott ellene, s a pozsonyi gróf Salm Miklós haddal indult meg megfékezésére.
Gróf Miklóssal seregek indulának.
Erős Csábrág alatt álgyuk igazgattatának -
zengi a jó Tinódi Sebestyén, ki hosszadalmasan verseli meg Csábrág bevételét Balassáékkal rokonszenvezve.
Menyhért úr egyébiránt élvén a gyanúperrel, jókor elillant Erdélybe János Zsigmond hűségére, de váraiban vitéz őrséget hagyott, kik derekasan védték magukat, míg csak lehetett. Ferdinánd bevévén a várat, visszaadta a Pálffyaknak, de királyi őrséget tartott benne. 1568-ban meghalt Pálffy Péter, s a vár egy Krusich Jánosnál férjnél levő leányágra szállott, s így száz év múlva megint ott volt a vár a Krusichoknál. Krusichné férje halála után Illésházy Istvánhoz ment nőül, aki lázadási gyanúba keveredvén Rudolf előtt, a várat elvette a császár, s odaadta Keraházi Joó Jánosnak, kitől nemsokára visszavette a győztes Bocskay, s visszaadta előbbi gazdájának, a melléállt Illésházynak. II. Ferdinánd 1622-ben Koháry Péternek, érsekújvári főkapitánynak ajándékozá, Szitnya várával egyetemben.
Azontúl aztán megpihent Csábrág a Koháryak kezén, a kuruc harcok idejét kivéve.
Mert rövid időközre elfoglalta Thököly, s magát Koháry Istvánt is rabul ejté. Ugyancsak keményen bánt vele. Hosszú három évig hurcoltatta mint rabot az egyik börtönből a másikba, Ungvárról Munkácsra, onnan Patakra.
Ez a Koháry István volt a költő, ki »keserves rabságban, Munkács kővárában« írogatta zamatos verseit.
Mikor végre kiszabadult fogságából, az uralkodó mindenféle kitüntetésekkel halmozta el, kinevezte grófnak, tábornoknak, s természetesen visszaadta neki Csábrágot is.
Hanem a nagy lojalitásával (minden Koháry lojális volt) még egyszer megjárta.
Thököly csillagának letűnte után megint megharsant nemsokára a tárogató, II. Rákóczi Ferenc lobogtatta a zászlókat - a »pro libertate«.
Lőn tehát, hogy a vár Rákóczi s illetve Bercsényi Miklós kezébe jutott 1705-ben, s maga Koháry bujdosni kényszerült. Ugyanebben az évben Bercsényi uram a bányavárosokba menőben benézett Csábrág várába is.
A kapu fölött megpillantván Koháry kevély föliratát:
DAT DEUS CUI VULT -
			STEPHANUS KOHÁRY.
Nyomban parancsolá, hogy a feliratot enyésztessék el, s tegyék helyére ezt:
ACCEPIT UBI VULT -
			NICOLAUS BERCSÉNYI.
A kuruc dicsőség letűntével ismét visszaszállt a vár a hű Koháryakra. S bírták is békével, mígnem az utolsó Koháry-fiú, örököse nem lévén leányát egy Cobourgnak adta nőül oly föltétel alatt, hogy az a Koháry nevet is vegye fel.
Ma is a Cobourgok bírják Csábrágot.
A Koháry nevet azonban elhajította később a Cobourg-család, s a várral nem törődött sokat.
AZ ISTEN HÓNA ALATT
1884
Az újságokban olvastam, hogy van a Felvidéken egy boldog falu, ahol a község vagyona és jövedelme untig fedezi nemcsak a közigazgatás költségeit, hanem öregbíró uram, amikor az adófizetés ideje megjön, belenyúl a helység ládájába, és kifizeti a falu minden lakosáért az államadót a felesleges készpénzből.
Ezt a községet Pálfalvának hívják. Én azonban soha nem hittem benne. Mese lesz az egészen. A pénzügyminiszter mulattatására gondolta ki valami élénk képzelődésű mameluk!
Hanem amint nyáron felindultam a Kárpátok közé, a »Czerova« rengetegen túl a kies völgyben egy keskeny út fut végig, mintha egy hosszú kiterített vászon lenne.
- Hová vezet ez a fehér út? - kérdém a kocsistól.
- Az isten hóna alá - mondja a kocsis.
- Nem úgy szokták azt mondani: az isten háta mögé.
- De uram, tudom én, mit beszélek. Az ott a legboldogabb falu a világon. Pálfalvának hívják: ott még a szegény ember is gróf.
- Teringette, hát ez az a híres Pálfalva? Tudja mit, kocsis, vigyen el engem oda.
Alig egy félórányira fekszik az országúttól, gyönyörű tisztáson, szép fehérre meszelt cserépfedelű házacskák nagy kertekkel. A torony a legkülönb, csillogó bádog a fedele, s óra mutogatja négy szélről a nap járását.
- Itt terem az arany - mutatja a kocsisom a messze elterülő káposztás földeket, melyeken éppen akkor borultak össze fejekké a palánták acélszín levelei.
- Hogy-hogy?
- Innen kezdve egész Lengyelországig nem terem meg a káposzta, csak ezen a kis darabka földön. S ezek a bolond tótok élnek-halnak érte, olyan áron veszik meg itt a tövén a pálfalviaktól, aminőt kívánnak. Egy holdon kétszáz forint ára káposzta terem. Hát nem az isten hóna alatt van ez?
A bíróhoz szálltunk, ki örömmel fogadott.
Hatalmas alak volt, nagy bajusszal, torzonborz szemöldökkel, minden szavát megropogtatta, kurtán beszélt, és nem tűrt semmi ellenvéleményt. Sarvenyez Mihálynak hívták.
- Hallom, nagyon gazdag a község? - mondám beszélgetés közben.
- Nono - felelte ő -, van, amink van! Kár, hogy a megboldogult elődöm alatt sokat adtunk kölcsön a királynak, s ez most mintha nem emlékezne rá, se interest nem fizet, se a tőkét nem törleszti. Mit mondjon aztán az ember a többi adósainkról!
- De azért csak maradt még, bíró uram!
- Hát ‘iszen maradt, maradt. Annyira már vagyunk, hogy egyikünknek sem kell adót fizetni, hanem annyira még nem vagyunk, hogy egyikünknek se kelljen dolgozni. Ámbátor a szolgák és szolgálók mind a szomszéd falvakból valók.
- Aztán mi gazdagította meg annyira ezt a falut?
- Mi? Hát ez ni…
És felemelte a mogyorófa pálcáját…
- Ebből hull az arany… Mert a nép sohase perlekedik, minden dolgát itthon igazítjuk el a saját törvényünk szerint. Nekünk semmi közünk, hogy milyen törvényeket csinál az ország és a vármegye, azok sokba kerülnek és nem jók, a mi törvényeinket én csinálom, és alkalmazom ingyen. Soha innen nem vitt el a fiskális egy garast sem. De most engedje meg uram, hogy egy kicsit magára hagyjam, a faluházához kell mennem. Ma van a koldusválasztás.
- Mi? Koldusválasztás?
- Igenis. Az eddigi koldusunk felgazdagodott, megszedte magát a kópé… és most nem akar többé koldulni. Az pedig nagy baj. Mert ha saját koldusunk nincs, kénytelenek vagyunk beereszteni a szomszéd falvak koldusait. Ennek pedig nem szabad megtörténni. Isten áldja meg addig is.
- Nem addig van az, bíró uram, hanem én is kegyelmeddel megyek.
Úgy volt, ahogy a bíró mondta. Funta István uram, az eddigi koldus megjelent a tanács előtt, újdonatúj kék dolmányban, csikorgó kordovány csizmákban, hosszú, deres haját hátul mágnás-parasztok módjára felszedte hétfogantyús fésűvel, és így szólt:
- Tisztelt tanácsnok uraim! Köszönöm az eddig belém vetett bizalmat, de már meguntam a keresetet, nincs is rá szükségem, hála istennek. Fáradt, öreg vagyok én már koldusnak: csinálja valami erősebb, fiatalabb ember, én lemondok.
A tanácsnokok kezet szorítottak Funta bátyával, miközben felkelt öregbíró uram, s kinyitván a tanácsház ablakát, odakiáltott az egybegyűlt népekre:
- Ki akar koldus lenni közületek? Jelentse magát, jőjjön be.
Ezen kiáltvány után rágyújtott a makrára és várt egy darabig, hogy majd csak jő valaki, de bizony nem nyílt az ajtó.
- Hát mármost mit csináljunk? - kérdé aggodalommal.
Erre nekiestek a tanácsbeliek, kapacitálva az öreg Funtát, vállalja el még legalább egy évre a közjó érdekében.
Funta bátyó azonban erősen szabódott, hogy vannak immár őnála szegényebb és érdemesebb emberek is erre az állásra: isten látja lelkét, hogy ő nem akar meggazdagodni.
- Ami becsület, az becsület - szólt most szigorú hangon a bíró -, koldusnak lenni kell, punktum. Más ember nem akad, tehát kelmed lesz, punktum. Megengedtetik azonban, hogy ha tetszik, pénzen helyettes koldust fogadhat, punktum.
Ki lévén mondva a visszavonhatlan szentencia, ebbe aztán bele kellett nyugodnia Funta uramnak.
Bele is nyugodott, s a nép nagy örömujjongásai közt ballagott hazafelé, az újonnan épült kőházába.
Amiből aztán megértettem, hogy ez a falu csakugyan az isten hóna alatt van.
MAGYAR VIRTUS-CSELEKEDETEK
(Egy könyvterjesztő ügynök elbeszélése)
1884
Az ős koronázó város kitett magáért.
Megünnepelte Jókait úgy, hogy Kassa se jobban.
Még most is visszhangoznak tán az öreg falak a lelkesedéstől, mikor ezeket a sorokat írom. Sohase láttam ilyen szeretetet, ilyen örömet.
Még fülembe cseng a fogadási beszédből az a passzus: »hogyha az uralkodó ház egy tagja jött volna városunkba, akkor se éreznők magunkat jobban megtisztelve«.
Még látom lobogni a zászlókat, hallom a Zichy Jenő kocsisának ostorpattogtatását, fölharsan a viharos éljen, a Jókai-láz árja végigbizsereg ereimen, de csak mint álom, mert haj…, de ne rohanjunk ajtóstul a házba. Kezdjük az elején.
Azzal a vonattal, amellyel Jókai utazott Székesfehérvárra, én is odatartottam. Jókai az első osztályon ment, én a harmadikon, s velem volt egy nagy fekete láda teliden-tele Jókai legújabb regényfüzeteivel, a »Lőcsei fehér asszony«-nyal.
- Nagy kincset viszek magammal - gondoltam, s bizonyos önérzettel tekinték harmadik osztályú útitársaimra.
Az utazók közt hirtelen elterjedt az állomásokon, hogy a híres ember is ott van az egyik sárga kupéban.
»Bolondok vagytok. Az igazi Jókai itt van az én ládámban!«
Mikor végignéztem a nagyszerű fogadtatást, szomorúan sóhajtottam fel, hogy micsoda ostoba ember vagyok én, amiért még egy másik ládát nem hoztam.
Levett föveggel üdvözölték a nagy írót, s a tolongásban alig lehetett mozdulni. Engem fellöktek ott vagy hatan, az egyik pláne rám rivallt:
- Hordja el magát ezzel a nyomorult ládával. Mit áll itt az útban?
Micsoda? Nyomorult ládának meritek ezt nevezni? Oh, ha tudnátok, mi van benne. A »Lőcsei fehér asszony« van benne.
Ki akartam ezt kiáltani, de senki sem hallgatott rám.
Majd holnap… elmélkedém villogó szemekkel - holnap lesz a napja.
Ma csak hadd hordja tenyerén Jókait mindenki, holnap majd én viszem el őt mindenkihez a hónom alatt.
Úgy is volt.
Már kora reggel talpon voltam, hogy a nagy aratáshoz fogjak, tudom lesz lótás-futás egész estig, nem győzök új könyvekért hazafutkosni, ha az egyik »vitelt« szétkapkodják.
Bementem az utcában a legjobb kinézésű házba.
- Mi tetszik? - kérdé a házúr, amint elém jött.
- A Jókai »Lőcsei fehér asszony«-át hozom. Egy füzet huszonöt krajcár.
- Ej, hagyjon nekem békét, elég fehér asszony nekem a saját feleségem. Egy verdung púdert ken fel magára naponkint. Nem veszek könyvet.
Benéztem a szomszéd házba. Ott is a háziúr fogadott. Visszaemlékeztem rá a tegnapi ünnepélyről, ő ordította azokat a lelkes éljeneket a legvastagabban. No, ez már csak megveszi a Jókai könyvét.
- Sajnálom, barátom, de nem veszem meg a könyvet. Minek olvasnám én Jókait, mikor személyesen beszélgettem vele tegnap is.
Bementem a harmadik házba.
- Én egyfolytában szeretem olvasni a könyveket - mondá a bájos háziasszony. - Füzetes dolgot, amelynek a folytatására várni kell, sohasem veszek.
Búsan ballagtam ki a városház előtti térre. Hiszen ez elátkozott utca volt.
Egy nagy sárga házba tartottam.
- Kolportőr vagyok.
- Igen? Mit árul?
- Könyveket. Jókai legújabb regényeit.
- Már olvastam - németül a Pester Lloydból. Nem kell. Ha én valami könyvet elolvasok, nem veszem meg többé.
Ennek legalább igaza volt.
Most az ötödik helyen próbáltam szerencsét. Azt mondták a városban, hogy az illető úrnak bibliotékája van s nagy könyvgyűjtő.
Menjünk tehát a könyvgyűjtőhöz.
Amint elmondtam neki, mit árulok, így szólt:
- Én csak az olyan könyvet veszem meg, amelyet már előbb átolvastam, és ha megtetszik, elteszem a könyvtáramba. Vakon nem adok helyet polcaimon egyetlen könyvnek sem, mert én rendkívül válogatós vagyok.
Kétségbeesve ődöngtem ki az ajtón, s a szomszéd házban tettem kísérletet.
- Jókai-könyv? - förmedt rám a ház lakója. - Én katolikus ember vagyok. Menjen ön a Jókai könyveivel a kálvinistákhoz!
A véletlen úgy akarta, hogy a következő házban kálvinista ember lakott.
Éppen a Jókai-bankettre készült, a tükör előtt állt, fésülködött, miközben egy fehér lapról hangos mormogással olvasott valamit.
- Mit akar? - förmedt rám haragosan.
- Jókai egy regényét árulom. Tessék az első füzetet megtartani.
- Hagyjon nekem békét az ilyenekkel. Nem látja, hogy dolgom van? A tósztomat tanulom. Menjen útjára.
És távozóban csakugyan kihangzott; hallottam, amint deklamálva tanulta bent az elmondandó tósztját:
»Te, ki betöltöd neved fényével a félvilágot, s ki betöltöd szíved melegével mindnyájunk szívét… ezer meg ezer világot…«
Többet nem hallottam a tósztból - hanem elhiszem, hogy szép lehetett.
Jókai ott maradt még, de én aznap hazautaztam, s a nagy fekete láda tartalma is velem jött.
A vasúti indóháznál örömteljesen beszélgettek az emberek a világhírű vendégről. Derék nemes magyarok úgy el tudtak vele dicsekedni:
»Engem megszólított.« »Nekem ezt mondta - nekem pedig azt.« »Énvelem kezet szorított, nem adnám ezer forintért.«
»Hanem szívesen is fogadtuk, atyafiak. Én magam kilenc zászlót csináltattam, de nem sajnálom.«
Oda fordultam ama hang felé, amelyik a kilenc zászlót csináltatta.
Hát azok közül való volt, aki délelőtt a füzetért sokallt huszonöt krajcárt adni.
A FELSŐKABÁTOK ESETE
(Történelmi elbeszélés, a Reáltanoda utcai kártyabank szétugratása idejétől)
1884
Egyszer volt egy tudós ember, aki könyveket írt a harcászatról és taktikáról, végre pedig kitalálta az általános lefegyverzés lehetőségét is. Nem kell hozzá egyéb, úgymond, mint mindössze tízezer katona, de mindegyik úgy tudjon lőni, mint Tell Vilmos, hogy egyszer se hibázza el azt, akit megcélzott… Ez a tízezer katona, untig elég meghódítani a világot. Egyszer lő, tízezer ellenség esik el, kétszer lő húszezer, háromszor harmincezer… egyszóval egy negyedóra alatt lőhet a tízezer ember húszszor, s akármily erős hadsereget tönkre tészen…
Mindez matematice be volt bizonyítva, csak abban hibázta el a nagy gondolkodó, hogy a többiek is lőnek, és semmi esetre se fogják bevárni összetett kézzel, tétlenül, a halálos golyóbisokat.
Ilyenforma taktikus a mi rendőrségünk. Lecsap egy kártyabarlangra, de még az Andrássy Gyula veréb-esetéből se tanul, hanem bemegy mindennemű cirkumspektus intézkedések nélkül, és nem találja ott - csak a felsőkabátokat.
Hát ez is valami - sőt nagy fogás! A közönség elbámul holnap, hogy »nini, nini! mégse alszik hát ez a mi rendőrségünk!« Megfogott egypár télirokkot és nehány sétapálcát.
Három-négy rendőr vetette magát legott az engedelmes kabátokra, hogy valahogy el ne szaladjanak, aztán vitték őket a hónuk alatt a rendőrségi tanyára.
A kabátok színes bélései titokteljesen mosolyogtak a zordon arcú legényekre, amint lerakták őket a kapitánysági szobában.
- Hej, ha ezek a kabátok szólni tudnának!
De a kabátok még az aesopi mesék idejében sem tudtak szólni, annál kevésbé most, mikor nemcsak a kabátok, de az országgyűlési szónokok sem tudnak szólni.
Ott hevertek hát némán, csendesen, egy székre rakva, s egy csöppet sem búsulva a gazdáiktól való elváláson. A napfény, mely a hivatalos szobába besütött, apró aranyos karikákban táncolt rajtuk.
Thaisz bejött egy délelőtt. És maga elé rakta a vádlott kabátokat.
Volt közöttük mindenféle szín, szürke, kék, barna és vadgalambszínű. Egy rendőr, aki azelőtt teremőr volt a képviselőházban, vigyorogva mondá:
- Átkozottul ismerős gúnyák!
És verte a homlokát, hogy eszébe jusson, melyiknek ki a gazdája?
De a legfeltűnőbb volt két egész egyforma kabát, kávészín barnás kelméből, kék csíkos béléssel.
- Ezek bizonyosan testvérek kabátjai, akik egy szabónál varrattak egyszerre.
- Vagy ha nem testvérek, hát legalább is valami Pollux és Castoré.
Thaisz eközben így szólt fejedelmi szavakkal:
- Szólaltassuk meg a vádlottakat. Tartsunk inkvizíciót. Hadd beszéljenek a kabátok!
Egy rendőr elkezdte kutatni a zsebeket. De nem volt azokban semmi különös. Egy-egy eltévedt zsebkendő, egy pár kesztyű, kis fésű, bajuszkefe, egy pikkdáma s öt kulcs.
- A kulcsokról tán rá lehetne jönni - véleményezé a rendőr.
- Ostobaság! Pesten minden lyuk egyforma. Hiába próbálnók.
Hát végre örömteljesen kiált fel a kutató rendőr, egy levelet húzva ki az egyik kávészínű kabát oldalzsebéből.
- Nyom, nyom!
- Ide vele!
A kapitány olvasni kezdi:
»Kedves Mukikám!
Férjem ma nem lesz itthon. Fogoly van vacsorára - töltsük együtt az estét. A főajtónál ne csengess, ne vegye észre a szobalány. Én magam eresztlek be a kisajtón. Pá, a viszontlátásig!
szerető
Milid«
- Hisz ez szerelmes levél - dünnyögte Thaisz -, s cím sincsen rajta. A gazember már hihetőleg megette a fogoly-vacsorát. Tegye vissza, János, a levelet.
És János rendőr visszatette - de fájdalom, az történt, ami a Szigligeti Ede előtti korszakban képezte a drámák és vígjátékok motívumait, visszatette, mondom János a levelet, de tévedésből a másik kávészínű kabátba. Ami nem csoda, kérem, hiszen egészen egyformák voltak ezek a kabátok!
Thaisz végre is nem találván semmi nyomozható szálat, szokása szerint felkiáltott:
- Isten nagy és hatalmas, ő bizonyára felvilágosít mindent.
Fel is világosított.
Mert bármilyen nagy legyen is a szemérem az emberekben, egy téIikabát erejéig mégsem terjedhet. Hiszen, én istenem, mindennek kell lenni határának!
Eljöttek hát, s egyenkint jelentkeztek a kabátokért D’Equivilliers márki látogatói. A kapitányság kiadta őket illő igazolás mellett. Így jöttek el a kávészín kabátok tulajdonosai is.
Valóban Pollux és Castor voltak, két jó barát, de a két jó barát közül csak egyiknek volt felesége, s az az egyik nem az volt, aki a »Mukikám« címzetű levelet kapta, hanem aki a »Mukikám« címzetű levelet írta, az csakugyan a másik felesége volt.
Eképpen állván a dolgok, a férj előtt kiderülvén a házibarát álnoksága, a Mili hűtlensége, itt vérnek kellett folyni.
A két kabát birtokosa e napokban állt szemben egyik vívómesterünk termében, s a kereskedő férj kapott egy nagy vágást az arcára, - hanem - azért a becsületnek elég van téve.
S azonfelül egy nagy tanulság maradt hátra a leányaink és unokáink házibarátjai számára: hogy örökkön-örökké óvakodjanak a férjéhez egészen hasonló kabátot csináltatni.
BIHARI NAGY ISTVÁNNAK AZ Ő GONOSZ PRAKTIKÁJA
1884
A tekintetes úr főszolgabíró volt a megyében. Nem szerette senki, de akkor még nem volt feltalálva az a metódus, hogy akit nem szeretnek, hogy megszabadulhassanak tőle, elküldik képviselőnek.
Nem szerették a megyeiek, de mindig megválasztották, mégpedig egyszerűen azért, mert minden emberben benne van a démoni hajlam; mindenki azért adta rá a szavazatát, hogy többi embertársait mérgesítse.
Így lett meg három évről új három évre, s azután is folytonos átkozódások közt: hogy veszett volna a pokolban, hogy már a vármegye is kezd megkompolyodni, hogy csúfot ejt magán, ha ezt a nyúzót, ezt a tirannust nem átallja megválasztani.
A panaszok is nőttön-nőttek Bihari Nagy István uram ellen.
Nincs annak az embernek annyi lelke sem, mint a körmöm feketéje. A minap is egy szegény zeheri ember, aki az igazsága után járt, egy kis szopós borjút hozván a vállán, tartott a Bihari Nagy István háza felé, mikor szembe nyitja rá az utcaajtót a kaszinóba ballagó tekintetes.
- Mit akar, kend? Kit keres, kend?
- A tekintetes urat keresném. Tetszik tudni, abban a Máthé János-féle ügyben.
- Tudom, tudom. Hát az az apró marha kit keres? - förmedt rá Nagy István zordonan.
- Azt a tekintetes úrnak hoztam, mert aszongya az anyjuk… vigye be kend a tekintetes úrnak, hátha meglágyítja szívét ennek az ártatlan borjúnak a bőgése.
A főszolgabíró egy futó pillantást vetett a borjúra, mely szelíden nézte vissza a nagy kék szemeivel, s haragosan teremtettézte össze a parasztot:
- Hát én szoptassam azt a borjút, mi? Hát van magának esze, mi? Hát nem tudta kend elhozni az anyját is, mi?
A szegény paraszt persze hogy behozta másnap az anyját is, és a Máthé János-féle ügy gyors és igazságos elintézést nyert. Ilyen história nem egy, száz keringett Nagy Istvánról, ami egészen ellene zúdította a közvéleményt.
Mert volt közvélemény már apáink idejében is, csak körme nem volt neki.
Ahol ellene tehetett a polgárság valamit, azt semmi esetre se mulasztotta el. Különösen a szigetváriak voltak dühösek a félelmetes hatalomra, s egylet alakult, ahol arra kötelezték magukat, a tagok, hogy nem köszönnek neki az utcán.
Az ablakait behajigálták éjjel, a leányának nem volt táncosa, ha a bálba ment, a veteményeit elgázolták, s a háziállatjain töltötték a bosszújukat az emberek.
De ő ebből a nagy népszerűtlenségből is tőkét tudott csinálni. Ilyen fából való ember volt Bihari Nagy István.
Én még ösmertem gyermekkoromban a tekintetes urat, s amiért a legjobban megcsodáltam, az a tulajdonsága volt, hogy a szürke kabátján harminchat zsebe vala, az egyikben fésű volt, bicska a másikban, a harmadikban kis kefe, tapló a negyedikben, kova az ötödikben, a hatodikban cukor, amivel a kis gyermekeket kínálta meg, ha úri házhoz ment, a hetedikben acél, a nyolcadikban fogpiszkáló, a kilencedikben »medvecukor« a saját köhögése ellen, a tizedikben fülvájó, a tizenegyedikben kis tintatartó, a tizenkettedikben toll tokban, a tizenharmadikban (Isten bajt ne adjon) pápaszem, a tizennegyedikben Hoffmann-csöppek a kólika ellen, tizenötödikben kis tükörke, a tizenhatodikban ezüst hagyma-óra, a következő zsebben szekrényeinek kulcsai valának, a huszonegyedikben bajuszpedrő, a huszonkettedikben dugóhúzó (mivelhogy a saraglyában palackokat is hordott), a huszonharmadikban a szivarszopóka, a huszonnegyedikben a tubákos szelencéje, egy iskátulya étvágypor a huszonötödikben.
De a legcsodálatosabb ebben az volt, hogyha valamit keresett, hát mindig legutoljára találta meg azt a tárgyat, amit keresett, rendesen mind a harminchat zseb felkutatása után. Mert nagyon szórakozott ember volt, s csakis akkor gyűjtötte össze az eszét egy rakásba, amikor éppen kellett.
Lőn ugyanis, hogy a szigetváriak haragudtak a katonaságra is, mely ott feküdt a városban.
Mert bizony, valljuk meg, kevés vígasztaló van abból a szelíd, békés polgárokra, ha valahol katonaság fekszik.
Az végre is nagyon sovány kárpótlás, amit mondani szoktak: hogy a következő generáció majd sokkal szebb lesz.
Addig-addig áskálódtak hát a katonák ellen, míg sikerült kieszközölni a kormánytól, hogy a huszárság áthelyeztetett a szomszédos apró falvakba, melyek Szigetvárat sűrűn környezik.
Hanem ott aztán a katonák unták magukat, s most már ők peticionáltak, sürögtek-forogtak a kormánynál, hogy tegye őket vissza Szigetvárra.
Az intéző körök azonban azt felelték, hogy az csak úgy lenne lehetséges, ha a város és a megye is akarná.
No, ezt meg éppen nem lehetett remélni. Annyira már mégse bolond sem a megye, sem a város.
Gondol erre egyet Bihari Nagy István, aki szerette volna, ha bejönnek a katonatisztek, akiktől sok pénzt harácsolt el a ferbliben, s azt mondja:
- Csak adják be az urak a folyamodványukat a megyéhez.
- Kár arra a tinta és a papiros.
- No, csak adják be. Garantírozom én a többit.
Azok ránéztek, helyén van-e az esze; de azért mégis csak megfogadták a tanácsát.
A következő megyegyűlésen előkerült a népszerűtlen tárgy.
Felállott Bihari Nagy István, és egy hatalmas dikciót vágott ki, hogy semmi esetre se szabad visszaengedni a katonatiszteket.
Hévvel, lelkesedéssel beszélt ellenük, az atyafiak azonban zúgással fogadták a szavait.
- De bizony, csak azért is bejönnek a huszárok. Csak azért is!
Megszavazták egyhangúlag.
S valóságos diadalünnep volt rá néhány hétre, mikor a négy eszkadron végigrobogott az utcákon új lakóhelyére. A nők virágokat szórtak az ablakokból, a férfiak is elragadtatva éljeneztek. A gonosz praktikájú Bihari Nagy István uram pedig gúnyosan nevetett.
A KÜRTHYNÉ UBORKÁI
1884
Kürthy Ferencné asszonyomról azt találjuk följegyezve az annálékban, hogy két élő férje volt egyszerre, és hogy olyan gyönyörű asszony vala, kit korának mind a három költője megénekelt. Már tudniillik Zrínyi Miklós uram őkegyelmessége, Koháry István uram őnagysága és Gyöngyösi uram őkegyelme.
Mert három nagy poéta élt akkor. Mindenben szertelen volt a bőség. Még a királyokból is kettő jutott csak nemrég is. S ha az ember nem volt megelégedve az egyikkel, átment a másikhoz. Nagy kényelem volt az a mi édes ősapáinknak!
Azóta aztán annyira bekapott ez a divat, hogy mindig akadt valami ellenkirály, ha más nem, hát az erdélyi fejedelmekből valamelyik.
És a nemes vármegyékbe az egyik is nevez ki főispánt, a másik is. A két főispán, mindenik a maga módja szerint, megalakítja a tisztikart: a viceispánokat és nemesi bírákat. Nem is rossz az így! Mindenki ott keresheti az igazságot, ahol neki tetszik. S meg is találja mindenki, olyannak, aminőnek képzeli - mert ha az egyik tisztikar elveri rajta a port, beállíthat a másik tisztikarhoz: az merő kötekedésből is biztosan pártját fogja.
Az pedig egészen az embertől függ, melyiket tartsa a kettő közül törvényesnek és igazinak.
Pörölhette hát Kürthy Ferencet a felesége miatt Detrik Péter uram, az első férj, nem ért az semmit: ha III. Ferdinándtól eszközölt ki valami rendeletet, fogta magát Kürthy, s átpártolt I. Rákóczi Györgyhöz, minélfogva nem lehetett a rendeletet végrehajtani rajta. Mikor meg aztán Detrik is átment Rákóczi hűségére, hogy a feleségét annak a révén keríthesse meg, akkorra Kürthy Ferenc uram meg visszapártolt újra Ferdinándhoz, s megint nem lehetett végrehajtani a Rákóczi rendeletét.
Hát nem volt ez gyönyörűséges élet?
Nem lehet eléggé csodálkozni azon, hogy senki sem volt vele megelégedve.
De ha a szép asszonnyal nem bírtak a pápai rendeletek, sem a királyok, sem a megyék, jött egy sokkal hatalmasabb ellensége ezeknél - egy másik, éppen olyan szép asszony.
Történt pedig az olyanformán, hogy a híres Rosalyi Kún Istvánné megunta magát Erdélyben a második ura mellett.
Istenem be jól járt Bethlen István uram, az első férj, hogy magától hagyta ott az asszonyt, halálnak halálával szakadva el tőle, mert úgy jár vala máskülönben, mint Kún István, kitől megszökött egy délelőtt. Jó »lóháti« asszony lévén, fölkapott egy paripára tréfából, és sohasem tért vissza többé. Elvágtatott Déva várába egyhuzomra.
Utána ment Kún István sok lovas legénnyel, másnap éjjel csikorgó hidegben ott termett a várkapunál.
De biz azt csukva találta.
Elkezdte döngetni kegyetlenül.
- Én vagyok, Rosalyi Kún István, az uratok!
- A mi urunk a mi asszonyunk! - felelte a várnagy, Szerkely Gábor.
- Nyissa ki kegyelmed - fogta Kún István rimánkodóra.
- Nem lehet, asszonyunknál vannak a kulcsok!
- Jelentsd hát az asszonynak, hogy megjöttem.
Kún Istvánné visszaüzente:
»Csak várj még egy kicsit, szerelmetes férjem, míg a cipellőimet felhúzom.«
Didergett a kapunál Rosalyi Kún István, és megint csak megzörögtette a kardja markolatával.
- Megvesz itt az isten hidege! Menjen kegyelmed Máriához, hogy siessen!
Szerkely uram most is üzenetet hozott Széchy Máriától: »Csak várj még egy kicsit, szerelmetes férjem, míg a köntöskémet bekapcsolom.«
Várt, várt künn Kún István, míg egyszerre csak hallja a bástyákon a sürgést-forgást, léptek közelednek, távolodnak. Szíve nagyot dobban… ez a Mária könnyű járása… következő percben a föld nagyot dobban és megrázkódik… ez nehéz ágyúnak a dörgése!
Uccu, megriadnak a Kún István legényei erre a »fogadj isten«-re, vesd el magad… ki merre látott, meg sem állottak virradatig, s Kún István uram is (mit tehetett volna szegény feje egyebet?) elvitte onnan az irháját, tanúságára a jövendő századoknak, hogy a régi férjek sem voltak boldogabbak a maiaknál.
Ennek a kalandnak a híre messze csordult, és válás lett a vége. Mária az öccséhez, Széchy Évához jött lakni Murányba. Illésházy Gábor uram őkegyelmessége elküldte érte a várnagyát, Kádár uramat, az kísérte haza Erdélyből keserű szalmaözvegységre.
Útközben azt találta mondani Kádár uram:
- No, most már két olyan asszony lesz a vidékünkön, hogy olyan két rezedaszál a tündérkirály kertjében se nyílik.
Megütötte a Mária fülét ez a mondat, s bizony nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze: ki legyen vajon az a másik?
- Az bizony Kürthyné Rahórul. Olyan kívánatos piros annak a szája, mint a kökörcsin (szebb növény nem jutott eszébe Kádár uramnak), s olyan annak az arca, mint a tejbe mártott rózsa. Hanem szó, ami szó, kapós egy portéka! Most is két ura van, s veszekesznek felette halálosan.
- No, és hogyan eshetett az? - kérdé Mária negédesen, mert őneki egy ura se volt most.
- Úgy eshetett biz az, hogy Detrik követségbe járván Erdélyben, a menyecskét otthon Kürthy Ferenc uram magának megnyerte, kitért a vallásából, s a pap összeadta Kürthyvel. Hiszen pap mindenre akad, kegyelmes nagyasszonyom. Elvitte Detriknét a selyma Kürthy fényes nappal nagy zeneszóval Rahóra, s beültette oda, mint a tulajdon feleségét.
- Hát szabad ilyen istentelenségnek megtörténni?
- Tiltja az isten, instálom, de az istenre ki hallgatna, ha nem tart fegyverben se darabantokat, se mezei hadakat?
- Kend nagyon rossz ember, Kádár - mondá Mária megbotránkozva s alig várta, hogy Murányba érjen hatalmas sógorához, Illésházy Gáborhoz, mindjárt feszegetni kezdte ezt a Kürthy-ügyet.
Volt hozzá ideje elég. Mert bizony unalmas napok virradtak a »kisebbik asszonyra«. Illésházy és neje, Széchy Éva, vallásos, rideg életet éltek, és nagy kordában tartották a »murányi Vénust«. Pedig nyugtalan lelke kalandra, vigalomra vágyott.
Összes mulatsága abból állt, hogy kilovagolhatott, és akkor egész Tiszolcig száguldozott. Sarkantyú volt piros lovagló csizmáján. Vérig vágta vele paripáját minden lovaglásnál.
Egyszer eszébe jutott szép verőfényes délután, hogy megnézi azt a rahói szép asszonyt: szebb-e hát őnála?
Megkérte a sógorát is, hogy kísérje el: útközben pedig erősen fellovalta, hogy milyen istennek tetsző dolgot cselekednék, ha megbüntetné Kürthynét.
- Úgyis van nálam egy parancs Rákóczitól, hogy fogassam el és vitessem Detrik Péterhez.
- Hát azt bizony meg is tehetné ked… az én kedvemért:
Amire pedig Mária azt mondja: »tegye meg az én kedvemért«, az meg volt téve bizonnyal. Olyan volt annak a nézése, mosolygása, hogy az ellen hiába volt valaki sógor.
Az volt mondva, hogy a rózsás szép asszonyhoz nagyon nehéz a bemenet. Pedig nem volt nehéz.
Alighogy beüzentek az erődített kastélyba, nyomban kijött maga az úr, s kérdé: mi járatban vannak?
- Szomszéd a szomszédot látogatja. Illésházy van itt és Széchy Mária!
Nosza lett erre sürgés-forgás, Kürthy uram pedig kapta le rögtön a föveget a fejéről, s úgy kísérte az udvaron át a tornácra az előkelő vendégeket.
Az udvar tele volt virágokkal, daloló parasztleányok éppen akkor is öntözgették a piros bőrvödrökből.
- A húgom a kegyelmed feleségével kívánna megismerkedni.
Kürthy nem tett semmi ellenvetést. Benyitott a tornácon egy ajtót.
- Íme, a feleségem.
S előttük állt most a híres Kürthy Ferencné Bozók Klára, cifra selyemruhában, arany csipkével szegettben.
Hanem hát ez nem valami nagyon szép asszony, ez még elbújhat őelőtte!
Össze is szidta otthon Kádárt még aznap este, miért bolondította el? Kádár uram aztán bevallotta, hogy ő sose látta Kürthynét. Rege beszéli a szépségét. Mit tudja ő azt, hogy már a regének sem lehet hinni!
Máriának minden féltékenykedése elpárolgott, s meghítta a rahói asszonyt, adja vissza a látogatását Murányvárban.
Az megígérte, s el is jött, de Illésházy uram gonosz szándékban lévén, elfogatta, s egyenesen a Mária szobájából hurcoltatta börtönbe, aztán lovas embert küldött az erdélyi táborba Detrikhez, hogy mi történjék az élete párjával?
Detrik azt kívánta, hogy a feleségét küldje utána erős fedezet alatt. A fejedelemtől is ilyen értelmű parancs jött. Mária könyörgött. Kürthy protestált, de hasztalan, az asszonyt elküldték Kolozsvárra hetven vitéz kíséretében.
Két álló hónapig tartott az út odáig és vissza.
Nyár derekán indultak, s őszkor tértek haza az Illésházy cselédei, de ami a legkülönösebb Kürthynét is hozták.
- Hát mi történt? - kérdé Illésházy, amint megpillantá a hintóban Kürthynét.
- Azt én bizony nem tudom - felel Kádár uram. - Itt van a levél Detriktől.
Illésházy mohón bontotta föl.
»Nemzetes és nagyságos uram!
Nekem különös jóakaróm!
Mi is érhette vajon kegyelmedet, hogy íme szégyenszemre egy idegen asszonyszemélyt külde nyakamra.
Megkaptam kegyelmed embereitől az illető perszónát, melyet kegyelmed feleségemnek állít lenni, de én őt soha életemben nem ösmertem, nem láttam.
Azért hát ezennel visszaküldöm, a nagyságos fejedelemnek azzal az üzenetével, hogy máskor jobban nyissa fel kegyelmed a szemeit. Dátum« stb.
No iszen, előfogta érte Illésházy uramat a méreg, megesküdött ott nyomban, hogy Kürthynét kézre keríti, és lenyakaztatja. Isten legyen neki irgalmas és kegyelmes.
Széchy Mária nemkülönben nagy dühre lobbant, s vallatás alá fogta az ál-Kürthynét.
- Én csak a frájja vagyok az asszonyomnak. Úrnőm a virágokat öntözte az udvaron parasztruhában, mikor asszonyom hozzánk látogatott.
- Szép-e az úrnőd?
- A legszebb azok között, akiket valaha láttam.
- Ezért a szavadért meghaltok mindketten - sziszegte Mária.
Elhatározták Illésházyval, hogy valamelyik éjjel megrohanják a rahói várkastélyt, s fogságba ejtik Kürthyt, Kürthynét. Hiszen gyerekjáték az egész! Csak Kádárnak kell megparancsolni - Mária közbe is járt Rákóczi Györgynél a halálos szentencia dolgában. A fejedelem udvarias volt: egy szép asszonytól nem akarta megtagadni egy másik szép asszony fejét, s az ő nevére címezve küldte Naláczy Istóktól a halálítéletet, meg egy iskátulya ritka virágmagot. Mert akkor ez volt a kedveskedés módja.
Hanem most, mikor már minden megvolt, egyszerre csak közbe avatkozott a sors.
Ferdinánd parancsot adott valami Wesselényi Ferenc nevű füleki kapitánynak, hogy menten lóra üljön, és vegye be Murányvárát, ha lehet, sőt vegye be akkor is, ha nem lehet. Mert ettől függ a felvidéki hadjárat sorsa Rákóczi ellen.
Wesselényi uram vette kelletlenül a parancsot, és megindult nagy immel-ámmal, hogy »lesz, ami lesz«. Hanem a »lesz« közt nem is mert álmodni a bevételről.
A Széchy-famíliával kikötni, melynek háta mögött a hatalmas Homonnai Drugethek és az Illésházy-atyafiak voltak, tán Ferdinánd egész hadserege is kevés lenne, hát még a Wesselényi rongyos dandárai?
Illésházy uram fenn a várban csak nevette ezt az áldatlan erőlködést, de azért a »szoknyaháborút« abba kellett hagynia Rahó ellen. Az csak békeidőre való mulatság!
Wesselényi megszállta haddal Murány környékét, és ő maga valahol Rahón ütött tábort, hol Kürthy Ferenc uram ez idő szerint Ferdinánd hűségén élt.
Ily viszonyok közt magában a murányi várban is hadilábra állott minden. Kovácsok az ágyúkat tisztogatták, fehércselédek levágott marhák húsát sózták és rakták füstre. Éjjel eleséget szállítottak be, nappal sáncokat hánytak, falakat erősítettek. Egyszóval, készültek az ostromra. Halálbüntetés terhe alatt nem volt szabad sem bejönni, sem kimenni senkinek engedelem nélkül.
A községekben ellenben ki volt hirdetve, hogy aki Wesselényit élve vagy halva előhozza, ezer aranyat kap Illésházytól.
Mária egy füst alatt pedig azt hirdettette ki, hogy aki Kürthy Ferencnét élve vagy halva elhozza, száz arany jutalmat kap őtőle.
Csupán ez a két személy volt, akiknek a murányi kapu megnyílnék ezekben a nehéz időkben is.
Hanem ez a két személy nem bolond, hogy ide jőjjön!
Egypár hétig csak el volt ez így, míg Mária rá nem unt arra a kedvtelésre, hogy most csillogó páncélban, nehéz csizmákban járhatott-kelhetett a bástyákon. Mit ér, ha senki sem látja, ha sóvárgó szem nézése soha meg nem csiklándozza azt a kis parádés páncélt.
Még az a mulatsága is megromlott, hogy kilovagolhatott messzire. Most attól kellett tartania, elfogják, ha messze megy a vártól. Végre pedig annyira elunta magát, hogy azon kezdett sopánkodni, miért nem fogja el már valaki?
- Ha egy akkora ember jönne kérőbe, mint a kisujjam, már ahhoz is elmennék - panaszkodott egy nap a bástyafokon Kádárnak.
Hát éppen abban a pillanatban megcsikordult alul a nehéz kapu sarkaiban.
- Ki jött? - kérdé Mária harsányan.
- Egy rahói paraszt Kürthynét hozta elfogva.
- No, ez az én ügyem - kiáltá Mária a dühtől elsápadva, s leszaladt az udvarra.
Egy délceg parasztlegény állt ott a puskásoktól körülfogva, árvaleányhajas kalappal, tulipános szűrrel a vállán, erősen fogva egy nőszemélyt, ki inkább cigányasszonynak nézett ki, mintsem Kürthynének. A ruha cafatokban lógott le róla, az ingváll végig volt hasítva, egy helyen a hátán láttatni hagyva fölséges márvány nyakát. Nagy beszélő szemeit lesütötte szelíden.
- Ez az, ez az! - súgta Máriának az a sajátszerű ösztön, mely csak a nőknél van meg.
- Eressz el! - kiáltá most a cigánynő merészen, megvillogtatva azokat a gyémánt ragyogású szemeket. - Mit akarsz velem?
- Kik vagytok? - kérdé Mária, lázas reszketéssel szemlélve a cigánynőt, kinek barna arcán a fürkésző tekintettől átgyúlt a pirosság, s kimondhatatlan széppé tette. Szebb volt, bizony isten, szebb volt még Máriánál is.
- Ez Kürthy Ferencné - felelte a legény, ki majd el-elnyelte szemeivel Széchy Máriát. - Elhoztam ide, hogy fölvegyem érte Széchy Máriától a száz aranyat. Melyik az a Széchy Mária, hol találom?
- Én vagyok.
- De Kürthyné meg nem én vagyok - vágott közbe a szép fogoly.
Fehér kézikosár volt a karján, piros pettyes kendővel betakarva, azt meglóbázta, megzörgette haragosan.
- Ez az ember megfogott útközben. Bolonddá akar téged tenni, nagyasszonyom.
- Te akarsz bolonddá tenni - förmedt rá Mária -, mint ahogy már egyszer elámítottál. Te Kürthyné vagy!
- Cigány leány vagyok, könyörgöm. Bár lehetnék úri asszony, nem bánnám - s újra lesütötte a szemeit. - Ide igyekeztem reggel óta a várba, egy kis korán érő uborkát akartam néked hozni, kegyelmes asszonyom. Mert tudom, a várban három héttel érik későbben, mint a mi kertünkben!
S ezzel nagy kecsesen meghajtotta magát, átnyújtván a kis kosarat.
- Hisz ez az uborka már túlérett - szólt Mária, olyan arccal nézvén meg a kosár tartalmát, mint a bíró szokta a bűnjeleket.
- Csak az egyik túlérett, amit a magja végett hoztam, kegyelmesem. Vágd szét, és nézd meg, mikor egyedül leszel.
Ingerlő titokzatosság volt a leány szavaiban, Mária kiérezte azt, s önkéntelenül befutott a kosárral szobáiba. Ott, amint a nagy sárga uborkát megfogná, egyszerre szétvált közepén magától, és egy levél hullt ki belőle »Széchy Máriának« címezve.
Wesselényi Ferenc kézírása. Szerelmet, házasságot ígér neki, és találkozót kér tőle valahol a mezőn, hogy ott megbeszélhessék a »többit«.
A »murányi Vénus« elrejtette a levelet keblébe, s aztán kiöntötte az uborkát a kosárból, benyúlt a szekrény fiókjába, betett az uborka helyére ő is egy levelet, és letakarta a kendővel.
Mire visszament az udvarra, akkorra már a szegény leány arca volt sápadt és az övé bíborpiros.
- Itt a kosarad, lányocskám - szólt nyájasan. - Köszönöm az uborkát. Te pedig, fiam - mond a legényhez fordulva -, ne légy olyan bolond, hogy minden személyt Kürthynének nézel. Itt van három arany ajándékba. Elmehettek! Őrök, eresszétek ki őket!
Megcsillant a legény szeme, a nyájas hangtól-e, vagy az aranyaktól, de a cigányleány is megörült odakünn, mikor megtalálta kosarában a gonosz életű, erkölcstelen Bozók Klárának a halálos szentenciáját, aláírva I. Rákóczi Györgytől. Milyen mulatság volt azt most dirib-darabra szaggatni, friss nyári szellőnek enyelgő szárnyaira adni, hadd hordja, hajigálja szét a virágok s füvek közé…
*
Eddig a krónika a Kürthyné uborkáiról, se hozzá nem tettem, sem belőle el nem vettem. Hanem azt a »többit«, azt elénekelte előlünk Gyöngyösi István uram.
Mária ötödnapra sárga pecsétes levelet küldött Wesselényinek Kádár által. Utána egy hétre megtörtént a híres találkozás a tiszolci regényes forrásnál.
- Megismertem Kürthynét - mondá a murányi Vénus beszélgetés közben mosolyogva. - Mégis kuruc asszony, hogy oda merte hozni a szép fehér nyakát.
- Hát a legény se cenk - felelte Wesselényi ravaszul.
- Csak tán nem? - álmélkodék Mária, felugorva a kőrül, amelyen ült.
- De bizony én voltam kegyelmes húgocskám.
- Ej, kár, hogy nem tudtam - fakadt ki Mária elkomorodva. - Mégis csak le kellett volna nekem nyakaztatnom azt az asszonyt!
HOGY BUKTAM ÉN MEG A KERÜLETEMBEN?
1884
Hja, ilyen a sors - pedig az én megválasztásom is több volt, mint bizonyos. A kilenc tót községből öt föltétlenül az én pártomon volt. Egészen a markomban tartottam a mandátumot!
Pedig csak puszta véletlen, hogy fölléptem. Eszem ágában sem volt törvényhozóvá lenni. Nagynak, nagyon nagynak képzeltem én azt. Kigyúlt arccal, dobogó szívvel gondoltam gyermekkorom óta azokra a férfiakra, akik az ország legfőbb tanácsában ülnek méltóságos komoly képpel. Dehogy mertem én vágyakozni ezek közé.
Hanem itt Pesten meglehetősen szétfoszlottak apródonkint az illúzióim, melyeket a képviselői állás iránt tápláltam.
Egy bankár nagybátyám van, az meghítt egyszer vacsorára, s produkáltatta előttem a kilenc éves kisfiát, aki angolul, olaszul és franciául úgy beszélt és szavalt, mint a folyóvíz, vagy még annál is jobban.
Meg akartam dicsérni a gyereket, s rokoni szeretettel cirógattam meg a két csattanós piros orcáját.
- Ebből a gyerekből még képviselő lesz! - mondám olyan arccal, mint aki meg van győződve, hogy valami rettentően nyájas dicséretet mond a gyerekre, ami a szülőknek is jól fog esni; de a nagybátyám savanyú arccal jegyzi meg:
- Mindjárt kitekerném a gyerek nyakát, ha nem válna belőle egyéb, csak olyan ember, aki öt forintot keres naponkint!
Később egy hírlapíróval ösmerkedtem meg, aki mindig felbiggyesztette az ajkát, valahányszor a képviselőkről volt szó.
- Vékony parlamentünk van! - sóhajtá megelégedetten. - A fele része valóságos birka, valóságos, ritkított betűkkel nyomtatott  b i r k a.
- Hát a főrendi ház?
- Cicero kompakt kedves uram… becsületemre mondom.
Még később egyszer azzal dicsekedtem egy nagynéném előtt, hogy rendesen képviselőkkel szoktam vacsorálni, mire nemsokára levelet kaptam az apámtól, melyben megérinté, hogy mint hallja, »könnyelmű társaságokba keveredtem« - igyekezzem ismét a szolid életre térni.
Én keveredtem volna könnyelmű társaságokba? Micsoda légből kapott beszéd ez! Ki szedhette rá az apámat? Hiszen éppen ellenkezőleg, koromhoz mérve nagyon is előkelő és komoly körbe jutottam!
E kör (melyről elképzelni sem tudtam, hogy apám ezt kifogásolja) mindinkább szívemhez nőtt.
Sokszor mondá egyik vagy másik: »Miért nem lépsz fel?«
- Oh, hogy gondolhatjátok - dadogtam elpirulva. De lassan mindinkább hozzászoktam a gondolathoz. A szerénység olyan, mint a rezedaillat, szétfoszlik nagy hirtelen.
- Miért ne léphetnél te fel? - mondták. - Van ott náladnál gyengébb ember is elég! Aztán meg illő, hogy nevelésedet befejezd a Házban. Ez a tizenharmadik iskola. Ha az ember szorgalmatosan eljár az ülésekre, sokat tanul.
Mire a választások ideje megjött, nemcsak meg voltam győzve, hanem szentül hittem, hogy a természet is parlamenti tagnak alkotott. Az arcomban is van valami olyas, mintha mások képét viselném! Igen, igen, a szónoklatra van hivatásom!
Elhatároztam, hogy föllépek. Csakhogy ehhez még sok előzmény szükséges.
Azt tanácsolták, hogy német hangzású nevemet (Kramper Jánosnak hívnak) cseréljem fel valami ős magyar névvel.
Hm! Ez nagyon meggondolandó dolog! Nekem a régi nevem nagy takaró a hitelezőim előtt.
Mert mindenki azt hiszi közülök, hogy okvetlenül megváltoztattam, és senkinek sem jut eszébe, hogy a régi nevem után tudakozódjék a bejelentési hivatalnál (Úgyis hiábavaló lenne!), inkább vár türelemmel, míg az új nevemet kieszeli.
Nekem összes politikám és furfangom abban van, hogy mindig azt cselekedjem, ami a mások szeme előtt nem valószínű. Bátran merem állítani, az ily eljárással lehet lavírozni legtovább.
De hát a mandátumért mért ne áldoznám fel nevemet? Bagatell! Mások politikai hitvallásukat is feláldozzák. De miért is ne! Hisz az még olcsóbb. Az nem kerül ötven krajcárba se.
Fölmentem egy akadémiai taghoz (a nyelvészeti osztályból való). »Uram - szólék - nem vagyok megelégedve - a nevemmel«.
- Hogy hívják, kérem?
- Kramper János.
- Pompás magyar név! - hadarta elgondolkozva.
- Hogyan, ön magyar névnek mondja azt?
- Nos, igen. Van zamatja. Egészen magyar név. Mert nagyot fordult a világ, uram. A legémelygősebb nevek lettek a Zrínyi, Hunyadi, Rákóczy s több effélék. Hja, hja, úgy bizony! Nézzen ön ki az ablakon. Ott áll a Széchenyi István szobra. A minap mutatom egy bécsi ismerősömnek, hogy »nézze csak, ez meg a nagy Széchenyi«. »Igen? - felelte ő - és hogy hítták azelőtt?« Azért mondom uram, hogy - legjobb név ez idő szerint a Kramper János név. Csak maradjon ön meg mellette.
- Nem lehet, a választók nem igen tudják kimondani. Azért jöttem hát önhöz, mint az Akadémia nyelvészeti osztályának tagjához: méltóztassék nekem egy ízletes őshangzású nevet találni.
A tudós belebökött az ujjával az akadémia nagy szótárába, és éppen annál a szónál állapodék meg a nagyujja: »bürök«.
- Legyen ön Bürök János.
- Pompás, de éppen a bürökről jut eszembe, hogy mostan igen sok répát termesztenek abban a kerületben, amelyet kinéztem magamnak, legjobb lenne talán a »Répássy« név. Ez mintegy a szájába rágná a választóknak, hogy kit éljenezzenek.
- Ahogy önnek tetszik, uram.
Úgy is lett, megváltoztattam a nevemet Répássynak. Nemsokára bekövetkeztek aztán a nagy napok. A kerület, ahol fölléptettek, haláleset következtében üresedett meg. Egy a primipilus képviselők közül levitt engem, és ajánlott a népnek minden faluban, külön-külön beszédben.
Magam is szónokoltam a falvakban, iszonyú, vakmerő dolgokat mondván el.
Kokován beleszőttem a beszédembe, hogy itt született az igazságos Mátyás király, ebben a faluban, - itt nem szabad pártolni mást csak az igazságot. A kokovaiak lelkesültek, és elhitték, hogy Mátyás király ott született. »Okos fiatalember - mondogatták a hátam mögött -, sok olyat tud, amiről mi nem hallottunk.«
A másik falumban az ellenjelöltemről (egy gazdag magyar gróf) azt a leleplezést tettem, hogy ugyanazon dajkája volt, amelyik Albrecht főhercegnek: egy tejen táplálkoztak. - Hát hogy lehetne azt jó szívvel megválasztani?
- Nem lehet, nem lehet! - ordítozták teljes torokkal kalapjaikat a levegőbe hajigálva.
Egyszóval minden jól ment. Semmi se könnyebb, mint a siker. Csak nem kell magát kapricírozni az embernek, hogy kesztyűs kézzel tépi le.
A viszonyaim pompásan állottak, tudtam a parasztok nyelvét; ha úri házhoz jöttünk, a hölgyeknek szórtam bókokat - minden meg volt nyerve, biztos többség.
Az urambátyám, aki egész odaadással kísérgetett faluról-falura, nem győzött eléggé dicsérni:
- Pompásan reprezentálsz. Ember vagy, öcsém. Olyan okos arcokat tudsz vágni, hogy én magam is mikor rád nézek, azt hiszem, valami bibliotékát látok.
És eldicsért a nagy hazafi a választóknak mindenfelé a hátam mögött. Nem volt az a dicső tulajdon, amit rám ne kent volna. Hogy tudok vívni, milyen gazdag ember vagyok, minő fényesek a tehetségeim stb. Nagy tisztesség a kerületre, hogy ilyen fiatalembert küldhet Pestre. Lesz ebből még miniszter is. Kilenc vasút fog erre járni, majd meglássák kendtek.
Másnap kellett volna megtartanom a programbeszédemet. De már ez csak »forma« volt. Annyi már a mandátum, mintha a zsebemben lenne.
Másnap este voltunk visszaindulandók a patrónusommal re bene gesta a fővárosba.
Egy falusi korcsmába voltunk szállva, ott aludtunk mind a ketten, én legalább rózsaszínű álmok között, midőn éjjel kopogtatnak az ablakon.
- Ki az, mi az? - riadt fel a képviselő ijedten.
- Küldönc!
- Mit akar?
- Sürgönyt hozok a szomszéd távírda állomásról.
Urambátyám reszketve bontotta fel a telegramot. Mindig félt tőlük.
A nagyobbik fia sürgönyzött.
»A mama halálosan beteg, siess haza.«
Az öreg felköltött engem; csak nagy nehezen bírt eszméletre hozni…
- Öcsém, én utazom! Nagy baj van otthon, a feleségem halálos beteg, hát itt hagylak.
Én hörögtem valamit, mint rendesen szokta a félálomban levő ember. Még rémlik előttem, hogy az öreg sietve gyömöszölte be holmijait a paktáskába, azután előállott a furmányos szekér, elrobogott az udvarról, és újra csönd lett, én pedig aludtam édesdeden tovább, látva magamat álmomban benn a képviselői padban elterpeszkedve s kevély önérzettel hallgatva, hogy miképp exkuzálja magát előttem egy tegnap beadott interpellációm folytán a miniszterelnök.
Reggel a kisbíró jött felébreszteni.
- Nagyságos uram, a nép már gyülekezik a templom előtt, tessék fölkelni.
Hirtelen fölrángattam a harisnyámat, a nadrágomat, és körülnéztem a cipőm után.
- Hol a cipőm? Holla! Kiáltson csak ki a szolgálónak, hogy hozza be. Micsoda rendetlenség az?
A kisbíró kikiáltott, a szolgáló berohant.
- Kérem, nem vittem ki cipőt, mert nem találtam.
- Hogy lehetséges az? - dadogtam elsápadva, s villámhirtelen lekuporodtam az ágy alá.
De a cipő ott se volt.
A cipőt, az egyetlen cipőmet bepakolta nagy sietségében éjjel az öregúr, és elvitte magával.
És elvitte vele a mandátumot is örökre.
Egy képviselőjelölt mezítláb! Méltóztassanak azt elképzelni.
Ezer forintot adtam volna most egy cipőért, de hol kapjak én cipőt Kokován?
A tömeg ezalatt összegyűlt a templom előtt, egy ideig vártak rám türelmetlenül, de azután kiszivárgott a mulatságos hír, hogy a jelöltnek nincs cipője, a jelölt mezítláb van.
Elkezdtek nevetni. S a nevetés öl.
Én rögtön küldtem egy lovas embert Korponára (négy óra járás innen), aki cipőt vagy csizmát hozzon, de már nem használt.
Azalatt már gúnydalokat énekeltek az ablakom alatt, míg én benn ültem mezítláb, tehetetlenül, tépő gondolatokkal, összemarcangolt szívvel.
Mikor a csizma megjött Korponáról, örültem, hogy az éj leple alatt elmehettem.
Jelöltek! Hordjatok magatokkal két pár lábbelit!
A RAVASZ ÖREGEK
(Életképek)
1884
Nem olyan régen volt még, a nagyanyáinkhoz sem kell visszamenni, midőn még nem volt divatban, hogy a fiatalemberek körmönfont bókokkal, émelygős dicséretekkel rontsák meg a fiatal leányok kedélyét. (Szerelmes levelek váltása pláne világbontó bűneset lett volna.)
A fiatalember, ha valami szép lányt nagyon megszeretett, könyveket küldözött neki, és az írók útján beszélgetett vele.
Azért tartották valaha olyan nagy becsben az írókat, mert ők voltak, a mai udvarlási műnyelven szólva, az - »elefántok«.
Ha valahol egy régi könyvet találnak önök, melyben egy-egy érzelgős mondat alá van húzgálva ceruzával - az ott bizonyosan az Ámor isten kezenyoma.
A mi írásainkat már alá sem húzza a fiatalság, mely többet mer egymásnak mondani, mint amennyit mi megírni. Mi már csak unaloműzők vagyunk, és nem titkos, bizalmas meghittjei az édes, fájó érzéseknek. Nem is érünk már mi valami nagyon sokat!
Naiv, ártatlan korszak volt az!
A nő gyönge volt és bátortalan, a férfi erős s erejében önmérséklő, a vármegye hatalmas volt s hatalmával kiterjeszkedő.
Mindent a vármegye csinált; még a házasságokat is.
Szó ami szó, ma már kezdi lejárni magát.
A nagy kalamárisban nincs már elegendő tinta, a kalamus pedig megpuhult, nem bír már kikanyarítani olyan kacskaringós kezdőbetűket! Minden oda van! A deresnek is vége, befűtött vele a vármegye (nem is ez a mostani, hanem még a harmadik elődje), a kalodából emléknek tettek el egyet a padlásra, hogy száz esztendő múlva hadd turkálja fejét az asztalos: miféle szobabútor lehetett ez valamikor?
Úgy pusztult el a megye, mint az olyan ember, akit a farkas fal föl: nem marad meg belőle más, csak az, ami a csizmákban volt…
Pedig milyen szép volt elejétől végig minden dolga, amit csinált.
Minő pompás volt az is, hogy egyebet ne mondjak, mikor már arról is meg lehetett tudni, mi járatban van a tekintetes vármegye, amint a kocsin elhelyezkedék.
Ha az alispán a szolgabíró nélkül ült a négylovas hintón, akkor az közigazgatási szemleút, ha vele ment a szolgabíró, úgy bizonyosan hagyatéki tárgyalás. Ha pedig a szolgabíró terjeszkedék a bricskán az alispán nélkül, nyilván községi választások folynak, de ha mellette feszeleg az esküdt is, igazságszolgáltatási körút, míg ellenben ha az esküdt csak egyedül megy, semmi kétség, egzekúció.
Az a ritkább eset is előfordul, hogy együtt utazik alispán, szolgabíró és esküdt. Ez akkor kommasszácionális bíróság. Ahhoz kell három személy, s ahhoz a három személyhez kell egy községi határ, meg egy játék preferansz-kártya útközben, amit osszanak.
Ezek az osztások pedig nagyon kellemetlenek valának, már ti. a határosítások. (Ámbár mellesleg legyen mondva, a kártya-osztást sem lehet deklarálni mulatságosnak.) Valakinek okvetlenül húzni kellett a rövidebbet az irtványföldeken, vagy a földesúrnak, vagy a jobbágynak.
S ez nekünk mindig lelkiismereti furdalásokat okozott. Mert a földesúr, az igaz, hogy csak egy ember volt de éppen az az egy ember, akit ismertünk, akinél ebédeltünk és vacsoráltunk. Ha ő nem volt megelégedve, a mi dolgunk is rosszul ment, ha pedig ő meg volt elégedve akkor a jobbágyok érezték magukat megrövidítve: ami pedig viszont istentelenség, hogy annyi ember szenvedjen egynek a kedvéért!
Ott a görbe földön, közel a Szitnya hegyhez, sajátságos állapotokat találtunk még a hetvenes évek végén is. Ott egy olyan határ is akadt, a varbókai, amelynek az ábrázatáról még nem volt fölvéve se mappa, se telekkönyv.
A jámbor tótok szántottak a hegyes-völgyes és szakadékos határban, ahol akartak is annyit, amilyen darabot megbírtak marháikkal.
Egy-egy jobbágynak a kétesztendei szántását vettük birtoka gyanánt. Ha véletlenül kidöglöttek a marhái, és keveset szántott az utolsó két évben, az az ő haja volt. Kisbirtokú ember lett belőle.
Ami aztán megmaradt, mikor az egész falu kiosztatik, az a földesúré, aki ott lakott a falu közepén egy tornácos apró kastélyban, melyet óriási jegenyefák takartak el a szem elől.
De az ilyen egyezkedésnél nem is az volt a nehéz, ki mennyit kap, azt meglehetősen szabályozta a törvény, hanem abba a kérdésbe volt összegyűlve minden keserűség, ki hol kapja ki a határban a magáét?
Sok vasvilla megmozdult emiatt országszerte, míg a kommasszációk tartottak.
Hanem a mi alispánunk, tekintetes Láczy Gábor uram, nagyon ravasz ember, akinek mindig mindenre volt egy-egy praktikus ötlete úgy, hogy alatta többnyire békességgel történtek az osztozkodások.
- Hol akarná, barátom uram, a maga birtokát? - kérdé a varbókai földesúrtól, Giléty Istvántól.
- Ott szeretném a határ északi részén, a juhaklom mellett.
- Hm… Hát csak ne tessék szólni kérem. Tessék rám bízni egészen. Tehát az a határ legjava?
- Az, s annyit mondhatok, készebb vagyok egyenkint lelövöldözni minden parasztot, mint a föltételemből engedni.
- Nono, csak nem kell tűzbe jönni. Hiszen majd eligazítok én mindent. Lássuk csak… hol akarják kivenni a parasztok a magukét?
- Természetes, ők is ott. De megmondtam nekik, hogy abból semmi sem lesz…
- Meg tetszett nekik mondani? Igenis, értem.
Mikor aztán föl volt idézve a kastély udvarába az egész falu, az alispán előadta szép értelmesen a dolgot, hogy az osztozkodásnak meg kell lennie, ezt a király rendelte így, kár ugyan a határt bolygatni, de ha már a király úgy akarja, ki tehet róla, a király megharagudott az urakra, és külön akarja őket választani a néptől, hogy ne árthassanak annak. Mármost hát itt a legfőbb teendő az, hogy állapodjanak meg, ki hol kapja a magáét. A földesúr a határ déli részén szeretné a tagját, a »hosszú árkok« dűlőjében…
Giléty uram közbe akart kiáltani, de a viceispán elhallgattatta az uralkodó szemöldök rángatásaival.
- Hát eszerint tudjuk, mit akar a földesúr, mármost hadd halljuk, mit akarnak kendtek?
A halinás tótok gondolkozva igazgatták fésűiket, melyek hosszú hajukat tartották össze hátul, azután egy csoportba verődve a kútnál, a vénebbek és okosabbak elkezdtek suttogva tanácskozni, míg végre előlépett Motovnik János, a legtekintélyesebb, s ekképpen szólott vele:
- Dicsőséges vármegye! Mi alázattal megnyugszunk a dicsőséges vármegye és a király őfényességének akaratában, hogy hadd legyen külön ami az úré, és ami a mienk, de már azt az egyet mégsem engedhetjük meg, hogy az uraság a határnak legjobb részét elvegye, mintha a tejfölt szedné le az aludttejről. Mert tudja ő, melyik a legjobb föld, neki megmondták a földkóstoló matyikuszok. Ám, ha tetszik neki, vegye ő a maga birtokát ott, ahol a juhakla van!
Erre az alispán fölkel, átül Giléty uramhoz, és elkezdi kézzel-lábbal kapacitálni, vállalja el a juhakolnál a részét, tegyen valamit ő is a népért… isten neki… no, kezet rá!
Giléty alig várja, hogy fölcsaphasson, és szent a béke - megvan a barátságos egyezség kötve.
Amíg ott voltunk Varbókán (biz az eltartott vagy öt napig), eleget unatkoztunk, még szerencse, hogy a szomszéd Selmec városból Giléty Pál őrnagy ki-kijárt, s ötösben ferblit lehetett játszani délutánonkint.
Giléty uramnak volt egy szép leánya is, ez volt az egyetlen gyermeke, de biz annak kevés hasznát vehettük, úgy járt közöttünk, mint az árnyék, búsan lehorgasztott fejjel, szép nagy fekete szemei bágyadt fényben égtek, mosolya is olyan fájó bánatos volt, mint az őszi napsugár. Ha megszólítottuk, összerezzent, s mihelyt csak tehette, elszökött a kertbe virágai közt bolyongani.
- Beteg az a lány, valami baja van - rikácsolá a katonatiszt testvér.
- Szerelmes a gyerek - szólt az őszinte tót nemes. - Az ördögbe is, odavan a leányzó. Ki kellene gyógyítani.
- Bah - vágott közbe az őrnagy -, a szerelmet házassággal gyógyítják, kedves öcsém!
- Nem, százszor nem - és dühösen toppantott a lábával. - A leányomnak ahhoz kell hozzámenni, akihez szántam. Az pedig nincs itt még! Az csak három év múlva jön el.
Giléty Istvánnak volt egy rokona, Giléty Ferenc, akinek ő kezelte a javait, s aki most külföldi egyetemeken járt. Annak szánta a szép Máriát. Amit pedig ő egyszer a vasfejébe vett, azt ugyan ki nem húzta onnan senki még harapófogóval sem.
Az őrnagy joviális ember volt, és fölkacagott:
- Ám, jól van, édes öcsém. Rendelkezésedre állok újra, mert én is szeretem a kis Mariskát. Hadd hulljon a férgese! Elfújom innen!
- Igen ám, de most nem bírom eltalálni. A leány tanult a példán, s félénken óvatosan őrzi a titkát. Múltkor azért híttam meg az egész tisztikart három nap egymásután, hogy kikutassam. Valóságos Argus voltam, de még csak sejtelmem sincs, melyik a kedvenc.
- Hm - mondá az alispán -, lettem volna csak én itt. Az én gyakorlott szemeimre kellene bízni az ilyet. Ha ugyan jól sejtem, miről van szó.
Ekkor elbeszélte Giléty István, hogy a leány valószínűleg szerelmes, ezért epeszti magát, s ez ássa alá egészségét. A házhoz nem jár más fiatalember, csak az öccse zászlóaljából a tisztek. Ezekből gyakran jön egyik-másik, kétségtelen tehát, hogy ezek közt van a »vulpes«, akit úgy szokás eltávolítani, hogy áthelyezik az ország másik végére s finita la commedia. Nincs kényelmesebb dolog a világon, mint katonatiszti szerelmeket sprengolni. Az ügy egy folyószámot kap az irodában, s ezzel vége. Hanem most az egyszer a leányka titkolódzik, amit az ördög bánna máskülönben, de napról-napra sorvadt mellette.
- Hány tiszt van a zászlóaljnál?
- Mindössze tíz, velem együtt - felelte az őrnagy.
- Sok köztük a fiatal?
- Majd mind az.
- Nincs gyanú egyikre sem?
- Nincs. A tisztek tudják, hogy akinek a szíve itt vesz, az útilaput kap, mind vigyáznak. És lehetséges az is, hogy csak a húgom szerelmes valamelyikbe, anélkül, hogy a tiszt arról tehetne. Nagy kópék az én embereim; észrevettem már rajtuk azt a fortélyt, hogy amelyik el akar menni Selmecről; elkezd a húgomnak udvarolni. De engem sem könnyű rászedni.
- Meg vannak a tisztek arcképei? - kezdé az alispán mind jobban érdeklődve.
- Megvannak.
- Mind?
- Mind.
- Hol?
- A lányom albumában.
- Ez esetben semmi sem könnyebb, mint megtudni, melyikhez vonzódik.
- Hogyan?
- Majd megmutatom ma este. Csakis arra kérem előzetesen, szíveskedjék észrevétlenül az albumhoz férkőzni s felírni, mely képek vannak benne, s mily sorrendben. Ettől függ a biztos siker.
Vacsora előtt az apa átadta a jegyzéket, mely következőleg szólt:
Első lap. Nagy Miklós főhadnagy, csinos bajuszos szőke ember, csákóban köpenyestől.
14-ik lap. Blickstein kapitány, potrohos, jól táplált ember. Egészen gyanún kívül.
15-ik lap. Marjai Dezső, csinos, kedves fiú, hadnagy.
16., 17., 18-ik lap. Családi képek.
19-ik lap. Stram József, főhadnagy, magas, hórihorgas, az életben ügyetlen, nem ideálnak való.
20-ik lap. Koczó János, anyámasszony katonája. Minden héten leveti a ló.
21-ik lap. Kökényesy István hadnagy, gazdag ember, gyönyörűen lovagol.
22-ik lap. Koller, szeplős. Nem arra való.
23-ik lap. Stummer Mihály, szép fiú, az egyik kezét elvesztette, de elegáns és kellemes.
24-ik lap. Kármán Elek, cinikus, szótalan, mogorva hadnagy.
Alig vártuk a vacsorát, ahol Lászy Gábor uramnak újra kellett festenie a maga vizsgálóbírói talentumát, melyet már eddig is egész a bravúrig vitt a törvénykezésben. Neki gyerekség volt megoldani a rejtélyeket.
- Kedves őrnagy - mondá a vacsoránál Giléty Pál felé fordulva -, jó, hogy eszembe jut, nekem egy nagy kérésem lesz önhöz.
- Hadd hallom - szólt az őrnagy szemhunyorítva.
- Teringette, ne olyan gyorsan, őrnagy úr. Előbb meg kell ígérnie, a dolgot addig elő se hozom. Egy alispánnak legyen meg legalább az az előnye, hogy biztosra dolgozik.
- Attól függ, miről van szó?
- Amit egy gavallér kér egy másik gavallértól, egy szép asszony számára.
- Akkor itt a kezem, kedves alispán.
- Jól van. Íme, hallja hát. Nem kevesebbről van szó, mint egy huszártisztről, akit nekem kell önnek adnia.
- Hogyan? Egy huszártisztet önnek?
- Ej, no, a dolog úgy áll, édes őrnagy, hogy van nekem egy kedves unokahúgom. A minap együtt utaztunk Selmecen, s valami kalap skatulyája esett ki a batárból. Egy huszártiszt, aki arra ment, lehajolt a dobozért udvariasan, s húgomnak nyújtá pár ügyes szóval. Mondhatom, nagy benyomást tett az asszonykára, s miután folyton emlegette, én megígértem neki, hogy mihelyt önnel találkozom, ki fogom eszközölni, hogy a tiszt áthelyeztessék az ő vidékére.
Mariska, ki az asztal végén ült velem átellenben, fölemelte most álmatag fejét, s figyelmét egészen a beszélgetésre irányzá.
- Nos, őrnagy úr?
- Bagatell! - felelte az őrnagy nevetve. - Holnap átfogom helyeztetni. A nevét?
- Köszönöm, kedves őrnagy - mondá az alispán, s letette a kést, villát, hogy a törzstiszt kezét megrázza. - De sajnálatomra a nevét nem tudom.
- Meglehet, nem is az én zászlóaljamból való. Ez esetben tehát…
- Ej, no… holnap be fogok menni önnel a városba, s ön bemutatja nekem a tiszteket, ha nincs köztük, akkor meglehet idegen tiszt volt, de én hiszem, hogy köztük van, s ez esetben meg fogom ismerni.
- Tehát ebben maradunk.
- Igen, bemegyek holnap. Szomorú dolog, őrnagy, midőn már ilyen alakban kell magunkat kellemeztetnünk a szép asszonyoknál. Milyen idők, milyen idők! Hej, mikor még magunkkal kedveskedtünk nekik! No, de ahogy van, úgy van! Minden kornak megvannak a maga örömei. Igaz-e, őrnagy?
- Természetesen. Ámbár megvallom, hogy én egy egyszerűbb módot is tudnék…
- Ide vele!
- Itt valamelyik albumban bizonyosan meglesznek a tisztjeim arcképei. Ön átnézheti, s megparancsolhatja, melyiket helyezzem át.
- Pompás! Ezer köszönet, őrnagyom. Ön egy lángész! Kedves húgocskám, legyen kegyes az albumot rendelkezésemre bocsátani.
Mária egész füléig vörösödött. Izgatottan fölkelt, s keze remegett, amint a székbe fogódzék.
- Ne még, ne siessen. Azért csak vacsoráljunk meg nyugodtan. Majd lefekvéskor beviszem a szobámba, s ott eszelem ki, melyik. Ohó, azt még a templárius lovagok se tették, hogy a hölgyek kedvébe járjanak szüntelenül. Amikor az ember vacsorál, akkor a saját szolgája.
Mariska visszaült, s szép márvány homloka redőkbe húzódott. Az alispán, a szolgabíró, és az őrnagy csak úgy öntötték a kedélyes tréfákat, ötleteket, de az ő lelke nem volt ott, ki tudja hol kóborolt.
Arca megfehéredett, hol újra kigyúlt. Szemei teljes fényben ragyogtak, meg beborultak újra, mintha fénytelen hólyag-burkot vonna rájok egy láthatatlan kéz.
Keveset evett, s gyakran nyúlt a falatért a tányéron kívül, amit apja azonnal észrevett, s szúrós, haragos pillantással vagy fejcsóválással adott tudtára. Én igyekeztem néhányszor megszólítani, de az igen-nel vagy nem-mel legott végét szakasztá a társalgásnak. Nagyon oda volt szegényke.
Vacsora után kiosont szobájába, s kevés vártatva visszatért egy zöld bársony albummal. De nem hozta oda az asztalra, hanem félénken letette a pohárszékre.
Újra leült közénk, egypárszor vizet ivott, s arca folytonosan sápadt maradt; szemhéjai megvörösödtek, s fehér kendőjét fázósan húzta összébb a nyaka körül.
Mikor végre felkeltünk, ő is fölemelkedett, s a távozó alispánnak átadta az albumot.
- Köszönöm, kis lányocskám - szólt, s atyailag simogatta meg szép aranyszőke haját.
A leány ránézett meredten, majd lesütötte a szemeit, s úgy ment ki bágyadtan, gyámoltalanul kezeit hátra lógatva, mintha el volnának törve.
Az alispán bevitte az albumot a szobájába, odahíván a két Gilétyt, és eléterjesztvén a jegyzéket, hivatalosan konstatálta, hogy a 24-ik lapon volt arcképnek el kellett tűnnie… nincs sehol.
Oda most egy vén dáma van téve a rokonságból.
- Aha! - kiáltá az apa. - Hol a jegyzék? Ki volt ott?
- Kármán Elek hadnagy, cinikus, mogorva - olvasta az alispán.
- Kármán Elek? Hogyan? Ki hitte volna! Nos, a hadnagy úr eszerint utazik, legalább is Erdélybe.
Azzal kihúzta a fehér kendőjét, s egy görcsöt kötött az egyik szélén, nehogy valahogy elfelejtse.
S ez a kis apró görcs azon a kendőn elég volt, hogy bekösse azt örökre, amit Ámor isten kibontott.
Olyan hatalmasok és ravaszok voltak valamikor az öregek - és a világ mégis jól ment, még a só is sósabb volt.
Most már a fiatalok a ravaszok, és a világ mégis rosszul megy, a cukor se olyan édes, mint valamikor volt!
URAK ÉS CIGÁNYOK
1884
A nagy luxus, a nagy adó, meg a nagy adósság legelőbb seperte el a dzsentrit.
Tudós urak cikkeket, egész könyveket írnak a dzsentri pusztulásáról, hogy annak így kellett történni, mert ez olyan mint a fogzás: kihull az egyik fog, másik nő helyette, nem történik semmi változás, a világ kereke tovább fog forogni.
Van aki megsiratja a nemességet, van aki azt mondja: elaggott már, hadd menjen az útból, ha korhadt!
De nem úgy van az! A világ kereke tovább fog forogni? Dehogy fog, dehogy! Hát a cigány-purdék mire valók, hogy bele ne fogóznának?
A dzsentri elpusztult - sipirc a cigánynak is. Szegre lehet akasztani a hegedűt. Nem sír már a nótán senki.
Cigány se álmodjék többet piros nadrággal; hanem keservetes könnyhullatással nézegesse, hogy szakadoznak le a címerek a kastélyok homlokzatáról, hogy kopik el legelőbb a kapu az úri portákon (amióta csukják már), aztán a bútor bent, aztán a hám a lovakon, legutoljára pedig elkopik a nemes úr ruházata.
Szegény ember lesz, a cigánynak nincs már mit adnia, de azért még mindig kevély és büszke, még mindig nemesember.
A földesurak pusztulásával egyenletesen hanyatlottak a cigánybandák is. A főbandának vége van, az elköltözött innen, valahol a külföldön csavarog, a második bandából pedig hitvány »malac-banda« lett, mely hatosokért, rézkrajcárokért húzza a szebbnél szebb nótákat… ámbár azok se olyan szépek már, mint azelőtt.
Csakis ebben a hitvány világban eshetett meg az a szörnyű csúfság a brácsoson, aki a tányérral szedegetni járt, hogy útközben mindig eleszkamatőrözött egypár hatost.
Azelőtt a százast a pofájához ütötte a nagyságos gavallér, s még másnap is ott volt a piros helye, hogy megkapta; nem lehetett eltagadni.
Holmi hatosokért még szóbeszéd se lett volna, ha ugyan a brácsos hozzányúl, de a régi világban bizony nem bántotta volna.
Most azonban megindult az inkvizíció a brácsos ellen, s az a szégyenítő rendszabály hozatott, hogy a brácsos egy eleven legyet vegyen a mutató és a nagy ujja közé, mikor a tányérral jár. Ha a légy elröpül, vagy ha nem kerül vissza elevenen, akkor biztos jel, hogy megint bűnre használta az ujjait. A legyet vissza kellett hozni minden áron, csakis akkor kapja meg a fölmentvényt a tiszta kezelésről.
De azért még mindig szívós a cigány faj. Éveken át, mióta már az urak nem járnak be mulatni a székvárosba, ha a hegy nem jön Mahomedhez, Mahomed megy a hegyhez, ők rándulnak ki sátoros ünnepeken a falvakra, bekopogtatnak a düledező rozzant kastélyokba, s kimuzsikálják azt a kevés pénzt, ami már másra kell, sok másra.
Nyitva találják az ajtót. S egy-egy szegény úr úgy veszi, mint valami egyiptomi csapást, de annyi ereje még sincs, hogy a cigánynak azt mondja: »nem lehet«. Adja a gavallért rogyásig, végkimerülésig.
Legjobban járt tekintetes Kikinday László úr, aki mikor elszegényedett, meg is siketült. Mikor a cigány hozzájött, csak a fejét forgatta, hogy nem hall ő abból egy hangot sem. Menjenek isten hírével odább.
A cigánybanda roppant elkeseredett. A prímás a hegedűjére támasztotta barna arcát bánatában, s rápotyogtak a könnyek a húrokra. Mert hiszen Kikinday volt eddig a legnagyobb patrónusuk. Szívesen muzsikálnának neki még ingyen is holtig.
- Inkább te siketültél volna meg - mondá a pikulás a brugósnak.
- Vége a világnak - ordította a cimbalmos. - Koldusbotra jutottunk.
De hiába vala minden keserűség, azért a hallását bizony vissza nem nyerte Kikinday uram, s a cigánybanda azóta, mikor végigjárta vándorútjában a kastélyokat, mindig sóhajtozva kerülte ki a Kikinday házát.
Mégis csak szomorúság! Hogy éppen ennek az egy embernek kellett megsiketülnie!
Hanem hát az történt az idén, hogy Kikinday uram örökölt nyolcvanezer forintot.
Megint úr lett. A legelső dolga volt bemenni a székvárosba, s ott elkezdeni a régi életet.
Ebéd után azt parancsolja a pincérnek:
- Küldjön el a bandáért.
A pincér nagyot néz rá, de nem mer ellenkezni. Hanem a barátjai közbeszólnak:
- Minek neked a banda, ha nem hallod.
- Hallom biz én, kedves barátom, nagyon. Nem voltam én siket sohasem. Hanem úr voltam teljes életemben, s inkább siketté tettem magamat tíz esztendeig, mintsem bevalljam a cigánynak, hogy nem bírom a nótáját megfizetni.
Hát bizony ilyen az a dzsentri… Nem javítja azt meg semmi, csak a halál. És el nem rontja semmi, még a nyomorúság sem.
HOGY TEREM A KÉPVISELŐ?
1884
Hat éve annak, hogy ott körmölgettem egy ellenzéki újság irodájában.
A »rövid hírekre« voltam szerződtetve.
Hat év! Mennyi idő. Több mint kétezer szám. Borzasztó!
Minden megváltozott azóta, csak Tisza Kálmán és én nem. Mi ketten se nem haladtunk, se nem estünk!
Azaz hogy én mégis haladtam, mert most már én a hosszú híreket csinálom, egy másik ellenzéki szerkesztőségben.
S a »rövid hírektől« a »hosszú hírekig« nagy út van! Legalábbis akkora, mint a politikában a Baross Gábor karrierje.
De hát maradjunk annál a pontnál, amikor én még a »rövid híreket« csináltam.
Éppen a választások előtt volt akkor is. A hadi stratégiák műhely e körülbelül a mi redakciónk volt.
A képviselő-principális nagyban befolyt a manőverekbe. A kerületek egy részét itt osztották fel.
Fel voltak jegyezve egy cédulán ilyen formán:
Gejte 800 frtos kerület. Nem biztos. Csipkány. 2000 frtos kerület. Biztos. Dárma, szűzföld, még a bankettet is a választók fizetik. (A sógoromnak.)
Kutyánd. Zászló és fuvarköltség. (Munkatársaknak.)
Biliny ötezer frtos hely. Nagyon kétséges. (Gazdag zsidó számára.)
S így ment ez a lajstrom véges-végig útmutató megjegyzésekkel és tanulságos tájékoztató észrevételekkel kísérve.
A principális mindég a zsebében hordta a lajstromot. S ha jött valaki, aki nagy alázatosan bekopogtatva, törvényhozónak ajánlkozott, a principális végigtekintett rajta, megexaminálta részletesen, milyenek a szándékai, mennyit költhet, s aszerint osztott neki az országból területet.
Ha azt mondta, hogy nem költhet többet ezer forintnál, akkor egy kétezer forintos kerületbe ajánlotta be. Ez volt a praxis.
- Mert a választás - mondá előttünk bizalmasan - olyan, mint a ferblijáték. Aki egyszer megadja a »vizit«, megadja aztán a »bessert« is, meg a »hívást«.
A redakcióban nagy volt az élénkség, mióta a mozgalmak megindultak. Nem múlt el egy nap se, hogy ne történjék valami. Vagy választók jöttek jelöltet kérni, vagy jelöltek jöttek kerületet kérni.
Az »elhelyező intézet« örökös mozgásban volt.
Egy komor esős napon igen kevesen voltunk bent. Az íróasztalok ott álltak elhagyottan. A két főmunkatárs közül Bécsben járt az egyik, Berkay István, és csak két hét múlva kellett visszatérnie. A másik főmunkatárs, Dorner Pál pedig kirándult Esztergomba. Egy harmadik kollega megbetegedett, a negyedik pedig felmondott és kimaradt. Minthogy éppen a hónap másodika volt, s mint III. Napóleon, az újságírók is célzatosan mindig a hó másodikán csinálják az államcsínyeket.
A szerkesztő mikor bejött, csodálkozva nézett végig az üres asztalokon.
- Hol a redakció?
Elmondtam neki, s kifejeztem abbeli aggodalmamat, hogy mit csinálunk a holnapi lappal.
- Semmit se tesz. Majd összenyírjuk a mai lapokból. Holnap nem történik semmi. Hadd pihenjenek az olvasók.
Alighogy elhelyezkedett asztalánál, tiszteletteljes lábcsoszogások hallatszottak az ajtónál, majd halk ajtókopogás, mire a »szabad« után hat darab kékbéli ember lépegetett be.
- Kit tetszik keresni, kérem?
- A nagy hazafit, e lap szerkesztőjét keressük.
Erre felállott a principális és arca egyszerre mosolygóvá lett, míg homloka ráncba szedődött, mintha a hazafiúi bánat borongna rajta.
- Mi a kutyándi választók vagyunk, lelkestől testestől demokraták és a nagyságos uram hívei, képviselőjelöltet jöttünk kérni nagyságodtól. Mivelhogy az igazi jóravaló úri emberek mind kivesztek a tájékunkról.
- Képviselőjelöltet? - szólt tettetett kedvetlenséggel a gazdánk, s elgondolkozott egy kissé, éppen mint a kereskedő, ha valami portékát kérnek, azon töpreng egy percig, hogy ugyan melyik polcról vegye le a nekik valót. - Nehéz dolog lesz, kedves barátom. Ámbár a derék kutyándiak megérdemelnék a legjelesebb embert. Nem tudtak önök előbb jönni? Az ördögbe is, lássuk csak!
Elővette a lajstromot, és ott találta följegyezve Kutyándnál: (zászló és fuvarköltség. Munkatársaknak.)
- Ah - szólt -, egy jeles emberünk van még! Egy fiatal, nagyratörő tehetség, csakhogy e pillanatban nincs Pesten…
- Mikor jön haza?
- Vagy két hét múlva.
- Az messze van - mond a küldöttség vezetője, egy köpcös pirosképű ember -, már a jövő vasárnap kellene megtartania a programbeszédet.
- Nos, azon könnyen segíthetünk. Haza sürgönyözzük azt az urat. Ha jól emlékszem, megvan a lakcíme valahol.
A principális idegesen kezdte forgatni a belső zsebeiben felhalmozott papírcédulákat; de egyiken se volt rajta a cím.
Azután hozzám lépett, és súgva kérdé:
- Nem tudja ön a Berkay bécsi szállását?
- Nem. Hiszen a szerkesztő úrnál hagyta hátra.
- Igaz, de én elvesztettem. Már most mi az ördögöt csináljunk? A kerületet mégis sajnálnám idegennek. Mikor jön meg Dorner?
- Estére itt lesz.
- Nagyon helyes. Akkor hát Dorner.
A választókhoz lépett, és így szólt derült arccal:
- A munkatársam beszéli, hogy nem szükség sürgönyözni. Tisztelt barátunk Dorner Pál, akit teljes szívemből ajánlok önöknek, még ma este visszaérkezik Esztergomból. Nem forog fenn tehát semmi nehézség, hogy a jövő vasárnap megtartsa Kutyándon a programbeszédét.
- Dorner Pál? - mond a vezető aggodalmasan. - Német neve van a tisztelt úrnak.
- Ha én ajánlom, meg lehetnek önök győződve, hogy jó hazafi és az ellenzék rendületlen híve.
Ebben aztán meg is nyugodtak, s azzal az ígérettel távozának, hogy a dolog »fait accompli«. A délutáni vonattal hazamennek, s bevárják a zászlókat. A siker biztos.
- Addig is megyünk telegrafírozni haza, hogy van már jelölt.
Hogy mit sürgönyöztek nem tudni, nem is igen törődtünk velük, csak akkor szeppentünk meg, midőn estefelé megint kopogás hallik az ajtón, s megint belépnek sorba a kutyándi atyafiak.
- Hát kegyelmetek még itt vannak? - kérdé a principális kellemetlenül meglepetve. - Azt hittem már viszi a vasút hazafelé. Nos, talán valami baj van?
Mintha kommandószóra esnék, elkezdték a fejüket vakarni valamennyien, míg aztán a legbátrabb, Felvégi Láb Ferenc uram megszólalt:
- Meggondoltuk kérem a dolgot, hm… Mert tetszik tudni, nem hogy egy vagy más, de mégis azt találjuk, hogy ha már itt vagyunk helyben, hát mégis nézzük meg azt a tisztelt urat. Mert hogy az szokás-mondás, gazda szeme hizlalja az ökröt… vagyis tulajdonképpen megkövetem alássan hogy: több szem többet lát. Már csak megnézzük - mondom a komámnak és őkegyelmeik is okosnak találják - visszajöttünk tehát, és bevárjuk.
Szó nélkül letelepedtek az üres székekre.
- De hátha csak holnap jön haza.
- Már kérem alássan - felelte mélabús hangon Méhes Istók uram -, akkor megvárjuk mi holnapig is.
Ez mindenesetre gyanút keltett nemcsak a principálisban, hanem bennem is. Miért akarják látni Dorner Palit? Jó volna megtudni! Ámbátor csinos szál ember, és csak becsületet vallunk vele, ha meglátják is.
Amint ezen töprengenék a »rövid hírek« szerkesztése közben, egyszerre észreveszem, hogy a széken fészkelődő Felvégi Láb Ferenc mándlijából egy telegram esik ki a padlatra.
Nem szóltam semmit egy darabig, mintha észre sem vettem volna, hanem azon az ürügy alatt, mintha a másik szobában volna dolgom, keresztülmenve a szobán, felemeltem a feltört sürgönyt, s egy tekintettel átfutottam a tartalmát:
Kutyánd, feladatott 4 óra 10 perc. Óvakodjanak. Nézzék meg Dornert. Itt azt beszélik, hogy veres szakálla van, és hogy nem valóságos keresztény. Mindenesetre megtekintendő.
Aha! Most már tudom hát, hogy állunk.
S visszafelé jövet ismét leeresztettem az összegyűrt sürgönyt a padlóra.
Veres szakáll! Persze hogy veres szakálla van a szegény Dornernek. De hát nem lehet-e valaki veres szakállal is jó hazafi. Ott van rá a példa Tóth Vilmos, akit éppen a veres szakálla tett naggyá.
És ezen mégis segíteni kell. Hirtelen összeütöttem az újdonságokat, s rohantam ki a lóvonaton az indóházba, hogy az esztergomi vonaton megérkezett Dornerrel előzetesen találkozhassam.
Pali megjött és igen csodálkozott rajtam, mikor így szóltam őt karon ragadva:
- Gyere, gyere gyorsan a borbélyhoz… míg be nem zárják az officinákat!
- A borbélyhoz? - szólt ő két szemét csodálkozva emelvén reám.
- Igen, igen le kell vágatni a szakálladat.
- Az enyimet? De már abból nem eszel.
- Az isten szerelméért no kötekedj. Egy mandátum csak fölér egy szakállal.
Elbeszéltem neki a történeteket, s ő maga is nagy hirtelen és örömmel állott rá, hogy a népszerűtlen tárgytól megmenekedjék.
Kipödört szőke bajsszal, szakáll nélkül lépett be egy jó félóra múlva a redakcióba Pali barátunk, s igen kellemes benyomást gyakorolt a kutyándiakra.
Hát még később tíz óra felé a Szikszai-ban a jó visontai borok mellett, víg kocintgatás és adomázás közben.
- Kellner - mondá Felvégi Láb uram, a vacsora után -, adjon egy kis papirost és egy ceruzát. Sürgönyözni kell haza!
Én éppen mellette ültem, s láttam jobb hónalján keresztül amint odapingálta a kusza öreges betűket gondolkozva:
»Láttuk. Nem igaz. A veres szakállról szó sincs. Éljen!«
Pali megtartotta a programbeszédét, és még mai napig is képviselő a kutyándi kerületből.
A SEPRŰS TÓT
1884
Mikor a lesti tótok mind haza gyűlnek, akkor lesz a közmondás szerint a világ vége.
Minélfogva nyilvánvaló, hogy a világ örökké tartó, mert a lesti tótok sohase lesznek otthon mindnyájan.
Művész hazája széles a világ! És a drótos tót is mi volna más, mint művész, kit az eltört cserepek messze visznek otthonról, túl a tengeren Amerikába (Gyömbér János is ott aludt egy huzamra több mint száz napig), messze Ázsia belsejébe, Kínába (hisz a kínai porcelán megérdemli, hogy megdrótozzák), még a vadak közt is van tót és azok se bántják, hanem bizonyosan csak mosolyognak rajta.
Párizs tündöklő utcáin akármikor felhangzik: »Fazikat tesik drótoztatnyi!« s nyomban előbukkan a hang mögött kurta piszkos ingével, a százrétű drótkarikával a nyakán, régi ismerősünk, Gyuró vagy Janó.
Az üveges-tót birodalma már nem ér olyan messze. A külső országokban már minden faluban van egy olyan mesterember, aki be tudja csinálni a kitört üvegtáblákat: az üveges-tótra ott semmi szükség. Marad hát itthon a hazában, s a kis gyémánt végű bicsak, mely nyiszálva szabja szét a nagy üveg-lemezeket, megszerzi neki jól a mindennapi kenyeret, meg a szíverősítő pálinkát. (Csak már valamivel nagyobbra fuvatnák a verdungos üveget ezek a gaz korcsmárosok.)
Általában a tótokban megvan az a bátor vonás, hogy küzdenek a mulandóság ellen végső leheletökig, nem hagyják elenyészni az összezúzott tányért, hanem azt kiáltják vakmerőn az időnek: »Megállj, te elrontottad, én megcsinálom.« Az üveges-tót se dobja el a félig eltört ablaktáblát, hanem megkisebbíti, s kifódja, apró farámákat illesztvén közbe.
No, de nekünk most semmi közünk se az üveges, se a drótos tóthoz, még az »olejkárós«, »vostyinás« s a fenyves tótoknak is békét hagyunk: azokkal se foglalkozunk most, akikről azt szokták mondani gúnyosan: »Ezek építették Pestet«, hanem elővesszük ama saját külön tótunkat, Sarvanyecz Matyejt, a seprűivel.
Sarvanyecz Matyej otthon telelő ember, aki télen át feldolgozza a vesszőanyagot, amit a felesége gyűjtött össze a nyíresben, s hátán hordott be a kamarába. Háromszáz, négyszáz seprő lett a téli munka eredménye.
Hanem azok az átkozott cirokseprők (bolond a föld is, hogy megneveli azt az utálatos cirokot) egészen leteszik a vesszőseprő értékét és becsületét.
Az úri házakban már csak fumigálva nézik Mátyejt a seprűivel, pedig valaha ott csinálta a legjobb vásárt. Hanem az mégis vígasztaló, hogy a cirokseprőt is legyűri a »portvis«. (Hej, be nagy tudós volt, aki feltalálta!)
Ilyen rossz idők nehezedvén a seprőkre, Matyej is egyet fordított a sorsán, s most már csak mint mellékes foglalkozást űzi a seprőcsinálást a téli napokon.
Körbe gyűl ilyenkor a család. Az asszony áztatja a vesszőket, az apró-cseprő népség pedig nyújtogatja, míg az öreganyjuk a kemence tetejéről mesélget nekik ezüst vitézekről, elásott kincsekről, csúnya boszorkányokról.
- Igaz is az? - szól közbe Matyej, ki ott ül egy felfordított szakajtón a szuszék mellett, tömérdek hosszabb, rövidebb vessző-kévétől körülvéve, s egész passzióval illesztgetve össze az egymáshoz valókat.
- Mit tudod te azt, fiacskám? - feleli az öreg fölháborodva. - Minek szakasztasz félbe, lelkecském?
- Mert nincsenek boszorkányok, anyó, azt mondom. Én, Sarvanyecz Matyej mondom azt. A boszorkányok seprűkön nyargalásznak a Gellértre? Ej, haj bolond beszéd! Hisz akkor tőlem vennék a seprőt. Nem igaz anyó, nem igaz! A seprő senkinek sem kell!
Matyejék házának egyetlen ablaka egy nagy kopár hegygerincre néz, mely olyan fehér a hótól, mint egy óriási fehér lepedőbe bújt kísértet. Mikor a legelső barna foltja támadt a gerincnek, Matyej arról tudja, hogy már tavaszodik lent.
- A fecskék most jöttek vissza a magyarokhoz - mormogja. Mikor aztán az utolsó fehérség is leolvad a hegyhátról, akkor kezdi kihányni a kalászát a gabona odalent.
Matyej már tudja ezt. Nyakába kanyarítja a »halinát« s a fölé a hosszú szűrt, úti költségül egypár seprűt vesz a nyakába, amit az úton el lehet sikkasztani, s megindul a Cserhátra vagy még messzebb, aratást keresni.
Egyedüli vigasztalója a »zapekacska«, melyet bágyadtan lógat le a szájában, élvezve orrával is a kapadohány fölfelé igyekvő füstjét.
Nem mindig jut még kapadohány sem. Gyakran szaporítja Matyej a krumpliszár szárított leveleivel, közéje keverve rózsaleveleket. Mert az igazi dohány nagyon drága. A zapekacska nagy pazarló. Szépen megénekelte róla a nagy Kollár.
Szegény kis pipácskám, kicsinke, hitvány vagy,
Bizony nem érsz talán egyetlen garast sem,
S mégis irígy szemét rád veti a király.
Matyej megtalálván a maga gazdáját, elszegődik aratónak »részből«, még arra is vállalkozik, hogy megalakítja a párokat, sőt ki is csépeli a rozst, s kinyomatja a búzát.
Lovai ugyan nincsenek, de az őt nem konfundálja.
Kieszelte már ő annak a módját. Lovat szívesen adnak neki kölcsön otthonról a szomszédok. Mert a ló meghízik míg az »ágyat« járja. Matyej úgy vezeti a dolgot, hogy ehessék közbe, amikor lehajlik.
Ha aztán az egyik gazda lovai fölveszik magokat, Matyej hazamegy, s más lovakat hoz. Szőrre legyenek csak egyformák, hogy a furfangot észre ne vegye a gazda.
Ősz felé vígan ballag haza Matyej. Két társzekér viszi utána a gabonát, a »részt«.
Ő maga is megvetőleg gondol most a seprőkre s vígan, lelkesedéssel dúdolja, amint gyalog üget a szekerek mellett:
Mátra, Tátra, Fátra,
Három legnagyobb hegy,
Mely a földet nyomja.
De amerre útja viszi, faluk és szérük mellett, néhol egyszerre elhal ajkain a vidámság.
Egy-egy bolond gőzcséplőgép zakatol bele az éneklésébe.
A Matyej szíve elszorul.
Nemcsak a nyírvesszőt tette tönkre a cirok, hanem a cséplőt is szemlátomást agyonüti a »masina«.
Szalad a világ minden dolga szanaszét, mint az összetört tál cserepei.
Ide tótok, drótozzátok meg, hadd legyen még együtt, úgy ahogy volt, egy darabig.
KI A GYILKOS?
(Választási történet)
1884
Egyik alföldi nagy városban a közügyekre nézve a legbefolyásosabb egyéniség egy rövidlátó öreg asszonyság.
Amit az öreg Máli néni akar, az történik mindenben. Mert az öreg néni fia a polgármester a városban, ki olyan népszerű, hogy akarata törvény, s ki olyan jó fiú, hogy az anyja kívánsága neki parancs.
Magának a polgármester úrnak nincsenek céljai. - Innen van, hogy minden célját eléri. Soha hozzá nem nyúlt a népszerűségéhez a saját kedvéért, innen van, hogy a népszerűsége sohase fogy, sőt inkább növekedett.
A mama azonban szeret belebeszélni a közügyekbe. S mint afféle öreg asszonyságnak, megvannak a saját kedvencei, akiket protezsál, gyámolít éspedig sikeresen. Minden kedvencét elhelyezte már. De mindig vannak újak.
Ez idő szerint a legkedvesebb embere volt Máli néninek egy fiatal ügyvéd, kit gyermekkora óta ösmer, s kinek mindennap meg szokta simogatni a haját.
A fiatal Ajtányi Istvánnál tán csak a fiát szereti jobban. No, meg Murzut, a kis fehér ölebecskét.
Murzu mindene. Az az ő lakótársa, ki ott szundikál mellette a díványon délután, kit egy ezüst láncocskán vezet maga után, ha sétálni megy, kinek csecsebecséket kötözget a nyakára, egyszóval, aki egész gondoskodását igénybe veszi.
Mit neki a fia! Az már szárnyra van eresztve. Bele van dobva abba a nagy tengerbe, amit életnek neveznek, a fiának már nincs szüksége őreá, de a kis Murzu mi lenne nála nélkül? Elveszne gonoszul. Murzunak szüksége van Máli nénire.
Jaj annak, aki a kis Murzunak lábára hágna, mikor Máli nénihez jön, az is »ingrata persona«, akit Murzu megugat. Hanem akit a kis öleb szeret, azt Máli néni is szereti. Mert az oktalan állatok okosabbak az embereknél.
Gyöngyökkel kivarrt szalag van a nyakán, s a szalagon Máli néni monogramja.
A legutolsó napokban Máli néni megígérte a szomszédból átlátogató Ajtányinak:
- No, Pista öcsém, akar-e követ lenni? Beszélek a fiammal és meglesz, úgyis azon törik a fejüket, hogy kit jelöljenek a kormánypártról, s egészen fiamra hagyták.
Ajtányi Pista kezet csókolt az öreg asszonyságnak, amint illik, az pedig így szólt hozzá:
- Hát jöjjön el holnap vacsorára, holnap nálam vacsorál fiam, megbeszéljük hárman együtt a dolgot.
Pista öcsénk, kinek régi ábrándja a képviselőség, természetesen boldog volt, és egész éjjel nem tudott aludni örömében.
Még szürkület előtt kelt fel, s amint az udvarra lépett, s kinézett a kert felé, látta, hogy a tyúkólnál szörnyen riadoznak a szárnyas állatok.
- Bizonyára a görény - gondolá. - Jó hogy megcsíplek zsiványfajzat. Úgyis jó koszttal éltél a tyúkjainkból.
Befutott a puskáért, aztán a tyúkól felé csörtetve, látta hogy szalad ki onnan hanyatt-homlok a kerten át a tyúkok kellemetlen vendége.
Uccu neki. Piff-paff. A puska eldördült, s holtan elterülve maradt a kertben a ragadozó gyilkos.
De mennyire elhűlt, midőn odaérve, dacára a hajnali homálynak, fölösmerte Murzut, a néni kedvenc ölebét.
Ott feküdt mozdulatlanul, fehér szőre összevérezve.
Borzasztó látvány volt. Megreszketett tőle.
- Istenem, mit cselekedtem?
Úgy érezte, mintha gyilkolt volna. Sötét arccal, tántorgó léptekkel sietett az udvarba, honnan lopva egy ásót keresett ki, hogy a kutyának sírt ásson, s a tetemet elrejtse. Hanem a nyakszalagot, amit Máli néni saját kezeivel hímzett, lekapcsolta és a belső zsebébe rejté. Mert a test elporlad, felismerhetetlenné válik, de e nyakörv örökös bűnjel maradna.
Alighogy elvégzé rettenetes munkáját, nyájas kiáltásokat hall a szomszéd udvarból.
- Murzu, kis Murzu! Hol vagy cukrosom, hol?
- Szent isten, ez a Máli néni hangja! - csak annyi ideje volt, hogy a kapát eldobja az üvegház mögé, az öregasszony reggeli pongyolában megállt a kerítésnél, és élesen kérdé:
- Ki van itt, ki az ott?
- Én vagyok, Máli néni, kezét csókolom.
- Mi lelte, hogy olyan korán kelt, kedves öcsém uram?
- A kertésznek akarom megmondani - hebegé zavartan -, hogy egy bokrétát kössön Máli néni számára.
- Köszönöm, fiacskám! De apropó, nem látta a Murzut?
- Nem láttam, néni - mondá a fiatalember fázékonyan, s arcát elfordította, pedig a rövidlátó öregasszony úgysem vehette volna észre rajta a bűntudatot.
- Pedig erre szaladt a Murzu… No, megállj gonosz! Nem kapsz ma kávét, selyma!
- Az istenért, menjen be néni, mert megfázik, a Murzu miatt ne aggódjék… Tán már otthon is van azóta. Nem vesz az el.
- Isten ments, hogy elvesszen. A halálomat okozná ez a csapás - mondá Máli néni távozóban. Folytonosan kiabálva menetközben: »Murzukám, kis Murzukám!«
Pista egész nap kedvetlen volt, pedig ennek kellett volna lenni legboldogabb napjának. Hiszen ma fogja ajánlani Máli néni a fiának.
Este úgyszólván remegve ment a szomszéd fehér házba, ahol olyan szívesen fogadták máskor. Úgy érezte, hogy itt ma minden szomorú, és mintha halott lenne a házban. S ő maga megremegett minden suhogástól, s minden tekintettől. Azt hitte, arcáról olvassák le a véres tettet, mely ma hajnalban történt. Oh, ha tudta volna, ha tudta volna!
Félénken nyitott be.
Máli néni az ágyban feküdt fehér vánkosok között fehér csipkés főkötőben, és a szemei ki voltak sírva…
- Üljön le - mondá tompán, szomorúan.
Pista leült és a földre szegezte szemeit. Kínos csend következett.
- Oda van - szólt az öreg asszonyság. - Murzu elveszett! Oh, a hálátlan!
S most már kitört belőle a zokogás.
- Pedig mennyire szerettem, mennyire gondoztam. Mindig vele voltam, minden falatomat vele megosztottam. Oh, Murzu, Murzu!
Pista szemeiből is előszivárogtak a könnyek.
- Szegény állat, szegény állat. Nyugodjon bele, asszonynéni.
Erre egyszerre felpattant az öregasszony majdnem haraggal.
- Nem nyugszom. Miért is nyugodnám bele? Ha elveszett, elő kell keríteni. Ki kell kutatni az egész várost, mozgásba kell tenni érte az egész országot. Van elég pénzem hozzá. Már itt volt Kajári Pál… megígérte, hogy előhozza. Mégse rossz ember az a Kajári. De menjen öcsém uram is. Keresse ön is. Lássuk, ki lesz a szerencsésebb.
A Kajári névre nagyot dobbant a Pista szíve, mert Kajári is képviselő akar lenni, s bizonyosan az asszonynéni kegyeit jött kikérni.
- Mindent megteszek, semmit se sajnálok. Az lesz a követ, kedves öcsém, aki legelőbb hozza haza a Murzut.
(No, ha csak akkor leszek követ, úgy sohase fogom látni a pesti országházat.)
- Megyek hát, asszonynéni, kezeit csókolom.
- Igen, igen, menjen és keresse. Én addig haldokolni fogok, és fel nem kelek, míg a Murzu elő nem kerül.
Másnap egy eredeti ötlete támadt.
Hiszen nem egy fehér kutya van a világon!
- Miért ne hozhatnék én a néninek egy másik fehér ölebecskét az övé helyett. A kutyák szerencsére nem tudnak beszélni Aesopus óta. A néni meg nem ösmeri meg, kivált ha a saját nyakszalagját ráteszem.
Ajtányi kiment a városba, az utcákba, s egész nap nem nézegetett egyebet, mint kutyákat, végre talált egy Murzuhoz hasonlót, s hogy ne szaporítsam a szót, megfogta az utcán, hazavitte, rákötötte a nyakszalagot, s elvitte a néninek.
Az egész házban kisütött az öröm napja. Az öreg néni nyakába borult Ajtányinak, össze-vissza simogatta az ál-Murzut, s amint az egyre húzódék tőle, azt is igen természetesnek találta:
- Érzi a bűnös voltát a kis zsivány. Ni, milyen félénk ni, hogy nem találja itt magát! Rossz fát tettünk a tűzre, Murzukám.
A néni megint boldog lett, s Ajtányinak meghálálta a szívességét, a polgármester csakugyan őt jelöltette ki követnek.
Azonban egy napon, mikor éppen egy kortes-lakománál ültek, melyet a néni adott, benyit a szobalány, hogy egy úr akarna az asszonysággal beszélni.
- Kérdezd meg, mi tárgyban?
A szobalány bejött.
- A kutya felől.
- Ah, az én kutyám végett? Nos, ereszd be azt az urat. Mit akarhat vajon mondani?
A jelölt elsápadt, pedig éppen az egészségére tósztozott valaki. No, de sápadtságát arra vették, hogy délután nagy dolog vár rá; a programbeszédét kell elmondania.
Az idegen úr benyitott.
- Asszonyom! Én tudomására jöttem annak, hogy az én kedves fehér ölebem nagyságodnál van.
- Hogyan az ön ölebe, uram? Itt csak az én kutyám van!
- Bocsánatot kérek, én mégis azt állítom, hogy az az én kutyám. Ha megengedné talán, hogy láthassam.
- Nagyon szívesen, uram, de biztosítom…
- Hozassa elő, mama - szólt a polgármester -, azt azonnal meglátjuk. Milyen névre hallgat az ön kutyája?
- A »Pálma« névre, s azonfelül a jobb fülén egy kis, alig észrevehető lyuk van.
A Murzut előhozták.
- Pálma - kiáltott az idegen; és a nyelvével csettintett.
Az öleb örvendezve futott gazdájához, és a farkát csóválta örömében.
- Íme, asszonyom, itt a lyuk is a jobb fülén. Az én kis kutyám ez!
- Úgy van, mama, ez a kutya, semmi kétség, ezé az úré!
- Valóban - hebegé Ajtányi -, én tévedhettem, a kutya éppen olyan színű, mint a Murzu…
- Uraim és hölgyeim, eszerint a dolog rendben van - szólt az idegen -, s kutyámat elvihetem?
- Megálljon, uram! - kiáltá az asszonyság kétségbeesetten. - Hogyan kerülhetett kutyájára az én tulajdon kezeimmel hímzett szalagom?
- Mikor a kutya elveszett, asszonyom, akkor e szalag nem volt rajta.
- Akkor hát ön tette rá azt - mond az asszonyság üveges szemeit irtózattal meresztve Ajtányira. - Hol vette ön akkor a szalagot. Úgy van, úgy van! Ön a gyilkos, ön a gyilkos!...
Ajtányi egy szót sem bírt kiejteni, kékült zöldült, gyulladozott.
Minden szem reá meredt.
»Hol vette ön a nyakszalagot?«
S erre bizony nehezebb volt megfelelni, mint arra, hogy mi lenne, ha a habarékpárt győzne a választásoknál?
Ilyen bolond kutya-históriák is esnek hébe-hóba.
RÓZSASZÍNŰ ROZSDA
1884
Kapornoki János uram ökrökkel kereskedett. Ezek a kétszarvú oktalan állatok már akkor is hálával viselkedtek a hóhéraik iránt, s úgy felgazdagították Kapornokit, hogy mikor egyszer megharagudott a feleségére, istentelen hivalkodásában egy szakajtó ezüstpénzt vitt ki a répás földjére, s elvetette bele a szép lázsiás tallérokat.
- Hadd nőjjön már pénz is egyszer a litkei határban.
A felesége persze legott felszedette a szolgálókkal, a falusi gyerekek még mai napig is pénzkeresni járnak a répás földre.
Nőtt is a pénz, de nem az, amit elvetett, hanem az, amit otthon hagyott, elannyira, hogy Kapornoki uram sokszor mondta dölyfösen:
- Az istennek is csak egypár forinttal van többje.
De még pénzénél is kevélyebb volt lányára, Juditra, s amint csodás szépségben növekednék eladóvá, kezdett megijedni attól a gondolattól, hogy valamelyik fiatalember belebotlik (nagyon útban van az arca is, az erszénye is), s elveszi feleségül.
- Nem, nem, ezt nem kapja meg, csak vagy egy alispán, vagy pedig egy herceg a király famíliájából. Másfajta embernek nem adom, isten engem úgy segéljen.
Annyiszor elmondta, majd kedveskedve a gyermeknek, majd keserűen a lehető elválásra gondolva, hogy később rögeszméje lett.
Minthogy pedig királyi famíliából származó hercegek nem igen jártak Litkén, az alispánok pedig feleséges emberek voltak, a szép, gazdag Kapornoki Judit pártájára kezdett apródonkint rászállni a rozsda. Pedig be sok szem nézte vágyakozva nyúlánk, egyenletes növését, beszédes szemeit, kívánatos piros száját, szelíd nyájas mosolygását.
De mit ér, ha olyan szeme legfeljebb tán a palatinus lányának van, hogy a mosolyából alispánok támadnak.
Alispánok pedig ez időben valának Bükky István és Libercsey Ádám. Mind a kettő hatalmas ember. Arra ugyan gondolni sem lehetett, hogy ezeket valaki eltolja onnan, ahová beültek. Olyan potentát csak egy van: a halál.
A megyei rendek nem szerették ugyan Bükkyt, de akkor még nem volt kieszelve, mint most, hogy az olyan hivatalnokot, aki nem tetszik otthon, felküldik képviselőnek.
Úgy álltak tehát a dolgok, hogy vagy az öreg Kapornokinak, vagy az alispánoknak okvetlenül meg kellene halniok, hogy Judit férjhez mehessen. Amire azonban egy csöpp kilátás sem volt, mert friss jó egészségben valának. Sőt mintha összebeszéltek volna, még tokát is eresztettek mind a hárman.
Igaz, hogyha a betegség nem is teszi, nekem, mint e krónika írójának, jogom volna elpusztítani tetszésszerinti halálnemmel akármelyiket, de én se teszem, mert soha embert nem öltem - még elbeszélésekben sem.
Ilyen viszonyokon, mindenki láthatja, csak véletlen fordíthat, s ez abban következett be, hogy Bükky egyszer haragjában valami jelentéktelen feleselés miatt arcul ütötte Bory Mihályt, a megyei iktatót, és elkergette a hivatalból. (Pedig kár volt belekóstolnia a Bory-famíliába, mert az visszaharap.)
Nem rossz fiú volt Miska, csak egy kicsit hóbortos és makacs. A hivatalát is jól vitte. Tessék megnézni az iktatókönyvet, rendesen van bevezetve minden. A magyar »beadványoknak« még a rövid kivonata is odacsapva velősen. Azért mondom magyar beadványoknak, mert ha németnyelvű ügydarab érkezett az iktatóba, arról szokás szerint csak ennyit jegyeztek be: »Német írás«. Hogy mi a tartalma, az a régi vármegyének mindegy volt.
Igazságtalan eljárást még az ég is büntet; kezdtek azóta mindenféle csodák történni.
A kékkői várban penészes pergamenen (maga az öreg Bory Gábor vakarta le róla a penészt) megtalálták a háromszáz esztendő előtt élt Laurencius barát jóslatait, melyek szerint a vármegye fele részét akkor öli el a kolera, mikor egyszer olyan alispánja lészen, aki a feje búbján viseli a térdekalácsát. (A hívők nyomban kitalálták borzadozva, hogy ez alighanem a kopasz Bükky István.)
Ahol a litkei erdő összeér a talpadi pagonnyal, a híres sziklai forrásnál az történt, hogy az ott őgyelgő Bory Mihály előtt kettévált a szikla, s egy hófehér szakállú aggastyán lépett ki belőle, megszólítván őt imígyen:
»Kedves atyámfia, Bory Mihály! Én az isten képibe jövök hozzád, kit ő szent felsége kiszemelt az emberiség megmentésére a közel romlástól. Én ezentúl minden pénteken megjelenek előtted, ha egyedül jössz, s közlöm veled az Úr akaratát. Gyűjtsd össze a népeket, s te is közöld ővelök!«
Bory Mihály elvállalta a mandátumot; beállott szentnek. Nem olyan rossz hivatal volt az most, mint valamikor Loyola Ignác korában.
A babonás hegyi nép közt gyorsan terjedt a csoda-eset. Ezrek és ezrek sereglettek a szent sziklához csütörtöki napokon, mert ezeket rendelé ünnepeknek.
A papok ijedten szaladgáltak a vármegyére, tegyen valamit az istenség ellen, de a vármegye lassan mozdult, mikor az isten dolgáról volt szó - bezzeg mozdult aztán, mikor majdnem a megyeház fedeléig harapódzott a veszedelem.
A szent aggastyán kijelentette: utakat nem kell csinálni, mert minden úton kiviszik Magyarországból a kincseket; egy napon megjóslá, hogy éhség, döghalál lesz, ha Bükkyt tovább is megtűrik az alispáni széken…
Csodálatos bigott rajongás lepte meg a tömeget. Mintha a levegőben lett volna, mindjárt beszívta mindenki. Szinte megmagyarázhatatlan. Kaszás, vasvillás emberek szervezkedtek a falvakban. Apró táborok indultak mindenünnen a litkei erdőbe, hogy onnan a székváros felé nyomuljanak, Bükky halálát követelni.
- Hova mentek? - kérdé egy ilyen dühödt csoporttól Gáloson Farkas András uram.
- Megyünk lerombolni a megyeházát és bevetni sóval a fundusát.
- Más alispánt kívánunk! - kiabálta Litkén az öreg Bory, kinek a keze alkalmasint mélyen benne volt a fölkelés szervezésében, mint ahogy benne volt a Kapornoki pénze.
- És ugyan kit akarnak, Bory bácsi? - puhatolá Judit.
- Kit-e, húgocskám? - veté oda negédesen az öreg. - Ha csak akkora bajuszkád lenne is a szép piros ajkad fölött, mint az egérkéé, hát bizony mindjárt téged választanánk meg!
De Kapornokinak volt jelöltje, az elpusztult Dezsery úrfiakból az idősebbik. Az rögtön elvenné Juditot.
Csakhogy annak meg a szíve összeszorult arra a gondolatra, hogy ő valaha másé legyen, mint a Miskáé, aki most olyan rossz útra lépett. Bizony szomorú vége lesz, ha meg nem őrzi az az isten, akiből ő csúfot csinál.
Atyja nem is gyanította, mi viszi Juditot a processziókra; hogy egy növekedő szenvedély, ő azt hitte, az alispánbuktatás játékát csinálja, beletüzeli a fiatal Boryt; az ugyan eszében sem fordult meg, hogy esdő szavakkal lebeszéli:
- Hagyj fel, Mihály, e népbolondítással! Meglásd, nagy szerencsétlenségbe visz őrült bosszúterved. Mindig megborzadok, valahányszor az öreg asszonyok a kabátod szélét csókolják.
S míg Mihály a sziklára állva prédikált a hívőknek, azalatt ő csendesen letérdepelt magányos fa alá, és visszaimádkozta a bűneit azon nyomban.
- Ne hallgass rá, istenem, ne hallgass, ki mindentudó vagy, ne tudd ezt az egyet!
Csütörtök délután gyűltek össze a litkei erdőben a lázadozók, kaszával, vasvillával a kezükben, olvasóval a nyakukban, asszonyok, férfiak, gyerekek vegyest zajongtak.
Valaha csata volt e helyen. Rákóczi verekedett ott a labancokkal. Egy-egy csontdarabot vet ki a föld néhol. Valami lóé volt, vagy labancé - mert a kurucét ki nem vetné… Záporeső után sűrűn fehérlenek szerte ezek a régi könnyű csontok, s amint végigfut a szél az erdőn, gurítja őket, zörögnek a haraszt között…
S a fák, ha zúgnak, holt katonáknak altató talán, de élő embereknek sokat beszélnek a zúgó gallyak - hát még a hallgató csontok!
Hanem hiszen eleget beszél Kapornoki uram is, aki izgató dikciót tart a kaszásoknak, ekképpen végezve azt:
- Csak bátran viselkedjenek kegyelmetek. Ha a vármegye nem enged, felmegyünk magához a királyhoz, és tőle kérünk új alispánt.
Felkapja ezt az ideát Szomor Ferenc uram Kiskérből.
- Ha már a királyhoz megyünk, ne fáradjunk hiába. Azt mondom én kegyelmeteknek, minek nekünk ez a ringy-rongy megye, köröskörül a tótokkal, mintha daróccal szegnék be a selyembársonyt. Ha már benne vagyunk, repesszük ki belőle a magunk országát, és csináljunk egy külön vármegyét a palócoknak. Maradjon meg azoknak Bükky István, mi akkor úgyis két külön alispánt választunk!
Szomor Ferenc terve leírhatatlan lelkesedést szült. Az öreg palócok kalapjaikat hajigálták fel a levegőbe örömükben.
- Meglesz, ha addig élünk is! - kiabáltak. - Éljen a litkei vármegye!
Kapornoki János a mellére ütött kevélyen.
- Én építtetem fel a megyeházat a saját költségemen, ötvenkét ablakkal, tizenkét kéménnyel.
Halápi Imre Kesziből imígy szólt:
- Olyanok vagyunk a tót szájában, mint a cukorkocka. Minden lélegzetvételnél odaragad nyelvéhez valami, míg egyszer egészen elolvadunk. Legyünk külön ország, atyafiak!
- A király is örülni fog neki - jegyzé meg rekedt hangján litkei Tóth Pál -, legalább lesz egy elkerített virágoskertje emberekből.
Száz meg száz meglóbázott kasza csillant meg a levegőben minden új beszédre, s lelkesült kurjantások verték fel a karancsi hegy visszhangját. Közel és távol tüzek égtek a pázsitos tisztáson, gúnyosan pislogva, s nagy füstöt eregetve, mely ott kóválygott a fejük fölött, mintha a felhőknek lenne árnyéka. A tüzek mellett gulyáshúst főztek katlanokban az asszonyok. Körös-körül a, hegyi utakon és az ereszkedőkön folyton gyülekeztek közeli falvakból a palócok, a király kertjének virágai.
Mert a krónikák e gúnynéven tartották fenn első és utolsó elszakadási mozgalmuk történetét.
Hanem keltett is rémületet mindenfelé a parasztlázadás nagyított híre.
Nosza, rögtön összeverődött megyei urakból egy küldöttség, mely fölkereste Bükky Istvánt, hogy mondjon le az alispánságról. Sok vért megkímél, ha lemond. A nép lecsillapszik, ha kitér útjából. Hozza meg azt az áldozatot a közjóért. Hiszen az okosabb enged.
- Az okosabb engedhet - felelte Bükky István ridegen -, de nem a hatalmasabb!
- De a kastélyainkat dúlják fel.
- Fölépítitek!
- De magunkat is lemészárolhat a tömeg.
- El foglak temettetni.
- De a te életedre vágynak legfőképp.
- Hát akkor odaviszem nekik.
S kiszólt, hogy a négylovas kocsija előálljon, húsz pandúr és huszár nyomban lóra üljön.
Míg a lovakat befogták, előhívatta a várnagyot.
- Várnagy! Ha vissza nem találnék térni az új alispán választásig, mindennap egy parasztot fogat a megyeház előtt, s déli harangozáskor tizenkettőt vágat rá. Ez az én alispáni végrendeletem. Megértette?
Jól esett elgondolni, hogy még a halála után is botoztatni fog.
Önök mosolyognak ugye, hogy ezek a kiskirályok ilyenek lehettek. Rozsdás kor, mondják, rozsdás emberek, rozsdás intézmények!
Ha rozsda is, de rózsaszínű! Oh, be kár volt leszállni hagyni rájok olyan hamar…
Öreg, korhadó hidak mellett még most is gyakran van egy oszlopra akasztott fekete tábla e felirattal: »A sebesen való hajtás tilos«. A stílusról látszik, hogy ezt még a régi vármegye rendeli így. Jó lett volna azt megfogadni az egész országnak!
Az alispán még abban az órában elindult szembenézni az izgágákkal és szétverni őket. Uzsonna táján ért oda, de az elöl poroszkáló huszárok lovai visszahőköltek a csillámló kaszaerdőtől.
- Forduljon vissza, tekintetes uram! - kiálták a hátráló lovasok.
- Csak hajts előre - parancsolá a kocsisnak s mint hajdan Imre király, megfenyegette ujjaival az ingerült tömeget. - Majd meglátom - kiáltá harsányan -, ki meri kezével érinteni a vármegye első alispánját!
Mintha megjuhászította volna őket a vakmerő föllépés, leeresztették a kaszákat, s a négy tajtékzó paripa lassan át kezdett hatolni.
- Miért nem takarodtok haza? - ordított rájuk Bükky. - Hát illik ez okos magyar emberekhez?
- Illik vagy nem illik! - süvítette vissza Bodajki Mátyás, az óriás, Barkanyról, s odaugorván, megfogta az ostorhegyes zabláját. A lovak fölágaskodtak.
- Vágd el a kezét! - parancsolá az alispán az egyik huszárnak.
Az kirántotta kardját, s egy nyisszantással elvágta a zablát tartó kezet.
Hanem iszen nem is kellett egyéb, csakhogy vért lássanak a király kertjének virágai. Mintha a levegőből potyogtak volna egyszerre, palóc-palócra gurulva, boglya támadt belőlük minden pandur testén. Egy pillanat alatt lefegyverezték, legyűrték valamennyit, s vitték be őket a közeli pincékbe elcsukni.
Ez a váratlan diadal egészen elrontotta a megindult mozgalmat. Hiszen nincs itt már jóformán semmi tennivaló. Az alispán el van fogva, nem kell lerombolni a megyeházat. (Most már legalább a sót is meggazdálkodja Bory Gábor uram, amivel be kellett volna vetni a fundusát). Most már akár haza is mehetünk! Nem lesz se éhség, se kolera többé!
A ravaszabb palócok, csillapodván mérgök, hazaszéledtek, a többire bízván, üssék agyon Bükkyt.
Voltak, kik legott törvényszéket akartak tartani.
- Én a halál ellen szavazok - hajtotta Perky Barnabás Szelényből -, hanem vigye ki a tekintetes urat egy deputáció Amerikába, s ott el kell adni rabszolgának. Még csinos, izmos ember, jól megfizetnek érte.
A legtöbben azonnal akartak végezni vele, mert ki tudja, mi történik; a megye hatalmas, hátha kiszabadítja?
- Az nem lehet - ellenveté Kapornoki -, az én pincémre rá nem akad idegen élő ember, de ha ráakad is, kulcsa a prófétánknál van.
A nagy tusakodást eldöntötte végre a szép Judit, látván az alispán életét veszedelemben, a leglármásabbakat is elhallgattatta azzal: várjanak holnapig, míg Mihály a szent öregtől kér tanácsot. Nem volna illendő nélküle cselekedni.
Napszálltakor szétoszlott a tömeg a litkei erdőből; ki hazament végképpen, ki pedig csak Litkén húzódott meg bevárni a holnapi eseményeket.
Cudar förgeteges éjszaka következett. Még a hold se világított.
Hiába is világított volna ma, az alispán úr úgysem élvezheti vala ábrándos sugarait. Ott feküdt a pincében a puszta földön, s fejét egy hordó dongájához támasztva, elmélkedék vajon van-e ennek az esetnek mása a történelemben?
Nincs! Királyokon, hercegeken megesett már, hogy fogságban kínlódtak, de egy alispánnal talán a világ kezdete óta se történt még ilyen dolog.
No, ezt megíratom a főjegyzővel, ha hazaérek, és betesszük örök elmékezetül a levéltárba.
De hátha nem érek haza? Hm? Hátha agyon ütnek ezek a gazemberek?
Úgy éjfél táján elkezdett dideregni, fogai vacogtak. Majd a szíve szorult össze, s ajka imádságot rebegett. Ő, aki annyi folyamodást dob el kedvezőtlen válasszal naponkint, most maga is folyamodást intézett az istenhez, hogy mentse ki ebből a bajból.
Hogy még egy alispánnak is folyamodni kell! A saját szájával! Borzasztó!
S ím alig végezé, megcsikordul künn a zár. Megremeg: egész teste lúdbőrzik. Tán veszteni viszik?
- Alispán úr! - suttogja egy hang lágyan, kellemesen. - Jöjjön, szabaduljon meg!
- Ki az? Ki van ott? - riadt fel gyanakodón.
- Pszt… lassan! Mindenütt hallgatódzhatnak. Egy lány van itt, aki ki akarja menteni. Erre, erre!
Az alispán remegve, reménykedve botorkált ki, s tele tüdővel szívta magába a friss éjjeli levegőt.
- Meg akarják ölni… siessen innen!
A rab ránézett az előtte álló alakra, de a sötétben csak körvonalait láthatta. Sudár növésű volt, s fiatalnak, szépnek kellett lennie. Lihegett szegényke, s aggodalmasan nézett szét az éjbe. Egy nagy kendő volt a fején, azt összébb vonta a válla körül fázékonyan. A szoknyája, ha mozdult, csicsogott a csataktól. A megázott füvek útközben mind beletörölték a könnyeiket.
- Köszönöm, lelkem, amit értem tett. Hogy jutott a kulcshoz?
- Ne törődjék azzal. Két kulcsa van ennek a pincének, de az egyikről senki sem tud, csak én.
S hogy ezután se tudjon senki, kihúzta a zárból, s eldobta messze a hegyszakadékba.
- Mondja meg, ki maga - sürgeté az alispán hálateljesen -, tudjam nevét legalább, hátha megszolgálhatom valamikor.
- Nem lehet - hadarta a leány -, és mégis, mégis lehetne egyszer egy kérésem… nagy kérésem.
- Esküszöm, teljesítem, akármi. De nevét tudnom kell, ha meg akarom aztán ismerni.
Megrázta fejét dacosan, haja kibomlott a kendő alól, s mint egy tejút, csillámló fehéren futott le a derekán.
- Oh, nem mondhatom meg - azonban…
Egyet lépett, s hirtelen elhatározással szólt:
- Hajoljon le hozzám!
- Mit akar?
- Lejjebb… no, még lejjebb!
Félretaszította a kendőt válláról, s gyorsan kikapcsolá a mellénykéje két felső gombját: látni lehetett a sötétben is gömbölyű nyakának hattyúfehérségét.
- Harapja meg a nyakamat - mondá a fejét elfordítva.
- Én? - hökkent meg Bükky István uram. - A nyakát harapjam meg? Mire lenne az jó magának?
- Elég, ha én tudom, harapja meg, siessen!
Hát mit tehetett volna mást, mint hogy kivicsorította a fogát, s hozzáértette a nyakához. Olyan sima volt az, olyan édes volt az, hogy szava sincs annak!
- Jobban… ej hát, jobban - sürgeté a lány türelmetlenül.
- Félek, nem fáj-e majd? Ejnye - de jóízű!
- Még erősebben egy kicsit! Elég, elég! - szisszent föl. - Most már csak menjen ezen az úton balra! Most már rám fog ismerni a fogai helyéről, ha odamegyek, isten áldja meg!
S ő maga is futásnak eredt a falu felé, ott hagyván tűnődve az alispánt, hogy milyen ördöngösen leleményes leány ez, és milyen jóízű nyaka van…
Utána nézett, míg csak láthatta, mintha egy szétfoszló álom lenne… Majd megindult ő is keresztül-kasul a földeken torony irányában, a város felé.
Nem tért be sehova, nem csapott zajt, nem szólt senkinek. Hadd legyen az is csak álom, ami az alispánnal történt. S reggel, mikor a többiek keltek a megyeháznál, már ő is talpon volt, s úgy osztá a parancsait, mintha semmi se történt volna.
No, de nem is valami nagy eset. Hisz az egész dolog csak egy levágott kéz és egy megharapott nyak!…
De hát a húsz pandur? Ezeket már csak azért se lehet ott hagyni, mert csupa újdonatúj ruha és fegyver volt rajtuk. Az ember olcsó, ingyen terem a vármegyének, de a ruha méregdrága!
Két század katona ment másnap a litkei erdőbe, megfékezni a hóbortos mozgalmat.
A vezető kapitány, egy jó öregúr, mindenek előtt barátságosan kihirdette a megye üzenetét, hogy mindenki haza mehet, aki békét akar, aki azonban nem akar békét, az álljon ki, mert azt meglövik.
A jó palócok megigazgatták erre a fésűiket hosszú hajukban, s szépen elpárologtak a kaszáikkal, ki erre, ki arra.
Csak az egyik csapatvezérben, Halápi Imrében volt annyi vakmerőség, hogy odaállt kihívó arccal a kapitány elé:
- Hát a külön vármegye dolgában nem hozott az úr üzenetet?
- Nem mondtak nekem erről, édes fiam, semmit, hát én se mondhatok.
- Tökéletesen igaz - felelte Halápi Imre, és ó is hazament fejcsóválva.
Ezzel a fejcsóválással ért véget a palócok néhány napos forradalma.
Csupán Bory Mihály elfogatására volt még kiadva kemény parancs. Fejét veszik nyilván, ha megcsípik. Hat napig üldözték hiába. A nép azt beszélte, a szent aggastyán vitte magával a sziklába. Hanem az asszonyokban legyűrte a pletyka a babonaságot: kitalálták, hogy bizonyosan vele bujdosott Kapornoki aznap eltűnt leánya is. Hisz csak a vak nem látta eddig, hogy élnek-halnak egy másért.
Igazuk volt, hetednapra együtt fogták el őket a csalánkai csőszházban. Az első alispán ebédnél ült otthon nagy társaságban, mikor jelentik, hogy éppen most kísérik be a főkapun a szeretőjével elfogott prófétát.
A vendégek közül nagy kíváncsiságot mutatott némelyik, kivált az alispánné.
- Hadd jöjjenek hát be - intézkedék az alispán. - Addig lássuk őket, míg a börtön penésze le nem sorvasztja. Mert bizony megülik jó darabig.
Beléptek. Dacosan, gyűlöletteljes tekintettel az egykori iktató, szelíd megadással Kapornoki Judit.
- Nos, ide értünk? - mondá Bükky István gúnyosan. - Hosszú keze van a vármegyének, ugye?
Bory elvörösödött, felelni akart, de a Judit egyetlen óvó pillantása megnémította.
Az uraságok és a dámák megbámulták őket, nevetgélve és sugdosva.
- Vigye őket, várnagy - mond a házigazda, látván, hogy már a hölgyek beteltek velök. - Zárja külön-külön cellába!
Judit felemelte bágyadt fejét, s egy lépést tett Bükky felé:
- Egyetlen szóra, kérem…
A megszólított vállvonogatva ment közelebb.
- Bocsásson bennünket szabadon - esengett halkan.
- Ej, szép leány, az esze ment el?
Judit lesütötte fejét szégyenlősen, majd sólyomtekintetet vetve a társaságra, néz-e oda valaki, egy gyors rántással felszakítá nyakán ruháját.
S ott látszott a vakító fehérségen négy kék petty, négy fog harapásának a helye…
A viceispán gyengén elpirult.
- Várnagy - szólt tompán. - Eressze őket szabadon. Ezennel rendelem!
A vendégek csodálkozva ugráltak fel helyeikről.
- Mi történt? Hogyan tehetted?
- Víz oltja a tüzet - mondá a hatalmas úr -, ti talán nem értitek, de így kívánja ezt a közjó.
Az alispánné idegesen vágott közbe:
- Mit mutatott neked ez a személy? Mi volt az a nyakán?
Bükky félig kelletlenül, félig mosolyogva felelte:
- A »sigillum secretum«. A titkos megyei pecsét.
AHOL A VÍZ IS VIRÁGZIK
(Életképek)
1884
Mikor fiatalabb voltam (mert voltam ám én is fiatalabb), egy alföldi emberrel kerültem össze a vác-bécsi vonalon egy vasúti kupéban.
Megismerkedtünk, s minthogy se én nem voltam soha az Alföldön, sem ő a Felföldön, elkezdtük mindenikünk a saját országát dicsérni.
- Ön még nem volt az Alföldön? - szólt csodálkozva. - Hogy bírt úgy fölnevelkedni, uram?
- Hát csak megnőttem. Hanem, hogy ön sohase látta a mi Felföldünket, az igazán sajnálatos, Hisz ön akkor nem ösmeri, nem látta Magyarországot! Tündér völgyeinket mosolyogva, kevély várainkat mogorván búslakodva.
- Ej! Hagyjon nekem békét a magok rom-falaival. Különb falak azok ott minálunk. Egy-egy háromezer holdas tábla rengő aranykalászból.
- Igen. Amikor a Tisza meghagyja.
- Mit bántja a Tiszát! A Tiszát nem adnám oda a Dunáért sohasem. Mi az a Duna a magyaroknak? Legfeljebb az Attila hármas koporsóját mossa mélyen alul, de a mi Tiszánk meg puha derékalja szerelmes legényeknek, lányoknak. Minden nóta ott terem, s onnan röpüli be az országot. Néha az igaz, hogy megbolondul a Tisza, de máskor meg olyan kedveskedő jó víz, hogy még ki is virágzik…
- Hát a mi kavicsos földünk odafent? Arany, ezüst, kőszén van a belsejében.
- Hát a mi saját madaraink, a túzok, kócsag?
- Hát a mi erdeinkben a temérdek vad?
- Bolondság! Nálunk terem a legbecsesebb. A huszár a király számára.
- Elhiszem önöknél szebbek a férfiak, de a leány meg nálunk terem a huszár számára.
Addig-addig folyt ez a versengés, míg egyszer csak meghódoltunk mindenik a másiknak.
Ő azt ösmerte el, hogy mégis valami az, hogyha a földet elunom művelni kívülről, elkezdem belőlről.
Én pedig azt ösmertem el, hogy az mégis tündér ország, ahol a víz is kivirágzik.
Hanem egyben nem bírtunk megegyezni, hol ér többet az ember, hol eredetibb, hol okosabb, hol poetikusabb.
- Ej, hátha ebben is kapacitálhatnánk egymást.
- Hogyan? Hiszem ön agyon licitálja az embert a jelzőkben.
- Tudok én egy módot. Úgyse alhatunk a kupéban, mert bundánk nincs. A jelzők nem érnek semmit, mert a jelzők nagyítanak, de nem színeznek. Csak az események színeznek. Beszéljük hát el felváltva a jellemzőbb eseményeket. Hiszen minden vidéken vannak oly történetek, amelyek egészen a vidéket és annak embereit mutatják.
- Helyes. Tehát elkezdem én - szólt az alföldi ember élénken.
Szivarra gyújtottam s fejemet elhelyezvén a pakktáskámon, kényelmes fekvő helyzetbe tettem magamat.
- Kész örömmel hallgatom. Tessék elkezdeni.
- De előre mondom, hogy ne kívánjon valami érdekes históriákat tőlem.
- Az ördögbe is, tele van a táskám regényekkel és beszélyekkel. A szerelem egyforma, uram, úgy a Felföldön, mint az Alföldön. Arra nem vagyok kíváncsi. De hiszen ön jól tudja, mit akarok.
- Nagyon jól van. Az első történetemnek ez lesz hát a címe:
I. MIRE JÓ A DIALEKTUS?
Most már ott nyergeli a Tiszát az új pompás híd Szegednél. A daruhoz és a kócsaghoz még egy saját külön madarat kapott az Alföld, mely ott rebbentgeti szárnyát a híd hatalmas oszlopain. Ennek a madárnak a neve főnix.
Úri állapot ez most. A modern híddal bizonyosan bejött a modern vámszabályzat is. Minden gyalog ember fizet a hídon ennyit, s minden szekér ennyit. Könnyű ezen eligazodni.
Hanem valamikor régen, a német időkben, midőn még a régi hajóhíd állt, melyet minden érkező hajó előtt szét kellett szedni (s addig megszűnt a közlekedés a két part között), az volt a városi statútum, hogy a szegedi polgár nem tartozik vámot fizetni. Jól esett a cíviseknek is, ha megtehették magokat nemesembernek.
Nagy privilégium volt ez, de nem nagy bölcsesség! Mert ötven-hatvanezer lakossal bíró városban nem ösmerhetnek a vámszedők mindenkit. Lehetetlen volt tehát az ellenőrzés. A vidékbeli emberek is ingyen jártak a hídon, azon titulus alatt, hogy ők is szegediek. Ilyen rendszer mellett csak az fizetett vámot, aki éppen akart, s a híd alig jövedelmezett valamit.
A nemes magisztrátus évtizedeken törte a fejét, miképp lehetne elejét venni a visszaéléseknek? Új meg új szabályzatok hozattak. Az egyik lángész is kigondolt valamit, a másik is, de mind nem ért semmit, mert a szegedi embert azért mégsem lehetett a gyakorlatban felösmerni a vidékbelitől. Nem fizettek ott vámot csak éppen a torontáli rácok!
Volt azonban a vámszedők közt egy Nagy István nevezetű, aki egy napon azzal állított be a polgármesterhez, hogy ő kitalálta az új vámügyi rendszabályt, amely mellett most már tízezer forinttal lesz a városnak több jövedelme évenkint.
- Ne bolondozzék, Nagy István uram - mondá a polgármester. - Kegyelmednél különb emberek se bírnak azon segíteni.
- Már én pedig kieszeltem a dolgot. Tessék velem küldeni a városi komissziót. Bebizonyítom, hogy a legszebb szerével, a legegyszerűbb módon tudódik ki mindég, ki a szegedi ember, és ki nem az?
Mit volt tenni egyebet, mint kiküldeni a komissziót, lássuk hát mi van a Nagy István uram fejében?
Mikor aztán a bizottság és a vámszedő odaállt a hídfőhöz, az első volt, aki jött, egy tarkakendős parasztasszony.
- Hová való kend? - kérdé szokásosan Nagy István.
- Szögedére.
- Hm, jól van! Mondja meg hát nekem asszonynéni: mivel eszik kendteknél a levest?
- Kanállal - felelte az asszonynéni.
- Igaz. Átmehet kend!
Hetyke leány jött, letakart fehér kézikosárral módosan lépegetve a kivágott karmazsin cipellőkben.
- Hova való?
- Szögedére.
- Jól van, húgom. Mivel eszik nálatok a levest?
- Kanaóval - felelte bátran.
- Ühüm. Akkor hát fizetsz, fiam, két krajcárt.
A tanácsbeliek pedig nagyba csodálkozának ezeken, amint megérteni kezdik, hogy a vidékbeli népek úgy a Makó-, mint a Dorozsma-tájékiak más-más, a szegeditől teljesen elütő dialektusban beszélnek. A kiejtésükben van benne a származási bizonyítványuk, csak elő kell azt tudni keresni a vámszedőknek. Nagy Istvánt felette megdicsérik vala.
- Parva sapientia regitur mundus - mond a polgármester fejcsóválva.
S azontúl meghagyatik az összes vámszedőknek, hogy idők örök emlékezetére, ezzel a megszólítással examinálandó minden járókelő.
- Nagy István uram azt kérdezteti, mivel eszik kendteknél a levest?
És ebben benne volt az új tökéletes vámszabályzat is, meg a megtisztelő jutalom is a Nagy István furfangos talentumának.
II. RÓZSA SÁNDOR REDIVIVUS
Még nagyon fiatal ember voltam, mikor híre futott Szegeden, hogy Rózsa Sándor kegyelmet kapott, nemsokára hazajön.
A felesége is hallotta ezt a hírt, s odaszaladt a nagybátyámhoz (egy fiskálishoz) egész színéből kikelve.
- Igaz-e, kérem alássan, hogy az uramat hazaeresztette a király?
- Beszélik - mondá a nagybátyám -, de én bizony nem hiszem. Nehezen megy az ilyen!
- Én is azt gondolom, kérem alássan, hogy egyéb gondja is van a királynak!
- Mondja csak, Rózsáné, maga talán már nem is szeretné, ha hazajönne?
A menyecske elpirult, s szemérmesen rángatta helyre a cifra kacabáj széleit.
- Ha hazajön, itthon lesz, tekintetes uram, ámbátor…
- Persze hogy azóta van már valami »ámbátor«.
Nem értette meg a dévaj célzást, hanem nagy komolyan folytatta, ahol elhagyá:
- Ámbátor, ha egyszer leesik a zsindely a fedélről, nem érdemes többé fölvinni.
- Újjal szokás pótolni, ugyebár?
És hamiskásan kacsintott hozzá a nagybátyám. Mert nagy selyma volt az öreg, s Rózsáné asszonyom még megérdemelte a csiklandozó szót. Azokhoz a harminc-negyven év közötti asszonyokhoz tartozott, akiknek illik a heccelés. Nagy fekete szemeiben még csillog a tűz, arcán még a hamisságnak is volt valami nyoma, de már elmúlóban, az ajkak már bágyadtak, a homlok már színtelen, de a fehér halánték, a gödrös áll és az üde nyak még ingerlő.
Rózsáné asszonyomról hallottam később, hogy tisztességes asszony, van ugyan valami »embere«, aki arra az esetre volna kiszemelve, ha a férjével baj történnék, hanem ez nagy titok, nem is igen tud arról bizonyosat senki.
Eközben azonban csakugyan megvalósult a hír; hogy a félelmetes Rózsa Sándor szabad lett. Már jön is hazafelé, útban van. Az újságokban mindennap olvashattunk róla valamit. Éppen mintha valami generális térne vissza; mindenütt megbámulják, megcsodálják.
Olyan felfordított világ volt az akkor, hogy a jó hír gyorsabb volt a rossz hírnél, s a jót hitték el az emberek, nem a rosszat.
Rózsa Sándorról is azt beszélték, hogy tetőtől talpig becsületes ember lett: valóságos gavallér.
Pesten elment audienciára a miniszterelnökhöz is. Még tán kezet is fogott vele a miniszterelnök.
Ami rosszat tett valaha őkegyelme, azt most mind elfelejtették, ami jót tett, azt most mind megtoldották. Bolondos mérőserpenyővel dolgozik a közvélemény!
Végre aztán itthon termett Rózsa Sándor. A vasútnál várták az ismerősök, nyájas, barátságos szóval fogadták. Ő maga is nyájas volt, derült és nyílt, hanem amikor a feleségével összeölelkezett, elborult egy kicsit az arca:
- Ejnye, de hideg csókod van!
Az asszony pedig igyekezett kedvére járni mindenben, elvezette a házába, sürgött-forgott körülötte nagy örömmel, feltálalta a kedvenc ételeit, puha ágyat vetett neki, de Rózsa Sándor mégis csak gyanakodva fürkészte:
- Ejnye, de erőltetett mosolyod van!
Egypár nap múlva hallom az utcán menve, hogy Rózsa Sándor a »Hétválasztó«-ban kávézik. A többi cívisek is ott szoktak. Ő is felvette azt az életmódot. Cívis lesz belőle: már a ruhája is az. Kék mándli van rajta a »bon jour«-ok formájára, csizmába gyűrt zsinórtalan nadrág s nyakig permuttergombos mellény.
Legott bementem, hogy láthassam. Egy sarokasztalnál ült egyedül, értelmes, férfias arcát tenyerére nyugasztva. Egy virgina-szivart szítt, s mereven nézett maga elé, mintha a füstöt bámulná. Mogorvának látszott, s ajkai körül mintha keserűség lenne elöntve.
Sok kíváncsi szem fordult feléje, de ő nem látszott törődni senkivel. Nem okozott neki örömet a »hírhedtség«, mint más hasonló fajtájúaknak, kik minden mozdulatokban érezni látszanak a saját nevezetességüket.
Elhatároztam, hogy megszólítom.
- Mikor jött haza, Sándor bácsi? - kérdém, »jó napot« kívánva neki előbb.
Megbillentette kerek magyar kalapját, s közönyösen felelte:
- A múlt héten.
- Tudtam, hogy megjön. A felesége ott járt minálunk tudakozódni. Mert a bátyám neki az ügyvéde.
Egy akaratlan mozdulatot tett a könyökével, s felém fordítá ónszínű arcát, s élesen nézett meg.
- Nehezen várta már Sándor bácsit - folytatám csak azért, hogy még valamit mondhassak.
Megfogta a nagy öblös csészét idegesen, s egyszerre hörpentette ki belőle a feketét, aztán mérgesen vágott egyet tenyerével a márvány asztalra, hogy csak úgy táncolt a pohár, meg a tálca.
- Azt gondolja az úr - szólt aztán s hangja dörgővé, gúnyossá vált… - Azt gondolja az úr - folytatá és megfenyegetett az öklével. - Azt gondolja ugye (egész testem lúdbőrzeni kezdett a hidegtől), hogy csak az az okos ember, aki tükörből fésülködik?
S azzal megvetőleg elfordult tőlem, s az előbbi bús mogorvasággal nézett ki az ablakon.
Tudtam, hogy megint betyár lesz, s tudtam azt is, hogy miért lesz.
III. A KÖZSÉGI BIZONYÍTVÁNY
Az első történettel azt akartam bemutatni önöknek, hogy milyen találékony az alföldi ember, a másikkal: milyen originálisan fejezi ki magát beszéd közben, a harmadik történetem arról fog szólni, milyen praktikus és furfangos.
Pöre volt a makói Kostyán Ferencnek a tekintetes vármegye előtt. - Hogy miről szólt a pör, nem tartozik szorosan ide.
Valami gazdag rác paraszt pörölte, csak úgy gondolom, hogy szőregi illetőségű. Pedig hogy hova való illetőségű, az már szorosan ide tartozik.
Egy ideig libegett-lebegett a pör, míg végre eldőlt, mégpedig hogy Kostyán Ferenc uram lőn a vesztes. - Pedig ő szentül meg volt győződve, hogy az ő igazságának kell esnie felülre.
Hogy miért vesztette el a pört, megvolt a »bírói indokok« közt. A bírói serpenyőt egy községi bizonyítvány billentette a rác paraszt javára, melyben mindaz, ami az ő javára bizonyít, mint valóságos szent igazság vagyon bizonyítva, aláírva és megpecsételve a nemes község elöljárósága által. Bíró, törvénybíró, mezőbíró és két esküdt vallja hitelesen, miszerint stb.
- No, ez bolond egy komédia! - káromkodék Kostyán Ferenc uram. - Hogy mertek ezek ilyen írást kiállítani.
De hát hiába való már itt minden szó: ami egyszer eldőlt, az eldőlt. - A vármegye nem olyan, mint a menyecske; ha az egyszer »nem«-et mond - abból már nem csinál »igen«-t semmi.
De Kostyán uram ez egyszer eltelt méreggel, és meg akarta magát bosszulni.
Elhajtatott Szőregre (mondom, hogy nem merek jótállni a falu nevéért, mert feleséges, gyermekes ember vagyok), ott meginvitálta a tanácsot egy kis karcosra a kocsmába, s előadá, hogy egy bizonyítványra van szüksége.
Azok a fejükkel bólintgatták, hogy rendben van a dolog, s tovább hörpentgették a karcost.
- El is hoztam magammal az írást.
- Bizony okosabb is - mond a bíró -, mert a nótárius kezében köszvény van. Mindig más betű szalad ki a pennájából, mint aminőt akar.
- Mármost nincs is hátra egyéb, hogy felolvassam és megmagyarázzam kegyelmeteknek?
- Minek az? - ellenveté a mezőbíró koccintva. - Hiszen becsületes emberek vagyunk, vagy mi?
Aláírták szépen, illő rendben a bizonyítványt, s Kostyán Ferenc uram szépen zsebre rakta, de csak azért, hogy másnap odamellékelje a »följebbezéséhez«, ilyenformán:
Tekintetes megyei törvényszék!
Én a jelen pörben egy községi bizonyítvány alapján lettem elmarasztalva. Hogy milyen vékony fundamentumra állapítá a tekintetes törvényszék a maga bölcs szentenciáját, arra nézve van szerencsém ugyanazon nemes községből a következő másik bizonyítványt bemellékelni.
Alázatos tisztelettel
Kostyán Ferenc, gombkötő,
makói lakos.
A másod-alispán, aki akkoriban elnöke volt a törvényszéknek, hangos hahotával olvasta fel a községi okmányt, mely így szólt szóról szóra, s mai napig is ott őriztetik a megyei levéltárban.
Községi bizonyítvány
Mely szerint mi alólírottak hitelesen valljuk és bizonyítjuk, hogy a Kostyán Ferenc uram elleni pörben egy hamis bizonyítványt állítottunk ki, minélfogva kérjük a tekintetes vármegyét, szíveskedjék alólírottak számára egyenkint huszonöt botot kiutalványoztatni stb.
A vármegye nem utalványozta ki a huszonöt botot, sőt inkább elvette bíró uramtól azt az egyet is, amit viselt, elrendelvén, hogy a szőregi bíró ezentúl bot nélkül, tehát csorbított tekintéllyel, tartozik viselni tisztét.
IV. A CSÖKÖNYÖS MACSKA
A macskák, mint azt minden okos ember tudja, néha meggondolják magukat, s elmennek vándorolni, hogy aztán úti tapasztalatokkal visszatérhessenek a tűzhelyhez.
Egy szegedi macska is így rándult el az árvíz előtt. Hogy hova ment, nem mondta, nem tudjuk, hanem az bizonyos, hogy mire megjött, a tűzhelyből vízhely lett; a ház nem állott, csak a zsindely-fedél ült ott nem messze a vizen.
A szél odább akarta vinni, de aztán meggondolta magát, »minek nekem ez a rongyos fedél«, s ott hagyta.
A macska megösmerte a fedelet, s úszkáló gerendán, deszkajárdákon át kimódolta, hogy odajuthatott, ahol aztán leült a legtetején, s búsan nézte onnan a tengert, melynek szürke vize az ő képét is mutogatta.
Másnap arra ment a ledőlt ház gazdája, családját költöztette csolnakon más városba, ahol letelepedjék. Keserves könnyhullatással eveztek el a szülötte földről.
A macska akkor is ott ült a fedélen. De a gazda nem vette észre. Fájt a szíve, nem volt rá ereje odanézni, hanem a gyerekei megösmerték.
- Nini a cicánk… a fehér cicánk!
A gazda visszafordult, s ő is meglátta a fehér cicát a könnyein keresztül.
- Gyerekek - szólt tompán s elvörösödött. - Ez a mi macskánk. Megjött és ott ül a födelen.
Megállította a csónakot, és megtörülte kérges kezével a homlokát.
- Anyjuk, mondok valamit. Annak a macskának lelke van. Az a macska még bízik, anyjuk. Ne hagyjuk el.
- Magunkkal vigyük szegénykét?
- Nem, de mi maradjunk vele.
Úgy is lett. A macska nem hagyta el a régi tűzhelyet, a gazda nem hagyta el a régi macskát.
S most azóta valami új szegedi kőházban boldogul élnek, ha meg nem haltak.
V. HŐSÖK - AZ EGYÜGYŰSÉG KÖNTÖSÉBEN
1884
Tele van ez a nép poézissel. Természetes, hogy a naivságnak sincs hijával.
Hanem még az együgyűségben is van valami szeretetreméltóság.
Történt, hogy Szegeden a rendőrséget reformálták. Az pedig nagy dolog míg ott reformra adják rá a fejüket. A magyar ember nem szívleli az újítást.
De ezúttal csakugyan kellett már. A régi fickók nagyon megöregedtek, és alig tudtak mozogni.
Egyszer ott járt egy miniszter, s irtózatos köhögést hallott az utcán este. Valami öregember viaskodott a saját tüdejével egy szögletháznak a falába kapaszkodva.
- Mi baja, apó? - kérdé a miniszter.
- Öreg ember vagyok már, teens uram, ugat ki belőlem a halál, alig lézengek a világon, nem bírom a lábaimat se húzni egymás után.
- És mivel foglalkozik kend, öreg atyus?
- Rendőr vagyok. A főkapitány úr privát futárja!
A miniszter elmosolyodott, s a kíséretében levő magisztrátus elpirult.
El is határozták, hogy szó ide, szó oda, szégyen ami szégyen, a rendőrséget jobb karba kell állítani s csupa erőteljes, szemenszedett fickókat hozni össze, akiken szépen megfeszüljön a libéria. Tanuljon már valamit a vármegyétől a város is!
Hát össze is tákolták a rendőrséget nagyjából, kikent bajuszú daliás magatartású legénység foglalta el az aggastyánok helyeit, s a főkapitány éppen olyan büszke volt rájok, mint a porosz Frigyes Vilmos hajdan az ő válogatott hosszú fickóira. Alig várta már, hogy valami parádé essék, ahol becsületet vallhasson velük.
A véletlen úgy akarta, hogy éppen a múltkori miniszter jött megint látogatóba.
A főkapitány serényen hozzálátott a fogadási előkészületekhez, s kiválogatta legelőbb is a négy legjobb kinézésű lovas rendőrt.
- Kendtek parádéba öltöznek, a lovakra rárakják az új, címeres pokrócokat, mert kendtek négyen lovagolnak a miniszter előtt. Megértették?
- Ott leszünk, tekintetes uram - felelte Kristó István, a legöregebbik -, de tetszik-e tudni, kérem alássan, hogy a lovaink még a régi nyolcvan pengősök közül valók?
- Amilyenek, olyanok - vágta közbe a főkapitány mogorván. - Mi közük hozzá?
- Hát iszen, kérem alássan, nem is azért mondom, mert mi ott leszünk és megcselekesszük a magunkét, de már a lovakért nem állhatok jót.
- Bolond beszéd, hisz ezek még jó erőben levő lovak!
- Igaz, de a »füstös« előtt mégis bajosan fognak tudni szaladni, kivált ha egy-két óráig tart.
A főkapitány fölkacagott, most értette csak el a Kristóék aggodalmát. Az újdonsült rendőrök azt hitték, hogy a vonat előtt kell lovagolniok a miniszter tiszteletére. És csak a lovakban bizalmatlankodtak. Ők magok készen voltak rá.
Ebből a fából van a magyar huszár faragva.
NEM IGAZ A KORRUPCIÓ!
(Kormánypárti tárca)
1884
Egy erdélyi megye főispánja (ki a legnagyobb fejedelmük vezeték és keresztnevét viseli) arra a tapasztalatra jött, hogy a tiszti ügyész, a mindenki által szeretett Feri bácsi, hivatalos ügyei sehogy se lehetnek rendben.
A rend alatt pedig megyei fölfogás szerint nem azt értik, hogy a hivatalnok elvégezze a neki beosztott ügydarabokat: majd elvégződnek azok maguktól is, mikor az érdeklettek halála után kiselejtezik az archívumból.
A rend relatív dolog. S a vármegye végre is nem szolgákat választ, hanem urakat, kiktől csak egyet kíván, azt, hogy ne nyúljanak semmihez. Sem az aktákhoz, sem a rájuk bízott pénzhez.
Mert lecsapják a restóráción az olyan embert, aki mindenbe beleüti az orrát, és körmére ütnek az olyannak, aki tiltott helyre nyúl.
Feri bácsiról pedig azt suttogták, hogy nem tud számolni, sokat költ, kártyázik, vénember létére, de tán ki sem mondom, megnyalja a sót is (s ezt mindig drágábban mérik az öregnek), hogy a saját vagyona már szétesőben van, még az a tubák színű kabát se övé már, amit most rajta látnak, sőt - de ne szólj szám, nem fáj fejem - bizony isten nem jó dolog sül ki, ha egyszer számon találják tőle kérni a közpénzeket.
A suttogások eljutottak a főispáni fülekbe is (a főispáni füleknek különösen meg van az a szokásuk, hogy a suttogást jobban hallják, mint a kiáltásokat).
Egy nap tehát magához hívatja.
- Az a gyanúm van, hogy az ön ügyei nincsenek rendben.
- Magam is azt gondolom - dadogta Feri bácsi elhalványodva.
Azt rebesgetik, hogy ön a közpénzekhez nyúlt.
Lehajtotta fejét bűnbánattal, s hosszú ősz szakállán könnyek peregtek alá.
- Harminc napot engedek, azalatt rendbe hozhatja. Elmehet.
Szárazon, ridegen mondta ezeket a szavakat őméltósága. Pedig azelőtt milyen nyájas, barátságos szokott lenni mindég! Nem, úgy mégsem kellene vele bánni, régi famíliából való emberrel! Hiszen ha elköltött is a vármegye pénzéből valamit, bizony nem rosszakaratból tette. Aztán kicsoda, micsoda az a vármegye? Hol van az elevenen? Fáj az annak, hogy egypár forint elment ide-oda?
Ilyenféle megyei gondolatok közt telt el a harminc nap. Persze nem hozta rendbe az ügyeket. Lehet is az? Ha pénze volna se tehetné, mert nincs olyan talentum a világon, ha holta napjáig turkálna is a fölhalmozott akták között, hogy azoknak a rengeteg bonyodalmát szétszedve megállapítsa a bepótlási összeget. Ami lehetetlen, az lehetetlen!
A főispán most még határozottabban lépett fel.
- Üljön le, írja meg tüstént a lemondását.
Leült sóhajtva egy székbe, s reszkető kezekkel megírta az ő becsületes makacs betűivel, hogy lemond.
- A közgyűlésig még huszonkét nap - szólt őméltósága az iratot átvéve -, addig még kegyelmezek. De akkor aztán könyörtelenül becsukatom. Addig tegyen meg minden lehetőt.
A szegény vádlott csak a fejét rázta kétségbeesetten.
- Hát nincsenek önnek jó barátai? Hiszen egész életében barátkozott.
- Éppen azért nincsenek. De ha volnának is, higgye meg, méltóságos uram, lehetetlen azokon az aktákon elmenni élő embernek. Ami lehetetlen, az lehetetlen! Olyan nagy rendetlenség van ott!
- No, majd elküldöm én a titkáromat. Az okos ember, ért mindenhez!
Miattam ugyan küldheti, gondolta magában Feri bácsi, s mikor délelőttönként bement régi szokástól vezettetve a hivatalba csibukozni, s ott találta szorgoskodva a titkár urat, még csak azt sem kérdezte tőle: hogy megy a munka? Ő már készen volt a magáéval. Ott zörgött a kabátja zsebében egy pisztoly, majd elvégzi ez az utolsó hivatalos jelentést a vármegyéhez. Amit a titkár csinál, az mind nem ér semmit.
Az idő gyorsan fogyott (mintha azzal is a vármegye diszponálna). A sikkasztási eset híre kiszivárgott a közönség közé. Beszélték a kaszinóban, a kávéházban és mindenütt. Suttogás kelt a háta mögött, amerre ment. Némelyek átmentek az utca túlsó oldalára, ne kelljen nekik ráösmerni. S ha mégis összebukkant ismerőssel, annak ott volt arcán a kedvetlen csodálkozás: »Nini, ez még él?«
Az ügyész szíve összeszorult a közgyűlés előtti napok egyikén:
»Isten neki! - sóhajtá. - Elengedek a vármegyének két napot. Még csak holnapután kellene magamat főbelőnöm. Megteszem ma.«
S ezzel az elhatározással indult haza, mikor a postaház melletti sikátorból egyenesen eléje lép váratlanul a főispán.
- Hahó, hahó gonosz ember! - kiáltja vidáman, Feri bácsi mindkét kezét megrázva.
Az ügyész ránézett, hogy talán megbolondult.
- Hát mért tett maga engem bolonddá, öreg csont?
- Mivel, kérem alássan? - hebegte az szelíden.
- Azzal, hogy sikkasztott. No, várjon, kópé, ezt még megkeserüli. Odaküldöm bolondjába a titkáromat, az nagy igyekezettel rendbehozza az aktákat, s kisül, hogy még a megye tartozik magának ezerötszáz forinttal. Maga ravasz ember, bátya. Vallja be, azért tette, hogy az én emberem hozza rendbe az aktáit.
- Nem lehet az! - hebegé zavartan.
- Hogyne lehetne! Együvé rakta a közpénzeket és a saját jövedelmét sohasem számolta mennyit vett ki, s mennyit lett volna joga kivennie…
- Nem az, nem az… - motyogá elvörösödve az örömtől -, hanem a másik, az lehetetlen, lehetetlen…
- De kiszámította azt az én titkárom pontosan.
Feri bácsi kétkedve intett a kezével.
Inkább választotta a halált, mintsem elhiggye, hogy azokat az aktákat rendbe lehetne hozni.
Pedig biz azok rendben voltak. Mindenki megkapta a magáét, a titkár a lelkiörömét, amiért egy emberéletet megmentett, az öregúr az ezerötszáz forintot és a hivatalát; Tisza Kálmán pedig megkapta a főispántól ezt a történetkét.
Jó lesz neki válaszul valamelyik sikkasztás iránti interpellációra.
Mert tekintettel arra, hogy sok becsületes hivatalnokról sül ki, miszerint sikkasztó, hadd süljön ki egyszer már egy sikkasztóról is, hogy becsületes ember.
LIKAVA VÁRA
1884
Vér vízzé nem válik. I. Károly királyunkon is teljes életében meglátszott, hogy olasz. Ahol csak szerét tehette, mindenütt kitüntette őket. Hanem özönlöttek is be seregesen, mint légy az édes tejre.
Így jött be valami Douch nevű kalandor gróf, kit legott nagy birtokkal ajándékozott meg a király Liptó megyében. A magyar urak úgyse törték oda magukat valami nagyon.
Ez a Douch építette a likavai várat. Jó ízlése volt az olasz úrnak, s pompásan választotta ki a regényes magas sziklatömböt, amelyre a likavai vár épült, s melynek a háta mögött még magasan meredezik a Chots hegy komor orma.
Douch nem nagy hasznát vehette várának, mert nemsokára meghalt örökös nélkül; de annál nagyobb hasznát vette Liptó megye, mert ez volt valamennyi várai közt a legerősebb.
Ott volt ugyan Hradek is, de annak a falait nagyon is gyengéllették, míg ellenben a rózsahegyi várkastély csak arra való, hogy délceg várkisasszonyok sétáljanak a kertjében, s esténkint kihajolva az ablakon, hallgassák a lantos mélabús kobzát…
Likava azonban jó menedék volt a törökök, tatárok és rablók beütései ellen. A negyedórányira fekvő Rózsahegy városkából ide futottak a népek nagy veszedelem idején.
Douch halála után a korona tulajdonába jutott a vár és a hozzá tartozó nagy uradalom. Később Albert király özvegye behítta a cseheket kiskorú fiának, Lászlónak védelmére, s ezeknek mindjárt átengedett asszonyi ésszel nehány felsőmagyarországi várat, köztük az erős Likavát.
A híres Giskra, a csehek vezére, ült be most Likavára, s onnan tőn rablóportyázásokat messze vidékekre. A likavai vár pincéiben halomra rakva álltak a lopott kincsek.
Hanem Giskra uramra is rájött a dér. Mátyás király kiverte Likaváról és mindenünnen egész pereputtyostól, s a maga címereit (a gyűrűt tartó holló) faragtatta ki a nyugoti kapu homlokzatára.
A király gyakran fordult meg Likaván. A körülfekvő erdőkben és fenyvesekben sok volt a vad, s a híres király szerette fölvenni a béke idején a vadászruhát.
Mátyás halála után természetes fiáé, a maradék nélkül kimúlt Corvin Jánosé lett a vár és uradalom, de azután megint kézről-kézre vándorolt.
I. Ferdinánd mint ellenkirály Pekry Lajosnak ajándékozta, ki most már a saját címereit és nejéit, egy orosz hercegnőét, rakatta fel a belső várkapura 1534-ben. Aztán Krusith Jánosé lett, ki korán elhalt, s csinos özvegyet hagyott maga után.
Az özvegy Pálffy Katalin kezével járt a vár, ki azt Illésházy Istvánnak nyújtotta.
Azonban örökös ebből a házasságból sem született, minélfogva Illésházy István egyik rokonát, Illésházy Gáspárt fiának fogadta, s így lett Likava Gáspáré, ki megint a maga címerét vésette a kapuk fölé.
Gáspárnak két fia maradt: György és Gábor. Gábor ült be Likavára gazdának, de nemsokára adósságokba keveredett, s elzálogosította birtokát Thököly István uramnak, aki akkoriban a leggazdagabb főúrnak tartaték a Felvidéken.
Most aztán fényes világ virradt Likavára. Thököly nem kímélt semmi költséget, s igazi fejedelmi pumpával ékesítette fel a várat. Kerteket csinált ott nagy költséggel. A külvárhoz egy gazdag forrást csatolt odáig nyúló, három ölnyi széles és boltozatos bástyák segélyével, mert bosszantotta, hogy vízhiányban szenvednek ott fönn a várban.
E bástyaépítésről egész regék szállongnak a környéken.
Thököly - úgy mondják - összeszedette az egész vármegyéből a tojásokat, s homok helyett tojásfehérjét használt az építésnél, s a cement készítésére nem vizet, hanem bort fordított volna.
Hanem hát én ennél okosabb embernek tartom Thököly István uramat. A tojást még nem mondom, de hogy a bort őseink is megbecsülték - arra van a históriában elég kútforrás.
Annyi azonban bizonyosnak látszik, mert több író említi, hogy ez a forrást felvezető bástya hatvanezer rénusi forintba került, ami akkor roppant összeg volt, s ebből aztán könnyű kimagyarázni azt a közmondást, hogy Likaván vétek a borba vizet tölteni.
Még egy ura volt a várnak aztán, a híres Thököly Imre; de ettől elvette a királyi fiskus, s ma is a kincstáré a likavai uradalom.
Hát a vár?
Azt lerontatta II. Rákóczi Ferenc, ki nem szerette a várakat győzelmi útjában, nemcsak maga előtt, hanem még meghódolva sem - maga mögött.
»Minden ilyen helyen inkább szeretnék egy kenderáztatót« - szokta mondani a fejedelem, többre becsülvén a síkon az ütközetet, mint a »szaporátlan munkát«, az ostromokat.
MI MINDEN KELL A JELÖLTNEK?
1884
Képzeljék önök, kivel találkozom tegnap az utcán? A mi vidéki ismerősünkkel, Nádaskyval.
De hol a potroh, hol a toka? Gonoszul meg van soványodva a szegény ember, szemei dülledtek, haja szurtos, arca pedig nem látott már borbélyt vagy három hete.
- Ah ni, ön az, tisztelt barátom? Mikor jött?
- Éppen az imént szálltam le a vasútról.
- De ön egészen rosszul néz ki.
- Természetesen, a sok izgatottság.
- A külsejét is elhanyagolja. Ej, mi lelte önt, aki mindig úgy szokott kinézni, mintha Andrássy Gyulának akarna mintául szolgálni.
- Kinek öltözködjem? - mondá fanyarul. - Nem lát engem napvilágnál senki.
- Hogy-hogy?
- Hát úgy, hogy minden huszonnégy órában kétszer tartok beszédet a néphez: virradatkor, mielőtt elszélednének a mezei munkára és estszürkületkor, miután hazaérkeznek. Nappal pedig alszom, és álmodom az éjszakák folytatását.
- Eszerint ön is föllépett?
- Természetesen. S éppen azért szaladtam be a reggeli vonattal, hogy ellássam magam a szükségesekkel.
- Nos, arra csakugyan kíváncsi vagyok, mik egy jelöltnek a szükségletei.
- Jöjjön hát velem. Végezzük együtt a teendőimet, s aztán legalább együtt ebédelhetünk, ha ráérünk.
- És melyik programmal lépett ön fel?
- Az olcsóbbikkal.
- Azaz kormánypárti.
- Igen. Mint választó ellenzéki volnék, de mint jelölt nem győzném meg. De íme, itt a zászlókereskedés, menjünk be. Bementünk, s barátom négyszáz zászlót rendelt.
- Nem volna elég kevesebb?
- Nem, nem! A zászló fontos dolog, minden házhoz jusson. Mert ebből varrják az ablakfüggönyöket, s a szoknyákat a parasztlányoknak a választás után.
A kereskedő olyan arccal beszélt a jelölthöz, mintha tőle függne a mandátum. »Úgy megcsinálom, kérem, hogy sikere lesz. Tollakat nem tetszik, kérem? Mert az sokat tesz! A toll tetszik a menyecskéknek. A férfiak tehát szívesen tűzik fel. S ha egyszer a kalapjukon van belebőszülnek a lelkesedésbe. Ezek a kárminpirosak igen kedvesek. Sokszor tapasztaltam, hogy választásokon az győz, akinek szebb a tolla, mert a széptollú embernek előnye van, kérem alássan…«
Rendeltünk hát tollat is ezer darabot. Nádasky kivette a tárcáját, tele volt bankjegyekkel és üres váltópapirosokkal.
- Ahol tehetem - szólt keserű mosollyal -, ezekkel fizetek.
- Pedig majd fölveti a készpénz is.
- Az vissza nem tér többé, ha kiadom. De ezeket a váltókat, ha megleszek, reménylem beváltja a szabadelvű párt. Ni, jó hogy eszembe jutott, éppen oda kell mennem.
- A klubba?
- Igen, a végrehajtó bizottságtól buzdító leveleket viszek a kétes vagy ingadozó választókhoz.
Kocsira ültünk, s elhajtattunk a szabadelvű körbe.
Minden olyan elhagyottnak, ócskának látszik itt, pedig minden új, csak maga a szabadelvűség ócska. Újak az arcuk (csupa jelöltek, kik mind kérni jöttek valamit), új a Vizsolyi arcképe a falon és új a berendezés. Az asztalokból és székekből kivittek egy csomót az előszobába. Úgy látszik, kevesebb tagra számítanak esztendőre.
A zöld szobából valóságos dohszag árad ki.
A kártya-asztaloknál, a dunai termekben, mindössze egy pár ember üti a tarokkot. Halkan, vontatottan társalognak. Látszik, hogy itt vannak ugyan, de az eszök a vidéken kóvályog.
Mindjárt megösmertük, hogy ezek a végrehajtó bizottság tagjai lesznek.
Nádasky beszélt velök, s csakhamar kijött derült arccal.
- Megvannak a levelek - mondá.
- Miféle levelek?
- Amelyekben ajánlanak a pártnak, mint olyan rendíthetlen hazafit, aki dísze lesz a kerületnek, s akihez kétely nem férhet.
- Hány levél az?
- Húsz!
- Lehetetlen! Hiszen öt percig sem tartott.
- Mert csak aláírták. A szöveget én magam írattam meg otthon a sógorommal.
- Hát most meg már hova megyünk?
- A postán adok fel ezer forintot, a főkortesemnek, hogy valahogy ki ne józanodjék a kerületem, míg hazaérek.
Elmentünk a postára. Onnan elhajtattunk a Nyúl utcába, ahol egy régen emeritált képviselő lakik, akinél programbeszédeket lehet rendelni. Egy nagy programbeszéd harminc forint, a kisebbek tíz forintjával. Nádasky megvett ezekből egy hosszút és hét rövidet. A rövidebbeket a falvakban, a hosszút a mezővárosban fogja elmondani.
- De mármost csak készen vagyunk, reménylem.
- Hogy volnánk készen? Most még elszaladok egypár csecsebecsét venni a kerületi orvos kisasszonyainak. A Hatvani utcában nehány tajtékpipát szerzek be a derecskei nemeseknek. Minden pipa egy vótum. Azután betekintek az országos kaszinóba, ahol valami új alakban játsszák a pikétet. Megtanulom, a elviszem a kerületbeli papoknak: nekik az lesz a legkedvesebb ajándék, mert látják, hogy a haladás embere vagyok.
Mindezeket végigcsináltam vele, egészen eltikkadtunk a fáradtságtól, szomjúságtól és éhségtől.
- Hát kell-e még valami? - kérdem gúnyolódva.
- Hogyne kellene. Okvetlenül meg kell még keresnem Németh Albertet.
- Ugyan minek?
- Egypár adomát akarok tőle, amit a vacsorák fölött fogok elmondani.
- Engedje meg, de az ön elkészülése legalábbis túlságos…
- Oh, nem! Még hátra van a legfontosabb. Németh Alberttől visszajövet még egy revolvert is vennem kell útközben. Hisz érti ugye… arra az esetre, ha meg nem választanak.
CZIROK MÁTYÁS ÉS SZOMOR MISKA
1884
Két tündöklő név ez most, tisztelt olvasóközönség! Nem kell őket lenézni azért, hogy egyik sem végződik »y« betűvel.
Czirok Mátyás és Szomor Mihály a leghíresebb két kortes a mi vármegyénkben. Anya még nem szült e téren kiválóbb szakférfiakat.
Jó barátok együtt, végtelenül szeretik egymást, de egymás iránti szeretetük is abból áll, hogy folytonos ellenségeskedésben legyenek egymással.
Egy faluban születtek, együtt növekedtek fel: imponáló daliás termetben mindkettő. Ez kell a kortesnek, hogy hasson.
S mert egymás játszótársai voltak, olyan egyformákká lettek idők múltával mindenféle tulajdonokban, mint két tojás - ha ugyan illendő, törékeny tojásokkal hasonlítani össze két ilyen kemény legényt.
Foglalkozása is egy lett mind a kettőnek: a néppel való bánásmód.
Jövedelmező hivatal ez, minden három esztendőben egyszer. Ők legalább jól tudják hasznát ennek a nyersanyagnak.
A három éven belül mellékes foglalkozásképp Czirok Mátyás uram ködmönöket varr az asszonyok számára, Szomor Miska pedig szűröket a férfiaknak. Az egyik szűcs, a másik szűrszabó.
Jó mesterember mind a kettő, csak lusták egy kicsit.
Hanem mikor azután üt a cselekvés órája (furcsa óra, hogy három évben üt egyszer), akkor talpra ugrik mind a kettő, s olyan izgékonyak lesznek, mint az eleven ezüst.
Czirok Mátyás és Szomor Miska egy kerületben szoktak manipulálni, mert ők elválhatlanok egymástól.
»Tág a világ« - gondolná más két ilyen ember. Lám az öreg Czincz két vármegyét kormányoz az Alföldön. De őket nem bántja a nagyobb szerep vágya.
Együtt maradnak az egymás gyengítésére. Mert ők érzik, hogy épp e kölcsönös gyengítés által elért mesteri egyensúlyban van az erejük.
Ha Szomor egyedül maradna, a kerület egészen kormánypárti lenne, mivelhogy Szomor is kormánypárti. De az akkor nem érne Szomornak semmit! És így lenne Czirokkal is a dolog, ha egyedül áll a terrénumon. Hogy Cziroknak becse legyen, ahhoz Szomor kell és vice versa.
Volt már úgy is, hogy Czirok volt a kormánypárton és Szomor az ellenzéken. A kormány fogta magát, gondolt egy nagyot, és megvette Szomor uramat is: ha mind a két nagy népszónok vele van… biztos a kerület jövőre. Legalább a választáskor nem kell majd költeni semmit. De mihelyest meg volt véve Szomor, azonnal átcsapott ellenzékinek Czirok. Mert hát ez a megélhetési taktika. A hatost sem fogadnák el pénznek, ha a sas is, meg a király képe is egy oldalra volna nyomtatva…
A vételáron hihetőleg megosztozott a két imposztor, s megint csak érdekes választás következett be.
Mert a közönségnek csak az olyan választás érdekes, amely a jelölteknek kínos.
Hogy mi adja Szomornak és Cziroknak azt a nagy hatalmat a kerületben? - fogják kérdeni önök.
Hja, ha én azt tudhatnám! Magam is utána szaladnék az ilyen tulajdonságoknak.
De úgy gondolom, az kell hozzá, hogy az ember már gyerekkorában a környék valamennyi gyerekeit földhöz verje, legénykorában a környék valamennyi szép menyecskéjét elcsábítsa, férfikorában pedig a környék valamennyi férfiát az asztal alá igya.
Tessék ezt utánok csinálni - és akkor hiszem, hogy meg lesz az a tekintély, amellyel ők vájkálnak a nép bizalmában.
Czirok és Szomor egyébiránt akár van követválasztás, akár nincs, folytonos akcióban van egymás ellen.
S ez akció ébren tartja időközben is a pártokat a kerületben. S aszerint ingadoznak a kedélyek, amint vagy Szomor, vagy Czirok jut diadalra.
De vigyáznak ám, hogy ez is bizonyos tempóra menjen, mint az órainga. Hol erre hajlik, hol arra, mert hogy fölbillenve maradjon, az az üzletnek ártana!
Például a minap közösen fogadtak szekeret, amely a székvárosba szállítsa őket. Mindenik a jelölthez ment a zászlókért, egy kis »előleges költségért«.
Útközben amint vígan csevegve ülnének a szekér szénából rakott hátsó ülésén, egyszerre elkezd Szomor jajgatni.
- Mi bajod, öreg cimbora? - kérdezi Czirok részvéttel.
- A mellemben érzek valami fájást, s a vérem őrülten kering az ereimben.
- Talán megcsömörlöttél?
- Nem ettem semmi olyast, hanem kezdek gyanítani valamit - hebegi elsápadva. - Oh, de az szörnyű lenne!
- Mi az? - faggatja Czirok gyöngéden.
- Nem, nem mondhatom meg.
- Nekem sem, legjobb barátodnak. Ej, Miska, Miska!
- Hát neked csak bevallom mégis - lihegé, borzalmassá vált arcát a füléhez vive. - Engem egypár hét előtt egy kutya harapott meg Otrokocson…
De bizony, nem hallgatta azt tovább Czirok uram, hanem leugrott villámgyorsan a veszett ember mellől, még azt sem mondva, hogy »befellegzett«. Inkább bekutyagolok gyalog, gondolá, s úgy is tett. Szomor uram pedig kedélyesen elvágta magát az ülésen, s egész a székvárosig folyton nevetett, elgondolván, hogy most egypár órával megelőzi ellenfelét, hamarább viszi haza, s tűzdelteti fel a zászlókat a házakra, mint amaz.
Az eset híre hamar terjedt el, s az ellenzék sokat vesztett renoméjában amiatt, hogy a képviselőjén az a csúfság történt. Mégis csak Szomor uram a furfangosabb, okosabb, azzal tartsunk, atyafiak!
Hanem iszen sokáig nem hagyja a csorbát Czirok Mátyás, s lőn, hogy e napokban egy közös értekezleten, mielőtt még a komoly tanácskozásokra kerülne a sor, Czirok uram odalép Szomorhoz, s félrehúzza egy szögletbe.
- Te Miska - súgja -, csináljunk valami virtust ezeknek a parasztoknak.
- Mit?
- Hát az jött eszembe, amit az újságban olvastunk tavaszkor, hogy a királyfinak egy olyan németje van, aki a gombostűt is megtalálja, akárhová dugják el. Hát én is ilyen valamit akarnék produkálni.
- Nem bánom, Matyko, ha tudsz hozzá.
- Tud biz a kánya. Hanem ha teszem azt, arra fogadnék, hogy egy eldugott tojást megtalálok, hát megtalálnám, ha ugyanis…
- Az is valami, Matyko pajtás! De hadd hallom az »ugyanis«-t is.
- Ha ugyanis te a kalapod alá dugnád. Itt van a zeheri molnár, az úgyis mindenre fogad. Vagy tíz liter bor csöppen belőle.
- No, nem bánom, csináld meg, legalább lefőzzük a molnárt. Mert az is kortesnek szánta magát, most lévén a tanulói években.
Czirok kiállott ennélfogva hencegni a mediumra:
- No, molnár, fogadsz-e velem, hogy te, aki a lisztünket olyan ügyesen tudod eltüntetni, el nem dugsz úgy egy tojást, hogy rá ne akadjak?
De már erre hogyne fogadott volna a zeheri molnár. Áll a tíz liter bor! Hiszen neki úgyis meg kell ragadni minden nyilvános szereplést, Igazi nyereség rá nézve, ha ezekhez a nagy mintákhoz dörzsölődhetik!
A fogadás iránt egyszerre érdeklődni kezdett mindenki.
Cziroknak is ki kellett mennie az udvarra, azalatt bent a tanácskozás folyt, hová rejtsék el a tojást?
- Ide tedd, az én kalapom alá! - mondá Szomor. - Itt ugyan nem keresi!
Bejött végre Czirok, s nagy szimatolózva kikeres minden ziget-zugot, a molnár és az érdeklődők feszült izgatottsága közt. Benyúl a vánkosok alá, átkutatja a korpás szakajtót, kirázza a szegre akasztott patkós csizmákat, szóval minden képzelhető helyet kipuhatol, míg végre egészen belefárad, s Szomorhoz lépve, nagy sóhajtva felkiált:
- Vesztettem pajtás!
S elkeseredésében, mintha már mindenről lemondana, odacsap a derék Szomor fejére - mire annak arcán, egyszerre húsz sugárban, kezd folyni alá a tojás sárgája és fehérje, megfestvén általános hahota közt bajuszát, szakállát és az újdonatúj cifra kortes-dolmányt.
Így adta vissza Czirok a tromfot.
Amivel megint az ellenzék kerekedett felül a kerületben.
Ilyen itt a világ - írja levelezőnk záradékul -, élő tanúság arra, hogy nemcsak a borral, de a kedélyeskedéssel is lehet politikát csinálni.
AZ ŐRÜLT SZOLGABÍRÓ
1884
Egy úriasan, de hanyagul öltözött ember kuncsorog egy idő óta a pártkörök kapuiban. Hol a koporsós függetlenégi körben, hol a Lloydnál, hol a Kálvin téri kietlen magányban.
Kietlen magánynak mondom azért, mert noha kevesen kártyáznak itt is, ott is most, de egy-két asztal egyebütt mégis csak teng. Gibic most természetesen nincs. Ilyen luxusra most nem telik. Hiszen akik el nem mentek, azokat egyenesen a partnerség tiszte tartotta itt, mivelhogy az olyan örökös kötelezettség, melyet felbontani nem szabad; ha négy emberből áll az asztal, egy még elmehet, mert marad három, de a harmadik nem mehet el, ha a kettő maradni akar. Nobile officium. S egy képviselőnek nem szabad inkorrektséget elkövetni. Itt van rá az elrettentő példa: Füzesséry és Dobránszky.
Hanem a Kálvin téri körben egy asztal sincs. Ott még a végrehajtó bizottság is elszéledt korteskedni. Hát nekik nem is kell itt székelni, mint Podmaniczky- vagy Mocsáriéknak, kik reggeltől estig izzadnak véres verejtékkel, hogyan találjanak embert a felajánlt »biztos« kerületekbe. Nem akar már itt képviselő lenni senki.
A habaréki végrehajtó bizottságnak mi dolga lenne itt? Azokból ugyan nem kér saját jószántából senki. Pedig a habaréki jelölt ér legtöbbet - választói szempontból.
Hanem a hanyagul öltözött, dúlt tekintetű, kuszált hajú ember megfordult a Kálvin téren is, s ott a lépcsőzetnél leste a felmenő vagy lemenő volt és leendő képviselőket.
Néhány napja gyakoribb érintkezésem lévén reporteri minőségemnél fogva a klubokkal, feltűnt nekem a különös ember, kit egyszer itt, másszor ott pillantottam meg a szolgával beszélgetve.
- Kicsoda ez az úr? - kérdezem tegnap a szolgától.
- Egy szerencsétlen tébolyodott - mondá részvéttel.
- Furcsa mánia tőle, hogy mindig éppen képviselői klubokban látom.
- Hm - szólt a szolga nevetve -, mert éppen képviselőséget árul.
- Jó kelendő portéka! Mennyiért adja, így »házhoz hozva«?
- Ezer forintért kínálja.
- Annyit megér!
- Azt állítja, hogy a hóna alatt van a kerület…
- Kezd érdekes lenni a rögeszméje.
Tréfából szóba álltam vele, amint odatámaszkodott a kapuoszlopzatnak.
- Kit vár, uram?
- Az emberemre várok - mondá halkan és végignézett.
- Miféle emberére?
- Akit a gondviselés nekem rendelt.
- Azt hallom a körszolgától, hogy ön kerületet árul.
Ónszínű arca kiderül, s élénken vágta fel fejét.
- Igen, uram. Talán tudna rá vevőt? - kérdé egész értelmesen és természetes hangon.
- Minden bizonnyal - szóltam pajkos mosollyal. - Attól függ, komoly-e a portéka?
- A legkomolyabb, uram. Biztos kerület. Itt van a hónom alatt mindenestül.
Aha. Jön már a fixa idea.
- Hogyan, a hóna alatt?
- Itt, ebben a csomagban.
Odanéztem, s valóban egy viaszkosvászonba takart csomag volt a hóna alatt, olyanforma, aminőt a képviselőségben megboldogult Steinacker Ödön szokott hordani. Talán éppen ugyanaz?
- A dolog úgy áll, uram - szólt most egyszerre -, hogy én szolgabíró voltam két év előtt, de kicsaptak, ez egészen megrendített, mert családom van, két kis gyermekem, ártatlan, kedves feleségem…
A szemeiből könnyek kezdtek peregni s hangja fuldoklóvá vált.
- Gyerünk innen beljebb, a bolthajtás alá, ott a kövön majd megmutatom önnek…
- Mit?
- A kerületet. Igen, igen, uram, az emberek azt hiszik, hogy őrült vagyok, pedig csak egy szerencsétlen elzüllöttel van dolguk. Igaz, hogy az eszem sincs a helyén… Szegény családom, szegény gyermekeim… Na íme, itt van!
Felbontotta a köteget, melyben mintegy húsz-harminc aktacsomó volt.
- Nézze ezeket…
- Látom, pörös akták!
- De milyen akták - mondá súgva, száját egészen fülembe hozva -, ezek mind sikkasztási akták a kerületünkben lakóközségi jegyzők és bírák ellen. Hatalomban voltak ezek az emberek mind, összegyűjtöttem ellenök a bizonyítékokat, de nem bántottam őket. Akinek ezek az akták a kezében vannak, az úr. A jegyzők, bírák mind ludasok, s viszik a népet annak, akié az akta. Ezekkel vezettem őket. Kincs ez, kincs. Én odaadom ezer forintért. A kisebbik gyermekemnek torokgyíkja van. Odaadom igenis. Mert tetszik tudni, ha én ezeket az aktákat felhasználom, ma nem érnének semmit, de így sokat megérnek. Tizenkét jegyző, kilenc bíró… mind bűnös… Egy kis vagyonkát gyűjtöttem bennük a családomnak. Csak adna az isten egy jó vevőt.
Bizonyos álmélkodással hagytam ott az állítólagos volt szolgabírót a kövön szétrakott irataival, s még maig is azon gondolkozom, hogy hátha mégsem őrült ember az.
Ma megint szétnéztem mind a három klubban. Sehol sem találtam elzüllött emberemet.
Úgy látszik, vásárt csinált, hát tán mégse bolond. Ámbátor, ha bolond is, lehetetlen, hogy egy másik bolondra akkor is ne akadjon - ezekben a veszett időkben.
A portékán alkalmasint túladott.
Csak azt szeretném tudni, hogy ugyan ki vette meg?
A KÖNYVEKRŐL
1884
BEVEZETÉS
Szegeden ösmertem egy urat, aki minden nyáron bejárt egy darabot a világból, s tömérdek úti kalandot hozott haza télire.
Kermely Istvánnak hítták a »nagy utazó«-t, de neve aligha kerül valamikor a híres Kiszeláké mellé. Minden nyár elején, mikor a békabrekegés megkezdődött a tápéi sásokban, fellármázta, a várost, hogy ő most az Indiákra a Misszissipihez vagy nem tudom hova utazik; elbúcsúzott a rokonoktól, barátoktól érzékenyen nagy könnyhullatások között, s így indult el a szatymazi szőlőjébe. A szolgája, egy taliga útikönyvet és kalauzt szállított utána. Így ment el a derék ember, s haza sem jött egész az utolsó lapig. Tudniillik, míg egészen keresztül nem tanulmányozta a könyveit a szatymazi nádfedeles viskójában. Akkor aztán visszatért többnyire ősz végén, elfáradva és mégis megpihenve, benyomásokkal gazdagon. Mikorra ötödször elbeszélte tapasztalatait, ő maga is szentül hitte utazását. Ezer csoda, hogy semmi baja nem történt azokon a gonosz spanyol országutakon.
Végre azonban, úgy akarta a sors, éppen egy ilyen szatymazi veszteglés alatt ütötte meg a szél szegény Kermely Istvánt, s most bizonyosan a másvilágon is azt hiszi magáról, hogy Madagaszkár szigetén halt meg - mert éppen arról olvasott utoljára.
Kényelmes olcsó utazási rendszer ez, s ha nem ajánlom utánzásra, az csak azért van, mert könyvek kellenek hozzá, amit pedig venni a magyar embernek nem természete. De különben is sokkal okosabb, ha az ember helyett valami barátja vagy ismerőse utazik, s az tapasztal neki külső országokban egyet-mást.
Nekem legalább így szokta átadni a könyvkiadóm évenkint az összes élményeit. Engedje meg az olvasó, hogy azokat (mert az enyémek) úgy beszéljem el, mintha nem én volnék én, hanem (amihez egyébiránt semmi kedvem) mintha én volnék az én könyvkiadóm.
I. HÁT MÉG A KIRÁLY IS?
Tehát először is megérkeztem Bécsbe, s ott a híres ballplatzi palota felé vettem utamat, hogy meglátogassam egyik írómat, aki a király udvarában nagy ember, de az én boltomban a kisebbek közül való. Mert hisz a könyvét, melyet tavaly írt, alig vették meg négyszázan.
A könyvkiadója előtt mindenki, még egy miniszter is csak »szerző«. Megörült amint meglátott, s nyájasan ültetett le egy székre, melyről egy csomó iratot takarított el előbb. Köröskörül az asztalokon, állványokon mindenütt státusz-titkok hevertek.
- Hát hogy fogy a könyv? - kérdé némileg fátyolozott hangon. (Mert minden szerző elfogult, mint a szerelmes, mikor könyve felől kérdezősködik.)
- Elfogyott egészen - mondám.
- Lehetetlen az - felelte elpirulva. - Hogyan történhetett?
- Úgy, hogy a magazin alatt, ahol a könyveket tartom, fölszakadt a csatorna, s az összes példányok elrothadtak!
- Persze - szólt lehangoltan. - S ezt annál inkább sajnálom, mert nekem nincs a munkámból egyetlen kötet sem.
- Pedig én elküldtem a kikötött szerzői példányukat.
- Igen megkaptam, de szét kellett ajándékozni, utoljára nem maradt csak egy.
- S ezt is odaadta?
- Éppen ez a baj.
- Hja, az utolsó példányt nem volna szabad kiadni a kézből.
Az író örömsugárzó büszke arccal vágott közbe:
- Attól függ kinek. Maga a király őfelsége kérette Mondel által, hogy el szeretné olvasni.
- Ah! - szóltam kimondhatlanul elszomorodva. - Tehát még ő is… még a király is nem veszi a könyveket, de kölcsönkéri…
- Igen, igen - felelt erre ő mosolyogva. - A mi királyunk egészen magyar ember!
II. JÓKAI A KÜLFÖLDÖN
Bécsből Lipcsébe utaztam, s ott egy német kiadó-kollégámat látogattam meg, akivel Jókai könyvei felől beszélgettünk.
- Jókait itt nagyon szeretik - mondá. - Rengeteg pénzt visz ő ki tőlünk a könyveiért.
- Dehogy visz, dehogy. Éppen az ellenkezőn bosszankodom. Jókai majdnem ingyen engedi át a könyveit, lelketlen ügynökök elkérik tőle a fordítási jogot, s ők, igaz, néha nagy összegekhez jutnak e réven, de maga Jókai vajmi keveset lát az önök márkáiból.
- Minek engedi át az ügynököknek?
- Nincs hozzá elég ereje, hogy ő valakitől valamit megtagadjon.
- Pedig kár. Elmondom önnek, hogy jártam én egyszer egy Jókai-féle regénnyel, az »Egy asszonyi hajszál«-lal.
- Nos?
- Megvettem: egy ügynöktől rá a jogot néhány száz márkáért. Jókai sajátkezű engedélye volt nála. Kinyomattam négyezer példányban, és szétküldtem Németország-szerte. Nehány napra rá egy tescheni kiadó visszaküldi a könyvemet, hogy van őneki ugyanebből a regényből egy sokkal olcsóbb kiadása (pláne már a harmadik kiadás). Ő egy másik ügynöktől szerezte meg már évek előtt a kiadási jogot. No, megjártam - gondolám -, a könyv a nyakamon marad, s mintegy másfélezer forint költség. De már ezt nem hagyom annyiban, bepörlöm Jókait, amiért megkárosított… Hanem szerencsére sok dolgom volt akkoriban, s nem értem rá levelet íratni Jókainak. Így múlt el vagy három hét, midőn egy napon eszembe jut, s parancsolom az üzletvezetőnek, írja meg azonnal a kártérítést követelő levelet.
- Miféle ügyben? - kérdé az csodálkozva.
- Ej, hát az »Egy asszonyi hajszál« dolgában.
- Minek?
- Ön egy értelmetlen férfiú, Fridrik úr. Nem látja ön be, hogy ezzel a könyvvel milyen szerencsétlenül jártunk. Befűthetünk az összes példányokkal.
- Az bajos lenne, uram - felelte Fridrik úr -, mert még a múlt héten az összes példányok elfogytak.
Ilyen népszerű ember az önök Jókaija minálunk!
HOGY LETTEM ÉN MEG?
(Egy képviselő előadása után)
1884
Ki hogy bukott meg? Ezt a témát variálják panaszosan az elesett jelöltek. Hja, ahány bukás, annyi történet! Ki győzné azt mind összeszámítani? Ahány fazék, annyiféleképpen törik szét! Egyiknek a füle szakad le, másiknak a feneke horpad be. Cserép lesz valamennyiből. (Azazhogy a kormánypárti fazekakat esetleg még össze is drótozhatják.)
Nehány bukási esetet magam is tudok: néhányat már meg is írtam.
Az egyik jelölt azért bukott el, mert pénze nem volt, a másiknak volt, de nem költötte elég bőven. A harmadik jelölttel az a véletlen történt, hogy amikor a legerősebb községére került volna a szavazás, akkor abban a községben kiütött a tűz, s az emberek mind szétszaladtak oltani.
Egy úriembert az buktatott meg, hogy a zsidókat nem szidta. Hanem hát logika nincs ilyenkor. Mert egy másiknak meg (foglalkozására nézve budapesti prókátor) éppen az lőn halála, hogy a zsidók ellen eresztette ki az elokvencia ostorát mondván:
- Minden pénz őnáluk van. És miképp szerzik? Dolgoznak talán! Dehogy! A néptől rabolják könnyedén. Nézzék meg a kezeiket, nem kérgesednek meg azok a munkában, mint a kendteké…
Mire fölfelelt az egyik tekintélyes parasztember gúnyosan:
- Helyes a beszéd. De úgy nézem, hogy a tekintetes úr keze is nagyon fehér ám.
És ezzel el volt vetve a jelölt sorsa fölött a kocka, s egyszersmind rá volt mutatva önkéntelenül, hogy a jól öltözött antiszemita plánta, hova ereszti majd egykor a mellékhajtásait…
Egy, nem tudom már hanyadik jelölt, meg azért lőn vesztes, mert mikor a programbeszédjét ment tartani, a segítségére utazott hazafit, amint éjjel a kerületbe érkeztek, alig hogy lefeküdnének, egy sürgöny arra szólította, hogy rögtön térjen vissza, mert a felesége haldoklik, minélfogva az sietve összecsomagolt, s elhamarkodásában begyömöszölte bőröndjébe a jelölt cipőit is.
A jelölt felébredt reggel, hogy a választók elé menjen, de a cipőit nem találta. A küldöttség érte jött, de mit volt tennie, csak nem mehetett közibök mezítláb?
A faluban lakott ugyan egy csizmadia, de az baloldali volt, és semmi áron nem akart rajta segíteni.
De folytathatnám akár két óra hosszat is a tarkábbnál tarkább történeteket, miért bukott meg Károlyi Tibor, vagy még sokkal fantasztikusabb a Suszterics Ignác esete.
(Csakhogy erre már azt mondhatnák a lányos apák: Loquamur latine.)
De miért időzném a sötét képeknél, hiszen az különben is könnyen megesik az emberen, hogy megbukik - sokkal hasznosabb lesz az utónemzedéknek, ha ellentétül inkább azt beszélem el, miképp lettem meg képviselővé.
Őszinte ember vagyok, és nem szeretek nagyzolni. Körülbelül nincs is más jogcímem a képviselőségre, mint ez. No, meg az, hogy diplomám nincs, s most már minden hitvány hivatalhoz diploma kell. Természetes, hogy olyan pályára kell húzódnom, ahova nem kell diploma.
Hát felmentem a függetlenségi párti végrehajtó bizottsághoz, amelynek egyik nagybátyám is tagja.
Ott ültek négyen-öten egy zöld asztalnál, előttük számtalan levél és távirat feküdt.
Nagybátyám igen csodálkozott, mikor meglátott, s nem igen nyájasan kérdé:
- No, mit akarsz, gyerek?
- Egy kerületet! - mondám.
- Micsoda? Te kerületet akarsz?
S arca egyszerre zordon kifejezést öltött fel.
- Hát megbolondultál?
- No, hát csak azt gondoltam, hogy úgyis semmi dolgom a nyáron át, hát föllépek valahol.
- Föllépsz? Hm! Ez már más. Te csak föl akarsz lépni?
S mennyei derű ömlött el arcán. A végrehajtó bizottság tagjai mind felugráltak, s nyájasan szorongatták a kezeimet. Nagybátyám két széket is rántott alám udvariasan.
- Okosan teszed, édes öcsém. No, ülj le, fiacskám. Itt van ni, Madarász Józsi bácsi előtt ez a nagy mappa. Ahol azok a kékceruzás keresztek vannak, az mind szabad föld. Válassz magadnak ebből a nagy Magyarországból tetszésed szerint. De azt előre megmondom, hogy csak a keresztes helyeket választhatod. Ahol a kék zérus van, azok a könnyű kerületek az érdemesek számára. Azok a mieink. Richtig, mennyi pénzed van, kedves öcsém?
- Pénzem? - kérdém csodálkozva. - Egy fia sincs. Hiszen éppen azért akarok képviselő lenni, hogy pénzem legyen.
- Oh, te oktondi! Hát mit rabolod az időnket? Ha pénzt akarsz, te bolond, akkor eredj most választónak, ne jelöltnek.
- Hiszen ha volna választójogom!
- Mit, és te mégis ide mersz jönni? Takarodsz innét mindjárt!
S most már csakugyan dühbe jött a nagybátyám.
- De kedves Gyuri bácsi, hiszen én csak azt akartam, hogy a nevem egy kicsit forgalomba jöjjön.
- Vagy úgy? No, hát azt megtehetjük. Van egy pár olyan mameluk-kerület, hogy Kossuth se kapna benne harminc voksot. Hát oda betehetlek, hogy a mi népünknek is legyen kire szavazni, ha éppen örömük telik benne. Hanem most már pusztulj íziben…
Eltávoztam, leverten sóhajtozva a grádicsokon, »istenem, hogy mégis minden pálya nagyon nehéz«.
Negyed napra, amint kimegyek reggelizni a »Fiume«-ba, olvasom a »Nemzet«-ben, hogy nagybátyám kibukott a kerületéből. Egy kormánypárti győzte le háromszáz szavazattal.
Hallatlan ez! Egy rokon eleste mindig megdöbbenti az embert.
Úgy kell neki, gondoltam az első percben. Szívtelenül bánt velem!
De később sajnálni kezdtem: hiszen saját magán sem bírt segíteni, hát mit várhattam volna tőle én? Hej, nehéz dolog a parlamentbe jutni, nehéz dolog!
Eh, még jobb, hogy nem léptettek föl. Legalább nem kellett beszédet tartani és csavarogni ide-oda.
Másnap megint a »Fiume«-ba mentem reggelizni, ami nagyon természetes, mert ott kontóra adnak. Igaz, hogy a fizetőpincér már egy idő óta nagyon görbe szemekkel nézeget rám.
Hanem ma csodálatos előzékenységgel fogadott. Elémbe jött az ajtónál, s arca merő mosoly volt.
- Jó reggelt, nagyságos uram. Mint szolgált az éjjeli nyugalom nagyságodnak?
- Ne vicceljen, Kázmér. Hiszen tudhatja, hogy reggel mentem innen haza.
- Tessék besétálni kérem az extra szobába. Egy úr várja ott a képviselő urat.
- Kit? Kit? Engem?
- Igenis, a képviselő urat egy öregúr.
- De hát hogy mer maga szemtelenkedni, Kázmér?
- Mivel, kérem alássan?
- Hogy képviselőnek csúfol engem.
- Hiszen benne van a lapokban.
- Hol? - mondám nevetve, mialatt Kázmér elém tolta az összes napilapokat, ahol kövér betűkkel állott, hogy a kutymándi kerületben hatszáznyolcvannégy többséggel levertem a kormánypárti jelölteket (a kormánypárttól nyert kerület). Az ellenzéki jelölt hallatlan vesztegetésekkel jutott ehhez a többséghez.
Azt hittem, álmodom, megdörzsöltem szemeimet, igaz volt. Öröm-reszketve néztem meg minden lapot; mindenütt ott volt a távirat.
Tehát csakugyan törvényhozó vagyok.
Kevélyen nyitottam be, a szolgák hajlongását észre sem véve, a különszobába.
Nagybátyám ült ott, s éppen egy anisettet szürcsölgetett. Talán attól volt az ábrázata olyan keserű?
- No jó, hogy jössz, te kölyök - kiáltá felém dühösen. - Hát hallott már valaki ilyen bolond szerencsét? A kutymándi választók ránk írnak, hogy adjunk nekik valami ellenjelöltet a forma végett. Értelek, gazemberek, gondolám, meg akarjátok tartani a formát, mert azt hiszitek, hogyha ellenjelölt lesz, több pálinkát kaptok az igazi jelölttől. Megírtam egy levélben, hogy léptessenek fel hát téged, s íme fölléptettek, s meglettél. Hát nem a bolondulásig nevettető ez? Én pedig megbuktam…
- Fogadja részvétemet, bácsi.
- Csukd be a szádat, és nyisd ki a füledet. Mert most már emberré akarlak tenni. Képviselő vagy, de nem fogsz az maradni, mert nem voltál választó. Azért hát szaladj át a kormánypártra, nyilatkozz azonnal a lapokban, hogy te szabadelvű párti vagy. Akkor megmaradsz. S a nagybátyádnak is hasznot és szívességet teszel.
- Hogy-hogy?
- Mert három év múlva keresve se találnék ostobább mamelukot náladnál, akit könnyebben megbuktathassak.
Így történt a dolog szóról szóra. Tessék kérem, szerkesztő úr, becses lapjában kinyilvánítani, hogy én a szabadelvű párt híve vagyok, s hogy tekintve a politikai konstellációkat, az a rendületlen meggyőződésem, hogy édes hazánk csak a Tisza Kálmán erélyes vezénylete alatt emelkedhetik azon színvonalra, mely az európai kultúrállamok közt megilleti.
Ha lehet, tessék kérem, hogy szembetűnő legyen, »ciceró«-val szedetni.
NINCS TÖBBÉ »EGYHANGÚSÁG«
1884
Azaz dehogy nincs - már maga az is kezd egyhangú lenni, hogy lapok, emberek, hat hét óta nem írnak, nem beszélnek egyébről, mint a választásokról.
Én ezennel ünnepélyes ígéretet teszek, hogy ez a legutolsó.
Eluntuk a zajt. Pedig eddig rendén volt; mert még a zajnál is bosszantóbb a mély csönd.
Tessék megpróbálni egy olyan kerületben lakni, ahol egyhangú választás van kilátásban. Tudni, hogy habzik a tenger, pezsg az élet, hogy zsivaj, nyüzsgés van mindenütt az országban, s csak egyetlen ponton sima, gyűretlen a víz felszíne.
Jelöltek járnak-kelnek, majd itt, majd ott bukkan fel egy új pretendens. Magasan száll a lelkek ára. Öt pecsétes levelek szaladoznak keresztül-kasul a postákon őrült egymásutánban. Cigánybandákat jönnek megfogadni vidám kortesek ötödik-hatodik vármegyéből. Felvillanyozó hírek kergetik egymást, izgató események történnek egyre-másra s valamennyi - másutt. A korcsmárosok borait megveszik a szomszéd kerületbeli korcsmárosok, s szomorú nyikorgással szállítják a szekerek a súlyos, rozsdás abroncsú hordókat.
De már ezt mégis lehetetlen megszívlelni. Igaz, hogy a választóközönség fejei kimondták: ellenjelöltet ebben a kerületben nem illendő dolog állítani, mert becsületesebb embert a volt képviselőnél úgysem kaphatnának.
De hát minek olyan nagyon becsületes? Kívánja ezt valaki?
Abból, hogy becsületes, meg nem él a kortes és nem lakik jól a nép.
Lőn hát, hogy a múlt választások kortesei összeröffentek, s elhatározták, hogy jó volna egy ellenjelölt, ha csak akkora is mint a kisujjam.
Bógáti Nagy István azt mondta:
- Keríteni köll egyet, ha magától nem támad.
Csiszlik Ferenc, a sánta molnár helyeslőleg bólintott erre a fejével.
- Mégpedig antiszemita ember kellene.
- Mi is az antiszemita, Ferkó sógor? - kérdezte a templombíró. - Mert mindig hallom emlegetni.
- Hát az olyan ember sógor, aki a zsidóra dühösebb - mint köllene. Azt nevezik antiszemitának.
S ezzel Csiszlik Ferenc uram ötvenszer jobban megmagyarázta az antiszemitizmust, mint valamennyi lapnak a nagyképű vezércikke.
Dictum-factum, a kortesek jól meghányták-vetették a dolgot, s elindultak a környéken követjelöltet keresni.
Csak Rezes István, a kovács ellenkezett még útközben is.
- Nem ér az semmit atyafiak. Hiszen mindnyájan az eddigi követet akarjuk.
- Hát persze, hogy akarjuk. De ennek mégis úgy kell lenni. Ejnye, de keményre van a kend esze kalapálva, kovács uram.
- Aztán lássák, tehetünk mi akármit, mégiscsak a volt követ lesz meg.
- No persze, hogy ő lesz meg - de meg kell adni annak is a módját. Mert ami tisztesség, dukál. Az szent házassághoz is két személy kívántatik igaz-e, hát a követválasztáshoz is két személy kell. Mert szeretném tudni, hogy válasszon valaki egy ember közül? Aztán van ennek még másik oldala is…
A kortesek betértek majd minden kastélyba útközben, de bizony mégsem akadt ember: mindenki azt mondta, abszurdum az eddigi jelölt ellen föllépni, népszerűséggel és pénzzel is jobban győzi, mint más.
Csiszlik Ferenc volt a kortesek feje, keserűen megvakarta fejét, de azért csüggedetlenül mondá:
- És mégsem térhetünk vissza jelölt nélkül. Törik vagy szakad, találnunk kell.
S most már beszálltak az udvarházak lakóihoz. Tömérdek bocskoros nemes lakta a kerületet labodával, gyommal fölvert kúriákban, hol csak egy fűből magasabbra, kövérebbre nőtt dudorodás mutatja, hogy valaha keréknyom volt. De mikor volt az! Most már gyalog járnak ki s be a kúriák gazdái!
S mégsem akadt köztük ellenjelölt!
- Hát mármost mit csináljak? - vakarta a fejét Kócsy Gábor.
- Mit-e? - kiáltott fel egy fényes ötlettől felvillanyozva Csiszlik Ferenc. - Fogadjunk jelöltet pénzért. Ezer forintért kapunk egyet.
- De hát miből fizetjük ki őkemét?
- Hát abból a pénzből, amit az otthoni jelölt ad őellene.
- Hüm! Ez az igaz. Arany a kend esze, Csiszlik uram!
Meg is kezdték rögtön az alkudozásokat a kurtanemesekkel. Kikeresték maguknak a legszebb szavút, a legokosabb fejűt, a legtermetesebbet, egyszóval, aki a legjobban imponáljon a népnek, s megkötötték vele a kontraktust, hogy a tekintetes úr amiért föllép, dikciózik, bejárja a kerületet, kap a testi fáradságáért ezer forintot, ha pediglen valami sérülés történnék rajta, sebjét ötven forintjával számítva lészen kárpótlandó.
Így lett a mi kerületünkben nem egyhangú választás.
A kortesek végiglakomáztak három hetet, s játszva fizették ki a fogadott jelölt kialkudott díját abból a tekintélyes összegből, amit az igazi jelölt megeresztett.
Hát bizony ilyen bolond dolgok is estek a mostani választáson.
Hogy hol s ki ellen?
Meglehet, kitalálják. Én nem írom ki. Pedig nem vagyok megfogadva, hogy ki ne írjam.
ÜGYVÉD-SEGÉD KOROMBÓL
1884
Igen, igen, valamikor én is okos embernek készültem. A prókátorság képezte törekvésemnek célját.
Apám mindig azt mondogatta nekem.
- Pompás egy mesterség! Az ember hazudik egy keveset, és kap érte sok pénzt.
Bárcsak hallgattam volna apámra, most nem kellene újságírónak lennem, ahol az ember, őszerinte éppen megfordítva, sokat hazudik, s kevés pénzt kap érte.
Hanem amit most elmondok, az szóról szóra igaz. Beláthatja különben is mindenki, mert hisz fegyelmi vétség. Ha az ember komponál valamit, hát nem ilyet komponál magáról.
Egy öreg ügyvédhez adtak be adjunktusnak. Még a régi prókátorok fajából származott, furfangos és nagy rabulista volt. Minden pörre azt mondta, meg lehet nyerni, s a klienseket hatalmasan tudta szóval tartani.
- Fölviszem még a királyig is. Megérzi ezt a pört még Bécs városa is.
Persze hogy az ilyesmi roppant gyönyörködtette a feleket, sőt még magamat is, ki édesdeden hallgattam az öreg hebehurgyaságait. Különben nem volt rossz ember, s én tulajdonképpen csak azért haragudtam rá, mert váltig lebeszélt, ne kínozzam eszemet az aktákkal. Menjek el úrnak a vármegyéhez.
Csakhogy én egészen oda voltam nőve az ő füstös, poros kancelláriájához, de nem az akták, hanem a többi adjunktus pajtások és érdekes vizavink miatt.
Az átellenes ház ablakában naphosszat egy szép barna leány volt látható íróasztalom mellől, amint szép fejét fölvetette vagy lehajtá a könyv fölé. Az öreg, gazdag Todorovics Istvánnak volt a leánya. Az apja ügyeit mi vittük. Tömérdek követelése volt mindenfelé.
Ez volt az én mágnesem akkoriban, s beszélhette nekem a principális akár órahosszáig:
- Hagyj fel ezzel a pályával, öcsém. Mert lusta, feledékeny ember vagy. A lustaság, feledékenység nagy hiba akármi pályán, de itt még rosszabbra vezet. A lusta, feledékeny és pontatlan ember, mi közöttünk tisztességes sem lehet.
- De már azt nem hiszem el, kedves bátyám. S azért is megmutatom…
- No, majd meggyőződöl róla.
Egy napon azt a hímen-hírt hozta a helyi lap, hogy Todorovics Borcsa kisasszony ma váltott jegyet Danay Ferenc nagykereskedővel.
Tisztán emlékszem, hogy a principális éppen ez nap utazott el fürdőre, aminek máskor mindig örülni szoktam. Most pláne engem tett meg helyettesének az adjunktusok között s mégis levert, szomorú lettem egyszerre. Pedig hiszen nem volt egyebem, csak vizavim. Sohasem beszéltem vele. Nem fakó ügyvédbojtár kellett annak, vidám, hetyke katonatisztek és uracsok rajongták körül… S íme, mégis egy prózai kereskedőhöz megy férjhez! Hát nem borzasztó dolog ez! Oh, csak közbejönne még valami!
Hát persze, hogy közbe is jött.
Nehány nap múlva az apja nyitott be az irodánkba, dúlt arccal, izgatottan.
- Hol van az ügyvéd?
- A főnök úr fürdőre utazott.
- Ki helyettesíti?
- Én - szóltam kevélyen.
- Ön? Tehát mondja meg nekem az úr, de tüstént, mi kell ahhoz, hogy az apa a gyermekét kitagadja? Milyen lépések kívántatnak? Azt akarom ugyanis, hogy egy bizonyos személy adósságot ne csinálhasson, és ha mégis csinál, fizetnem ne kellessen.
- Igen egyszerű dolog - feleltem. - Az ember olyan értelemben nyilatkozik a hivatalos lapban, a »Budapesti Közlöny«-ben.
- Mibe kerül? - rivallt rám kurtán.
- Az ügyvédi díjjal együtt körülbelül húsz forint - dadogtam majdnem ijedten.
- Itt van a pénz - s lecsapta nyers modorban az asztalra. - Csinálja ön meg a szükségeseket nevemben, de haladéktalanul.
- Igenis kérem, de ki ellen?
- Ej, hát nem tudja? - Todorovics Borbála ellen.
Elsápadtam, mert még valóban nem tudtam semmit. Hanem egy félóra múlva aztán meghozta a szakácsné a hírt a piacról, hogy a kisasszony megszökött az éjjel egy hadnaggyal, útközben meg is esküdtek volna egy faluban, revolverrel kényszerítve a papot az áldásra.
Ezt a hírt, mely az egész várost gyorsan föllármázta, még jobban megerősítette másnap egy főnökömhöz érkezett levél, melyet távollétében én voltam jogosítva feltörni.
Borbála írta a levelet, kéri a principálisomat, hogy mint a család jó barátja, vesse magát közbe, és eszközöljön bocsánatot részére, s mindenekelőtt küldjön számára kétszáz forintot azonnal Bécsbe, mert Bécs felé vannak útban férjével. (Hm, tehát megesküdtek útközben?) Hogy igen-igen boldogok, de a pénz szörnyen sürgős, nélkülözhetetlen, mert nagy zavarban vannak stb.
A levelet átvittem rögtön a szüleihez, s közöltem velök, megkérdezve, mitévő legyek?
- Nekem nem lányom többé - kiáltá vadul az öreg Todorovics. - Ha éhen látnám haldokolni, akkor sem adnék neki egy krajcárt.
- Fölrúgnám a nyomorultat - sipított közbe Todorovicsné asszonyom. - Egy szót se többé. Csapja ön ezt a hitvány irkafirkát a szemetes kosárba!
Mit tehettem egyebet, mint visszamenni, és sajnálkozni otthon, keresetszerkesztés közben, a szép szökevény sorsán.
De nem sokáig sajnálkozhattam. Egy óra múlva, halk kopogás neszére kellett megfordulnom, a félig nyitott ajtóban Todorovicsné állt, s titokzatosan intett kezével, hogy jöjjek ki. A többi segédek, akik szanaszét körmölgettek az asztaloknál, észre sem vették.
- Itt van ez a két százas - suttogá az asszonyság odakünn -, küldje el annak a leánynak, de írja meg, hogy ezt az apja tudtán kívül küldöm, és hogy az szörnyen haragszik, soha ki nem engesztelheti többé. De lelkem öcsécském, ne szóljon ám erről az uramnak egy szót sem.
Alighogy hozzálátok a levélíráshoz, újra megnyílik az ajtó, s elém toppan zordonan maga az öreg Todorovics. No, lesz itt mindjárt cifra szcéna! Ez bizonyosan megtudta, hogy mit keresett itt a neje.
- Mi tetszik kérem?
Kinyitotta tárcáját, s odavetett két mosolygós százast az asztalomra, olyan mérgesen, hogy a szél nyomban levitte az asztal alá; onnan kellett előkeresnem.
- Itt van ez a pénz - szólt csendesen, majdnem szomorúan -, küldje el. Hiszen tudja hova. Meg ne mondja a feleségemnek. Mert az kikaparná a szememet, ha tudná. De igaza van! Ilyet tenni, ilyet tenni…
S a saját szavaitól újra felbőszült, tüzes karikákat hánytak szemei:
- Írja meg neki, de írja meg, hogy az anyja engesztelhetetlen s hogy kitagadtuk mindenből.
Ökleit fölemelte, s fenyegető hangon folytatta:
- Embert kell ölnöm. Vért szomjúhozom. Csak volna valaki, akit megegyek. Igaz, elvégezte ön, amivel megbíztam? El van már expediálva, mi?
- Igenis el van már intézve, elküldtem a hivatalos lapba.
Nem mertem neki nemet mondani, pedig még eddig semmit sem csináltam; ott hevert a pénz a fiókban. Tegnap egy kicsit soká mulattunk a korcsmában, s nem volt kedvem este dolgozni. De hát baj is az! Hiszen a nyomdában is késhetne egy-két napig.
Megelégedettebben, csendesebben látszott távozni, de estefelé, mire postára adtam az egy névre szóló két pénzes levelet, megint előjött, lehorgasztott fővel, megtörve.
- Ismét alkalmatlankodom önnek. De lássa, úgy bánt valami… nagyon bánt. Tudja mit kérdezek, kedves öcsém?
- Tessék!
- Nem lehetne-e azt az írást valahogy visszavenni?
- Milyen írást?
- Amit elküldött.
- Igen, igen, amit elküldtem. Tudom már, a kitagadást.
- Azt, azt - suttogá. - Nem sajnálom a költségeket. Elhamarkodtam, mérges voltam. Hát lehetne-e valamiképp visszavonni?
(Gondolom, hogy lehetne, mikor még el sem küldtem. De miképp valljam be neki most már?)
- Talán még lehetséges - feleltem fojtott hangon.
- Tegye meg, kérem azt a szívességet. Örökké hálás leszek. Számítsa fel, mibe kerül.
- Oh, kérem, csekélység. A sürgöny, lovas ember, aki a távirda-állomásig viszi, s több efféle.
- Csak számítsa fel, de bő krétával ám, mert nem akarom a pénzt kímélni… nem, nem. Csak el ne késsünk - kiáltott föl aggályosan. - Mit gondol kérem?
- Nem hiszem… nem képzelem - hadartam zavartan, de azért nolens-volens, le kellett ülnöm az asztalhoz, s megcsinálni az expensnotát, komoly, gondolkodó; becsületes arccal.
…Mert hát ilyen a szüle és ilyen a prókátor.
AZ INGYEN CSOKOR
(Érzékeny színházi történet)
1884
Tisztelt Szerkesztő Úr!
Megírom Önnek, milyen szerencsétlenül jártam a rendőrökkel!
Oh, Mihasznák, átkozott Mihasznák! Izzadtan a nagy melegtől, és vörösen a szégyentől írom ezeket a sorokat.
Én becsületes, tisztességes állampolgár vagyok, szerkesztő úr, és föl nem venném ezt a fölsülést ezer forintért. Pedig nincs pénzem, szerkesztő úr.
Mert hisz ha volna, nem járnék akkor ingyenjeggyel a budai színkörbe. De nagy okom van rá, mert éjjel-nappal nincs nyugtom, mióta a szép szöszke Marit megösmertem.
Tetszett már látni a Marit, aki a karban játszik?
Ugye nem? Mert hát minden ember Réthy Laurát nézi: a kis fejlődő Blahánét.
Hiszen persze hogy Réthy Laura a legszebb, legtehetségesebb, de ha nekem mégis a Mari tetszik jobban. Pedig a Mari ostoba egy kicsit. De éppen az a kedves ostobasága imponál nekem.
Körülbelül egy hónapja udvarlok neki; s megvallom meglehetősen benne vagyok a gráciájában. Úgy tetszik, nincs is kívülem más. Ez pedig nagy dolog, igen nagy dolog egy kezdőnél. Mert a színészi pálya egy megfordított élet - tízen, húszon kezdi, s egyen végzi…
Tegnap, ahogy az előadásra megyek (mert mindig megyek, valahányszor a színlapon jelezve van »asszonyok, lányok, falusi népség«), az est szürkületben beleütöm a fejemet a szűk utcában, amerre haladtam, egy kinyitott ablak zsalugáterjébe. Újdonatújon kivasalt cilinderem behorpadt.
- Sapristi - szóltam. - Micsoda rend ez? - S mintegy ösztönszerűleg a nyitott földszinti ablakon át a szobába süvítém be szemrehányásomat.
Azonban egyszerre mintegy megállított mérgelődésemben egy fölséges virágcsokor csupa kaméliákból, mely az ablakban pompázott, egy közönséges cserépvirágtartóba téve.
- Oh, mily szép virág! - sóhajték, miközben szemem bejárta a szegényes szobát. - Hogy illik ide e pompás bokréta? Volt ez tán harminc forint is!
A szobában nem volt senki, minélfogva egész kényelemmel nézegethettem a csodaszép csokrot.
- Bárcsak én adhatnék egyszer ilyet az én Marimnak!
Az utcaszögletnél egy rendőr állt, és rettenetesen köhögött, fuldoklási szünetek közben a köhögéstől vérvörössé vált szemeivel gyanakodólag tekinte rám.
- Hüm! Ugye szép virág? - szólt, amint aztán elmentem mellette.
- Magának is tetszik? - kérdeztem inkább meglepetve, mint bosszankodva a kérdésen.
- Ha tetszenék, hát el is venném - mondá az öreg Mihaszna új köhögési rohamba esve.
- Mitől köhög úgy, rendőr bácsi?
- Az esztendők súlya, kérem alássan, öreg, tehetetlen ember vagyok már, hetven év, kérem alássan, hetven év…
- És mégis szolgál?
- Rendőrösködöm, kérem alássan, mert egyéb munkára már tehetetlen vagyok.
- Ez a posztja?
- Ez.
- Jó csendes hely, nyugodalmas hely.
- Nem bánt senki, kérem alássan - mert én se bántok senkit.
- Kié ez a szép bokréta?
- Nincs ilyenkor itthon a gazdája, egy fiatal leányzó.
- Hát talán azt hitte, el akarom lopni.
Az öreg ravaszul kacsintott a szemével.
- Nem olyan nagy dolog, teens uram. Tetszik a bokréta, mi?
S megint hunyorított egyet, és halkan súgta:
- Haza vigyem, mi?
- Hozza utánam a színházhoz - mondám rekedten. - De ne mindjárt, majd kis vártatva.
Szinte megbántam, hogy mondtam neki, mert láttam a szögletnél visszanézve, hogy az öreg apó csakugyan arra felé somfordál, nagy köhögések között.
Egy óra múlva, mikor az első felvonásnak vége volt, s kimentem egy cigarettet elszíni, csakugyan ott állt már a sorompókhoz támaszkodva, s a köpönyege alatt tartotta a csokrot.
Elvettem tőle, és adtam neki egy forintot. Mit tehettem volna már egyebet?
A bokréta a második felvonás után felvándorolt a színfalak közé, elküldtem a zártszéknyitogatónétól: adja át Marinak nevemben.
A kevélységtől duzzadozott a szívem. Mégis csak gavallér ember vagyok én! Teringette, egy írnoktól ilyen bokréta! A miniszteri titkártól sem telik ekkora!
Képzelem, hogy fölszáll az ázsióm Mari előtt!
- No, mit mondott? - kérdém, úgyszólván remegéssel a visszatért zártszéknyitogatónétól.
- Mit is? Amint jól figyelmesen megnézte, ezeket mondta: »Ah, tehát ő volt az«, s inkább elszomorodott mintsem megörült. »Ugyan, minek pazarolja a pénzét ilyenekre« - tette aztán hozzá.
- Lám, meg volt hatva - gondolám. Persze, persze sajnál a szegény kicsike. Sajnál, mert szeret. Most már bizonyos vagyok benne. Most már remélem, amire hasztalan kértem eddig, hogy mondja meg szállását, s fogadjon el otthon is.
Kidüllesztett mellel, a biztos diadal tudatának édes gerjedelmével mentem át később a Horváth kerten át a színfalak közé.
Mari elém jött messziről, és nyájasan nyújtá kezét.
- Köszönöm - mondá szép csengő hangon -, de miért okoz ön magának annyi kiadást? Még el sem hervadt az egyik, és már a másikat küldi? Menjen maga tékozló fiú!
- Hogyan az egyik? - hebegém.
- Hát a párja ennek, amit a lakásomra küldött tegnapelőtt.
- Én?
- Igen, igen. Akkor még azt hittem, hogy más valaki…
Mari önkéntelenül felsóhajtott, de csakhamar észrevette magát, s vígan folytatá:
- De most már tudom ki a bűnös… most már kisült.
- Mi által? - hadartam csodálkozva, de rosszat sejtve.
- Ej - mondá ő -, hiszen a bolond is ráismerhet. Ez a csokor szakasztott mása annak, mely otthon van az ablakomban.
Lábaimat lassú reszketegség fogta el, elhalványodtam, s egy szót sem bírtam kiejteni többé.
Oh, átkozott Mihaszna András, te éppen az ő csokrát loptad el.
Írok Thaisznak, írok a királynak, írok a Pesti Hirlapnak: ezt nem hagyhatom annyiba.
Mi lesz, ha Mari nem találja meg a másik csokrot, ha kisül az egész dolog - de ha ki sem sül?
Szerencsétlen vagyok, tisztelt szerkesztő úr, végem van.
Amily gyorsan csak tehettem, pusztultam a színházból, még búcsút sem mondva Marinak, s nem megyek többé oda vissza.
Itt küldöm tisztelettel mellékelve az ingyenjegyet; én nem referálok többé az előadásokról. Alázatos szolgája.
A FEKETE ASSZONY
(Az elbeszélés második kidolgozása)
1884
Láttam már én is arcát annak a fekete asszonynak, aki minden asszonyok között a legjobban öl, 1873-ban vicsorgatta itt a fogát utoljára - s akire rákacsintott, fölvette a színeit és az övé lett.
Szegény édesanyámat is ő vitte el.
Mikor megkaptam a levelet, már el volt temetve, a tizenkét éves Gyula öcsém tudósított pár szóval: »Mama meghalt! Ne jöjj haza.«
Természetesen rögtön siettem haza összetört szívvel, kétségbeesve. Kezdtem már nem félni a kolerától. Mit árthat ezentúl?
De amint odaértem a vidékünkre, ahol a fekete asszony székhelyét tartotta, mégis megdöbbentett a rettenetes változás, amit okozott.
Harangok nem szóltak a falvakban se délre, se estére, a búzák aratatlanul őszültek a fülledt völgyben, alól már új búza zöldült a lepergett szemekből. Az országúton elöl-hátul üres koporsókat vittek a szekereken, Az egész világ elmenőben volt…
Bent a székvárosban csöndesek az utcák. A kocsik kerekei kísértetiesen kopognak a köveken. A viceispán lakása előtt kordon van vonva, kardos huszárok, vasvillás emberek őrködnek, hogy be ne menjen valaki. A vármegye legnagyobb ura is bezárkózott ijedten. Hát még annak is te parancsolsz, hatalmas fekete asszony!
Meg sem álltam, tovább siettem a mi falunk felé, ahol nagy volt a panasz néhány hét előtt, hogy így, hogy úgy, rossz esztendő lesz, a búza is vékony, krumpli, kukorica, káposzta nem lesz, miből élünk meg a télen? Hogy megfordult ez a panasz azóta! Ki eszi meg azt a keveset is, ami termett?
Minél tovább mentem, mindig rémletesebb lett az édes ismerős tájék. Sokat tett hozzá a képzelődés is.
Fehér, foszlányos felhők úsztak az égen. Megannyi lepedős kísértetek, hosszú öles kaszákkal. A levegőben békanyálak szállongtak, s apró legyeknek egész tömege szedte fel szárnyaira. S ezek a fehér fátyolos legyek mintha őrült táncot járnának, úgy keringtek körbe. Némelykor megcsapta könnyektől nedves arcomat a szélfuvallat, s úgy rémlett nekem, mintha halotti szagot hozna.
Izgatottan vettem ki minduntalan a koleracsöppes üveget.
A kis Szele községben, mely útközben esik szülőfalum felé, kátrányos tüzek égtek kísértetiesen. A házak alatt, noha hétköznap volt s nagy munkaidő, ölbe tett kezekkel ültek a parasztasszonyok és férfiak.
Az egyik úri porta sorompós kapujánál ott láttam állni egyik rokonomat, Naszay Gergely bácsit; köszöntem neki nyájasan, de ő olyan idegenül, érzéketlenül pislogott rám, mint egy állat, még vissza sem köszönt, csak mikor már jó tova haladtunk, hangzott fel utánam egy »hahó, hahó« kiáltás.
Naszay Gergely bácsi kiabált utánam. Eszébe jutott valami:
- Hallod-e, öcskös? Ha keresztülmégy Kisfalván, szólj be a feleségem nővéréhez, Sitkeynéhez s mondd meg neki, hogy a nővére meghalt ma.
Tompa, de érzéketlen hangon süvítette utánam. S én elhatároztam, hogy hírül viszem a Naszayné halálát, legalább az ablakon kiáltom be, arra menet.
Ahogy azonban leértem a kisfalvi dombon, a Sitkeyék egyik béresét láttam szembe jönni lóháton.
- Hová mégy, Gyuri?
- Üzenetet viszek Naszaynénak, hogy az asszonyunk meghalt.
- Visszafordulhatsz, Gyuri, mert én meg a ti asszonyotoknak viszem az üzenetet, hogy Naszayné halt meg.
Egy darabig még gondolkozott, de aztán nem talált az egészen semmi különös dolgot, visszafordult. »Igaz biz az, ha meghaltak, hát ők maguk is elmondhatják egymásnak a másvilágon!«
Mogorván nézett rám messziről a szülői ház; kéménye nem pipázott vigan, mint egyébkor, pedig dél lehetett, erősen zsugorodott a fiákerlovak árnyéka a csillogó homokon: mintha két szelindek kutya rohanna a formátlan kocsival.
A ház ablakai nem néztek üvegszemeikkel nyájasan, a redőnyök le voltak eresztve, öt becsukott szem meredt rám borzadályosan.
Senki sem jött elémbe, noha hallhatták volna a kocsizörgést. A szomszéd parasztház liceumkerítése mögül egy parasztember, Kazy János feje bukkant ki. Rám nézett, de nem köszönt.
- Jó napot, János!
- Ühüm - mondá ő fogai közül, és fáradtan levette rólam szemeit.
Keresztülmentem az udvaron, hol temetői csend honolt. Fel próbáltam nyitni az ajtókat, de be volt zárva mindenik.
- Hollá, van itt valaki? - kiáltottam.
Senki sem felelt. Az eperfa-gallyak a nagy rekkenő melegben is fázósan összezörrentek, s fekete bogyóik halkan potyogtak alá.
Egy fehér macska kijött a baromfiól mellől s megállt előttem bámészkodva. Csodálkozott rajta, hogy embert lát.
Hanem a hátulsó kis udvarból kellemetlen füstszag ütötte meg orromat. Arra tartottam tehát. Talán ég ott valami?
Igen, tűz volt, pásztortűz az udvar közepén. A kis öcsém ült mellette és a kutyánk. Öcsém egy tyúkot sütött nyárson, a kutya pedig két hátulsó lábára ülve nézte őszinte sárgás szemeivel, amint sül.
- Szervusz, Gyulácska, te vagy? Szegény Gyulám!
A gyermek fölemelte szemeit, megösmert, fölkelt, hogy megöleljen. De sem nem mosolygott, sem örömet nem mutatott.
A kis arcába néztem: a fiú meg volt egészen öregedve. Három nagy ránc ült a két szemöldöke között s felül a homloka márványbőre megtepedt, összegyűrődött.
- Hát mit csinálsz itt, kis öcsécském?
- Az ebédemet csinálom - felelt egykedvűleg.
- Nos, nincs, aki megfőzze?
- Nincs! - mondá szárazon.
- És hová lettek? - kérdém tompán.
- Kik?
- A többiek!
- Meghaltak.
- A szolgálók is?
- Akik meg nem haltak, szétszaladtak.
- És nem tudtál elmenni, szegénykém, valamelyik rokonunkhoz?
- Sehol sem eresztenek be. Félnek tőlem.
- Hát nincs senkid?
- Nincs, csak a kutya. De annak is én adok enni.
- Legalább a szobákban tartózkodnál.
- Ott meg én félek. Mindenikben meghalt valaki.
Leültem én is a tűz mellé; a »kis öreg« elkezdte újra a nyársat forgatni, a kutya gödröt kapart az egyik első lábával.
- Csiba te, Ipoly! - kiáltá rá öcsém haragosan. - Hát nem elég volt? Még egy sír kell, még egy sír.
- Csak talán nem azt akarod ezzel mondani…
- Azt, azt. Az Ipoly mindig tudja, mindig gödröt kapar, ha valamelyikünknek meg kell halni.
Kínos csendesség következett, melyet én törtem meg, mintegy magamhoz szólva:
- Nem sokat kaparhat már!
Öcsém, a még csak három hét előtt csacsogó gyermek, nem felelt semmit, csak a nyársat forgatta és a tüzet nézte.
Én közelebb csúsztam hozzá, s megsimogattam szőke fejét.
- Kedves kis árvám! Mondd csak, mikor halt meg a mamácska?
- Nem tudom - szólt egykedvűen -, nem számítom azóta a napokat. Nekem úgy tetszik, régen volt!
- És hogyan volt a temetés? Hát nem tudtál te engem hazahívni?
- Temetés? - felelte ő. - Ki járna most temetésekre? A Klapka kocsis megfogta a koporsót és bevitte a kriptába. Ott van!
Szememből kicsordultak a könnyek, s leperegtek a tűzbe. A lángok fölszisszentek minden csöpptől…
- No, ne sírj - mondá a gyermek nyersen. - Legyünk férfiak! Jöjjön, aminek jönnie kell.
- Hát a szegény, hű Klapka hova lett?
Így nevezték falunkban a kocsist, ki Klapka katonája volt valamikor, s ezzel dicsekedett örökösen.
- Az ott haldoklik a trágyadombon.
Odaszaladtam; csakugyan ott feküdt a derék öreg cseléd. Az arca meg volt erősen feketedve s fázni látszott. Azért mászott fel a trágyadombra, ahonnan meleg pára jött.
Sokáig küzdött a kolerával a vitéz huszár. S mikor mintegy két hét előtt görcs jött a lábaiba, ahhoz a hadi fortélyhoz folyamodott, hogy roppant erősen összekötözte zsineggel térdein felül a lábcombokat úgy, hogy a vérkeringést megakassza.
Nem is lett őkegyelmének semmi baja. Kilábolt. S dicsekedett is vele szerteszét.
»Klapka előtt megretirál ám a kolera.«
Hanem most három nap előtt újra meggondolta magát a kolera s orvul, hányással jött. Most már a szegény Klapka retirált meg s ott feküdt öntudatlanul, megfeketedve, csak a szemhéjai voltak még fehérek.
- Klapka, kedves Klapka Mihály… Nézzen fel még egyszer. Én vagyok itt… megjöttem. Ösmer, ugye megösmer?
Kinyitotta a szemeit. Fekete arcán mintha valami szürke árny surranna át. Mosolynak kellett annak lenni.
A kezét megmozgatta, s az egyik lábát rázni kezdte, mint a bárány, ha haldoklik.
Megösmert, látszott rajta, hogy fölemelkedni erőlködik. Egész hozzámentem, s kivettem zsebemből a kolera-csöppes palackot.
A szeme most be volt hunyva. De mégis észrevette, egy még a halálnál is nagyobb erő megsúgta neki, hogy üveg van a kezemben, s szederjes száját kitátotta.
Beleöntöttem a kolera-csöppekből egy keveset, mire megjelentek arcán sötét színekben az élvezetnek szimptómái. Megrázkódott, a halántéka csendesen hullámzott, s mintha a megcsiklandozott torkát köszörülné, egy hörgést hallatva hátrahanyatlott s meghalt abban a hitben, hogy pálinkát iszik. A többi kortyot már a túlvilágon álmodja hozzá…
Megsirattam az öreg cselédet és a kriptába határoztam temettetni szüleim mellé, akiket hosszú évtizedeken át hűséggel szolgált.
- Jól kapart az Ipoly - szóltam a fiúhoz érkezve. - Mihály meghalt.
- Ugye, mondtam, hogy a kutya tudja - felelte öcsém minden meglepetés nélkül.
Az a négy-öt nap, azok a borzasztó jelenetek, melyeket átélt, nemcsak megöregítették, de teljesen elfásították szívét. Aggastyán lett, mielőtt gyermek lehetett volna.
Még aznap bevittem a székvárosba egy szolgabíró rokonomhoz. Ott kifüstölték a szegény fiút, átöltöztették. Harapott, rúgott, nem akarta magát engedni.
Azóta sok, sok esztendő múlt el, - de az öcsémet mosolyogni, nevetni nem látta senki. Éppen olyan egykedvűen, szomorúan nézi a világot, mint akkor azt a tüzet nézte.
Nagy, erős fiatalember lett, s bizony nem lehetetlen, hogy szép, fehér asszonyok is sokszor simogatják a homlokát.
…De azt a három mély ráncot, amit a fekete asszony ott hagyott, fehér asszonyok sem tudták eltörölni.
A TÁLYAI SÖTÉT ERDŐBEN
1884
Az én nevem, uraim, Vitkey Bálint. Egyébiránt nem ismeretlen név, annyit mondhatok. Olvashatták önök a képviselőjelöltek között. Ott ragyogott a nemzeti színű zászlókon, s megrendelt, de ki nem váltott kortestollakon alkalmasint ma is olvasható lenne a tollkereskedőnél.
De nem dicsekedni akarok uraim, oh nem, én panaszkodni akarok. Ki kell öntenem keserűségemet az önök alkotmánya ellen.
Igen, igen, mert dacára a nevemnek, én a becsületes cseh nemzethez tartoztam. Csehnek születtem, nevem is az volt, öt forintért változtatta meg Vitkeyre a belügyminiszter őexcellenciája 9118/877 sz. alatt.
Hogy miképp származtam ide fiatalkoromban, miképp lettem lassankint magyarrá, hosszadalmas s ide nem tartozó lenne elbeszélni.
Egy banknak voltam tisztviselője. A bank megbukott, s én foglalkozás nélkül maradtam. Nem volt több pénzem, mint kerekszámban kétezer forint.
Mit tegyek ezzel a kétezer forinttal. Megházasodjam, üzletet kezdjek, trafikot nyissak vagy korcsmát? Barátaim azt tanácsolták, legcélszerűbb lesz, ha megválasztatom magam vele képviselőnek, és azután házasodom meg.
Mert a képviselőség nőtlen embereknek nagy szerencse, nős embereknek nagy csapás.
Jó - megfogadtam a tanácsot, s elmentem a végrehajtó bizottsághoz, hogy adjanak nekem is egy kerületet.
- Szívesen - mondták. - Legyen az öné például Hagymád. Jó lesz?
- Természetesen - feleltem.
Én egy kerületet sem ösmertem, s engem sem ösmertek egy kerületben sem. Könnyű volt megnyugodni.
Azonnal írtak le a pártelnöknek, s én negyednapra megkaptam a jegyzőkönyvet a kijelölésről.
Magamhoz vettem a kétezer forintomat, és elindultam a kerületembe oly boldogan, mint ahogy egy vőlegény megy a menyasszonyához.
Az indóháznál, ahol kiszálltam, bandérium fogadott. Nyolc legény átkozott rossz gebéken. Egy torzonborz alak árvalányhajas kalappal beszédet intézett hozzám, melyet ezzel végzett be:
»Éheztünk, szenvedtünk eddig, de most már elérkezett boldogságunk napja. Üdvözöljük ezt a dicső napot, midőn körünkbe érkezni méltóztatott. Van immár kiért lelkesednünk. Éljen!«
A szónok Havas Péter uram kíséretét még két egyén képezte, kik közül Perbet Jánosnak hítták a soványabbikat, a másikat pedig Nagy Máténak, az egyik lábára sántított, s a félszemére vak volt. Amaz a harmadévi restorációról datálódik, emez pedig a hat év előtti választásokról. Ily tulajdonok mellett, mindjárt gondolhattam volna, hogy drága ember.
- Tetszett-e zászlókat hozni? - kérdé Nagy Máté a ceremóniák után, rámpislantva.
- Hoztam.
- Mennyit?
- Ötvenet.
- Hüm - szóla ő fitymálva -, egy csöpp a tengerben. Utána kell rendelni belőlük. No, de ezeket is kiosztjuk ma.
- Helyesen van. Menjünk. Messze van az első falu?
- Mindjárt a szomszéd helység a Prikocs - felelte Havas Péter. - Hanem hát nem addig a, előbb talán falatoznánk valamit. A hazafiságnak a legtermékenyebb földje a teli gyomor hihihi… lovak, lovasok kifáradtak.
Uzsonna következett az indóházi étteremben, melyet Nagy Máté rendelt meg bőkezűen, s mikor a fizetésről volt szó, hetykén kiáltotta a pincért be.
- Hej, Muki hej, erre, erre! Ebben az úrban rejlik az elégtétel!
Mármint énbennem. Fizettem, s elindultunk a kerület első faluja felé.
- Tudják-e az emberek, hogy jövünk? - kérdém izgatottan, amint a falu tornya előbukkant a völgykatlanból.
- Majd megtudják - szólt Perbet János.
No, ez nem nagyon volt vigasztaló. - Egyre lehangoltabb levék. Útközben Nagy Máté lajstromot csinált, hogy kik kapjanak zászlót, s bemutatott nekem harminc nevet.
- A mi embereink?
- Még nem tudatik - felelte.
- De hát zászlót mégiscsak a mi embereinknek kellene adni.
- Hernyóból lesz a selyemgubó, tekintetes uram. Jobban tudom már én azt. Csak tessék rám hagyni.
A faluban senki sem várt ránk, csak néhány utcagyerek szaladt a kocsi után.
- Mihez kezdjünk itt? - tudakoltam szorongva.
- Csak énrám tessék hagyni. Ha a malac maga nem megy a kukoricás szakajtó után, hát a kukoricás szakajtó megy a malac után.
Nagy Máté ezen hasonlata nemsokára világos kezdett lenni előttem, mert házról-házra mi mentünk a zászlóval, s megkértük a lajstromon kijelölt gazdát: tűzze ki.
- Minden zászló mellé tessen átadáskor egy tízes banknótát csatolni. Mert ez a felső rongy, ez itt a zászló, eme rúd meg a nyele, de a tízes bankó a fogantyúja.
Savanyú arcot vágtam ehhez a mulatsághoz, de azért csak megfogadtam, harminc zászlót és harminc tíz forintost ott hagytunk, mire biztatólag jegyzé meg Perbet:
- No, lássa az úr, ilyen a jó kezdet!
(Uram én istenem, milyen lesz itt a folytatás. )
- Hanem most már menjünk más faluba, ott talán beszédet fogok tarthatni, ha hallgatóság lesz.
- Ej, gyerekség! - vágta oda Nagy Máté. - A pénz beszél! Aztán nem is úgy megy ám az! Menjenek a tekintetes úrék más faluba, de én most itt maradok hangulatot csinálni. Jó lesz?
- Bizony úgy látszik rámfér - szóltam szomorú mosollyal.
- Én hát maradok. Éjjel megcsinálom itt a lelkeket, s reggelre én is ott leszek. Hanem hát a hangulat pénzt kóstál…
- Mennyit adjak?
Nagy Máté mormogott valamit, számítani látszott az ujjain, aztán kibökte:
- Háromszáz forint.
A másik faluban éppen úgy volt. Csakhogy ott még megháltunk a falusi kántornál. Azaz hogy én háltam meg, mert csak engem hagytak feküdni, a bandéristák ettek-ittak, és kurjongattak egész éjjel, Perbet és Havas pedig hangulatot csináltak, mindenik kétszáz forinttal. Berugatták magát a kántort is. Éjfélkor bezörgetett hozzám a részeg gazember, és felköltött, hogy azt mondja, ő is hangulatot akar csinálni. Neki is adtam száz forintot.
Reggelre megjött Nagy Máté. Káromkodott, dühös volt, hogy a hangulat rosszul van megcsinálva, hogy nem ezt kellett volna mondani, hanem ezt vagy azt: adjak neki nyomban kétszáz forintot, hogy a hangulatot kireperálja.
Kinyitottam a tárcámat, és adtam neki. Hiszen hogyne adnék? Az itt elhelyezett húsz zászló ott lengett a házakon. S van-e valami édesebb az én szívemnek, mint lengni látni a szép trikolórt, amint a szellő enyeleg vele s hol kitakarja, hol betakarja ezt a nevet: »Éljen Vitkey Bálint«. Oh, édes izgalom, elringató büszke érzés, melyhez képest a szerelem is semmi.
Hanem a tárcám átkozottul meglaposodott. Már csak egypár száz forintom volt a kétezerből. S ha jól meggondolom a dolgot, a diadalra itt ugyan nincs semmi nagyobb kilátás. Nem igen veszem észre, hogy szörnyen lelkesülnének mellettem.
Desperálni, habozni kezdtem.
- Hány falu van ebben a kerületben?
- Vagy húsz - szólt Nagy Máté.
- Húsz! Nem téved ön? - mondám elsápadva.
- Húsz vagy harminc - felelte egykedvűen.
Seregeknek ura! Hisz ha minden krajcár tíz forintos bankóra változnék a zsebemben, akkor se maradna útiköltségem hazamenni, mire az utolsó falut elérjük.
- És ez mindég így megy? - kérdém tompa, elfojtott hangon.
- Igenis, úgy megy elejénte. Később aztán persze vastagabban kell csinálni.
Minden hajamszála az égnek állott, s megérlelődött bennem a gondolat, hogy isten veled immunitás, képviselőség, isten veled csillogó pálya, melynek eszméjén oly szeretettel csüggtem… itt legjobb, legcélszerűbb lesz megszökni, s megmentenem ezt a pár száz forintot, ami még a zsebemben van; legalább nem válok legott földönfutóvá.
Igen, igen, meg fogok szökni! Mert még ha volna is kilátás, pénz már nincs. S pedig másnap estefelé még két kortes csatlakozott hozzám, kik hangulatcsinálásra ajánlkoztak.
- Jó, jó - feleltem én -, nagyon köszönöm az urak szívességét és igénybe fogom venni - de most nekem haza kell utazni két-három napra, s megszakítani a körutamat a kerületben… Kedden vagy szerdán visszajövök.
- De abból semmi se lesz - felelt Nagy Máté. - Azt, úgy segéljen, nem engedem.
- Roppant sürgős ügyem van…
- Semmi se sürgősebb mint a haza ügye - kiáltá szemeit az égre emelve -, a siker bizonyos, ha itt marad, a bukás több mint bizonyos, ha most elmegy. Nem, nem! Nagy Máté becsületes ember és hazafi. Nem engedhetek ilyen csorbát az ország állapotjában.
Itt nem volt más mit tenni, mint valami jó hazugsághoz folyamodni.
Megmondtam nekik, hogy helyes, nem megyek hát haza, hanem át kell mennem mégis Sopronba, mert oda a postán pénzt küldettem magam után - hát a pénzt csak nem hagyhatom ott, föl kell vennem, annál is inkább, mert a magammal hozott összeg nagyon fogyatékán van.
- Ez már igaz, ez már tökéletesen igaz - bólingatott Perbet János. - Sopronba el kell menni…
- Hát menjünk - mondá Nagy Máté.
- Magam is elvégzem azt…
- No, még csak az kellene - pattant fel Nagy Máté -, hogy én az én drága jelöltemet elhagyjam. Esküszöm, soha!
- Én is megyek - zúgott fel Perbet. - Fogatni kell!
- Oh, a hóhérok! - sziszegtem.
Csakugyan felültek a szekérre. Nagy Máté mellém telepedett egy nagy kulaccsal, Perbet pedig a kocsishoz ült, magasan emelve az egyetlen megmaradt zászlót.
Így indultunk el Sopronba a pénzért, amely, fájdalom, csak a kortesek hitében egzisztált.
Istenem, istenem, mit csináljak? Hogyan szabaduljak meg tőlük. Pedig milyen szépen volt kigondolva, hogy Sopronban vasútra ülök, és soha többé, még a maradékom sem jön erre az átkozott vidékre.
Mit tegyek? Mi lesz velem?
Egy jó órai utazás után értünk csak falut. Nagy Máté célzásokat tett útközben, hogy ő szomjas. Ez adta meg nekem a mentőeszmét.
- Pedig lássa, Máté bácsi, meg nem állhatok itt, mert a postazárás előtt akarok Sopronban lenni. Hiszen beláthatja. Hanem tudja mit. Maradjon itt hangulatot csinálni, míg visszajövök. Itt van száz forint.
Az öreg gyanakodva nézett rám, de a száz forint nagyon csalogatós volt.
- Nem lesz abból baj? - motyogta habozva.
- Hát mi lenne; holnap délre itt leszünk a pénzzel, addig legalább csinál itt valamit…
- Jó - szólt egyet kacsintva a kocsma biztató cégérére -, hanem ígérje meg kend, sógor… már ti. kend, Perbet sógor, hogy vigyáz az úrra, mint a két szeme világára… hogy meg lehessek nyugodva.
Leszállt a százassal, s mi tovább mentünk.
Most már eltakarítottam egy akadályt, de Perbet uram még ott ül a magasra emelt lobogóval.
Isten segítségével ezt majd a következő faluban próbálom meg láb alól eltenni.
Elértük nemsokára Boglárost, karcsú bádog tornyával.
Se én nem szóltam semmit, sem Perbet, hanem amint átmentünk a falun, egyszerre megállítom a kocsit, mintha eszembe jutna valami.
- Este visszajövet itt akarnék meghálni, Perbet bácsi. Minek jönne kegyelmed Sopronba. Jobb lenne tán, ha itt várna be.
- Nem lehet, dehogy lehet. Nem hagyhatom el. Nem volna illő dolog.
- No, hát akkor legalább azt tegye meg, vigyen be egy cédulát a paphoz, hogy ide jövök hálásra, s vigye egyszersmind ezt az ötven forintot pártbelieinknek, hogy igyanak az egészségemre. Addig itt megvárjuk a kocsival. Egy negyedóra az egész.
Erre ráállt Perbet, letette a zászlót a kocsiülésre, és sietve futott át a kukoricaföldeken a faluba a ceruzával írt sorokkal a paphoz, és az ötven forintos bankóval.
Mikor már egészen eltűnt a fák alatt, azt mondom a kocsisnak lihegve, dobogó szívvel:
- Akar-e húsz forintot szerezni, földi?
- Akarok bizony - mond az vigyorogva.
- Akkor hát elő azt az ostort, vágtasson lóhalálban Sopron felé, de úgy, hogy a villám se érhessen utól.
Megindult a két ló, mint két veszett sárkány, s a hegyeken, köveken úgy vitték azt a szekeret, hogy azt hittem minden csontomat külön kell összekeresnem Sopronban.
Egy sűrű erdőségbe értünk, a tályai nagy erdőbe.
Megfogtam az előttem fekvő zászlót dühösen, körültekertem büszke trikolórját, hol a Vitkey Bálint név nézett reám búsan, a nyele körül, azután megfogtam, magasra emeltem, és roppant erővel behajítottam a legnagyobb sűrűségbe.
- Hajts, hajts!
Még hallottam, amint a gallyak megreccsennek, s dicsőségem édes jelvénye eltűnik zöld leveleik közt örökre.
Sopronban felültem a gyorsvonatra, és mikor a vasúti indóházból Pesten kiszálltam, meg kellett nézni a zsebemet, kifutja-e a komfortabli vagy csak a lóvonatú.
És mégis boldog vagyok, mert nem látom azokat a hóhérokat… oh, azokat a hóhérokat… de nem vagyok képes tovább folytatni, mert megzsibbasztja kezeimet a düh, s könnyeim zsilipjét kinyitja az elkeseredés az alkotmány ellen.
Pihenj, pihenj, szegény Vitkey-zászló ott a tályai sötét erdőben, s rothadj meg, a fák leveleivel őszkor.
S te vándor, ha arra jársz és megtalálod: ne nyúlj hozzá az elátkozott rongydarabhoz.
AZ ELFELEJTETT RAB
1884
- Jöjjön be a következő tanú!
Nagy, hórihorgas embert tuszkol be az ajtón a hajdú, széles szíj van a derekán, gavalléros öt csattal. Hímzett halina lóg a vállán, s újdonatúj bocskor kunkorodik a lábain fehér szíjakkal.
Nini, ni, hisz ez a Macskási István uram tót csősze, aki engem diákkoromban megzálogolt, mikor a kukoricásukban vadásztam.
Szemeim zöldes karikákat vetettek. Elfelejtettem, hogy bírói széken ülök. Nem csoda, hiszen még csak huszonhárom éves voltam. Eszembe jutott fölháborodásom, ami akkor elfogott, mikor a tölténytartómat elvette. Öt éve annak, de egy tekintet a csősz arcára egyszerre elfújja az idők pernyéjét, s a bosszú érzete a régi erővel nyargal át ereimen. Vézna fiúcska voltam öt év előtt, s mikor meglökött, elszédülve estem hanyatt a földön.
- Hogy hívnak? - kérdém tompán.
- Vrana Mihály, szolgálatjára - mondá az óriás tiszteletteljesen.
- Lépj közelebb.
Közelebb jött félénken, ünnepélyesen, mintha a templomban lépkedne. (Bezzeg otthon, a te pusztádon nem féltél, hanem nyers és vakmerő voltál, ugye?)
- Hány éves vagy?
- Huszonkilenc.
- Nős, gyerekes?
- Nőtlen.
- Voltál már büntetve?
- Nem voltam.
(Nohát majd leszel mindjárt. Hiszen megvan arra nekünk a rendes metódusunk.)
- Tanúnak vagy megidézve, Vrana Mihály, a Gyurgyik kontra Macskási ügyben, az eskü szentsége alatt felelsz a föltett kérdésekre.
- Igenis, kérem alássan - mondá Vrana jámboran, hosszú sárgás haját hátra simítva.
- Nem vagy kapatos?
- Nem vagyok.
- Nekem úgy rémlik. Jöjj még közelebb: lehelj rám.
Ez a »lehelj rám« volt a mi privát hatalmunk, ami már meg nem fért a vicispán kezeiben, s amit a szolgabíró is nekünk, esküdteknek adott át, hogy mulassunk vele.
Vrana rám lehelt. Olyan tiszta szája volt, mint a ma született gyereknek, s pálinkaszag éppen nem csapta meg orromat. De mindegy, Vranának azért vesznie kellett.
- András - kiáltám a hajdúnak.
- Tessék parancsolni, esküdt úr...
- Vigye be ezt a részeg fickót, hadd aludja ki a mámorát holnap reggelig.
Vrana mennyre-földre esküdözött, hogy egy hete nem látott italt, de hát hova apelláljon: a királyi tábla messze van innen, hogy felülszagolja a száját.
Biz azt bevitték a kis megyeház börtönébe.
- Hadd jöjjön a következő tanú.
Egész estig dolgoztam a Gyurgyik-ügyben. Mert a törvénykezés ránk, fiatal, könnyelmű fiúkra volt hagyva.
Derék főszolgabíránk csak a közigazgatással törődött, de ennek ágazatai közül is, úgy látszik, azt választotta ki magának, hogy ő a részeg emberekre fog vigyázni, s e tekintetben igazi specialista volt.
Ha a hidak karfája megromlott, bosszankodva kiáltott fel: »Rögtön meg kell csináltatni, nehogy valami becsípett ember erre jövet lepottyanjon a hídról«. Ha a kocsiszínek szelelő lyukain át ősi szokás szerint kitolták faluhelyeken a szekerek rúdját, az is a szemét szúrta: »Le kell fűrészelni a rudakat, nehogy valami szegény részeg ember megüsse magát bennök«. Ha a kisebb megyeház udvarán, ahol hivatalunk volt, fölszakadt egy-egy kő, az öreg legott észrevette: »Mért nem tesznek oda új követ még meg találnak botlani a gödörben az esküdtek, mikor éjjel pityókásan hazajönnek«
A józan emberekre nem nagy súlyt fektetett, sem a törvénykezésre. A józan ember rossz úton is el tud menni, minek annak a jó út és a jó híd.
A pörlekedő ember sem érdemel különösebb figyelmet. Mert aki maga keresi a bajt, minek arról azt levenni?
Ilyenformán gondolkoztam magam is, s a mondott napon, lecsapva a Gyurgyik-aktákat az asztalra, kirándultam víg cimboráimmal egy közelfekvő fürdőbe, hogy reggel majd újra folytatom a munkát.
Azonban olyan jól mulattunk, hogy egy estéből két este lett, no meg egy közbeeső nap.
Eszembe se jutott a Gyurgyik-ügy, hanem - és itt egyszerre elsápadtam ijedtemben - eszembe jutott Vrana Mihály.
A szerencsétlen Vranát becsukattam tegnapelőtt. És azóta sem nem evett, sem nem ivott, tehát bizonyosan meg is halt.
- Hollá, kocsis, fogjon be azonnal, sebes vágtatva siessünk a székvárosba.
A barátaim tartóztattak, el nem bírták gondolni mi lelt egyszerre? Ijesztően nézhettem ki sápadt arcommal, megüvegesedett szemekkel, tétova tekintetemmel.
- Hagyjatok békét, be kell mennem, minden áron be kell mennem.
Az öreg levéltárnok végignézett…
- Értjük, domine spektábilis, holdvilág, éjfél, gyors bemenetel… vesszek meg, ha nem menyecske van a dologban.
- Ej, nem is úgy néz ki, mint egy szerelmes - mondá az aljegyző, Kolonkay István -, inkább úgy néz ki, mint egy gyilkos.
Összerezzentem. Testemen végigszaladt ez a borzasztó szó. Oh, hátha igaz, hátha igaz!
Kétségbeesve vetettem magam a kocsiba, de bármily sebesen mentünk is, úgy látszott, mintha cammognánk. Fák az utak mellett sötét árnyékot vetettek, megannyi koporsó. Egy denevér az arcomba csapódott. Huh, amint megfogtam, egyszerre reszketni kezdtem, és a fogam vacogott.
Oh istenem, bizonyosan meghalt a szegény Vrana!
Mert úgy volt, hogy a szolgabíróság csak huszonnégy órára csukhatott be valakit a saját börtöneibe. Ha több időre ítélte, át kellett adni a rabot a törvényszéknek, hogy ott nyilvántartsák, és élelmezzék. Nálunk nem volt rabtartási alap.
Vrana már halott, semmi kétség, s nekem örökre végem van.
Két óra lehetett éjfél után, midőn beértem a székvárosba, s megkopogtattam a kis megyeház kapuját.
- Mi tetszik? - kérdé az őr.
- Nyissa ki a kaput, be akarok menni az irodába.
Az irodában volt a börtönkulcs. De mit ér, ha az irodakulcs meg valahol az András hajdúnál volt.
Dobogó szívvel, kábultan futottam a város másik végére, ahol az András hajdú lakott:
- András, keljen fel gyorsan, keljen fel.
- Talán a tatár van a nyakunkon? - dörmögte és a másik oldalára fordult.
- Keljen fel azonnal, nagy baj van.
- Nono… - szólt félálmosan.
- Emlékszik a tót csőszre, akit becsukattam tegnapelőtt?
- Az úgysegéljen... Emlékszem bizony.
- Tudja-e - kiálték fel -, hogy az már meg is halhatott az óta?
- Az ám, persze. Ámbátor csak soha nagyobb kára ne legyen a tekintetes vármegyének.
- Szaporán, menjünk kiszabadítani, ha mondom. Egy, kettő.
- Ilyenkor? - csudálkozék András.
De azért fölkászmálódott, kedvetlenül magyarázva útközben:
- Hiábavaló dolog ez, teensuram, mert ha megboldogult, hát akkor úgyis csak holnap temetjük el őkelmét, ha pedig él, hát akkor bizonyosan ő is alszik, s nem fogja szívesen venni…
- Menjünk! Menjünk!
Az irodából előhozta a kulcsokat, s csendesen, szorult szívvel ballagtunk az udvar hátsó részébe, ahol a börtön volt.
Halántékom forró volt, lábaim inogtak, azt hittem, rögtön összerogyok. Oh, ez a borzalmas három-négy pillanat fölért egy évi szenvedéssel.
Megcsikordult a kulcs a rozsdás zárban, és fölnyílt az ajtó…
- Menjen elöl, András - suttogtam reszkető hangon -, fogja meg a kezemet, András… félek…
- Hideg a keze, teens uram…
- Szólítsa, András... szólítsa…
András elkiáltotta magát:
- Hej Miso, Vrana Miso!
- Hopp! - kiáltá erre Vrana mellénk ugorva.
Örömömben fölsikoltottam, s nekitámaszkodtam a külső falnak:
- Tehát él még, Mihály?
- Ajaj! - felelt ő.
- Bizony azt hittük, hogy már meg is halt kend…
- No! - szólt csúfondárosan a szerinte gyermekes föltevésre.
- Most már szabad kend, Vrana Mihály. Kihallgatom a pörre nézve, és azután hazamehet…
Nem szólt semmit, csak valamivel közelebb lépett hozzám. Azt hittem, torkon ragad, hogy bosszút álljon önkénykedésemért, s bizony eltűrtem volna tőle.
De ő nem tette, csak azért lépett hozzám, hogy lehajoljon nagy szuszogással, és a kezemet megcsókolja.
- Köszönöm - mondá -, hogy hazaereszt a tekintetes úr. Nem vagyok én rossz ember, kérem alássan.
Elrántottam a kezemet, s elvörösödtem.
Föltette széles kalapját, és megrázta magán az ötcsatos szíjat.
- Gondoltam én mindjárt, hogy kiszabadulok. Mert tudom én, hogy a nemes vármegye igazságos.
.......
Ez volt az én egyetlen rabom. Egész más volt ez, mint a mostani hitvány kor elfelejtett rabjai. Tudta ez, mi a becsület. Rá egy hétre újra benyitott a hivatalba.
- Mi baj van, Vrana barátom?
Fonott kézi kosarat vett ki a halina alól.
- Egy kis édes szőlőt hoztam hálából a tekintetes úrnak.
…Megkóstoltam, de nekem nem volt édes.
ZBORÓ
1884
Nem messze a galíciai határhoz, a kis Zboró városka déli oldalán emelkedő erdős hegy csúcsán, porladozik Zboró vára.
Nevezik különben »Makovicza várnak« is régi iratok, a hagyomány szerint Makó nevű úr építette IV. Béla királyunk alatt. Hiszen majd minden vár ekkor épült a tatárok ellen. Ha a tatárok nem lettek volna, ma igen kevés várunk lenne Magyarországon.
Később a Zudar nemzetségé lett a Zboró s a hozzá tartozó birtok, melyet mai napig is Makoviczai uradalomnak hívnak. A Zudarok magvaszakadtával a Tárczay-család örökölte, mígnem 1548-ban Tárczay Györgyöt hűtlenné bélyegzé I. Ferdinánd, s odaadta a szép várat uradalmastól az élelmes Serédi Györgynek. Veszedelmes volt akkorában egy-egy vár: könnyen utána gurult az embernek a feje is.
Serédi György sokat költekezett, s nagy fényre emelte Zborót, úgyhogy messze híre volt, mesés dolgokat regéltek a zborói vár pompájáról.
Ebben az időben ment oda látogatóba I. Rákóczi György a nejével, Lorántffy Zsuzsannával, ki vérrokonságot tartott a gyermektelen aggastyán Serédivel.
Rákóczinak felette megtetszett a gyönyörű vár és birtok, úgyhogy erőnek erejével meg akarta szerezni.
- Hogy adod nekem ezt a várat, bátya?
- Nem eladó, nagyságos uramöcsém.
- De ha én kérem. Bírni akarom azt. Mondj akármilyen összeget.
- Hát jól van - mondá Serédi nevetve. - Ha mához egy évig harmincezer aranyat kifizetsz, tied a vár s a birtok.
- Itt a kezem rá - felelte mohón a fejedelem -, eb, aki megbánja.
- Ne siess, nagyságos uram, mert még nem végeztem. A harmincezer darab arany mind erdélyi legyen, mind ebben az évben veressék, s mind a te képedet viselje. Másképp, isten úgy segéljen, nem adom.
Egyszóval lehetetlenséget kívánt Serédi. Harmincezer aranyat akkoriban tíz esztendő alatt sem igen verettek Erdélyben. Minden bőven volt ott, csak pénz nem.
Rákóczi elkedvetlenedve mondá:
- Bolond vagy, bátya, hanem azért mégis enyém lehet Zboró.
Az öreg csak nevetett rajta, s eldicsekedett vele sokáig a vendégeinek, hogy miképp vágta ő ki magát az ő kegyelmes uraöccse előtt, midőn egy napon, még le sem telt egészen egy esztendő, nehéz társzekerek döcögtek be a zborói híres udvarra s Naláczi uram szállt le az egyikről, kit az erdélyi udvarból ösmert Serédi.
- Hol jár itt kegyelmed - üdvözlé Serédi nyájasan -, ahol a madár se jár.
- Pénzt hoztam kegyelmednek.
- Miféle pénzt?
- Hát a vár és uradalom vételárát, harmincezer darab idei aranyat.
- Csak tán nem? - kiáltá ijedten Serédi.
De bizony igaz volt. Egyenkint oldozták ki a zacskókat, az öregúr egyenkint vizsgált meg egyre izgatottabban minden darab aranyat. Mind igazi volt, s nem volt egy híja sem. Az izgatottság annyira erőt vett a különben is beteges emberen, hogy mikor az utolsó darab is teljesen bevált az adott szó szerint, eszméletlenül hanyatlott hátra székén ott a nagy garmada arany előtt, s meghalt szívszélhűdésben, azt rebegve elhaló szavakkal: »Isten veled, kedves váram!«
Rákóczit igen meghatotta a szomorú eset, melyet ő idézett elő, s mintegy kiengesztelésül pompás emlékoszlopot állítatott a vár közelében, mely még mai napig is fennáll.
Zrínyi Ilona özvegysége idejében a várat is elfoglalták a Rákócziaktól a császáriak, s lerombolták, felgyújtották. Azóta aztán az enyészet vájkál benne, lassan, de biztosan őrlő fogaival.
II. Rákóczi Ferenc még bírta a makoviczai uradalmat, s sokat időzött a zborói kastélyban, hol az udvaron a híres száz hársfa állt, melyeket Rákóczi György oly nagyon szeretett, hogy a leveleit is így keltezte: »Datum Zboroviae sub centum tiliis«.
A hársfák még ma is ott állnak, két sorban, hatalmas koronáikkal, s rejtélyesen susognak egymás között. Ha értenők, hogy mit beszélnek.
HOL FEKSZIK A GÁLY?
1884
Mialatt a közönség most a nagy melegben idegen égalj alatt költi pénzét, mert ott hűvösebb az időjárás, és mert végre is csak látnia kell egyszer legalább az életben a Gmundeni tavat, a Mont-Blancot, a Rigit, s több efféle szép pontot (aki művelt európai, elvégre is ismernie kell Európát), azalatt lesz legalkalmasabb elmesélni az én esetemet.
De tulajdonképpen az is a más esete.
Egy akadémikus ismerősöm szólított meg a nyár elején:
- Ni, de jó, hogy találkozunk. Éppen ön az az ember nagy Magyarországon, aki nekem megfelel arra, amit tudni akarok.
- Hízelgő rám nézve öntől, kinek mint akadémikusnak, rendelkezésére áll az egész Akadémia, ha kérdezősködni akar.
- Hagyja el, kérem. Már mindenkitől kérdeztem, egyik sem tudja.
- És ön rólam teszi fel?
- No, no… Nem vagyok olyan naiv. Hanem van önnek egy speciális tulajdonsága.
(Ej lám, gondoltam mellemet kifeszítve, mégis elismer bennem valamit az Akadémia.)
- Egy speciális tulajdonsága - folytatá -, hogy a Mátra tájékán született.
- Igen? - hadartam lehangoltan.
- Nyári kirándulást tervezek a családommal a Mátrába. Meg akarjuk mászni a legérdekesebb csúcsát, a Gályt, melyről csak azt tudom, hogy a Heves megyei Mátrában emelkedik, de meddig mehetek vasúton, meddig kell mennem tengelyen, hiába kérdezgetem, senki sem bír útba igazítani. Úgy tetszik nekem, mintha az angol utazó, aki bennem évek előtt ébreszté fel a vágyat a Gályt láthatni, Bátonyt említette volna szálláshelyül. De ez csak rémlik előttem, s öntől akarom megtudni, közel van-e oda a Gály, s van-e ott vendéglő vagy nincs?
- Valószínű, hogy talán van - mondám zavartan.
- Mit, Ön per »valószínű« beszél? Ön a saját szülőföldjét sem ösmeri. Ej, ej uram, ön tehát nem is volt soha a Gályon?
- Már hogyne lettem volna - pattantam fel röstelkedve -, voltam, bizonyosan voltam, uram, de alkalmasint kisfiú koromban lehettem ott…
- Nos, természetesen - válaszolt gúnyolódva. - Nem emlékszik a részletekre, nemde?
- Valóban nem emlékszem, hanem iszen majd megtudom én ezeket önnek még körülményesebben.
(Úgy adtam a dolgot, mintha már én is útba igazítottam volna némileg - csak még nem elegendőképp.)
- Kitől tudja meg?
- Az a legegyszerűbb a világon. Kikérdezem a képviselőházban a mátravidéki követeket, azok bizonyosan tudni fogják, aztán majd megírom önnek.
- Ez bizony jó gondolat. Hogy ez magamnak nem jutott eszembe! Hát persze, hogy azok tudni fogják. Igazán lekötelez vele. Kezet rá, hogy megteszi.
Kezet adtam, s nyomban hozzáláttam a hegycsúcs kereséséhez. A képviselőházi folyosón, aki legelébb gurult elém, Papszász György, éppen mátravidéki ember.
- Jó, hogy talállak, kedves barátom. Mondd meg nekem, kérlek alássan, hol fekszik a Gály?
A nevezett képviselő kedvetlen képet csinált, s egy vidám megjegyzéssel siet kölyökkorában megfojtani a kérdést.
- Engedd meg - mondá kitérőleg -, de nekem mindig szekundám volt a geográfiából.
- Megengedem, csakhogy a Gálynak ott kell valahol lennie, ahol a birtokod van.
- Lehetetlen az! Falu a Gály, vagy mi?
- Nem! Egy hegycsúcs a Mátrában.
- Hegycsúcs! - kiált fel megvetőleg. - Nem káptalan az én fejem, pajtás, hogy a hegycsúcsok keresztnevét is evidenciában tartsam. Hanem tudod mit, kérdezd meg Almássy Sándort, az még a vakondtúrásokat is ösmeri a környékünkön.
Nosza, legott megkeresem Almássy Sándort, s előadom neki a kérésemet. Nagyokat hümmög, s gondolkozva vakargatja rövidre nyírt fejét.
- Gály, Gály! Igen, igen emlékezem már, ott van, ott minálunk! Csakhogy, biz én nem tudom merre. Most két esztendeje… de bizony négy már… az istenuccse négy esztendeje, oda mászott fel egy faragó béresem, s onnan esett le… Az bezzeg tudta volna most… az ám… az most megtudná mondani, de amint leesett szörnyet halt. Nagy kár volt a fickóért, édes öcsém. Hanem mondok valamit. Amott olvasgat egy másik mátravidéki ember, Németh Albert a könyvtárszobában, iszonyú memóriája van annak! Hogy az meg fogja tudni mondani azt a Gályt, ráteszem a nyakam.
(Akkor néztem meg figyelmesebben. Alig van valami nyaka!)
De bármilyen keveset kockáztatott is, hiába, meg kellett kísérelnem odalopózni a Németh Albert háta mögé, s megakasztani őt a hirdetések olvasásában, mert ő mindig csak a lapok negyedik oldalát olvassa.
»Ez a legtartalmasabb - szokta mondani. - Ebből ösmerni meg minden országot. Gazdag-e vagy nyomorult, erkölcsös-e vagy erkölcstelen, okos-e vagy ügyefogyott? Az a többi belső oldal, amit ti firkáltok tele, az semmi.«
Szelíden nézett rám, amint félbeszakítottam, letörülte zsebkendőjével az izzadságot homlokáról, nagyot fújt, s egy jegyzést csinált a nagy ujja körmével az egyik éppen most olvasott hirdetésnél, melyben valami cukrászda ezzel ajánlja a hűsítő szereit »Nincs többé melegség«.
- Mivel szolgálhatok, domine spektábilis? Pfuj, cudar forróság van ma… Gyalázatos egy idő!
Elmondtam neki, mi járatban vagyok, s kértem, vallja be most már ő, merre fekszik a Gály?
Hosszú szakálla egyik szárnyát a szájába vette, s idegesen rágcsálta:
- Hol fekszik? De hát nem mindegy az, akárhol fekszik? Kinek mi köze hozzá?
- Mondtam már, kérem szépen, hogy egy fővárosi család akar odarándulni.
- Oda akar rándulni? Minek! Hát nem jobb itt neki a Zugligetben, ahol kényelmes kocsma és fogaskerekű vasút van? De a Mátrába menni! No, én ugyan sohasem jártam benne, fogalmam sincs róla, hol a Gály, azonban gyermekkoromban nekem is volt egy inzsellér keresztapám, aki örökké ott kódorgott a Mátrában, mappát is rajzolgatott róla, de olyan rövidlátó volt, hogy amit a kezével rajzolt, azt az orrával mindég eltörülte. Ha a keresztapám megvolna is, ámbátor nincs meg, és a mappa is ha megvolna, ámbátor az sincs meg, mégsem lehetne róla leolvasni a Gályt. Nincs itt más mód, domine spektábilis, mint hogy forduljon Herman Ottóhoz, az köztünk a legtudósabb ember, ő bizonyosan hallott valamit...
Szót fogadtam, rögtön űzőbe véve Herman Ottót.
- Képviselő úr, kedves képviselő úr, álljon meg egy szóra.
- Tessék! - szólt mélabúsan.
- Segítsen ki a nagy bajomból, már elvesztettem a türelmemet. Reggel óta keresem szakadatlanul s mégis hasztalan a Mátrában a Gályt. Remélem, hallotta hírét?
- A Gálynak? - kiáltá kitörő örömmel majdnem a nyakamba esve. - Hát van még kívülem élő ember, aki keresi? Mert tudja meg, uram, hogy én meg tíz esztendeje keresem, és nem találom.
- Majdnem hihetetlen!
- És mégis úgy van, uram. Tudom, hogy fönséges hegycsúcs, ahol felhők a toalettjüket csinálják, s a nap játékba ereszkedik az emberekkel, el-elkapja az árnyékukat, s pajzánul mutogatja a magasból. Azt is tudom, hogy a tót »Háj« szóból vette nevét, de merre fekszik, miképp juthatni oda, hiába fürkészem fűtül-fától. Magyar könyv és magyar ember nem tud arról semmit. De megálljon csak, egy jó gondolat, ha ön talán tudakozódnék Papszász Györgytől…
(Köszönöm szépen ezt a jó gondolatot.)
Nem kérdeztem én meg többé egy lelket sem. Nem is említem azóta. Csak éppen e napokban jutott hirtelen eszembe, amint ismét találkozom az előbb említett akadémikussal.
- No, volt-e a Gályon? - kiáltok rá messziről.
- Voltam, voltam - felelte kelletlenül -, de nem tudom bizonyosan, hogy a Gály volt-e az, vagy sem.
MEGVAN MÁR A GÁLY!
(Magyar geográfia)
1884
Lapunk egy tisztelt olvasója megírja ma levelezőlapon, hogy hol a Gály: »Ha - úgymond - a “Bene” völgyből Gyöngyösről a Parád “csevicéjéhez” gyalog kél át az ember a hegyeken; akkor balra, északnyugatra fekszik a Gály (népies nevén “Galya”) sűrű erdőfedte bérceivel. Minden mátravidéki gyermek ismeri a “Galyát”, és csodálni lehet - így folytatja -, hogy a tárcában megnevezett urak nem tudnának erről semmit«.
Tisztelt olvasónk félreértette a tárcacikket. Nem a Gályt keressük mi (és lehet, hogy sohasem is kereste az illető tárcacikk írója) - ez csak a forma éspedig igen szerencsés és érdekes forma, melyben kikelt Magyarország szépséges helyeinek szörnyű elhanyagolása ellen.
Nincs egy jóravaló könyv, amely ezeket a külfölddel vagy még a magyarokkal is ösmertetné.
Az még nem sokat ér, ha a »Galyá«-t minden mátravidéki gyermek ösmeri. Mert az utazó, ki plánumot készít útjához, nem mehet Vámosgyörkre vagy Miskolcra az ottani gyerekektől megkérdezni. Kalauz-mappa kellene ahhoz, mely megírja, mi élvezhető a »Galyá«-ról, hol fekszik, milyen magas, melyik a legközelebbi és legjobb vendéglő ott? S olyan-e a vendéglő, hogy az európai igényeknek megfelel? Ha az ember a vendéglőből megindul reggel, szállása lehet-e éjszakára? Gondoskodva van-e kalauzról a kiindulási pontnál? Nagyon meredek-e a csúcs, s vállalkozhatnak-e hölgyek is a mászásra stb.
Valamelyik honfitársunk nemrég meglátogatta otthon Baedeckert a dolgozószobájában.
A szoba jobboldali fala tele van fiókokkal, s e fiókok mindenike egy-egy ország nevét viseli.
- Minek ezek a fiókok? - kérdé a látogató.
- Ezekben tartom a leveleket, helyreigazításokat, amelyek valamely országból érkeznek, s e helyreigazításokból tökéletesítem minden új kiadásnál kalauz-könyveimet. S mondhatom, maholnap nem lesz azokkal többé semmi kívánnivaló.
Az egyik fiók táblácskáján ez a név csillogott: »Magyarország«.
- Íme, a mi külön-fiókunk! - mondá.
Baedecker úr elnevette magát:
- Ez egy elátkozott fiók uram. Ez az egyetlen fiók, melyben még nem volt levél! Önök sohasem igazítanak helyre semmit.
Most már a látogató is nevetett.
- Természetesen, uram. Önnek csak azt kellett volna mondania, hogy üres a fiók. S én mindjárt eltaláltam volna, hogy az a miénk.
--------------
És most meg harmadikul - én is nevetek.
Mert igazi magyar dolog az is, hogy most egy magyar olvasó helyreigazítja a tárcánkat azon hitben, hogy mi csakugyan a Gályt keressük.
Nem keressük mi a Gályt, dehogy keressük, nem keresi azt - fájdalom - senki, pedig mint mi tudjuk, olyan gyönyörű hely ez is a többi közt, hogy megérdemelné, ne csak a mátravidékiek ösmerjék, hanem az egész turista világ.
A FEHÉR KAKASUNK
1884
Gyönyörű veres taréja volt, s úgy fel tudta borzolni a tollait, ha haragudott, hogy a többi kakasok és tyúkok ijedten futottak szerte a lócák és ólak alá, a kocsiszínbe vagy a juhakolba.
Tisztán emlékszem a »Pepi« kakasra, talán azért, mert édesanyámnak kedvence volt vagy azért, mert egyik vakító fehér tollára, mely hátul kunkorodott fel sarló alakban, fel volt írva kalligrafice: »Éljen Kossuth Lajos!«
…Nem volt ez már akkor felírva sehol egyebütt.
S a bolond kakas ott járt-kelt bátran ezzel a veszedelmes tollával a zsandárok közt.
Egy gézengúz rokonunknak támadt az a ravasz ötlete, felrajzolta a kakas tollára azt, ami a zászlóról lemaradt, hogy - azt mondja - így el nem lopják anyámtól, és agyon nem ütik a palóc asszonyok.
Aminthogy igaz is volt…
Az embert megölte volna az a toll, ha viseli, a kakasnak ellenben immunitásul szolgált.
JOHANKA NÉNI, FRANCKA NÉNI 
ÉS KERESZTAPÁM
1884
Oh nem, sohasem feledkezem meg anyám barátnőiről, a jó öreg kisasszonyokról, kik nekem annyi örömet okoztak. Mert valahányszor ők jöttek, anyám mindég csokoládét főzetett olyankor uzsonnára.
A vézna Francka néni szigorúbb volt, minden alkalomkor elkérte az írásomat és lekorholt. »Micsoda macskakaparás ez még mindig! Egyetlen becsületes betűt se látok.«
A kövér Johanka néni azonban legott védelmemre kelt.
- Ugyan, ne zsörtölődj, Francka! Ne keserítsd a fiút. Látod, hogy elszomorodott szegényke! Még bizony elöli magát. Hadd igya meg előbb legalább a csokoládéját nyugodtan. Nem ő az oka, hogy olyan rossz betűket ír. Hát hol látott volna még ő tisztességesebb betűket? Hiszen ki sem volt a faluból. Olyan betűket ír, aminőket a tanítója, Tusnay András, mutat neki. Annak pedig reszket a betűvezetésnél a keze a sok italtól.
De még a néniknél is kegyeletesebben gondolok a bátyjukra, az öreg tiszttartóra, ki még elevenen látta fiú korában Bécsben I. Napóleont.
Katonás magatartású, szálas ember volt. Nemes, hosszúkás arcáról, hatalmas magatartásából, okos kék szemeiből a bolond is kiolvashatta, hogy okvetlenül látnia kellett I. Napóleont, akiről a palóc-parasztok azt mesélgették házaik előtt a padokon, hogy még él, hogy egy olyan lúdtojást fogtak ki a tengerből, melyben a sárgája helyett piciny levélke volt a Napóleon írásával (Beh nagyon szeretném a betűit látni), hogy azt mondja: »Élek még, visszajövök rövid időn, s a világ minden királyát vasba veretem«. (Jaj, bárcsak a mi falunkon vinnék majd keresztül azokat a vasra vert királyokat!)
A tiszttartó ott üldögélt délutánonkint a mi ambitusunkon, s egyre biztatgatta az anyámat:
- Embert formálok a gyerekből komámasszony, mihelyt az én fiaim végeznek!
Két derék fia volt, mérnökséget tanult az egyik Budán, a másik orvosnak készült Pesten. Az orvos volt az idősebbik, annak kellett előbb végeznie, de a sors úgy akarta, a másik végzett előbb: meghalt.
Nem maradt utána más, csak egy seb az öreg szívében, meg egy láda mérnöki könyv: algebrák, logaritmusok, mennyiségtanok, vízépítészeti stúdiumok.
A könyveket egy szép napon öblös háti kosárban átszállították hozzánk. Édesanyám már messziről boldogan mosolygott a kosár elé. (Alighanem cseresznye van benne!) Kis vártatva behítt a szobába, s ünnepélyesen mondá:
- Eredj, csókolj kezet a bácsinak. Te most nagy örömhöz jutottál, édes fiam! (Most nem kételkedtem, hogy csakugyan cseresznye az a kosárban!) Sokat töprengtem, milyen pályára adjalak. Szerettem volna, ha szolgabíró lehetnél egykor itthon a faluban, hogy mindig velem lakhatnál, hajlamod is arra van, de mivel most ezek a könyvek már megvannak, és semmi hasznukat sem lehet venni, hát megtanácskoztuk a komával, hogy inzsellér leszel.
És úgy is volt vagy két esztendeig. Annyiszor elmondták, végre magam is beletörődtem.
Hanem rá két évre meghalt a szegény keresztapám orvosnövendék fia is, s minthogy az ő könyveit is hazahozták, beállt a konfliktus, hogy mi legyek most? Hátha mégis jobb az orvosi pálya? Anyám hol ezt akarta, hol azt. »Boldog gyermek - mondá a keresztapám -, aki így válogathat!«
Sok eszmecsere után végre arra dőlt el, hogy legjobb lesz, tanuljam meg mind a két mesterséget.
Minélfogva én aztán nem tanultam meg egyiket sem.
Csakhogy az öreg már arról nem tud semmit sem, mert ő egész haláláig bízott bennem, s egyre sarkantyúzott:
- Csak te tanulj ki becsülettel. Gazdag emberré teszlek a holtom után.
S valóban, mikor a hagyatékát leltározták, egy ilyen feliratú levél volt közte: »Adassék az én keresztfiamnak, mikor huszonnégy éves leszen«.
Nehéz volt várni a meggazdagodást, s mindjárt néhány évre elkértem a levelet Johanka nénitől.
Ez állt benne kusza, öreges betűivel:
»Neked hagyom, kedves doktor keresztfiam, a legféltettebb titkomat, melynek kedvéért fiamat is e pályán neveltettem. Ím tudd meg a sorvasztó száraz betegséget mivel lehet gyógyítani. Minden beteged kilábol. Végy egy mozsárba csontokat a kecsege hal bordáiból, azokat finom lisztté törd, sűrű szitán rostáld meg, s az így nyert port szívasd fel félóránkint a mellbetegekkel. Nagy gazdagság, sok pénz száll reád ezen titokkal. Élvezd békességben, örömben.«
…Köszönöm alássan, kedves jó keresztapám.
VILÁGOS
1884
Még az igazságos Mátyás is csinált egy nagy igazságtalanságot, amikor heves, ingerlékeny természeténél fogva ide záratta anyai nagybátyját: Szilágyi Mihályt.
Valószínű is, hogy megbánta mindjárt, de azt már mégsem tehette meg, hogy a rendeletét, ha egyszer kimondta, visszavegye.
Szilágyi Mihály uramnak pedig annál is rosszabbul eshetett ez a fogság, mert a saját gyámfia záratta el, és éppen a saját várába, melyet sógorától, a nagy Hunyadi Jánostól kapott.
Ahol mint úr járt-kelt azelőtt, most ott rabul kellett élnie. Mégis keserű sors!
Ámbátor igyekeztek azt megédesíteni, amennyire lehetett, a saját volt emberei. Lábatlan Gergely várnagy uram mindig levett kalappal beszélt a rabbal, s bizony a szakács se csinált egyebet egész nap, mint hogy sütötte, főzte neki a jobbnál jobb ennivalót.
Sőt szakács uramnak voltak magasabb tervei is (azelőtt a szakácsok voltak a nagy politikusok, nem a csizmadiák).
Egyszer odakünn járkálván, nagy lihegve és ijedt arccal rohan be a várudvarra:
- Itt a török! Jaj, itt a török!
- Nosza fegyverre gyorsan - kiáltja a vitéz Lábatlan Gergely, s kirohan veszett fejjel, hogy ő a török ellen mégyen.
Török azonban nem volt a környéken sehol, hiába nézték a világ mind a négy tájéka felől.
A várban nem maradt más benn, csak a rab és a furfangos szakács.
A szakács fogja magát, összecsattantja a nehéz várkapukat, becsukja belülről, és viszi a kulcsokat Szilágyi Mihálynak.
- Elfoglaltam, uram, a várat számodra. Ezennel úr vagy fölötte és szabad. Védeni fogjuk magunkat!
S ezzel elbeszélte Szilágyinak az elmés fortélyt, ki felette nevetett azon.
- Bolond dolog lesz belőle! Egy várőrség, amelynek a saját várát kell bevennie!
E pillanatban kürt harsant meg a kapu előtt.
- Micsoda, már itt vannak? - mond a szakács élénken fölugorva. - Lemegyek, tudtokra adom, hogy nincs szándékunk kapitulálni.
Kisvártatva felszalad ijedt képpel.
- Nem ők vannak itt, hanem egy királyi csatlós. Beeresszem-e?
- Mindenesetre, hadd lássuk, mit akar. Hátha éppen az én kivégeztetésemet rendeli el ismét »az a gyerek«? Hanem kösse le kegyelmed a fehér kötényét, mert nem tudom mit fog képzelni felőlünk.
A királyi küldöttet beeresztette szakács uram a néma, kihaltnak látszó várba.
- Lábatlan Gergelyhez hozok parancsot a királytól. Vezessen kegyelmed őhozzá.
A szakács fölvezette Szilágyihoz.
- Mit üzen a király? - kérdé mohón Szilágyi.
- Azt üzené, hogy a nagybátyjára jól vigyázzon kegyelmed, nehogy valami baja essék; mert a király szíve szeretettel hajlik az öregúrhoz, szeretné már ölelni minél előbb, de végre is király a király, ő nem alázkodhat, óhajtaná hát kegyelmedtől, ha apródonkint szép szóval, beszéddel hajlítaná az öregurat feléje…
- Nonono - dörmögé az öreg Szilágyi elfordulva, hogy a könnyeit letörülgesse, majd ismét a királyi szolgához fordult: »Mondd meg a királynak, megteszek amit tehetek, de bizony nehezen fog menni a dolog, mert makacs az öreg, nagyon haragszik, ámbátor ő is nagyon szereti a királyt«.
E pillanatban óriási zenebora keletkezett kívül; rengett, kongott a kapu a dárdaütésektől, s egész felhallatszott a zsivajgás. Most jöttek meg Lábatlanék, s képzelhetni mennyire elcsodálkozának, mikor a kapukat zárva találták. »Bizonyosan elaludt az a gaz ételkotyvasztó.«
Végre megjelent a potrohos szakács a várfalakon:
- Bolonddá tett kend bennünket - kiáltja rá szemrehányóan Lábatlan Gergely -, hát hol az az ellenség, amiről beszélt?
- Az az ellenség - mondá a szakács -, ehol van ni. Én vagyok az az ellenség. Lábatlan uram, érti-e már?
- Hogy-hogy?
- Hát úgy, hogy ez a vár a Szilágyi Mihály uram vára, kegyelmednek pedig tágasabb odakünn.
Káromkodott erre nagyokat Lábatlan, de bizony be sem is eresztette volna vér nélkül a szakács, ha maga Szilágyi nem jön le, s nem parancsolja meg.
Minek lett volna most már a kötekedés, ha úgyis biztos a kibékülés a királlyal - mely csakugyan megtörtént nemsokára. Szilágyi Mihály holta napjáig bírta Világost, s sokra becsülte a hű szakácsot.
Nagybátyja halála után Mátyás a Báthoryaknak ajándékozta Világost, és egész 1613-ig ezek kezében maradt. Akkor halt meg az utolsó Báthory.
A mohácsi vész után Világos sorsa is mindig rajta volt a hadi kockán, hol a töröké lett, hol János királyé, hol Ferdinándé.
Ma már csak rom. Hajdan erős lehetett. Meredek hegyoldalon egy óra hosszat tartó úton juthatni fel. Erős falak, s rengeteg erdőségek oltalmazták, ott, hol a keletről befutó erdélyi Kárpátok az aradi rónákba vesznek.
Mióta áll, nem tudjuk. A legrégibb forrás, mely említi, a római pápa egy levele 1190-ből, s a legutolsó év, mely még bizonyos fokig épnek látta Világost, 1784.
Ekkor romboltatta le az ország, nehogy a rozzant szobákban a Zaránd és Hunyad megyében föllázadt parasztok üssék fel főtáborhelyüket.
Világos szerepe azonban még mindig nem szűnt meg.
A sors azt akarta, hogy nekünk is legyen egy »elátkozott várunk«, aminő a mesékben van, ahol kővé változik a dicsőség, ahol a szégyen üljön rá a horpadozó romokra.
A magyar sereg 1849-ben Világos alatt tette le dicstelenül a fegyvert orosz kézbe.
Ott törték ketté kardjaikat a kétségbeesett hazafiak, ott szúrták le előbb lovaikat, azután önmagukat a huszárok, ott temették el a dicsőséget.
A Báthoryak büszke várából csak néhány csonka düledékfal nézte már ezt a nagy gyalázatot.
AKINEK NEM KELL »ELÁLLNI«-A
(Fotográfia)
1884
Tisztelendő Csupka Sámuel uram (anagrammát csináltunk a nevéből, nehogy ráösmerjenek otthon a hívei) evangélikus lelkész egy tót faluban, valahol Ruttka tájékán.
Nagy talentumnak mondják, kinek kiváló szónoki képessége a Sheridanéval vagy a Kazinczy Gáboréval vetekszik. És ezt nem pusztán a kurátor uram tartja így, de mindazok, akik ösmerik.
Hogy mégis országos hírnévre nem tett szert eddig Csupka Sámuel, azt annak köszönheti, mert nem volt eddig alkalma orátori tehetségeit országos gyülekezetben kifejteni.
- Hogyan? - kiáltanak fel azok, akik mindig az ellenkezőt akarnák elhitetni az emberiséggel. - Hiszen Csupka Sámuel minden áldott évben ott van a Budapesten tartatni szokott bányakerületi közgyűlésen!
Nos, hát ezeknek sincs igazuk.
Mert áll az, hogy ott van húsz év óta minden gyűlésen, de még mindig nem sült ki, valóban nagy szónok-e vagy sem.
Mert talán nem beszélt?
…Dehogynem! Minden áldott gyűlésen feliratkozik minden tárgyhoz, de mindig olyan népszerűtlen húrokat penget, hogy 20 év óta egyetlen egyszer sem történt meg rajta, hogy bele ne kiáltották volna a beszédébe a dörgő »eláll«-t, mire rendesen eláll a konstrukció közepén, és engedelmesen leül.
A következő tárgynál ismét felugrik, apró fejét, melyben sebesen forognak szitakötőformájú szemei, megrázza, s beszélni kezd, de megint csak felzúg a fatális »eláll«, s ő újra leül.
Így nem lehetett megtudni soha, hogy jó szónok-e tisztelendő Csupka Sámuel, vagy pedig csak humbug az egész hír, mely hangját, retorikáját, formai érzékét és pátoszát látatlanban magasztalja?
Maga a tisztelendő úr sóhajtva szokta mondogatni otthon:
- Hej, csak egyszer… ha legalább egyszer kihallgatnának. Ha én azt megérhetném!
Maguk a kollegák is kíváncsiak voltak már évek óta.
Hogy kellene mégis megtudni?
Hogy? Hát nagyon egyszerű, hallgassuk ki az öreget, akármilyen pánszláv beszédet tart is, tapsoljunk neki, és éljenezzük, hadd beszélje ki magát, ne maradjon a tudománya örökké a véka alatt.
Úgy is lett. Alig várták az első kerületi esperességi gyűlést.
Pro és kontra tömérdek fogadások történtek. És titokban kineveztetett az illetékes zsűri is, mely eldöntse: jó volt-e a szónoklat.
Csupka Sámuel megjelent tubák színű hosszú kabátjában, mely a csizmaszárait verte, s mindjárt az első témánál felállott.
Egyik kezével a székbe kapaszkodott, a másik kezét kiterjeszté, s elkezdett szónokolni.
Két-három szép konstrukciót kivágott, mély csöndben hallgatták.
Körülnézett, megdöbbenve, hogy mi az? Nem volt ő szokva az ilyesmihez.
Az ünnepélyes csöndtől remegés fogta el a lábait. Roskadtan támaszkodék a székhez, teste egész súlyával.
A negyedik konstrukciónál kitört az éljen és a taps…
- Halljuk! Halljuk! - kiálták.
- Pompás! Igaz! Úgy van! - hangzott mindenünnen az összebeszéltek részéről.
Csupka uram elvörösödött, szétnézett még egyszer a tömegen, kétségbeesett arccal és váratlanul hirtelen - leült.
- Mi a baj? - ugráltak hozzá ijedten azok, akik szónoki talentumába fogadtak. - Elszédültél? Rosszul lettél?
Csupka uram mosolyogni igyekezett:
- Nem biz az, kedves barátim! Hanem megvallom őszintén, annyira hozzá vagyok szokva, hogy nem hagytok kibeszélni, hogy most is mint mindég, csak nehány konstrukcióra készültem a beszédemből.
…Most sült ki aztán, hogy miért engedi magát Csupka uram olyan készségesen elállíttatni húsz év óta, amikor beszél.
ÚJKORI VŐLEGÉNY
Írta: maga a vőfély
1884
Hozzám jön a minap Bajomi Marci, aki nekem már öt esztendeje kuglizó cimborám.
Jó dobásai vannak annyi bizonyos, mindig elölről vágja le a legnehezebb babát »Pulszky Ferenc«-et és »Tisza Kálmán«-t. (Nagy kuglisták így nevezik a két ellenkező szélen álló bábot.)
Ámbár most már nem talál ez az elnevezés, mert Pulszky Ferenc jelenleg nem nagyon »ellenkező báb«, s legközelebb állítólag így szólt Tiszához:
- Még eddig minden pártra veszedelmet hoztam, hát megteszem nektek azt a szívességet, hogy oda nem állok közétek - de veletek leszek.
Azonban hála istennek, sem nem Pulszkyról, sem nem Tiszáról van szó, hanem a mi Marcinkról, aki igen csinos fiú, de már régóta csinos fiú. Rendkívül makacs harmincas.
Az apám azt beszéli, hogy együtt jártak iskolába Marcival. Marci tagadja, és urambátyámnak hívja apámat.
Ki nem igazodhatik ebből senki, kinek van igaza? Annyi bizonyos, hogy az apám már öreg ember, Marci pedig még fiatal ember. Ruganyos járása van, holló fekete fürtei, szépen kipödrött bajuszkája. S én a természetnek jobban hiszek, mint az apámnak.
Hát Marci hozzám jön a minap:
- Hol jársz itt, ahol a madár se jár? - fogadom vidáman.
- Hozzád jöttem, öreg, azt hallom, csinos magyar ruhád van.
- Van. Kölcsön kell?
- Nem biz az. Hanem légy vőfélyem.
- Ne beszélj! Megházasodol? - Csak nem tán?
- De bizony. Elveszem a kis Remetei Birit.
- Kit? Az én unokahugomat. Azt a szép piros arcú gyermekleánykát… Minek neked az a kis csirke?
- Kell barátom…
- De az életkor komám…
- Micsoda életkor! - szólott Marci konsternálva. - Az asszony hamar hozzáöregszik az emberhez.
- Az meglehet, Marci. De az ember nehezen fiatalodik hozzá az asszonyhoz…
- Ne papolj nekem. Jössz vagy nem jössz?
- Ha rettenetesen kívánod! Mikor lesz?
- Mához két hétre. Miskolcig a vasúton megyünk. Ott pedig a menyasszonyom kocsija vár majd ránk.
- No, hát nem bánom… Úgysem igen utaztam még azon a vonalon.
- Biztos vonal! Vasúti szerencsétlenségtől nem kell tartani. Úgy megyünk rajta, mintha Visontai Kovách László búzája volnánk.
Hát el is indultunk a mondott időben pontosan; a Marci másik vőfélye Nagy Ferenc, már előbb elutazott, mert úgyis arra a vidékre való.
Útközben természetesen a gyönyörű menyasszonyról volt szó.
- Hogy ösmerkedtél meg vele, Marcikám?
- Úgy valahogy, találkoztunk, hol itt Pesten, hol ott a vidéken, többször beszélgettünk, s én észrevettem, hogy tetszem neki.
- Gonosz egy kopé vagy, Marci. Megleptél mindnyájunkat…
- Elég volt már a vendéglői kosztból, barátom. - Meguntam Holzwartot is, Marschallt is. Hát mármost mit csináljak? Csak ez az egy húzás volt még… az otthoni konyha…
- Majd meglátod, Marci, nincs meg annak az a jó kocsmai szaga… Hát a lány?
- A lány? A lány meg az otthoni konyhát unta meg. Neki is jó lesz…
- Nagyon konyhai stílusban beszélsz a házasságról, Marci.
Ilyen elmélkedések közt értünk be Miskolcra. S minthogy éjszakának ideje volt és borús sötét idő, a ránk váró kocsis azt tanácsolta, ne induljunk ez éjjel, hanem feküdjünk le. Beszálltunk tehát a fényes új vendéglőbe.
- Két szobát kérünk - rendelkezett Marci a főpincérnél.
- Csak egy szobát adhatok. Itt követválasztás lesz holnap, tele van a szálloda vendégekkel.
Bele kellett nyugodni, bár Marci elég kelletlenül vette a dolgot, s új tárgyalást kezdett a kocsissal: hátha mégis el lehetne indulni?
- Lehetni lehet - szólt az fejvakargatva -, de okos ember nem teszi, kérem alássan, mert ha megtenné, kisülne, kérem alássan, hogy nem lehet.
Ott maradtunk. S csakhamar levetkeződve pihentünk le a gyanús fehérségű ágyakba.
- Nem tűrhetem az égő gyertyát - mondá a vőlegény -, a szememet bántja. - Elfújta a gyertyát, melyet maga mellé vett a kis éji-szekrényre.
Az utcák meglehetős zajosak voltak, az »Éljen Vadnay« kiáltások föl-fölriasztottak ágyamból. S ilyenkor mindig megszólítottam Marcit:
- Alszol, vőlegény? Aludj, aludj, ki tudja meddig alhatol!
Hatalmasan horkolt szegény. No, majd nem horkolsz úgy holnap!
Éjféltájban erős migrénem támadt.
Becsöngetem a szolgát, gondoltam, és tormát kérek tőle. A tormától rendesen elmúlik a fejfájásom.
Keresem a gyufát, de az én éji-szekrényemen nincs egyetlenegy szál sem. No, semmi, majd lesz a Marcién! Olyan sötétben voltunk, mint a bolha a kosszarvban. Alig bírtam tipegve-tapogva megtalálni az irányt Marcihoz, de a hortyogás végre is jó kalauz. Előre nyújtottam kezem, végre megleltem az ágy deszkáját,… ez itt az ágyláb, ez a felső lajsznyi… erre kell lenni az éji-szekrénynek… hopp, ez az!
Tapogattam, a Marci lerakott tárgyait, ez a pénztárca, amott a gyertyatartó… Hol van már no, a pokolban, az a gyufa?
Egyszerre valami hideg tárgyat érintek, s ideges rángás fut keresztül tagjaimon; amint a kezemet is hirtelen elrántom, lefordul az a bizonyos tárgy, s csörömpölve esik a padozatra. Olyan kísértetiesen koppant, hogy újra összerázkódtam.
Szerencsére Marci nem ébredett fel. Idegesen gyújtom meg a gyufát, és oda világítok.
Uram én teremtőm, el ne hagyj!
A Marci fogsora hevert ott a padozaton. Az egész felső állkapcája.
Nézem, nézem, és ahogy nézem, elkezd a saját fogam vacogni… Mint mikor az egyik kutya a másik kutyára ugat.
Lehajlok, és remegve fölemelem.
Oh jaj, a két első fog kitört!...
Szerencsétlen barátom, aki alszol, csendesen édesdeden, s meg sem álmodod, hogy két első fogad oda van!
S ezt én tettem…
Bár a kezem tört volna el inkább.
Egyszerre kiment fejemből a fájás, eloltottam a gyertyát, és visszasompolyogtam az ágyamba.
De most már a sötétben is láttam ott az éji-szekrényen a borzalmas fogsort… rám volt vicsorítva rémletesen. Behunytam a szememet, mégis láttam. S nem bírtam többé elaludni.
Hajnaltájban észrevettem, hogy Marci is mozog.
- Marcikám - szóltam -, nagy baj van!
- No? - hebegé álmosan. - Miben esett hiba?
- Tebenned, kedves Marcikám - kerülgetém kíméletesen. - A te egészségi állapotodban.
- Énbennem? Nincs énnekem annyi bajom sem, mint a ma született gyermeknek.
- Jól mondod Marci… mert a ma született gyermeknek még nincs foga.
- Mit? Mit akarsz a fogammal? - riadt fel és fölemelkedett az ágyban.
- Amíg aludtál, gyufát kerestem, a fogad leesett, s kitört belőle kettő.
Marci szégyellte a dolgot, mert fölszisszent, de aztán erőt vett magán:
- No, nem baj, nem baj… Úgyse sokat ért már. Kilenc esztendeje használom. Van a bőröndben másik.
Hálát adtam az istennek, hogy így villámlás nélkül elmúlt ez az éji eset, de kedélyem azért egészen elsavanyodott.
Reggel a fizetőpincért hívattuk.
- Hogy a szoba?
- Öt forint - mondá a pincér.
- Ne okoskodjék… Hogy lehetne ez a szoba öt forint? Hiszen annyiért házat lehet venni az »Avas« alatt!
- Hja kérem, ebben a szobában hált őfelsége, mikor Miskolcon tartózkodott.
- Nincs nekünk abból semmi hasznunk.
- Éppen azért illő, kérem, hogy nekünk legyen hasznunk belőle.
- Ez okos ember - mondá Marci. - Fizessük ki.
Az étteremben, a reggelinél (mialatt a kocsisunk fogott) még három másik ember panaszkodott és kesergett azon, hogy ugyanabba a szobába fektették, amelyikbe király őfelsége aludt harmadéve.
Most már elindultunk a szép kényes bricskán, a Biriék faluja felé.
A vőlegény úgy nézett ki, mint tegnap, de új fogai még fehérebben, még szebben villogtak ki, mint tegnap. Egy kissé restelkedett, és szótalanul ült mellettem. Ha megtörtem is a hallgatagságot, legott visszaesett abba.
De az idő is kedvetlen, borús volt. A napfény nem mosolygott erre az esküvő-napra. Komor, haragos felhők kóvályogtak az égen.
- Eső lesz, tekintetes uraim - fenyegetőzött a kocsis. - Váltig kiabálnak a tyúkszemeim.
S valóban alig értünk ki a városból, olyan záporeső kerekedett, mintha bögrékben öntenék az égből.
Vakarta Miska kocsis a tarkóját:
- Ej haj, hogy nem hoztam el a födeles hintót. Mondta is az öreg teens úr odahaza… De már, mondok, vőlegényt nem szokás ketrecbe hozni.
- Van erre valahol valami csárda ahova beállhatnánk? - kérdé káromkodva Marci, ki egészen köpenyébe burkolózott, még a feje is bent volt.
- Nem építettek erre tájt sehova, kérem alássan.
- Hát a legközelebbi falu?
- Messze van!
- Akkor forduljunk vissza Miskolcra. Még nem vagyunk messze.
- Bizony talán legjobb lesz. Istenkísértés volna most utazni.
Visszafordultunk Miskolcra, újra a Stöger vendéglőbe.
- Hej, pincér, van-e a hotelban olyan szoba is, amelyikben még nem hált őfelsége?
- Éppen van egy olyan üres.
- No, hát nyissa azt ki, hogy átöltözködhessünk.
Csuromvíz volt rajtunk a ruha, s egészen odatapadt a testhez.
Míg én a cipőmet huzogattam le, Marci lehámozta magáról a köpönyeget, s levette fejéről a csuklyát…
- Marci! - kiáltok amint fölnéztem.
- No, mi bajod? - mordult rám mérgesen.
- Ejnye te vagy? A hangod egészen a tied. De mégis lehetetlen.
Az arca olyan fekete volt mint a szerecsené, a haja pedig olyan fehér mint a galambé.
A záporeső mind lemosta a festéket a hollófürtjeiről…. Mégis jobban hiszek már én az apámnak, mint a természetnek!
*
Délben kiderült az idő, Marci átalakult újra, s végre másfél órai út után, odaértünk a menyasszonyhoz.
Én vezettem a karomon a szegény kis bakfist.
Mikor ott álltak az oltár előtt, az örömapa könnyektől nedves szemekkel nézve őket, odahajolt hozzám:
- No, ugye összeillő pár?
- Ühüm! - feleltem némi gondolkozás után.
AZ ÖREG SZEDŐ
1884
Mindenféle szedő van. De legtöbbet ér a betűszedő és a legkevesebbet az adószedő. Ezt akár el is engedjük.
Én egy betűszedőről akarok írni, akit már ezelőtt kilenc évvel ösmertem, mikor legelőször szagoltam bele az ólomországba, ahol ő élt és dolgozott.
A mi nyomdánkban a legöregebb szedőnek tartották Jánost (Grubics János a neve,) igen becsületes öreg fickó volt, kihez nagy nemzeti tradíciók tapadtak.
Osztás közben (mert van ám a világon nemcsak kártyaosztás, de betűosztás is) sokat dicsekedett ő azzal, hogy szedte ő bizony akárhányszor a Kossuth, Széchenyi manuscriptumait is. Cudar egy írás volt kivált a Széchenyié: nem volt abban »kimenet« egy órajárásnyira sem.
Petőfi verseit is sokszor szedte kéziratból, s ahol nem lehetett elolvasni, hát a saját esze szerint rakta ki. Úgy is van mai napig - azt állítja.
Szájtátva és tisztelettel hallgatták a fiatal szedők az öreget. Teringette… szép emlékei vannak. Grubics nagy ember! Akárhányszor állt ott a háta mögött Deák is egy-egy cikkét várva. Ezekről a mostani miniszterekről csak úgy beszélt Grubics, mintha méltóságán alul volnának.
Rajongott a régi világért, a régi emberekért.
Mindent becsmérelt, gyűlölt ami mostani, még az italt is folyton szidta, pedig szerette. Talán nagyon is szerette. Mikor szombaton kikapta a heti bérét, rendesen megitta vasárnap az egészet, aztán koplalt az egész héten.
Nem is óhajtott már ő egyebet a világtól, csak azt, hogy neki egyszer annyi pénze legyen, amennyi három napig eltartson. Ahhoz pedig legalább is hatvan forint kellene egy rakáson. Hatvan forint egy huzomra (erre az »egy huzomra« fektetett ő fősúlyt), hadd mulathatna három napig. De hatvan forint tán nem is egzisztál a világon egy embernél. Ő sose látott magánál többet húsznál, s azt is olyan kevés ideig látta, hogy talán nem is látta.
Addig-addig okoskodott, kötekedett a sorssal erről a témáról, míg az egyszer elunta, ti. a sors unta el:
No, hát jól van Grubics János - gondolá magában a sors -, csinálok veled egy tréfát. Hadd lássuk, mire mégysz vele?
Grubics egy napon pénztárcát talált hajnalban a Hatvani utcán, mikor a nyomdából hazafelé ment.
Megnézte a tárcát, de üres volt, csak éppen egy sorsjegy volt benne.
A sorsjegyet zsebébe tette, a tárcát pedig dühösen vágta a földhöz.
- Gazember volt aki elvesztette… Ritkított betűkkel nyomatott  g a z e m b e r  volt… Mért nem vigyáz az ilyen koldus jobban a holmijára!
A sorsjegynek nem tulajdonított nagyobb becset, mint egy reskontónak szokás. Az ember mégis elteszi, hátha a kapanyél is elsül, de nem számít rá.
No, az elsült. Grubics 100 ezer forintot nyert a sorsjegyen.
Mikor megtudta, megijedt, elsápadt, majdnem összerogyott: csak nagy sokára kezdett táncolni, s hajigálni a betűket össze-vissza a ládákban, hajrá hadd keveredjék a világ, hadd mulassanak a betűk!…
Grubics most természetesen úr lett, százezer forintnak az ura. A nyomdatulajdonos még aznap pertu lett vele. S mikor Grubics kijelentette abbeli vágyát, hogy Párizsba utazik, ebédet adott a meggazdagodott szedő tiszteletére a Frohnerben, melyre meghítta az összes szedő-személyzetet. Másnap aztán Grubics még nagyobb ebédet adott a nyomdatulajdonos tiszteletére.
Az asztalfőn maga Grubics ült, finom szalonruhában, gyémántos melltűvel, nagy aranylánccal, kimosakodva, megszépülve. Úgy nézett ki éppen, mint egy bankár.
Az első tósztot ő mondta a nyomdatulajdonosra.
A második tósztot a nyomdatulajdonos mondta Grubicsra.
…Azon férfiúra - hangzott -, igenis azon férfiúra emelem poharamat, uraim, aki nyomdámnak dísze volt, akit a gondviselés nagy vagyon urává tett, de aki bármikor jöjjön is vissza az életben, nálam megfogja találni azt a helyet, amit eddig elfoglalt.
És akkor azon nagyon sokat nevettek a habzó pezsgős poharak közt, hogy mindig megtalálja itt azt a helyet, amit eddig elfoglalt. Hahaha, nem rossz idea a gazdától!
Grubics úr másnap elutazott Párizsba. Mindnyájan kikísérték a vasútig. Még a redakcióból is némelyek. Az indóházban összecsókolózott mindenkivel: »Isten veletek kedves bajtársak, meglehet, találkozunk még valaha az életben!«
Többet aztán nem hallottunk róla évekig. Mindössze egyszer mesélte valaki, hogy látta szép fogatban hölgyekkel ülve a boulognei erdőben. Hát persze mulat a derék Grubics János!
A hetvenes évek vége felé két évre távoztam Budapestről, midőn visszajöttem, legelső dolgom volt a régi redakciómba fölnézni.
Hát amint elmegyek a nyomda mellett, s benézek a recés üvegen - kit látok a betűszekrény mellett, piszkos Guttenberg-rokkban? Nini, nini, hisz ez a Grubics János!
Ő volt, ott állt a szekrény mellett. Benyitottam nagy álmélkodva:
- Ön az, Grubics úr?
- Én vagyok, kérem - felelte vígan.
- Mit csinál ön itt, az istenért?
- Szedem kérem a Beksics úr vezércikkét.
- De hát Párizs… hát a nagy vagyon?
Vállat vont közönyösen.
- Ne is emlegesse, kérem. Nagyobb baj az annál, hogy ezeknek az »Ő« betűknek mind le van törve az ékezetje.
CÍM NÉLKÜL - ÉS CÍMMEL
1884
I. CÍM NÉLKÜL
Kisbolyvai és merényfalusi Bolyó János úr otthon él gyermekkora óta, és azt csinálja, amit - a többi dzsentri ember. Dicséri a régi időket…
Szidja a közösügyet…
Szidja Tisza Kálmánt és a korrupciót.
Szidja a németet és a kamarillát.
Szidja a saját rokonait.
És szidja minden évben az azon évi termést.
Amikor senkit sem szid, akkor bizonyosan kártyázik, és akkor a kártyát szidja.
De minthogy többnyire kártyázik - tehát igen békességes ember.
Mikor ezelőtt három évvel meglátogattam, ezt a benyomást tette rám.
Szobái úgy voltak berendezve, ahogy egy régi nemesemberhez illik: vaskos bőrdíványok, nagy pipatórium, öreg lábas óra, Kossuth Lajos arcképe a falon, egy régi mordály és egy még régibb buzogány. A szögletekben ócska borjúbőrös kufferek mindenféle griffmadarakkal kivésve, az asztalon a »Pesti Hírlap« és a »Házi Naptár«, zsebében juhból való dohányzacskó sallangjai kacérkodtak kifelé.
Bajusza hegyesen állott kipödörve, homlokára lecsüngött az üstöke.
- Úgy nézel ki, János - mondogatták neki -, mint egy igazi kuruc!
S ennek aztán el tudott mosolyogni egész nap büszkén kifeszítve a mellét:
- Igaz, igaz…
Apró szemei lázban ragyogtak.
- Hej, ha én akkor éltem volna… amikor ők… amikor a kurucok…
Ökléit fölemelte ilyenkor.
- Igen akkor… vagy hogyha talán ők élnének most… igen, igen, ez lenne legjobb…
Kitalálta a derék János, hogy neki az mégis kényelmesebb lenne, ha most szólna a Rákóczi tárogatója.
II. CÍMMEL
Addig-addig forgatta a régi írásokat kisbolyvai és merényfalusi Bolyó János, míg egyszer fölfedezett sok ősei mellé még egy nagyanyát, de genere Gyurcsányi.
Ühm! Hogy kellene ennek az új nagymamának hasznát venni?
Hát nagyon egyszerű - vele éppen kifutja a kamarásság.
Nosza, rávették János urat, hogy folyamodjék a kamarásságért.
Megkapta a »gomblyuk betegséget« (olyan ragadós ez, mint a kolera), folyamodott, és megkapta a kamarásságot. Méltóságos úr lett.
Most három év után megint meglátogattam, de milyen más a kisbolyvai udvarház!
Selyembútorok a szobákban, a buzogány ott van még a falon, de Kossuth arcképe helyén a báró Nopcsáé, az asztalon egy »Neue Freie Presse«, a dohányzacskónak se híre, se hamva, ahelyett kifogástalan reggeli toalettben ül János úr a dívánon, és cigaretteket sodor…
- Te lakol ebben a szobában, János?
- Én - feleli kézdörzsölve. - Ugye csinos?
- Szép, de olyan különös. Te nagyon megváltoztál, János.
- Nem én, barátom… Már hogy változtam volna?
- Mióta szívsz cigeretteket?
- Gyomorhurutom volt…
- A régi jó kuruc bútorokat kihányattad.
- Elkoptak, barátom.
- De a szakálladat is borotváltatod közepütt.
- Hja, mert őszül.
- A hangod se olyan harsány már…
- Fogy a tüdő…
- Aztán te már német lapokat olvasol.
- Ezekből azt is megtudom, ami Pesten történik, azt is, ami Bécsben. Tudod Bécs mégis csak székváros… egészen más…
- Hát az a sok nyomtatvány mi ott az asztalodon?
János arca egyszerre elkomorodik, ráncos homlokára felhők gyűlnek:
- Oh, ezek parte-cédulák!… Mind erről a hónapról valók…
- Hogyan? Mind erről a hónapról?
- Mind - mondá sóhajtva.
Aztán fölkelt, és fölvett az asztalkáról egyet.
- Látod ez ma jött. Az udvartól jött. Mind megkapom az udvartól. A kamarásoknak megküldik. Mindennap jön egy. Oh, barátom, igazán rossz esztendő…
- Hát most ki halt meg? - kérdem, nevetésemet alig bírva elnyomni…
- Képzeld, a szegény Larisch-Moenich grófné! Milyen gyász megint…
Leült, mély szomorúság sötétíté el arcát, s mereven nézett a fekete szegélyes finom lapra.
- Nézd, nézd, mennyi gyermek… mennyi gyász… negyedfél sor gyerek…
- Az ám, garmonddal nyomatva.
- Mindig van valami baj, mindig… Igazán kezdek életunt lenni. Ennyi csapás, ennyi csapás…
- És melyik Larisch-Moenich grófné az?
- Nem ösmertem, barátom… Tudod, sohasem voltam eddig még az udvarnál… Szegény, szegény grófné… Ha egy évig él még, hát bizonyosan megismerkedtünk volna, mert fölmegyek a télen… Ott lakom pajtás, mert hiába, tudod, itt nem becsülik meg az embert, ezek a tudatlan vidéki nemesek…
*
Oh cím, oh királyi tollkanyarintás, be nagy, be csodálatos vagy, hogy ilyen változásokat tudsz csinálni!…
A KIRÁLY ÉS A PLÉBÁNOS
1884
Ógyalla tájékán mindig tömérdek a lovas katona - pedig nem valami különös zabtermő hely. Búza és antiszemita azonban bőven terem.
Egyik kis faluban, mely szinte meg volt rakva katonákkal, összeveszett egymással egy hadnagy és egy kapitány…
A kapitánynak csinos neje volt, a hadnagy pedig maga volt csinos. Hej, ezek a fránya hadnagyok be sok galyibát is csinálnak!
Hogy miért vesztek össze, miért vívtak meg, nem fecsegem ki.
Okos ember úgyis kitalálja.
Hadnagy… csinos kapitányné… párbaj… hát mi lehetne ok, ha nem a középső?
A mellékkörülményeket a világért sem akarom elősorolni, hogy mint sült ki, mint bántalmazták egymást nyilvános helyen, s miként mérgesedett el a kérdés, a lovagias becsület-reparálás dacára is, annyira, hogy a katonai felsőség áthelyezésre ítélte a hadnagyot, a kapitányt pedig kasszírozásra.
A hadnagyra mondott ítélet sérelmes volt talán a menyecskére is, de a kapitányra mondott ítélet egészen tönkre tette a becsületes, de szegény kapitányt. Mi lesz abból most? Földönfutó. Aztán három apró gyereke van: (már ti. a feleségének). Miből élnek a boldogtalan kicsinykék.
És azonfelül… A kapitány tarokkompanistája az odavaló plébánosnak. Az egész faluban a harmadik. Hogy él meg most már a plébános úr, ha ezt innen kasszírozzák?
A plébános elhatározta, hogy ő a maga kompanistáját nem engedi; ha térdig kopik is a lába, fölmegy személyesen Bécsbe, magához a felséges királyhoz, s előadja neki, hogy ez az egész dolog igazságtalanság.
Eleget próbálták lebeszélni (a lebeszélők közt maga a szerencsétlen kapitány is), ne menjen, minek fárad, nem ér az ott semmit, a katonai regula regula… a király szolgáinak a dolgába ne avatkozzanak az isten szolgái.
De biz nem lehetett a tisztelendő úrral bírni, most már csak azért is felutazott Bécsbe, felhúzta a legújabb reverendáját, hófehér kékgyöngyös gallért csatolt fel, s úgy méne a király színe elé…
- Felséges apostoli király - kezdé, és itt elbeszélte szögről-végről a dolgot, ahogy volt. És végre imígyen: »Ne engedje felséged elpusztulni a szegény kapitányt, olyan szép kis három fiacskája van, hogy öröm rájuk nézni«.
- Jól van - szólt a király kegyteljesen -, megvizsgálom a dolgot s amit lehet, megteszek.
S ezzel azt a bizonyos királyi mozdulatot tette, ami azt jelenti, hogy »elmehet«.
De a pap nem elégedett meg ennyivel, s így szóla kenetteljesen:
- Könyörgöm alázatosan, felséges úr, ne engedjen hazamenni üres kézzel… Részeltessen ígéretének kegymorzsájában… Hadd vigyem haza ezt a morzsát a kétségbeesetteknek. Mert.
- Majd intézkedem - vágott közbe őfelsége kissé türelmetlenül.
- Oh, felséges uram, el fogják csavarni az igazságot, akik referálni fognak az ügyről, de én tudom hogy volt, én ösmerem az egész történetet, s papi szavamra mondom, ártatlan jó ember a kapitány…
A király türelme fogytán unni kezdte e szokatlan vakmerőséget.
- Elég - szólt emelkedettebb hangon. - Ön nem ért a katonai dolgokhoz. Elég.
A pap erre felemelte alázatos fejét, kevélyen összeütötte a bokáját, s kezét katonásan a fejéhez emelte.
- Jelentem alássan, fölséges uram - szólt egyszerre megváltoztatott harsány hangon -, hogy magam is huszárfőhadnagy voltam a forradalomban.
A király elmosolyodott e meglepő jeleneten, s így szólt:
- Az már más. Nos, menjen hát, és vigasztalja meg otthon a bajtárst. Nem történik semmi baja.
A STATISZTIKA
1884
Mindig nógatnak, hogy szóljak már hozzá valami tudományos dologhoz is: hátha véletlenül kisül, hogy a tudományokra születtem. Magyar emberrel megeshetik az.
Isten neki, hozzászólok egyszer - mégpedig a statisztikához.
Mert tréfán kívül legyen mondva, fiatalkorom óta vonzódom a tudományokhoz. Mindjárt eleinte mohón feküdtem neki a megyénél, hogy az aljegyzői asztal mellett »egyszerre« tanuljam meg a helyesírást és a közigazgatás titkait, a kormányzás minden fogását.
A főjegyző a nagybátyám volt, az megígérte apámnak, hogy kinevel, bevezet a közigazgatás praktikus részébe, s ha most tiszteletbeli jegyzőnek állok be, a legközelebbi tisztújításnál megválasztat igazinak.
Igyekeztem beválni, mindennap bementem a hivatalos szobájába; adjon valami dolgot és atyafiságos útmutatást hozzá, de mindig azt felelte, hogy annyi dolga van, miszerint nem ér rá, hogy nekem is adjon belőle. Csupa miszerintekkel beszélt az urambátyám.
- Mit dolgozik annyit, Pista bácsi? - kérdém egy ízben, amint újra íróasztala fölé hajolva találtam.
- Pénzt csinálok, öcsém.
- Remélem, arra is megtanít urambátyám, ha rá ér - szóltam tréfálkozva.
- Ne félj, megtanulod te azt magadtól is. Együtt jár az a megyei élettel.
Csak később tudtam meg, mikor én is otthon lettem a municipális levegőben, hogy ő váltókat írt akkor alá.
Egy félév alatt kész embernek képzeltem magam. Nem is olyan nehéz dolog! A végzés az »ennek folytán«-ból indul és a »mert különben«-nel domborodik ki. A rendeletnek alapmondata a »Minekutána«, s ebből a szóból, mint valami virágcserépből burjánoznak lefelé a floskulusok. Az instancia a »Miután«-ból kanyarog a »kegyeskedjék«-ig. Ezekkel a műszavakkal föl lehet vinni egész az árvaszéki elnökségig.
- Csak már egyszer valami nagyobb dolgot kapnék - sóhajtoztam a főnótárius előtt -, hogy kitüntethetném magamat.
Nagybátyám nevetett.
- Bolond vagy, bolond!… A vármegye olyan, mint az üveghuta, édes fiacskám. Itt a nagy masszából is tudnak apró üveget fúni, és a kis masszából is nagy flaskókat… A vármegyének minden mindegy!
Nem értettem én azt akkor - pedig nemsokára csakugyan kaptam egy ilyen nagy masszát. Maga az első alispán tette az asztalomra.
- Írjon a községbe rendeleteket - mondá, s az én kezem gépiesen nyúlt a toll után, hogy a »Minekutáná«-hoz egy szép kezdőbetűt kanyarítsak. - A földmívelési minisztériumra rájött a rosszabbik órája - folytatá indulatosan, s még egyszer fölvette és lecsapta az iratot.
Úgy rémlett nekem, mintha az ablaküveg is megremegne, mintha talpaink alatt a föld is megrengne… pedig csak az asztalomon levő akták mozogtak, amint az új jövevényt közéjük csapta.
- Ki látott ilyet? Hogy azt mondja, állítsuk össze, mennyi eperfa van a megyében? Statisztikát az eperfákról? Hát nincs a miniszternek egyéb dolga? Selyemtenyésztési célokból? Hát mire való az? Az én feleségem Bécsben veszi a selyemruhát! Mikor ezekből a bogarakból selyemruha, lesz, már akkorra kanavászban fog járni az egész világ. Csak azt nem foghatom fel, hogy juthat a kormánynak eszébe ilyen haszontalanság! Mit képzelnek azok egy alispánról? Még bizony rám írnak egyszer, hogy olvassam össze az egész megye területén a fűszálakat…
Eközben megvető tekintetet vetve a miniszteri rendeletre, hozzám fordult:
- Csináljon valamit, amice, ebben az ügyben. Kérje be a községektől az eperfák számát, aztán üsse össze valahogy, de még ebben a hónapban, mert el kell küldeni harminc nap alatt.
Nekifeküdtem nagy passzióval. Száz és egynéhány szigorú »meghagyatik« ment ki a bírákhoz. A községekben kalandosabbnál kalandosabb hírek kerekedének. Egy ánglius barát járt volna a királynál, aki kimutatta, hogy aranyat tud csinálni az eperfából. Már most az lesz, hogy minden eperfát kivágatnak az országban, szekerekre rakják és elviszik Angliába, azzal fizetik ki az ország adósságát.
Volt még három verzió ezenkívül, de ez lévén a legvalószínűtlenebb, hát ezt hitték el a legszívesebben. És akinek kedvenc eperfája volt, eltagadta. Butyók Jánosné asszonyom Kisújfaluban, minthogy éppen tavasz eleje volt, bemeszelte mind a hat eperfáját a háza előtt, hogy a törvény rá ne ösmerjen. Nagy Ambrus uram Litken, ellenben kivágta a magáét, s úgy tétette fel ölrakásban a padlásra. Ki tudja mikor lesz még ebből sok pénz! Egy ebecki ember, aki megunta az életét, kiválasztotta a legnagyobb eperfát a faluban (a Csapodyak kertjében), s oda akasztotta magát. Azt gondolta a gazember, hogy ezzel is a hatalomnak árt…
Hetekig dolgoztam nagy szorgalommal éjjel-nappal, hogy összeállítsam a roppant halmaz adatokat, amely beérkezett. Hovatovább, annál nagyobbnak látszott a munka! Jött a tömérdek konfúzió a számításokban. Amit négy papig csináltam, sokszor egyszerre haszontalanná vált. Megőszülök én ennél a munkánál, s mégsem lesz vége. Pedig már csak tíz napom van! Lehetetlen, hogy elkészüljek… Mindegy, megpróbálom.
Hivatalnok társaim, akik keresztül-kasul jártak a szobában, míg én kétrétbe hajolva töltögettem ki az egyes rubrikákat, összenéztek a hátam mögött és mosolyogtak. Némelyik gúnyosan meg is csipkedett:
- Rakd össze az egész adathalmazt egy szakajtóba, és ültess rá egy anyatyúkot, majd kikölti az.
Egy estefelé benyit hozzám a főjegyző bácsi. Ez volt az első eset, hogy ennyire megtisztelt.
- Itt vagy gyerek?
- Itt.
- Dolgozol?
- Dolgozom.
- Igen helyes. Tudsz-e tarokkozni fiú?
- Tudok.
- No, hát akkor gyere be hozzám tarokkozni kisegítőnek.
- De nem lehet ám, kedves bátyám.
- Nem lehet? - szólt csodálkozva, mintha először hallaná életében ezt a szót. - Mi bajod van?
- Nincs nekem semmi bajom, de a viceispán rám parancsolta, hogy ez okvetlenül kész legyen. A minisztériumnak kell.
- Meglehet, öcsém, de a partner meg a viceispánnak kell. Éppen ő van bent a szobában. Nem játszhatunk egy harmadik nélkül.
- Mégsem lehet, mert a kötelesség az első…
- Hm… nem bánom no… hiszen van benne valami igaz, miszerint a kötelesség az első… légyen úgy… de hát tulajdonképpen miféle tengeri herkentyű az amin dolgozol?
- A megye területén lévő eperfákról állítok össze statisztikát.
- Csigavér! Majd segítek én. Add ide csak azokat az aktákat. Hamar már no.
Volt az talán egy félmázsa is egy csomóban.
Az öreg dohogott valamit, azután babrált bennök egy kicsit, átfutotta a miniszteri rendeletet, megnézte az egyik község jelentését, megint dohogott valamit, míg végre így szólt:
- A részletek ad abszurdum vezetnek. Mit bámulsz rám? Fogd azt a kalamust, és írd a summa summárumot. Miszerint az eperfák összes száma a megyében: kétszázhetvenháromezer ötvennégy darab. Punktum. Mehetünk tarokkozni…
Leírtam gépiesen, s csak azután néztem az öregre ámulattal:
- Hogy bírta olyan gyorsan összeszámítani? Nekem még két hétig tartott volna!
- Hja, öcsém - szólt ő nevetve -, a praxis, a megyei praxis…
- Föl nem foghatom kedves bátyám.
- Nem is lesz hát tebelőled soha jó tisztviselő.
…És csakugyan olyan praxisa volt az öregnek, miszerint ezt is eltalálta.
A LEGNAGYOBB BOLOND A VILÁGON
- Nem igaz történet -
1884
Mikor történt, mikor nem, bizony nem tudhatom, de megtörténhetett volna akár most is, hogy egy gazdag örmény kereskedő halálos ágyán magához hívatta a fiát, és így szólt hozzá:
- Minden vagyonomat neked hagyom fiam, csak ezt a gyémánt almát nem, melyet ebben a dobozban tartok. Akié ez a gyémánt lesz, annak megromlik a szeme világa s mindent ferdén, visszásan fog látni. Én jót akarok cselekedni valakivel, ahelyett, hogy a saját fiammal cselekedném rosszat. A testamentomban a világ legbolondabb emberének hagyományozom. Ha az ilyennek ferdül meg az esze, meglehet, hogy éppen ezzel helyreigazodik. Azért hát mihelyt meghaltam, indulj útnak, s add át hagyatékomat a legbolondabb embernek, akit találsz.
Az örmény kereskedő csakugyan kiadta lelkét, s a fiú, aki sohasem volt túl eddig szülőföldén, nyakába vette a világot, egy szeredásba téve a gyémánt almát.
Keresztül-kasul utazta az országokat: volt Ausztriában, Török-, Franciaországban, Angliában, Magyarországban, s tömérdek bolond embert talált útközben (nálunk elvitték az országgyűlés karzatára is), de egyiknek sem adta át az almát.
- Hátha még bolondabbra is akadok!
Sok helyütt híre járt, mi járatban lenne, s még az okos emberek is beálltak bolondoknak, hogy a gyémánthoz juthassanak; de őt ez éppen nem zavarta, mert könnyebb megismerni az okos embert, aki bolondot szimulál, mint a bolondot, aki okosnak játssza magát.
Így érkezett el sok vándorlás után fáradtan tikkadtan Oroszország fővárosába, ahol egy fényes palota előtt tömérdek katonaságot lát fölállítva.
- Mit csinálnak itt ezek a katonák? - kérdé egy muzsiktól.
- A cár életét őrzik.
- A cár életét? Ki az a cár?
- Aki mindnyájunk közt a leghatalmasabb.
- Hogyan? Ő a leghatalmasabb? És mégis nekik kell őrá vigyázni, nemhogy ő vigyázna rájok!
- Van rá ok elég. Apja, nagyapja, ükapja is cárok voltak, és valamennyi erőszakos halállal halt. Gondold meg ezt, kíváncsi idegen.
- Szegény cár! - sóhajtott fel az örmény fiú. - És szegény katonák, akik itt fáznak, dideregnek naphosszat. Hát nem volna elég őrizetnek kevesebb is?
- Máskor úgyis csak félannyi van. De most hazaérkezett a cár öccse a nagyherceg, aki váltig azon mesterkedik, hogy a cárt megölesse.
- Meg akarja öletni. És mi célból?
- Ej, hát mi egyébért, mint hogy ő maga lehessen cárrá!
Az örmény fiú örömteljesen kiáltott fel:
- Megtaláltam hála istennek!
- Mit találtál meg, jámbor ifjú?
- Itt van húsz kopek, muzsik! Vezess engem a nagyherceghez! Egy hagyatékot adok át neki.
A MAGYAR ÖRDÖG
1884
Még azt hinné valaki, hogy üresedésben van ez az állás. Ha eddig mentünk a restórálásban, hogy külön »magyarok istenét« választottunk, bizonyára akad egy külön ördögünk is.
Akad bizony s az nem más, mint nagytiszteletű Hatvani uram, a híres debreceni kollégium még híresebb professzora.
Sokan leírták már életét, mindennemű viselt dolgait, amiknek hallatára a hívő keresztény ember keresztet vet, s lelkét az Istennek ajánlja, sőt még a hitetlennek is fölborzálódik minden hajaszála.
Mert nem Istentől való cselekedetek azok!
De hát akkor mik? Éppen ez a nagy kérdés.
Igazi ördög volt-e Hatvani, vagy hogy csak nagyon tudományos ember?
Ezen nem bírtak sehogy eligazodni a mai debreceni cívisek apái és nagyapái.
Sok a hazudozás, sok a színezés és babona abban, amit Hatvaniról beszélnek, de valami igaznak is kell benne lenni.
Válogassa ki mindenki a saját esze szerint, mi az igaz, mi a nem igaz.
A dolog úgy történt, hogy Hatvani uram is csak olyan magunkforma ember volt, mikor a debreceni kollégiumba megválasztották segédtanárnak.
Ott lakott a kollégium épületében egy cellában, midőn egy nyári éjjel nyitva hagyta ablakát, hogy hűs levegő járja át a szobát.
Hát egyszer csak csattogtatva szárnyait, odarepül az ablakpárkányra egy holló és egy seregély, elkezdenek emberi hangon beszélgetni.
- Hol vagyunk, seregély öcsém? - kérdé a holló.
- A debreceni kollégium egyik ablaka ez, bátyámuram.
- Hej öcsém - mond a holló -, van ám ennek a kollégiumnak a padlásán egy könyv, úgy hívják, hogy Mágyika. Többet ér ez a könyv egymaga, mint kilenc ilyen város, amekkora Debrecen. A professzorok nem ösmerik, sokszor kotorásznak körülte, de még csak szemökbe sem ötlik, a hitvány táblája miatt. Pedig akié egyszer ez a könyv lesz, az uralkodni fog a szellemek fölött, s azok engedelmesen végzik el minden kívánságát.
Hatvani felült ágyában, úgy hallgatta lélegzetfojtva, hogy egy szót se veszítsen a madarak diskurzusából.
- Csakhogy nehéz ám hozzáférni - folytatá a holló -, mert úgy oda van ragasztva három asszonyi hajszállal a téglákhoz, hogy nincs az az anyaszülte ember, aki fölemelje.
- Akkor hát annyi ez a könyv az emberekre nézve, bátyámuram - felelte a seregély -, mintha nem is lenne.
- No, nem éppen annyi: mert, ha a Szent-György nap éjszakáján a temetőben talált gyík vérével megkenné valaki a kezét, az elemelhetné a könyvet. De valami nagy öröme ugyan nem lenne benne…
- Hogy-hogy?
- Mert a szellemektől olyan három dolgot kell először kívánni, amit azok ne teljesíthessenek… Hanem már eleget pihentünk, seregély öcsém, nosza kaszmálódjunk, mert reggelre, tudod, London városában kell lennünk.
A madarak elröpültek, s mikor reggel a fiatal professzor fölébredt, kidörzsölte szeméből az álmot, olyan elevenen állt előtte egyetlen szó híján a pihenő madarak éji beszélgetése, hogy szentül hitte, nem álmodta, hanem igaz volt szóról szóra.
Alighogy megmosdott, megreggelizett, sietett fel a kollégium padlására, s ott a nagy lim-lomban csakugyan volt egy kis könyvecske, mely úgy odaragadt a padláshoz, hogy nem lehetett onnan elszakítani.
Vakmerő kalandos ember volt a fiatal Hatvani, alig várta Szent-György éjszakáját, hogy kimenjen a temetőbe gyíkot keresni. Ilyenkor még nagy ritkaság a gyík.
Cudar sötét éjszaka vala. Egymást érte a mennydörgés és villámcsattogás. A boszorkányok éppen akkor indultak a Gellért-hegyi gyűlésre, s a debreceni temető volt az indóházuk, ott nyergeltek, ott szerszámoztak. Nagy István uram egy fekete kecskebakon lovagolt, Bujdosó Mihály, a városi hadnagy, egy szúnyogra ült rá, Kartalyiné asszonyom lapáton, a szép Kun Borbála (Ni, hova keveredett az is!) seprőn, a vén Igaliné pemetén. Érdekes egy karaván volt az így.
Hatvani nem ijedt meg ettől a látványtól, oda sem nézett neki, hiszen egyéb dolga volt most, hidegen, rendületlenül járt-kelt a sírok között, nézelődve nem suhan-e elő valahonnan egy kis gyík.
Hát amint ott botorkál, egyszer csak reá süt a holdvilág a múlt héten elhalt Csapóné sírjára, s annak a rögei közül előmászik egy gyík, s apró szemével reá néz Hatvanira.
- Enyim vagy! - kiáltá a professzor, és reá taposott. Lába alatt megrázkódott a föld, fele a síroknak behorpadt, de a gyík is halva maradt.
Fölvette, reá kente vérét a kezére, és hazament, azazhogy még előbb, ugyanabban az éji órában fölmászott a kollégium padlására, s lehozta onnan a könyvet. Az könnyen engedett, a három asszonyi hajszál most már nem volt erősebb, mint bármely más közönséges női hajszálak. (Az igaz, hogy azok is elég erősek.)
Elérte, ami után tudományszomjas lelke áhítozott. Behatolhatni a földfeletti és a földalatti titkokba. Ott volt hóna alatt a »Mágyika«, a minden tudományok tudománya. Örömreszketve vitte lefelé a lépcsőkön a szobájába.
Most tudódik már ki egészen, igaz volt-e a madarak beszéde?
Bezárta az ajtót belülről, ráhúzta a függönyt az ablakra, egy imádságot rebegett az Istenhez (mert nem volt Hatvani uram egészen elrugaszkodott, habár, én legalább azt tartom, tiszta ember sem volt egészen), s csak akkor mindenre előkészülve, nyitotta ki a Mágyikát.
Egyszerre négy szellem ugrott az asztalhoz, különböző alakban és ruhában, egyik törpe, másik óriás, a harmadik félszemű, a negyedik kilenc kezű.
- Mit parancsolsz, urunk? - kiálták a szellemek, ki vékonyan, mint a síp, ki hatalmasan, mint a mennydörgés, de valamennyien bizonyos gúnyolódással.
- Hozzatok nekem olyan némát, aki beszéljen - mondá Hatvani fojtott, félénk hangon.
A szellemek reá néztek szótlanul, de meg sem mozdultak.
- Hozzatok idei darunak tavalyi tojását - folytatja bátorodva a parancsolást.
A szellemek lesütötték fejüket, mintha az orruk vére folyna.
- Ej, hát semmit sem tudtok! - kiáltott fel Hatvani. - Sütögessétek ki nekem pipaszárnak a főbíróné kisasszonyának a szőke hajszálait.
A szellemek mind térdre borultak erre, mély alázattal, nagy könyörgéssel:
- Rabjaid vagyunk! Győztél rajtunk. Téged szolgálunk.
Így támadt a nagy tudománya és nagy ereje a természet fölött, melyet sokan féltek, és bámultak. A debreceniek mind megesküsznek rá, hogy éppen úgy nem került nagy fáradtságába fergeteget támasztani, mint a legmagasabban úszó felhőket széjjel parancsolni. Olyan könnyűséggel szállt a levegőben, mint ahogy lebocsátkozott, ha akarta, a föld üregeibe. Értette ám a nagytiszteletű úr még a vakondok nyelvét is.
S mindennyi ritka tulajdonság mellett biz’ isten szép dolog tőle, hogy nem lett palatinus vagy király (ami neki tetszett volna jobban), hanem megmaradt debreceni professzornak, s élt békességben, barátságban az odavaló cívisekkel, inkább jót cselekedve, mint rosszat a rettenetes hatalmával.
Nem is jegyezte fel az emlékezet egyetlen egy ártalmas tettét sem, kivévén, amit a direktor-professzorával tett.
Akkor még senki sem gyanította, hogy Mágyikája van, s amolyan félvállról beszélgettek vele az emberek.
Ő maga sem igen fitogtatta hatalmát ok nélkül, hanem lassan mégis kezdett kisülni.
Egyszer elkésett a leckeóráról, s amint jön a piacon nagy sietve, kihajlik az ablakon a direktor-professzor s reá kiált:
- Tu es asinus! (Te szamár!)
Mire Hatvani fölnéz nyugodtan, s visszakiáltja:
- Tu es bos! (Te ökör!)
Azzal tovább siet, hogy a leckeórára odaérjen.
Hanem a direktor-professzor meg amint próbálgatja behúzni a fejét az ablakból, ijedten veszi észre, hogy nem lehet. Két villás szarva nőtt a Hatvani szavára, s az nem eresztette vissza egész estig. Csak az volt a szerencse, hogy a szarvakat nem láthatta más, mert különben örökös csúfságban maradt volna a főtiszteletű.
Sokszor csinált ő ilyenforma kedélyes tréfát.
Egyszer új famulust fogadott, a később híressé vált Bugyit, akinek kilenc húszast fizetett havonkint, s a húszasokon valamennyin ez a körirat volt »Andreas Bugyi rex Hungariae«, de mikor Bugyi mindannyiszor bajba keveredett, s a bírósághoz került, akkorára már a húszasok megint rendesek voltak, s a Bugyi föladóit nevették ki, hogy a szemök káprázik.
Hát mondom, mikor Bugyi odakerült szolgálatba, mondja neki gazdája az első este:
- Húzd le a csizmámat!
Kezdi a csizmát húzni Bugyi, s íme, halálra szörnyed, mert tövestől találta kihúzni a nagytiszteletű úr bal lábát.
- Sose hittem volna, hogy ilyen erős legény vagy fiam - mondá Hatvani nevetve. És legott visszaillesztette a lábát, egy szempillantás alatt beforrt, és semmi nyoma sem látszott, hogy valaha el volt szakítva.
Máskor a debreceni piacon egy elszomorodott kofát lát Hatvani (az elszomorodott kofa pedig nagy ritkaság Debrecenben), ki azon sopánkodik, hogy a férje meghalt, nincs aki őreá keressen, miből tartja el ő most már a négy éhes gyermekét?
Hatvani közibe megy a csődületnek, mely őt vígasztalni segítette, s megvesz a kosarából három tojást egy garason. Kissé odább menve a sátrától, feltörte a nép szeme láttára az egyik tojást, hát egy arany van benne: feltöri a másikat, harmadikat, mindenikből egy valóságos körmöci hull ki. Nosza, rohant erre minden élő lélek a sátor felé, s két-három forintjával keltek a Magyariné asszonyom tojásai.
… Azóta se volt olyan nagy ára a tojásnak Debrecenben!
Hanem arany sem volt a debreceni tojásokban azóta, már ti. azóta, ahogy Hatvani feltörte a harmadik tojást, mert a többiekben oszt’ nem volt semmi.
Híre ment ezeknek a dolgoknak apródonkint. Az emberek súgtak-búgtak egymás közt. Némelyek nem hitték, mendemondának tartották. Igazi vastagnyakú kálvinistának nem imponál a csoda; akik hitték, legfeljebb a fejüket csóválgatták, találgatván, hátha valami nyitja van?
Magyariné asszonyom, aki meggazdagodott a tojásokból, telekiabálta a várost, hogy az ő három tojásában arany volt. Ő nem hitte, hogy szemfényvesztés, hanem a tyúkjai érdeme, mire a városi magisztrátus elkoboztatta a tyúkokat, mint a boszorkányokkal cimborálókat, és máglyára ítélte, nyársra húzatván a testöket. Ambrus Imre és Kózsay István szenátorok küldettek ki, hogy kóstolják meg a tyúkok húsát, de biz ez csak olyan volt, mint a tyúkhús szokott lenni.
Egy este éppen vacsorált Hatvani, amint benyit hozzá Magyariné asszonyom.
- Nos, mit akar kegyelmed? - förmed rá a professzor, ki jól ösmerte az emberi hálátlanságot és telhetetlenséget. - Talán bizony a három aranyát jött visszakövetelni?
- Nem bíz én, nagytiszteletű uram, hanem hogy hát a professzor úr még talán segíthetne rajtam. Hiszen tudja, hogy az uram, Magyari Mihály, meghalt a múlt héten - panaszlá bánatos hangon.
- Azt akarja, hogy föltámasszam?
- Dehogy akarom… isten ments - fakadt ki Magyarinéből az ijedelem -, hamarabb szeretném megfordítva.
- Hogy megfordítva?
- Hazajár az uram éjfélenkint, kérem alássan, és rémítő »patáliákat« csinál otthon, láncait csörögteti, végig dörömböl a padláson. Bizony megszolgálom a professzor úrnak, ha megszabadít a férjemtől.
Hamisan kacsintott egyet a csinos menyecske a professzor felé, s akármilyen jó barátságban volt is az a pokollal, ennek a két ragyogó szemnek, ennek a két égő pokolnak a tüze mégis megperzselte.
Belement a kísértetbe, így szólt:
- Jól van, megszabadítom a kísértettől!
Még azon éjjel egyesegyedül kiballagott a temetőbe, s szépen meghúzódva várta egy akácfa alatt a lelkek óráját. Íme pont éjféli kakaskukorékoláskor megnyílik a Magyari uram sírja, s abból kivonszolja egy fekete kutya Magyarit, megrázza, csontjai kihullanak, mint a kukorica a zsákból, a bőribe belebúvik a fekete kutya, s tart egyenesen a Csapó utca felé, ahol Magyariné lakik. Úgy ment az akasztófáravaló, mintha nyílból lőtték volna ki.
Hatvani ekkor kilépett, összeszedte az elhullott csontokat, s rájok ült, bűvös kört csinálva maga körül a varázsbottal.
Nem kellett sokáig várnia. Nagy vonítások közt alig egy félóra múlva visszatért a fekete kutya, s meghökölt, amint a csontokat keresve, meglátja Hatvanit rajtok ülve.
- Ember, add ide a csontokat - üvölté.
- Kutya, nálam nincs csont.
- Azt add ide, amin ülsz.
- Én a székemet nem adhatom.
Kivicsorította fogait a kutya, egyet vonított, mire egy egész falka ördög és kísértet összeröffent Hatvaninak rohanva, de a bűvös körön át nem léphetett egyik sem.
- Látom, hogy emberemre akadtam - mond a kutya szelíden -, de látod, a csontokat vissza kell tennem, ahonnan vettem, add ide őket, s kérj értök, amit szíved, lelked kíván.
- Jól van, hozz ide gyorsan egy zsák arany pénzt, továbbá egy köböl mákot és egy köböl kölest, szórd össze, keverd meg, aztán válogasd szét, de úgy, hogy akár a mákban, akár a kölesben egyetlen idegen szem se legyen.
Hozta a pénzt, a kölest, mákot gyorsan: hozzáláttak az ördögök és kísértetek a szemelgetéshez szaporán, de bezzeg a munka mégis tovább tartott, mint kellett volna, mint ahogy az alvilági rendtartás engedi, ütötte az egy órát bent a messze kollégium tornyán, s a kutya, ördögök és kísértetek legott elsüllyedtek a feneketlen mélységbe.
A csontokat külön eltemette Hatvani egy arra csinált bűvös körbe, s azok még mai napság is ott porladnak, nem mozdulnak.
Ezalatt annyira híre ment a Hatvani csodás tudományának, hogy részint félelemből, részint tiszteletből mindennemű becsülettel elhalmozták. A kollégium megválasztotta rendes professzorának, a király fölhítta Bécsbe. (Egyszerre ment be Bécsnek valamennyi kapuján - ahogy az őrök a királynak mindenünnen jelentették.)
A király próbákat tétetett vele. Amit csak megkívánt őfelsége, mind teljesítette.
(De jó volna, ha ma élne nagytiszteletű uram: hadd hozatna az ördögeivel annyi pénzt, hogy kifizetnők vele az államadósságot. )
Egész Debrecen kedvezett neki, még maga a főbíró is díszebédet adott a tiszteletére. Az pedig nem kis dolog a maga nemében.
Pompás kedélyben volt a magyar Faust (mert így is nevezték Hatvanit), annyival inkább, mert nagyon megtetszett neki a főbíró uram gyönyörű, szende leánykája, Fruzinka.
Tette neki a szépet egész délután de az ártatlan gyermeklány hideg maradt, pedig elég csinos legény volt a professzor úr, szép délceg termettel, finom ovál arccal, értelmes magas homlokkal. Hatvanit nem konfundálta a leány tartózkodása. Hiszen mire való volna a Mágyika? Majd segít az azon!
Hanem inkább zavarta a Fruzinka mostoha anyjának egy hangosan kiejtett megjegyzése, melyet meghallott: »Mit akar veled ez a boszorkány-mester?«
No, megállj, majd megkeserülöd te még ezt!
Ebéd után, mikor szétmenőben voltak a vendégek (sok nagyralátó família és előkelő perszóna), Hatvani meginvitálta őket másnapra magához vacsorára.
- De mind eljöjjenek ám kegyelmetek, mert különben megapprehendálok!
No iszen, van is hova hívni bennünket, csóválgatták azok a fejöket. Abba az egyetlen füstös szobájába? Köszönöm alássan az olyan vendégséget, mint aminő az lesz. Hanem azért ott leszünk egytől egyig, lássuk a bolondos tréfát. Oh, hogy ezeknek a tudós embereknek mindnek hiányzik egy-egy kereke!
Meg is jelentek egytől egyig, számszerint vagy nyolcvanan. S amint keresztül mentek a pitvaron, ott ugyan sovány biztatás volt, a tűzhelyen játszadozó két macska, meg egy rossz fazék, amelyben hamu főtt.
Hatvani csodálkozni látszott, mikor a legelőbb jött vendégek benyitottak a konyhába.
- Én még csak egy óra múlva vártam az urakat. De ha már itt vannak, csak tessék kérem besétálni.
S udvariasan ereszté maga elöl a cellájába, mely nem lehetett nagyobb, az egykori följegyzések szerint, mint a pataki sétáló deáké.
- Tessék helyet foglalni, kérem… Mindjárt jönnek a többiek is.
- Hüm - felelte a városi pénztárnok -, de vajon hova férnek el itt?
- Majd csak elférnek - mondá Hatvani szerényen.
S amint jött csoport csoport után, egyre tágult a piciny terem úgy, hogy utoljára olyannak látszott, mint teszem az a budapesti redout nagy terme.
A háttérben fejedelmi pompával megrakott asztalok görnyedeztek, s ami jó és drága öt világrészben megterem, mind rajtok volt. Arany kanalak sótartók, ezüst tányérok, kristály tálak. Mikor a bámuló vendégek letelepedtek, ki tudja honnan, honnan nem, minden személy háta mögött ott termett egy cifra libériás inas, aki felszolgálta. A királynál sincsen ilyen nagy parádé.
A falak mellett köröskörül igazi élőfák nőttek, s indák kúsztak föl a gerendákig, ott dinnye, amott körte; a túlsó oldalon zöld uborka és őszibarack díszlett. Akinek kedve volt, szakíthatott magának.
Hozzá is nyúlt Ajtainé asszonyom az egyik uborkához, hogy leszakítsa, de megjárt vele, mert a főbíróné (a szép Fruzinka mostohaanyja) ijedten fölsikoltott.
- Jaj az orrom… az orrom!
Lett bezzeg nagy nevetés.
A hátsó szögletben a csodálatos mindenféle füvek és cserjék közt egy árvalányhaj bokrocska nőtt. Hatvani kitépett belőle egyetlen egy szálat. Fruzinka a fejéhez kapott; de nem szólt semmit. Úgy érezte, mintha az ő haját tépné valaki.
Hatvani uram azonban legott kifutott a hajszállal a konyhába, ahol egy repedt kondérba volt a Mágyika elrejtve, felnyitotta gyorsan, és betette a hetvenhetedik lapra, csodálatos bűvszavakat morogván.
De volt is foganatja, mert ahogy visszasietett a vendégeihez, kik éppen akkor helyezkedtek el véglegesen; azóta Fruzinka kisasszony nem bírta levenni róla kék szemének édes tekintetét.
A magyar ördögnek ez volt egyetlen komolyabb szerelme életében, s a lány is ellenállhatatlanul vonzódott hozzá ezentúl.
Cseresnyés Gábor uram a városi protonótárius, aki »kunkapitánynak« ült az asztalhoz, mindjárt az első pecsenyénél felszólt, illőn, magyarosan:
- Szállanék valamerre, de nem lehet, mert a magyar ember nem bírja fölemelni a kezében a poharat, ha üres. Már pedig üres. Kegyelmed elfelejtette a bort, gazduram!
- Ugyan ne okoskodjanak kegyelmetek. Igyanak friss vizet; legjobb az. Seneca is azt mondja…
- Nem bánom én, nagy tiszteletű uram, mondjon Seneca amit akar, de nekünk bor kell - kiáltott fel a bíró -, teremtsen nekünk valahonnan. Hogy lehetett ezt a finom vacsorát így elcsúfítani!
Hatvani úgy tett, mint aki nagy zavarban van, hol a fületövét vakarta, hol a feje búbját…
- Ejnye, ejnye… Már most mi az ördögöt csináljunk hát? No, de valahogy mégis csak segíthetek talán a dolgon.
Felhajtotta az asztalterítőt, elővett egy fúrót, s egy lyukat fúrt az asztallábba.
- No, ide azokat a poharakat!
Bezzeg bámultak a vendégek, mert a legfinomabb tokaji aszú folyt az asztallábból.
- Ejnye, de kapitális ital - dicsérgette a főbíró -, nekem is van ebből a fajtából otthon egy hordóval.
A professzor pajkosan mosolygott erre, mert éppen a főbíró uram borát folyatta ide a Mágyika erejével.
(Derék egy könyv volt az a Mágyika! Be sok kiadást érne az meg, ha megvolna! )
Képzelhetni, hogy most már jól mulattak a vendégek a tisztelt asztal körül. Mennyivel hitványabbak Hatvaninál a mai szemfényvesztők, akik legfelebb táncoló asztalokat produkálnak. A Hatvani asztala nem táncolt, hanem táncoltatott, Mert, mi tűrés-tagadás, csárdásba keveredett a jókedvű kompánia, maga a professzor uram is lejtett egyet-kettőt Fruzinkával.
Túlságosan ki volt pirulva az arca mind a kettőnek. Az öregasszonyok suttogtak is valamit erről egy datolya fa alatt.
- Hej, Fruzinka lelkem - szólt Hatvani -, ha maga valaha az én feleségem lehetne.
Fruzinka sóhajtott, s félénken rebegte:
- Soha, soha! Merne-e az oltár elé állni? Hajítsa el azt a könyvet előbb, tépje szét, dobja ki a szemetre, és felejtse el, mi van benne, akkor a kegyelmedé leszek.
Most már Hatvanin volt a sor sóhajtani.
- Nem lehet az, galambom. Egy egész életet szántam rá, míg megszereztem…
- De én is egy egész életet adok kegyelmednek.
A magyar Faust lehorgasztotta fejét, és szomorúan hallgatott.
De mire a vendégek hazakészülődnek, és megszakítják az édesfájó párbeszédet, a bizalmaskodó suttogást, maga a főbíróné asszonyom, ki még most is restelli az uborkadolgot, mogorván hozza a krispint, hogy Fruzinkára adja.
- Ne még, mama… ne még. Maradjunk még egy kicsit.
A vendégek azonban nagy mehetnékben vannak már, sehogy sem lehet őket visszatartani.
- Komolyan akarja Fruzinka, hogy még maradjunk?
- Hogyne akarnám - szólt a leány gyöngéden simulva a professzorhoz.
Hatvani erre az asztalhoz ugrott, rácsapott a közepire a nagyujja bütykével s uramfia… egyszerre tódulni kezd be az ajtón ablakon a víz, a padlásról is úgy zuhog be, mintha öntenék. A férfiak káromkodnak, a nők ijedeznek, és sikoltoznak. Az ár nőttön nő.
(Úgy bizony, nemcsak Szegeden volt árvíz, de Debrecenben is.)
- Én istenem mi lesz ebből? Segítség, segítség!
Van lárma, zavar, a vendégek felugrálnak az asztalokra, a nők felfogják szoknyáikat, maga Fruzinka is halálra sápad, de Hatvani megnyugtatta:
- Lássa, mire jó az a rossz könyv. Most már ugyan nem kell haza menni?
Ők ketten boldogan zavartalanul töltöttek nehány percet a nagy zavarban.
- De azért mégis dobja el, tépje el… - rimánkodott Fruzinka, két kis fehér kezét összetéve szépen.
- Mindnyájan elveszünk, megfúlunk - kiáltozá a főbíróné kétségbeesetten, s valóban már térdén felül ért a víz, noha a székre állott.
Hatvani belátta, hogy elég volt ennyi a tréfából, s újra ráütött az asztalra. Legott eltűnt a víz az utolsó cseppig, s olyan száraz volt a szoba, mint annakelőtte. Hogy csak mégis nagy ördöngösség kellett ehhez!
Lett bezzeg nagy nevetés a rémület után, némelyek azonban ugyan megbosszankodtak, s duzzogva mentek kifelé.
Míg ezek idebent történtek, odakünn a csikorgó hideg engedni kezdett, s olyan nagy hómacskák estek az égből, hogy a kisebb házak mellett az ablakokig ért a hó.
Akiknek nem volt bagaria csizmájuk és esernyőjük (pedig az esernyő még ritkaság volt abban az időben), azok sopánkodva hökkentek vissza a hazameneteltől.
- Hej, de jó volna most egy pár szán, amely hazaszállítgasson bennünket.
- Ha csak az kell - mondá Hatvani -, hazaszállítom én a vendégeimet szívesen.
Fogta a varázsbotját, két szánt rajzolt vele künn az udvaron a hóba s mind a kettőbe négy-négy lovat… hopp! egyszerre megelevenedtek, pattogott a kocsis, prüszköltek a lovak nyugtalanul.
- Tessék felülni, kérem, tessék, tessék, uraim, hölgyeim.
A merészebbek fel is ültek, némi húzódozás után, s a két szán röpülve siklott tova a fehér havon, a csengők a lovakon messziről szóltak…
Reggelre aztán kiki otthon találta magát, szörnyen kiéhezve, cudarul elkoptatott ruhában.
Nem szánon utaztak ezek. Incselkedő gonosz szellemek csak úgy a havon ülve vontatták őket éjjel hazafelé…
A főbíróék Fruzinkája ettől az éjtől kezdve odalett, halálosan beleszeretvén Hatvaniba.
Ez nem lett volna baj Hatvaninak, mert hisz Fruzinka a legszebb, legirigyeltebb, legártatlanabb hajadon leányzó széles Debrecenben, őneki Fruzinkának sem lett volna talán nagy baj, de nagy baj volt, kérem alássan, a senior diáknak, Domine Butykainak, akit azelőtt szeretett a leány, s aki most felette elkeseredék Fruzinka kétségbevonhatatlan változásán.
- A professzorba szerelmes - dörmögé Butykai a bosszútól lihegve -, észrevettem. Bizonyosan a Mágyikával csavarta el a leány lelkét tőlem. De megkeserüli, megbosszulom magamat.
És felemelte öklét szilajan.
Amit egy szerelmes föltesz, azt végbe is viszi. Mikor a tanár nem volt otthon, a szertelen féltékenység arra vitte, hogy belopódzék a szobájába. Könnyű volt neki, megmondta Bugyinak, az inasnak, hogy a kalkulus-könyvért küldte haza a nagytiszteletű úr.
Addig kutatott, keresgélt, míg egyszer csakugyan rátalált a Mágyikára s kinyitotta.
A szellemek csörtetve rohantak elő:
- Mit parancsolsz?
- Hozzátok nekem elő rögtön a főbíróék Fruzinkáját.
Alighogy kimondta, nyomban ott termett előtte a szép leány, de bánatos volt az arca, nem mosolygó, a fejét is elfordította a diáktól, s ahelyett a Hatvani falon függő arcképének nézésébe merült el.
A szellemek nem hagytak időt Butykainak e fölött szomorkodni.
- Mit parancsolsz? - kérdék újólag.
Mit tudta azt a diák, hogy lehetetlenséget kell kérni.
- Törjetek és szaggassatok itt össze mindent - rendelé a képre gondolva.
Egy perc alatt össze volt törve és szaggatva minden, minden, - a bútorok, a képek, de Fruzinka és Butykai is.
Mikor a professzor hazajött a nagy pusztulásra, mindjárt megértett mindent, sírva borult a földre, a Fruzinka testére.
Azután összeszedte a dirib darabokat, külön a Fruzinkáét, külön a Butykaiét, tüzet rakott, és elégette.
A Butykai teste hamuvá vált, a Fruzinkáéból egy hófehér galamb szállt ki, egy darabig ott kóvályogva a tanár feje körül, majd kirepült az összetört ablakon át, föl a magasba.
A nagy tudományú ember e naptól kezdve szomorú lett, és folyton sorvadt. Nem volt az ő bajára patika még a Mágyika sem.
Hej, jó lett volna azt a könyvet tűzbe vetni, amikor Fruzinka mondta! Szegény leány talán előre érezte…
Nem is nyúlt a Mágyikához többé Hatvani, elutálta. A következő nyáron súlyosan megbetegedett, a csakhamar híre ment a városban, hogy halálán van.
Magyariné asszonyom ápolta, mikor haldokolt. Az egész magisztrátus ott ült az ágya körül.
S ezalatt künn a ház tetején, míg ő itt vívódék a halállal, egy holló és egy fehér galamb verekedett egymással. Egyszer a holló, másszor a galamb kerekedett felül. Az emberek, akik alulról nézték, messziről hallhatták a csőreik kopogását.
Hosszasan tartott a viaskodás.
Egyszer úgy látszott mintha a holló győzne… de nini, a szegény fehér galamb, újra erőre kap… hajrá, hajrá fehér galamb!
Szívszorongva várták a Szent-Anna utcabeliek a harc végét. Míg végre - jaj hála istennek - megölte a galamb a fekete hollót.
És ekkor megszűnt ott bent a Hatvani vívódása is - pilláit csendesen lecsukta, s lelke elhagyta porhüvelyét örökre.
Hogy a »Mágyika« hova lett, s hol van most, nem tudom: de ha tudnám, sem mondanám meg.
OKOS AZ ÉN KÁROLY FIAM
- Elmeséli az apja -
1884
No, ez a Roth! De persze szeles ember!… Hogy lehet úgy elhamarkodni a dolgot. Nos, az egészből az a konzekvencia, hogy észt nem lehet venni a patikából.
Ész… ész! A vérrel megy az! Családi kincs!
Az apja felosztja az eszét a fiai közt - s neki mégis megmarad az egész esze.
Hallottátok már, hogy járt az én Károly fiam, hogy főzte le ravaszságával a püspököt.
Ilyent is csak az én fiam tehet!
»Fiam - mondtam neki a választás után -, te nem hagysz apádnak semmi tanítani valót!«
De igaz, el is felejtettem, hogy elejéről kezdjem.
Hát Károlyt odaát kandidálták a hegyek között. Drága kerület (de hát annak drága, akinek drága) és még azon felül veszedelmes.
A kerület ugyanis katolikus, s fiaim lutheránusok. Károly is lutheránus. Hiába no, törvény, hogy egyszerre csak egy valláson lehet az ember.
Mikor én a száműzetés keserű kenyerét ettem Flórencben, ott az izé… a híres pék… azaz hogy majd később mondom el ezt a szellemes anekdotát, amit különben én magam csináltam.
Visszatérek a Károly kerületébe…. Az volt a baj mondom, hogy bigott katolikus a nép, és szörnyen hallgat a püspökére.
A püspök pedig - minthogy a Károly lutheránus - jobban szerette volna a másik jelöltet.
Amazt akarta, de nem mert pártot fogni mellette; Károlyt pedig nem akarta, de nem mert agitálni ellene - sőt, hogy a kormány ne panaszkodjék, mintha nem pártolná a jelöltjét, még pénzt is adott választási célokra, de mit ért az, ha titokban azt parancsolta terjesztetni az alsó papság és a nép közt, hogy ő nem akarja az én Károly fiamat.
Biztos bukás volt. A kormány is belátta, a fiam is, hogy el van veszve minden. Én is beláttam.
Hanem a kormánynak volt még egy mellékeszméje. Azért mondom mellék, mert a kormánynak a főeszméje mindig a pénz volt. Ezzel az eszmével győzött mindenütt. Itt azonban nem ment, sehogy sem ment.
Azt okoskodták ki, hogy ha csakugyan a kormány híve a püspök, hát akkor nyilatkoztassa ki nyilvánosan, vagy élőszóval, vagy írásban, valamiképp, hogy a Károlyt akarja. Mert a népnek a bornál, pálinkánál is többet ér a főpásztori szó. (Ennyire vitte a népet a korrupcionátus Tisza-aera!)
Nos, mi történt? Az történt, ami velem egyszer Londonban, azaz ami Londonnal történt egyszer énvelem szemben. Benne lesz különben a memoárjaim pótkötetében.
A végrehajtó bizottság, a főispán azon rimánkodott a püspöknek:
- Csak egy kis írást adjon méltóságod vagy egy pártoló, icipici nyilatkozatot ejtsen el valahol: semmit nem kérünk egyebet, csak ezt.
A püspök erre kedvetlenül összeráncolta a nagy, megszaporodott homlokát:
- Mindent megadok, uraim - csak éppen ezt nem.
Hosszú orra lett erre a feleletre mindenkinek, csak nekünk nem a Károly fiammal.
Én a csillagzatunkban bíztam, mert egy kicsit jártas vagyok a csillagászatban is. Nos, a csillagok olyan régiek, hogy bízvást beletartozhatnak a szakmámba: mert mióta a többi szakmákat fölosztottam a gyermekeim közt, most már nekem csak a régészet maradt.
Károlynak ellenben nem csak spuriusza volt, de egy eszméje is. Különb a kormányénál.
Beállított a püspökhöz, s így szólt:
- Jól van, méltóságos uram. Azt ígérte, hogy mindent megtesz, csak nem ír, és nem beszél…
- Most is azt mondom.
- Tehát minden egyebet kérhetek?
- Minden egyebet. Itt a kezem rá.
Károly úgy tett most, mint a ravasz Hohenstaufi, aki a kincsek közül az értéktelen szent koponyát választotta, - az ért neki legtöbbet, mert aztán búcsút rendelt a városaiba, s a szent koponya roppant sokat jövedelmezett neki.
- Nos, tehát mit kíván ön? - kérdé a püspök. - Természetesen pénzt?
- Oh, nem - felelt Károly.
- Talán áldásomat? - folytatá gúnyolódó mosollyal.
- Azt sem. Hanem csak fogasson be nekem a legszebb két hintajába, s ültesse fel díszbe öltözött huszárait a bakra.
- Minek az önnek? - szólt megütődve a püspök.
- Az egyikre én ülök fel - folytatá Károly fiam szerényen -, a másikra a korteseim, s egy kis körutat teszünk a kerületben.
A püspök bosszankodva harapdálta finom ajkait, de már hiába volt, szavát adta.
Így ment Károly fiam a püspök fogatán a püspök huszárjaival keresztül-kasul a szegényes tót és német falvakon.
Mondhatták aztán a parasztoknak az ellenkortesek, hogy a püspök a habaréki jelöltet szeretné. Nem hitte el nekik egy lélek sem.
A saját fiam ez a Károly, mégis biz’isten irigylem tőle, hogy ilyen okos.
ERESZD EL A SZOKNYÁMAT!
1884
Beteg képviselő nagybátyámnál töltöttem a minap a délutánt.
Különben is nyers türelmetlen az öreg, hát még mikor ágyban kell feküdnie, s piócákat raknak a mellére.
- Meghalok - suttogta rekedten, szürke szemeit kísértetiesen rám meresztve.
- Dehogy hal meg, Anti bácsi, dehogy.
- Azt én tudom. Nézd hogy süvít a mellem, ha lélegzem, éppen mint az ököré a kimúlása órájában.
- Ugyan; ugyan, hiszen Anti bácsi nem ökör!
- Azt én tudom! - hörögte szemeit bágyadtan lehunyva.
Kisvártatva levegő után kezdett kapkodni, mintha fuldokolna.
- Nyisd ki az ablakot. Ne azt, amazt a másikat! Hadd jöjjön be egy kis friss levegő.
Amint kinyitottam, magam is szét néztem odakünn. Esti szürkület volt. Piszkos vörnyeges felhők úsztak az égen. A Gellértre, mely jól idelátszik, mintha valami fehér kotlós tyúk ülne rá, letelepült a köd, és eltakarta a citadellát. Az utcán, mely felül a Lövész utca, alul a Zöldfa utca közé ékelve kígyózik, csöndes volt minden. Egyetlen lélek se járt ott csak a Zöldfa utca felül közeledék egy úri nő, siető, hogy ne mondjam, izgatott léptekkel.
Sugár alakja volt, és mennyire a leeresztett fátyolon át kivehettem, kellemes hosszúkás arca. Egy pillanatra megállt, s fátyolát fölhajítva kis kék kalapjára, szemeit (akármi legyek gyönyörű szemek voltak) egy átellenes ház emeletére vetette, hol egy férfi fej hajolt ki. (A fej szomszédomnak egy törvényszéki bírónak volt kétségbevonhatatlan tartozéka.)
Nagybátyám nyöszörgésére hátrahúzódtam, hanem alig léptem egy-kettőt az ágy felé, midőn egyszerre szívszaggató gyermekkiáltás hangzik fel az utcáról:
- Mamám, mamám! Ne menj fel, mamám!
Önkénytelenül futottam vissza az ablakhoz.
Egy körülbelül hétéves fiúcska éppen akkor ért lihegve az átellenes kapu felé, s kétségbeesetten ragadta meg a felmenni készülő hölgy lilla-szoknyáját.
- Ne menj! Gyere haza, édes mamácskám.
- Ugyan Béla, mire való ez! Ereszd el a ruhámat, elszakítod. No, ne csinálj itt komédiát, fiacskám!
Hízelegve simogatta meg a gyermek fejét, melyen összecsapzott a haj az izzadtságtól. A fehér kesztyűjét is lehúzta, úgy törölgette a képét.
- Eredj haza, Béluska! Hiszen én is hazajövök nemsokára. Szentjános kenyeret is viszek.
- Nem! - mondja a fiú dacosan. - Nélküled nem megyek. Nem akarom, hogy fölmenj, nem akarom.
- Mit? - tört ki az asszony és indulatosan emelte ütésre a csontnyelű napernyőjét. - Hát te akarsz nekem parancsolni? Majd megtanítalak én, gaz fajzat. Eressz, ha mondom.
S ezzel egész dühösen csapott a fiú kezére, mellyel a ruháját görcsösen fogta. Szép, nagyon szép volt az az asszony ilyen mérgesen.
Hanem a fiú nem eresztette el a ruhát még most sem.
- Nem megyek addig, míg te nem jössz. Üss agyon, de nem megyek!
Beteges, almahaj színű arcát a másik kezébe temette: könnyei úgy szivárogtak ki az ujjain keresztül.
- Látod az apa megint megver a korbáccsal engem is, téged is. Mindig megver, ha abba a házba mégysz. Tudod, hiszen tudod, mikor nekem rohant a múltkor, mikor azt kiáltotta: »megfojtom ezt a fattyút is, mert nem az enyém«. Oh, hogy nézett rám! Én nem akarom, hogy téged megüssön. Ne tedd azt, hogy fölmenj! Gyere haza velem.
- Jó - sziszegte az asszony hirtelen eltökéléssel -, hazakísérlek, gonosz gyermek.
Durván ragadta meg az inggalérját.
- Menjünk!
Elindultak a Zöldfa utca felé.
- De te is otthon maradsz? - esdekelt a fiú útközben.
Úgy tetszett, mintha sápadt kis arca a könnyeken át diadalmasan ragyogna, s mintha könnyei, amerre megy, ott maradnának csillogni az utcai köveken.
- Mi van ott künn? - mordult fel nagybátyám, ki igen bosszankodott azon, hogy még mindég mer valami történni a világban őnélküle is.
Elmondtam neki a kis jelenetet. Úgy látszik, mulattatta.
- Hát hazament az asszony?
- Hazament.
- No majd, visszajön az mindjárt.
- Nem hiszem.
- Micsoda? Nem hiszed, hogy visszajön? Ejnye, hol a testamentumom! Mindjárt hagyományozok neki ezer forintot, ha nem jön vissza. Becsületemre mondom, megteszem. Azaz dehogy teszem meg… mert biztos, hogy visszajön. Ösmerem én az asszonyokat hékás. Utálom őket, de mégis sajnálom itt hagyni.
Ebből aztán vita kerekedett köztünk. No jó, hát lássuk, kinek van igaza. Kikönyököltem az ablakba az asszonyt várni.
Az utca most is épp olyan csöndes és néptelen volt, mint előbb. Az ablakok el voltak csukva az egész soron, csak a bíró állt kihajolva, s türelmetlenül kémlelte a tájékot.
A házak egyre sötétebb árnyéka végigterült a kövezeten. Egy lakatos inas, aki arra ment ugrándozva, s leejté pénzét, gyufát gyújtott, mert az ezüstnek és a kőnek már egyforma volt a színe. Túl a Lövész utcán egy ablakban, ahol comptoir van, már meg is gyújtották a gyertyát.
Alig múlt el tíz perc, s a félhomályban egyszerre ruhasuhogás hallatszott. Jött vissza az asszony majdnem futva. Ernyőjét izgatottan lóbázta a kezében. Kalapja szalagjai kioldoztak, és a vállát verdesték.
- Itt a menyecske, Anti bácsi!
- No ugye? - szólt az öreg édes megelégedéssel, a leeresztette fejét a vánkosra, mintha azt mondaná: »No, most már meghalhatok«.
Majd újra fölemelkedett a félkönyökén óvatosan, nehogy a piócákat lerázza.
- Persze a gyerek nélkül? - kérdé.
- Természetesen a gyerek nélkül.
De alighogy ezt kimondtam, újra hangzik a velőtrázó vékony kiáltás ottkünn.
- Ne menj fel, mama… ne menj fel!
Kihajolva, látom hogy a gyerek vadul nyargal most már a Lövész utca felől, ahonnan legkevésbé várhatta az asszony, s újra megfogja a ruháját.
A nő rettenetes haragra gerjedt.
- Mit, te vagy? Rád csuktam az ajtót, s te az ablakon szöktél ki? Ott merted hagyni nyitott ablakkal a szállást!
No, ezt megkeserülöd. Ereszd el a szoknyámat, mert mindjárt meghalsz.
- Nem eresztem el…
- Nem ereszted? - bődült fel, mert már nem asszony volt, de dühödt vadállat. - Nesze… nesze, átkozott kölyök.
Pacskolni kezdte az öklével. A gyermek fölordított. Egész utcahosszat megnyíltak az ablakok, csak egy csapódott be mérgesen átellenben az emeleten…
- Szörnyű egy anya - kiabáltak az ablakokból.
- Oh, mama, lásd az egész utca nézi - rebegé ziháló mellel a fiú. - Nem szégyelled magad? Gyere haza!
A nő összerezzent, félénken körülnézett (egészen el volt torzulva az arca), s a kockás kendőbe, mely a nyakán volt, beburkolva fejét, visszafordult a Zöldfa utca felé. Meggörnyedve, lesütött fejjel ment haza a fiú mellett.
AZ ELBÚSULT MAMELUK
- Történeti korrajz -
1884
Zs-y képviselőről beszélik a következő érdekes történetkét. Ha nem igaz, azoknak a lelke rajta, akik beszélik.
Zs-y képviselő már évek óta szeretne főispán lenni. Mert minden mameluk szeretne valamivé lenni: ez kétségtelen.
A klubban sokszor beszélt a »generálissal«, s finom vonatkozásokat tett erre. Oh, a generális okvetlenül megértette azokat!
Hiszen az édesanya se érti úgy a gyermeke gagyogását, mint a generális az ő mamelukjainak ildomos szavakba göngyölgetett szíve vágyát!
Azt mondják, hogy a szemeikből is tud olvasni.
Igaz, hogy ez ellen meg azt lehetne fölhozni, amit az egyszeri erdélyi úr Herman Ottó ellen.
Elbeszéljem, vagy ne beszéljem el?
Inkább elbeszélem, ha emiatt ki találnék is zökkenni egy kicsit az előadásom folyamatjából.
Mikor még Herman pókkönyve legfeljebb valahol az asztalfiókban hevert, hézagos kéziratban (mint most a halakról írt könyve), beállított pókfajok gyűjtése közben egy művelt erdélyi főúrhoz, ki igen szívesen látta.
Beszélgetés közben rátérnek csakhamar a fiatal tudós témájára.
- Ön tehát pókokat keres itt a vidékünkön?
- Igen, és találtam is már vagy harmincféle fajt.
- Az nem lehet - mondja kétkedő mosollyal a gazda -, hiszen nincs is több pók, mint háromféle: a kaszás pók, a keresztes pók és a közönséges pók.
- Hogyan, ön nem látott volna soha többfélét? Oh, uram, hisz az ember csak ránéz és mindjárt a szeméről meg tudja őket különböztetni.
- Ugyan menjen - kiáltott fel a főúr bosszankodva. - Hiszen a póknak szeme sincsen!
E szerény kitérés után, mely különben nagyon is a tárgyhoz tartozik, visszatérek a történetemhez, melynek egész anyaga úgyis felette sovány.
Csak az történt, hogy Zs-y képviselőt, megalakulván a Ház bizottságai, az egyik bizottságban kombinációba vették elnöknek.
- Igen, de nincs itt - veté ellen az egyik képviselő. - Még mindig otthon van a falujában! Márpedig az elnöknek itt kell ülni, mert az elnök ülnök…
- Hátha eljön addig?
- Igen, de csak jelenlevőt választhatunk meg.
- Hátha sürgönyöznék neki? - ajánlkozik K-ny Kálmán képviselő. - Hogyha reflektál rá, hát jöjjön.
- Ez lesz leghelyesebb.
Ebben állapodtak meg mindnyájan, s a sürgönyt megírta K-y. Szövege szószerint így hangzott:
»Kombinációba vagy, ha akarod, jöjj. Kálmán.«
Hát persze, hogy akart, és persze hogy jött, de nem a képviselőházba jött, ahol a bizottságok üléseznek, hanem a belügyminiszteri palotába hajtatott.
- A miniszterelnökkel akarok beszélni.
Mamelukok előtt eltűnnek a sárkányok, melyek a miniszteri szobát őrzik. Zs-y csakhamar ott állt a miniszter előtt.
- Eljöttem, kérlek alássan, kegyelmes uram - mondá a jött tótosan.
- Jól tetted, hogy eljöttél, de a szavazás még csak egy hét múlva lesz. Talán beszélni akarsz? Ne beszélj, az isten áldjon meg!
- Nem nem - hebegé ez elhárítólag hadonászva a kezével. - Nem ákárom, dehogy ákárom… Abba a más dologba jöttem…
- Milyen más dologba?
- Hát amibe kombinációba vagyok.
- Miféle kombinációba? - kérdé a miniszter.
- Ej nó, az izé… a főispánság, amit a kegyelmes uram sürgönyzött.
- Nem sürgönyöztem én egy betűt sem.
- Az lehetetlen. Itt a telegram.
- Mutasd csak.
A belügyminiszter átolvasta az ereklye gyanánt őrzött sürgönyt, s így szólt:
- Kedves barátom! Magyarországon van vagy tizenötezer Kálmán. Eredj utánok, melyik volt! Hát mért gyanusítottál ezzel éppen engemet?
- Hüm - mondá a derék honatya elszontyorodva -, miért? Furcsa, hogy miért? Hát mert az összes Kálmánok közül éppen kegyelmes uram passzolt volna be nekem a legjobban.
Azóta Zs-y dühösen keresi a telegram Kálmánját. De egyik Kálmán se vállalja. Tehát én sem…
FÜGGELÉK
A KLUB
Regényes korrajz
1884
I. A LEGSZÖRNYŰBB MADÁR: A VERES KAKAS
Reggelre kelve a kátányi plébánia egyik külső alakba be volt verve, ami hallatlan eset Kátányban, ahol a nép nem ért meg annyira, hogy érzelmeinek ilyen alkotmányos kifejezést adjon.
A plébános úr meséli ugyan, hogy a temetőkert kulcsai, mik ott függnek a külső és belső ablaktábla között a rostélyra akasztva, mindég megcsörrennek valahányszor éjjel halott van a faluban, hogy őt figyelmeztessék. De a kísértetekben mindekkoráig volt annyi illedelem, hogy az ablakot ki nem törték. Úgy tudták valahogy megmozgatni a kulcsokat. Aminthogy csakis úgy virtus egy igazi kísértettől.
Nem, ezt nem tehette kísértet, gondolá a főtisztelendő úr, és ki is sült mindjárt, hogy jól gondolá. Csak oda kellett pillantani az ablak közé, s legott meg lehetett látni egy kis papír köteget beesve. Biz annak egyik széle bele is mártódék a légyvesztő tálkába…
A plébános úr mohon nyúlt a papírtekercs után, mely fehérkék pamuttal volt összekötözve, s sebesen felbontá: »Hihetőleg a plébániának hagyományoznak valamit« - motyogta, mert mindég ilyesmiről gondolkozott. Ha kopogtak künn az ajtaján, rendesen élénken ugrott fel: »A plébániának hoznak valamit«. Ha a mezőrül jött haza, s otthon a nővére azzal fogadta, hogy ez vagy az kereste a falusiak közül, szokás szerint ezzel a kérdéssel fordult hozzá: »nem hozott a plébániának valamit?«
A tekercs apró gyűrött papirosokból állott, olyanfélékből, melyek ruhaforma lehettek elébb, aminőt a falusi asszonyok leszabnak valamely jól sikerült kacabajról vagy pruszlikról, hogy aztán az legyen a fundamentuma minden ezután szabandó ruhadarabnak. Azonban apróbb szeletekre volt metélve, és a szeletek véges-végig teleírva primitív kidűlt-bedűlt betűkkel.
A pap föltette a pápaszemét, olvasni kezdte, de csakhamar, felkiáltott:
»Canis mater! Hisz ez egy gyalázatos pasquillus!«
Valóban az volt és így hangzott:
»Kátányiak! Istentől elrugaszkodott népek, kik a Béliát ördögnek adtátok el magatokat. Erkölcseitek tönkre vannak téve, a bírátok egy vöröshajú gazember, nótáriustok egy részeg makktuz. (No ezt ugyan nem köszöni meg sem Nagy János bíró uram, sem Mucsi-Timár István nótárius uram.) Hanem mind hagyján lenne ha a kántor-tanítótok nem volna valóságos gonosztevő, ki lábbal tiporja az erényt, meggyalázza a házi tűzhelyeket s ahelyett, hogy gyermekeiteket a jóban nevelné, mételyt hint a nép közé… Nézzetek körül! Mi van nálatok? Pusztulás, romlás. De lészen még nagyobb romlás is, kátányiak! Mert ha mához egy hétre ki nem hordjátok a kántort pereputtyostól, mindenestül a határra, bizony mondom néktek, két oldalról száll rá fedeleitekre a veres kakas.«
A tisztelendő úr elolvasván, letette a pasquillust az asztalra, megitta nyugodtan a reggeli kávéját, és átüzent a kántor-tanítóért, Cserkely Vincéért.
- No, fráter - mondá a megérkezett tanító elé tolva a gúnyiratot. - Olvassa el ezt a barátságos manuscriptumot.
Az, amint olvasni kezdte, elpirult előbb, csak aztán borítá el halálos sápadtság olajbarna arcát.
- Képzelem, ki lehetett - dadogta roppant zavarral.
- Akárki volt, nem kell tartani tőle. Aki fenyegetőzik, az nem cselekszik. Csak éppen a firma végett akartam tudatni magával is.
- Velem »is«? - mondá a tanító ijedten. - Eszerint másokkal is közli ez iratot a plébános úr?
- Természetesen, amice.
- Ne tegye azt, kérem, plébános úr. Tönkretesz vele. Beteg nőm, apró gyermekem van. Ha a faluban elterjed a híre, hogy miattam felgyújtják a falut, ki tudja mit fognak tenni a falusiak. Hátha kihánynak az utcára? Hova legyek én akkor kenyér nélkül? Esedezem plébános úr, tépje szét azt a nyomorult iratot.
- Nem lehet, barátom - mond a plébános nevetve. - Teljesen lehetetlen. Tudja, hogy milyen ellenségem a jegyző, s most ím egyszer kezembe akadt ellene egy tromf, s maga mégis azt kívánja, hogy ne adjam ki. De már azt a bolondot mégsem teszem, amice, a maga szép szemeért. »Részeges makktuznak« mondja a pasquil író. Hadd jöjjön dühbe őkelme. Nem, nem, e levelet, habár bolondságnak tartom is, föl kell olvasnom az elöljáróknak… mert ki tudja, az ördög nem alszik, hátha mégis történik valami?… Legalább elmondhassam akkor: »salvavi animam meam«.
Cserkely Vince, a tanító szomorúan lesütötte fejét, s aztán bizonyos megadással távozott. Arcában volt valami dacos egykedvűség, amint köszönt, de emellett mély levertség is. De bánta is azt a plebános! Még mindjárt délelőtt összehívatta a faluházára a bírót, a nótáriust, a törvénybírót és mezőbírót, a két esküdtet és a templombírót.
- Kedves híveim - kezdé kenetteljesen -, egy utálatos levelet dobott be valaki az elmúlt éjjel ablakomba. Tudom, hogy kellemetlen lesz némelyeknek ha felolvasom (s itt egy gúnyos, de mégis ájtatosnak látszó pillantást vetett Mucsi-Timár István uramra), de mégis fel kell olvasnom, mert kis dolgokból válhatnak nagyok. A gonosszal nem jó tréfálni. Igaz, hogy csak puszta fenyegetésekkel állunk szemben, de az eldobott szó tetté válhat, én a lelkemre nem veszem.
S ezzel felolvasta az ámuló elöljáróságnak a pasquillust, föl-föltekingetve a nótáriusra, vajon milyen képet vág hozzá?
De az nyugodtan ült a széken, még csak a szemöldökével sem hunyorított.
- Így áll szórul szóra. Sem hozzá nem tettem, sem belőle el nem vettem. Ehol van, olvassa el magának, nótárius uram. Hátha megösmeri az írást?
De a nótárius visszadobta a pasquillust.
- Köszönöm alássan, főtisztelendő uram, de nem szorultam rá, mert magamnak is bedobott az ablakomba valami gézengúz egy éppen ilyet, csakhogy abban meg a főtisztelendő úr van lehordva a sárga földig. Mindjárt elolvasom.
No, erre aztán olyan lett a tisztelendő úr, mint a pipacs.
- Nem szükséges - hadarta -, azt ugyan ne tegye - folytatá egy kérő tekintettel. - Nem való az ilyen profanus dolgokat elé feltálalni, én is csak azért tettem, mert hogy a »vörös kakassal« fenyegetőzik. Az pedig közvetlenül érdekli a községet.
De bizony csak azért is elolvasta azt Timár István. Épületes olvasmány volt ez is: éppen az van ígérve benne, ami abban, csakhogy a jegyző helyett a papot szidja; hogy szívesen kacsingat az asszonyokra, hogy az istennek szófogadatlan szolgája, aki az ördöghöz szegődött, de az nem akarja elvinni.
Nesze, egyék a tisztelendő úr is egy kis mérget!
- Az bizonyos - jegyzé meg Timár -, hogy ezt a pasquillust olyan ember írhatta, aki tudja a köztünk levő torzsalkodást.
- No, ugyan nagy nyomban igazít, Timár uram. Hát ki ne tudná azt?
- Igen is, tudja mindenki. De az a ravaszság okos emberre mutat, hogy az én pasquillusomban a tisztelendő urat mocskolja, a tisztelendő úréban engemet. Tudja a lucifer, hogy így okvetlenül nyilvánosságra hozzuk mind a ketten.
Valóban a pap és jegyző közt örökös vetélkedés marakodás folyt, de több volt ebben a kedélyesség, mint az igazi harag. Ahol csak lehetett, ártottak egymásnak, de ez mind olyan volt, hogy »üsd agyon, de ne nagyon«. Amikor egyedül voltak; terveket forraltak egymás ellen, de amikor nem voltak egyedül, mindég együtt voltak. Akár csak Pollux és Castor.
Délutánonként disputáltak leginkább arról, hogy van-e másvilág s mi van a másvilágon (tíz év óta ez volt kedvenc témájok). Este pedig otthon nyaggatták vagy a »máriást«, vagy a »tartlit«, mert mint a tisztelendő úr szokta mondani: »minden órádnak leszakítsd virágát«.
Persze, hogy sem az ivásban, sem a kártyázásban, sem a másvilág titkainak fürkészésében soha le nem győzhették egymást annyira, hogy másnap újra ne kezdhessék az egészet.
Egyszer - de ezt meglehet, csak a tisztelendő úr gondolta ki, mert úgyis nagy az ő fantáziája - közbejött valami különös, ami majdnem döntő argumentumnak volna vehető.
Évekkel azelőtt történt, a plébános nevenapján (keresztelő Jánost tartotta), hogy megint arról disputáltak egész este a nótáriussal: milyen a másvilág?
A nótárius elmondta, hogy van ott, mi van ott, hogy a halál után semmi sincs, hanem csak a nagy csönd, a rettenetes éjszaka.
Mire a plébános szokás szerint összeszidta, s ragyogó szemekkel ecsetelé a maga felfogását a másvilág berendezése felől. Azon az estén jelen volt a nótárius apja, a gazdag zeheri molnár is, aki figyelmesen végighallgatván a hosszas disputát, így szólt:
- Sohase vesszenek ezen össze. Majd megtudjuk, hogy van, mint van, ha majd egyszer ott leszünk. Itt a becsületes magyar parolám rá, tisztelendő úr, hogyha meghalok és el lehet onnan jönni, hát eljövök magának megmondani: hogy van a másvilágon.
A pap elfogadta a parolát, az egész vendégsereg hallotta az öreg molnár ígéretét, s mindenki mosolygott rajta.
Éjfél előtt szétoszlottak a vendégek, a pap is lefeküdt, mély csönd lett a parókián.
Alighogy aludt egy jó órát, fölriad álmából, kopogtat valaki az ablakon.
»Ki az, mi az?«
»Én vagyok, én, a zeheri molnár« - szólalt meg odakünn egy síri hang.
A pap az ablakhoz sietett.
»Mit akar Timár bácsi? Mi baj van?«
»Eljöttem megmondani, amit ígértem - kiáltá, s jéghideg borzongás futott végig a pap tagjain, fogai összevacogtak. - A másvilágon sem úgy nincs, ahogy tisztelendő úr mondta, se úgy, ahogy a fiam mondta. Jó egészséget kívánok!«
A pap mérgesen tért vissza ágyába.
Sokat bevett a jóból ez a hóbortos molnár - gondolá, amint a paplan alá bújt.
De reggelre kelve, majdnem a szívverése állt el ijedtében, mikor meghallotta, hogy a zeheri molnár kocsija éjjel hazamenet befordult a mecskei hídról a megáradt Kuth vizébe s molnár, kocsis, lovak, mind odavesztek. S ez még éjfél előtt történt, holott a molnár jóval éjfél után kopogtatta meg az ablakát.
Én, aki nem vagyok babonás ember, ezt még a papnak se hiszem, de a kátányiak szentül hitték, s még maga a nótárius is azt mondogatta:
- A lelkek hazajárásában nem hiszek ugyan, de azt az egyet mégis föl tudom fogni, hogyha az apám kezet adott rá, hát visszajött a halál után is.
De ez már régen volt, azóta már el is feledték a faluban. Az egyik esemény mindig kiszorítja a másikat. Most például a pasquillus dolog lesz a szájakban és elmékben egész héten.
Az elöljáróság sem vette a pasquillust komolyan, különben is meg voltak elégedve a kántortanítóval, derék jó modorú ember volt, olyan hatalmas torokkal, hogy mikor a templomban megharsant a kellemesen csengő hangja, ki lehetett hallani egész a kukoricás földekre. Valami elkeseredett ellensége lehet, ennyi az egész. Hanem iszen csak meg lehetne tudni kicsoda, majd lenne annak nemulass. Mert veres kakassal fenyegetni a falut s beverni a plébános ablakát, mégiscsak szörnyű vakmerőség. Tudom, megülhetné a kalodát jó darabig.
Amint a faluban is elterjedt a hír, félelmet ugyan nem okozott, de eredményezett annyit, hogy a csáklyákat mindenütt odakészítették az eszterhajak alá, s akinek üres kádja vagy hordója volt, megtöltötte vízzel, úgy állította az udvarra.
Ez a pasquil-bedobás pedig történt egy kedden virradóra. A jövő keddig persze elfelejtette már mindenki.
A plébános úrnál éppen egy tarokkompánia fogdosta a skizt és XXI-est egész éjfélig, a legbelsőbb kis szobában, mikor egyszerre csak kezdett az ablak nagyon megvilágosodni s még a nyomorult »bub«-ok is rózsaszínben tündökölni a játékosok kezében.
- Mi ez? - kiálta a nótárius, és lecsapta a kártyát ijedten…
- Tűz van! Tűz van! - hangzott kívülről egy kétségbeesett kiáltás, melyre egyszerre mindenünnen visszafelelgetett az ezernyelvű visszhang.
A templom égett. Az pedig a legborzasztóbb falun.
Az egész falu elég sokszor, de a templom marad. Itt a legnagyobb úr háza gyulladt ki: az istené.
Emberek futkostak szerte az utcákon, gyermekek visítanak. Borzasztó látványosság. Az égen egy folt, mintha téglavörös festéket kevernének, s abból az erősebb festékből folyik szét a páraszerű aranyfüst. Régen volt a felhőknek ilyen szép ruhájok?… Hanem talán drága is.
Akik a templom felé futottak, minduntalan összeütődtek olyanokkal, akik elfutottak onnan.
- Hova mentek? Vissza, oltani! Ti gyávák!
A »gyávák« ugyanezt kiabálták emezekre. Míg végre kisült, hogy mindenki a tűzhöz fut, mert két helyen ég Kátány. Északról a templom gyulladt ki, délről a Csuriék pajtája mellett bukkant elő egy lilával vegyült füstoszlop, melyből ezernyi csillag röpül sebesen az égnek.
Csillagokat látni, amik lefutnak, közönséges, megszokott dolog, de csillagok, melyek felfutnak, elevenebbek, fényesebbek. Ott fönn a magasban elvész az egész szállítmány, mintha elfogdosnák. Új szállítmány megy folyton. Az igazi csillagok szelíden, bágyadtan nézik, hogy ők vannak e rossz helyre téve, vagy ha nem, akkor honnan jönnek ezek vissza?
A barmok bőgve futkosnak szerte. A juhok összeverődve állnak nagy csoportokban, aranyossá vált gyapjúkkal, a libák gágogva röpködnek. A füst lassanként szétterjed a környéken az utcákba és sikátorokba. Az öreg asszonyok hajukat tépik, kezeiket tördelik, és köhögnek. A fák meg sem mozdulnak, szélcsend van, még csak nem is susognak, hanem persegnek a lángok forróságától. A lángözön bevilágítja az egész falut. Hogy a templom fedele összereccsent, leesett, csak olyan, mintha a lámpáról lecsúszik az ernyő. Még nagyobb fényt vet.
A láng most a toronyba harap. Az csak a borzasztó szép! Mikor olyan magasan világít, hogy szétveti kísérteties fényét végig a selyem réteken, hol a hegyek árnyéka nyújtózkodott. A vékony, karcsú fedelet csakhamar fölnyalják a tűznyelvek, nem marad meg más, csak a skelet. Az tartja magát legtovább s annak a lécezetnek az égése a legérdekesebb. Hogy ugrálnak a lángok a kis kalitka bordáin, mintha elömlő folyadék volnának, s hogy változik a színük, mikor még csak futkosnak rajtok, mikor a hatalmukba veszik és mikor már úgy megeszik, hogy pattogó szikrákat hasítanak ki belőlük, azokat magosra lökdösve.
Némelykor ki-kibillen egy dongácska a skeletből, hogy alul a zsarátnokba pottyanjon, de az összefüggő alkotmány nagyjában egyszerre karéjban zuhan le ropogva, recsegve, mint mikor az egymás végébe állított kártya összeomlik.
A legutoljára zuhan le, félig elolvadva, a falu nyelve, a harang.
Hogy az se legyen, aki ezentúl elsirassa azt a sok koldust.
És reggelre a felkelő nap éppen csak olyan vígan, mosolyogva üti fel fejét a láthatáron… észre sem látszik venni ezt a kis fekete foltot odalent, ahol még negyven apró házacska állott tegnap, melyeknek ablakain valamennyin bekukkantott, fölébreszteni az alvó gyermekeket.
Fekete üszögöt, füstölgő romot láthat csak ott…
És a házak lakói, a sürgő-forgó nép, az ásítozó gyermekek hová lettek?
Ki tudja, nagy a világ!
Mikor a plébános hazament a pusztulás helyéről (egy negyedrésze hamvadt el a falunak), új pasquilt talált az ablakában, ugyanolyan papíron, ugyanolyan betűkkel.
Elhalványodva, egész lényében megrendülve olvasta:
»Nos, hogy tetszik a kátányiaknak a veres kakas? Ha tetszik nekik a tanító, hát tessék nekik a veres kakas is! Ha az megy, ez sem száll ide többé, de ha nem megy, itt fog kukorikolni mához egy hétre megint. Amit ígértem, megtartottam.«
- Igen, megtartotta a gazember - sóhajtott a pap. - Ő gyújtotta fel a falut, kétségtelen.
S leült megírni a jelentést a vármegyéhez, hogy jöjjön haladéktalanul inkvirálni a dolgot.
II. MIKOR AZ URAK ESZE KEZDETT MEGJÖNNI
Hanem a vármegyének most egészen más és nagyobb dolga volt.
Az történt, hogy egy este lent Pesten a Deák-klubban sehogy sem bírt összeverődni a parti, a képviselők unatkozva őgyelegtek a biliárd-teremben, az olvasószobában, s véletlenül úgy esett a dolog, hogy éppen ennek az egy megyének a követeiből jött össze három, s a negyedik, Geréby László a főispánjuk, aki különben nem tudott whistezni. Fényes bizonyítéka az is a főispánok tudatlanságának.
- No, hát mi az ördögöt csináljunk?
- Beszélgessünk.
Ebben a beszélgetésben találta aztán kiböffenteni a főispán:
- Tudjátok-e, urak, mi jutott az eszembe? Ne tartsunk mi az idén otthon követválasztást.
Ránéztek csodálkozva. Azt hitték megbolondult. De amint aztán magyarázni kezdte az ötletét, lassan-lassan kigyúlt a tűz szemeikben.
Bory Imre lelkes hangon kiáltott közbe:
- Felséges gondolat!
- Úgy van - sikított bele a vékony hangú Kelendy Miklós, aki nagyon ravasz ember volt -, de pszt… ne beszéld, méltóságos uram, olyan hangosan, mert ellopják tőlünk a többi megyék.
S valóban a főispán ötlete nem volt bolondság. Megért nekik személyenkint húszezer forintot. Egy képviselőségnek ennyi volt az ára a megyében. Könnyebb volt a hazáért meghalni, mint élni érte.
A tervnek az volt a magja, hogy a nyolc követ közül, amennyit a megye küld, jövőre is négy kormánypárti s négy ellenzéki választassék meg, azok a személyek, akik most vannak, csakhogy ne kerüljön nekik semmibe.
Többet ért erre egy metódus, mint bármi más a világon. Ehhez képest a puskapor feltalálása is csak kis dolog! S az a csodálatos, hogy a kivitel nem volt nehéz. Magyarországon mindenre akad ember, hanem jó gondolata nem minden embernek akad. Ami még nem volna baj, ha rossz gondolata szintén nem akadna. De külön eszméje mindenkinek van, minélfogva nehéz egy eszmének csak négy-öt embert is megnyerni. Hanem ha egyszer négy-öt ember együtt van, az aztán olyan a közönségnek, mint a legyeknek a cukros víz: mind oda gyűl.
Ennél az ügynél pedig nyolc embernek nagy oka volt összetartani, tehát győzniök kellett.
A dolog ilyen rendben ment.
Egy napra konferenciát tűztek ki a megyei székvárosba. Arra hazautaztak a képviselők, s összehívták az egész vármegyének az úgynevezett intelligenciáját.
Dictum-factum, minek nyújtanám hosszadalmasan, megtörtént a paktum (de előbb az urak, hogy el ne felejtsem, végigettek egy jó főispáni ebédet), hogy tekintettel a szűk termésre, mely az idén volt (Kelendy Miklós képviselő-társunknak pláne a birkái is kidöglöttek), a közelgő választásoknál nem fog igénybe vétetni az úgynevezett közbizalom (drága dolog az, tisztelt értekezlet, becsületemre mondom, nem bírjuk ki), ami különben csak a szegény nép érdekében történik, melyből mindég elpusztul nyolc kerületben vagy negyven lélek, a bevert fejeket nem is számítva, mert az nem árt a parasztnak.
Beleegyezett mindenki. A legkomplikáltabb dolgok mennek a legegyszerűbben. Hiszen ideje is már, hogy az urak észre térjenek egyszer. Elég sokáig voltak bolondok.
Megszerkesztették a jegyzőkönyvet, ezt és ezt a kerületet képviseli újabb három évre ez és ez, punktum. Aláírták mint kötelezőt, és hogy gondoskodva legyen arról is, ha időközben megbokrosodnék valamelyik, Geréby főispánnál deponáltak külön-külön százezer forintnyi váltót, hogy ez legyen a biztosíték. Amelyik párt netán kilépne a hámból, annak a váltóját folyóvá teszik, s a százezer forinttal visszaszorítják a kisafához. Ha hát kedve volna is valakinek galyibát csinálni, előre beláthatja: hiú és hiábavaló minden törekvés és rugaszkodás.
Bölcsen volt az kiokoskodva. Irigyelte is az egész ország, mikor híre ment! Kár, hogy ilyen virtust csak egyszer lehet megcsinálni - mert a másolata már nem szuperál. Csakis ezen a fán nőhetett ilyen gally. Oltani nem lehet belőle, mert egyebütt meg nem fogamzik.
A vármegye nagyra volt vele, gúnyosan nevethetett a markába, mert nem tréfa dolog, hogy mikor az ország meghozza a törvényt, a király szentesíti, de vármegye mégis talál rá modus vivendit, így szólhatni:
»Már én mégiscsak a magam akarata szerint cselekszem!«
Ilyen beszéd illik a vármegye szájába a legjobban.
S még csak meg sem pirongatja senki ezért a kevély magaviseleteért, sőt inkább megsimogatják felülről nyájas szeretettel.
Hisz a főispánnak egy jó manővere ez! Behozni a kormánynak a négy mamelukját ingyen, kis furfangos leleménnyel.
Kipeckelt nyakkal járt Geréby azóta, már mintegy látva álmában a hivatalos lapban azokat a bizonyos »cicerós« betűket.
Hanem ha a vármegyének több esze volt, mint az országnak, lakott abban az időben Kátányban egy szép úri asszony, akinek több esze volt, mint a vármegyének.
Nem nagy csoda! Sok okos asszony van a világon., de okos vármegye igen kevés.
Apczy Ágnesnek nevezték az özvegyet, szép, piros arca volt, mint a pogácsa-alma, hamis tekintete, mint a mesebeli kígyóé, s aztán az a kedves, elbűvölő viselkedése!… Bizony megzavarná fejét, akivel szóba áll, még akkor is, ha meg nem szépítené az a nimbusz, hogy a miniszter unokahúga.
Télen Pesten lakott, csak nyáron tartózkodék a kátányi kastélyában, amiből szükségképp következik, hogy voltak nyári és téli udvarlói is.
Minthogy most nyárban vagyunk, a téli udvarlók nevei csak a vizitkártya-kosárban szerepelnek s illusztris személyek, miniszterek, híres emberek, írók, követek névjegyei behajtott füllel, kettétörve. Az az érdekes, titokzatos nyelve a societásnak, mely ékesenszólóbb azoknak, akik nem értik, mint azoknak, akik használják.
A nyári udvarlók ellenben megvannak elevenen. Ezek közé tartozik Geréby főispán is (a vén kecske is megnyalja a sót), a másik, Bélyei Ferenc (különben igen derék fiatalember; az ugyan nem veszi el, ha esze van), minden héten kétszer jön Kátányba. A harmadik Bolykai Pál. Úgy látszik, ez áll most a legnagyobb gráciában. Mert ez csak egyszer jön egy héten.
De hát végeredményben talán mindegy az. Az udvarlók sorsa úgyis az, hogy vagy ők unnak rá arra, akinél szépelegnek, vagy az un rá őreájuk.
A kátányi kastélynak igen szép parkja volt. Ős tölgyek, miket a legöregebb falusi emberek is már ilyeneknek ösmertek. Karcsú jegenyék, hatalmas topolyok, szelíden lehajló fehérhéjú nyírek. A fák a levelek színei szerint valának csoportosítva, igazi pazarlás a zöld színekkel. Okos kertészek ültethették ezt a parkot valamikor, talán még abban az időben, midőn az egyik Apczy országbírói hivatalt viselt.
(Van is azóta kínban a félkegyelmű Apczy-rokonság. Valaki elhitette velök, hogyha a falusi bírónak fa-kalodája van, az országbíróénak okvetlenül ezüstből kellett lennie; százötven esztendő óta szaladgálnak emiatt fiskálistól fiskálishoz. )
Ebben a tündérkertben sokat tudnának elmondani a suttogó fák, ha megszólalnának. A gyeppamlagok pázsitja, a rózsalugasok és a szaladó kis patak.
Ágnes itt szokott sétálgatni délutánonkint udvarlóival.
Mikor oda belépünk, éppen báró Bolykai Pállal ülnek együtt a kis filagóriában, mely a dombon fekszik, szőlő-venyigével befuttatva.
A báró délceg, magas alak, de nagyon fiatal még, valóságos gyerek, ki még csak most kezdi, úgyszólván erőszakkal, kihúzgálni a bajuszát. Alig van huszonnégy éves.
Ágnes rokonságot tart a kis báróval (de azt mondják, hogy a családi geneológiában nincsen annak semmi nyoma), s éppen azért mindig úgy folyik köztük a diskurzus, ahogy egy okos néni szokott beszélgetni a bohó unokaöccsel. Az unokaöcs azonban úgy beszél, ahogy minden unokaöcs szokott, ha ilyen gyönyörű nénje van.
- Látod, ha úgy szeretsz, amint mondod, hát eljöhetnél hozzám feleségül.
Ágnes a kezére ütött félpajkosan.
- Ugyan eredj, te kedves kis bolondom! Fiatal vagy hozzám, vagyonod is kevés, hát minek volnál te nekem koloncnak? No, ne szomorodj el, cukros baba, azért, hogy igazat beszélek. Igazán szép tőled, hogy szeretsz egy kicsit. De ládd, a szerelem talán neked való, de a házasság éppen nem. Előbb valami állásra kellene szert tenned.
- Hát iszen kineveztethetnél valamivé - szólt macskahízelgéssel.
- Ugyan mivé, te golyhó? Van is neked eszed valamire?
- Minek is volna, látod. Elég nekem a te hatalmad.
A belügyminiszter húga elmosolyodott.
- Hallgass, hallgass - kiáltá nyájas bizalmaskodással, s odatapasztotta a rózsás tenyerét a fiatalember szájára. - Oh, te csácsi csacsi - kacagott fel édesen. - Hát engem vennél el, ha valami volnál? De nem mennék ám hozzád, nem én!
- Ne mondd azt, ne mondd, kérlek!
- Ámbár iszen megígérhetném, mert úgysem leszel te soha semmi.
S valóban úgy is látszott, hogy soha semmi sem lesz. Könnyelmű volt, s nem tanult soha semmit. Apja, az öreg Bolykai, nem sok gondot fordított a nevelésére. »Egy magyar mágnásnak csak születni nehéz« - szokta mondogatni -, »a többiről a Corpus Juris gondoskodik«. Az öreg báró a saját malmára beszélt, mert a családi birtokokat ő pusztította el, s csakis nehány hold s a nagy, hatalmas Corpus Juris maradt meg a kis Pál bárónak, csakhogy a Corpus Juris penészes leveleit is szaggatni kezdték egyenkint szentségtelen újító kezek.
Az öreg báró úgy élt annakelőtte, mint egy különc. Valóságos udvart tartott kismálnyai várkastélyában. De milyen udvar volt az! Saját külön bandája volt, saját lakatosa, saját tímárja, saját szabója, szíjgyártója s minden néven nevezendő mesterembere. Elve volt: soha semmit sem venni a boltból, s ezt meg is tartotta szigorúan. Otthon dolgoztatott mindent. Minden héten egyszer, vasárnap bált adott, s arra meghívta az összes mesterembereit, akik hétköznap neki dolgoztak remekbe, aki mit tudott, akár volt rá szüksége a bárónak, akár nem, a mestereknek szakadatlanul dolgozni kellett. A mesteremberek összegyűltek a nejeik nélkül (asszonyt nem akart látni a báró, amióta a neje ugyanakkor, midőn fiát világra hozta, meghalt). A várkastélyban volt egy oszlopos terem, a körül az oszlop körül táncoltak aztán az összegyűlt férfiak, élükön az öreg hóbortos báróval, ki ilyen napokon nekidühödve néha egész reggelig járta a kalamajkát.
Nyelvet egyet beszélt, csak tótul tudott. Talán azért nem társalkodott soha rangjabeli emberekkel, sem a városba nem ment, mert félt, hogy kinevetnék. Fiát is otthon neveltette, valami kicsapott kóborgó kántort fogatott meg a mezőn instruktornak. Úgy hozták haza megkötözve. Hanem meg is örült, hogy ilyen jó helyre hozták. Tündérmesékben hallott ilyesvalamit elátkozott kastélyokról, ahol azonban bor s étel bőven volt.
Ez nevelte a kis Bolykai Pált. Asszony soha nem viselt rá gondot addig, míg apja nehány év előtt meg nem halt. S mégis, csodák csodája, szelíd fiú lett belőle, csakhogy végtelenül naiv és tanulatlan. Az egész megyében »kis ostoba« volt a neve.
A kis ostobának, aki soha asszonyt nem ismert, egy perc műve volt beleszeretni, mikor meglátta a legszebbet, a kátányi híres özvegyasszonyt.
S a kátányi úrnőnek, aki már végig élvezte az ország legszellemesebb, legokosabb férfiainak a társalgását, semmi sem lehetett olyan kaviár, mint egy fiatal, naiv gyerekkel bolondozni.
A sok affektált, raffinírozott szerelem után jól esett neki a kis ostobának a megzavart szöszke feje…
Biz isten kedve támadt néha, hogy ölébe vegye…
A múlt télen - így beszélik a rossz nyelvek - a szép özvegyasszony meglehetősen kimutatta a fogafehérét.
Tudjuk már, hányat ütött az óra.
Az egész megyében pletykáltak, fecsegtek valamit. Némely ember elhitte, némelyik a fejét rázta rá.
- Hiszen csak nem bolondult meg Ágnes! - mondá az egyik.
- Asszonyról még föl lehet tenni - jegyzé meg a másik -, de én a miniszterben bízom, hogy az nem bolondul meg.
- Hagyd el. Ma már semmi sem lehetetlen. Ki tudja, mi történhetik?
- A szép arc nagy segítség! - sóhajtott fel egy éhenkórász megyei írnok a kaszinóban.
Mindenütt súgtak, búgtak, hogy a miniszter unokahúga a miniszternél járt állást kérni Bolykai bárónak. Ha tette, miért tette? Bizonyosan nem másért, hanem mert férjhez akar hozzá menni.
Oh, korrupció, korrupció!
De micsoda hivatalt is kaphatna Bolykai? Az országos fogpiszkáló intézetet állítják fel a kedvéért, hogy igazgatója legyen.
Az úgynevezett »megbízható forrásokból« kiszivárgott, s nagy szenzációt okozott megyeszerte, hogy Ágnes főispánnak akarja Bolykait.
Főispánnak! Hallatlan!
Nincs isten, ha ilyesmi megtörténhetik.
A mélyebben beavatottak a miniszter válaszát is kolportálták. Így szólt volna állítólag (de iszen okos ember a mi belügyminiszterünk mégis):
- Micsoda gondolat az, Ágnes? Hova jut eszedbe! Hiszen az a te báród, még csak tacskó, egészen éretlen. Azt mondod, hogy majd megérik a hivatalában. Jó jó. De hát mióta olvasod te is, szép húgom, a vezércikkeket, hogy elhiszesz rólunk minden rosszat, hogy valóságos vadembereknek képzelsz bennünket, akik az öregeket erőszakkal agyonütjük, hogy a fiataloknak helye legyen? Nem, annyira nem megyünk még. Bevárjuk mindenkinek a természetes halálát, ez a kormányzás titka. A természetes halál pedig kétféleképpen dolgozik. Vagy innen felülről megy, vagy onnan alulról fojtja meg, akibe belekötött. Azért hát légy türelemmel, húgocskám, legalább addig, míg a főispán megbukik. Akkor aztán beszélhetünk erről.
Valóban mondta-e ezeket a miniszter vagy sem, nehéz volna konstatálni. Csak olyan valaki hallhatta, aki a kulcslyuknál fülelt. Márpedig az ilyen gazembernek úgysem lehet hinni.
A legsúlyosabb gyanúok, amibe a megyei pletyka kapaszkodott, az volt, hogy nem zörög a haraszt, ha a szél nem zörgeti.
Pedig zörög az elégszer, mert a szelet is pótolni tudják a termékeny fantáziák.
Annyi bizonyos, hogy e nyáron át a menyecske még többet foglalkozott a kis Bolykaival. Minden más udvarlóját elhanyagolta miatta.
Hát mégiscsak igaz, hogy valami célja van a kis ostobával.
Ki tudná azt, hogy mi fől egy asszonyi fejben?
Az se baj, hogy a miniszter nem biztatta.
Több az, ha egy szép asszony akar valamit, mint ha egy miniszter nem akar valamit.
Mert csodálatos az a megyei levegő, hogy aki azt szívja, vagy protezsálni akar, vagy protezsáltatni.
A kevély címerek csillogása a kastélyok homlokán, százados jegenyék bólintgató koronái az utak mellett, beszédes patakok, miket betöm az erdő haraszttal, mogyorófa vesszők, melyeket a csalitos nevel a hajdú kezébe, röpülő békanyál, mely befonja a fűzfabokrokat és növényeket, mind uralkodásra, erőszakra, intrikára, engedelmességre tanítanak.
III. A PÓKHÁLÓ
A híres erkei konferencia óta, mely a lelkeket erősen lekötötte, mély csönd uralkodott valamennyi kerületben. A szegény tót falvakban rá sem gondolnak az alkotmányra, sem az ország kormányzására, hogy itt a harmadik esztendő, megint bele lehetne szólni. Újságok oda meg nem hozzák a népakarat hullámverését.
Türelem van itt, de nagy és csak kevés panasz a hatalom ellen, melyet fájó két soros dalba öntenek ki:
»Kicsi vagy, pipácskám, meg sem érsz tíz fillért,
Mégis te rád veti király is a szemét.«
A tótokat békén kell hagyni kiszívni a magok krumpli levéllel vegyített kapadohányát, és sohasem fognak békétlenkedni. Eszükbe sem jön, meg sem látják, ha valamijöket elveszik a nagy kapadohány füstnek miatta.
Hanem a nemesi udvarházak ereszei alatt (s itt majd minden harmadik épület hajdani »salva guardia«) könnyen megindul az elégedetlenség moraja. A kastélyok népe hallgat, de a kis nemesi szalmafedelű viskók lakói duzzognak. Amazokból a követek kerülnek ki, emezekből a kortesek. A követek meglesznek az idén is, de a kortesek nélkül. Az pedig nincs rendjén. Mert a kenyeret nem volna szabad kivenni senkinek a szájából. Nem, ezt nem lehet megengedni!
Ha a kastélyos uraknak tetszett elhatározni, hogy ők ez idén nem költenek, a bocskoros nemeseknek meg azt tetszett elhatározni, hogy ők az idén is inni akarnak tehát inni is fognak, punktum.
Ha a nagyurak esze megjött, hát jól van, - de megjött ám az ő szomjúságuk is.
No, erre bizony gondolni kellett volna.
Lőn hát, hogy a kortesek összeröffentek, hogy nekik okvetlenül ellenjelölt kell. Bogáth Nagy István így szólott:
- Keríteni kell egyet, ha magától nem támad.
Csiszlik Ferenc, a sánta molnár, helyeslőleg bólintott a fejével, s miután jól meghányták-vetették a dolgot, elindultak a környéken követjelöltet keresni.
Csak Rezes István, a kovács, ellenkezett még útközben is:
- Nem ér az semmit, atyafiak! Hiszen úgyis mindnyájan az eddigi követet, Borcsányit akarjuk.
- Hát persze, hogy akarjuk. De ennek mégis úgy kell lenni. Ejnye, de keményre van a kend esze kalapálva, kovács uram.
- Aztán lássák, tehetünk mi akármit, mégis csak Borcsányi lesz itt meg, ha egyszer a megyei urak őt akarják.
- No persze, hogy ő lesz meg, de meg kell adni annak is a módját. Mert ami tisztesség, dukál. A szent házassághoz is két személy kívántatik, igaz-e? Ennél fogva a követválasztáshoz is két személy kell. Mert szeretném tudni, miképp válasszon valaki egy ember közül! Aztán van ennek még egy másik oldala is.
A kortesek betértek minden kastélyba, de jelölt nem akadt sehol. Jó, hogy a kutyákat nem uszították rájuk némely helyütt.
Csiszlik Ferenc volt a kortesek feje, keserűen megvakarta fejét, de azért csüggedetlenül mondá:
- És mégsem térhetünk vissza jelölt nélkül. Törik vagy szakad, találnunk kell.
S most már beszóltak a kisebb udvarházak uraihoz is. Tömérdek nemes lakta a kerületet, majd minden faluban volt négy-öt kúria. Valaha jólét uralkodott ezekben. De most csak egy-egy fűből magasabbra, kövérebbre nőtt dudorodás mutatja csak a kapuk előtt, hogy az valaha keréknyom volt. Négylovas hintónak a keréknyoma, úgy lehet. Most már gyalog járnak ki s be a kúriák gazdái. S mégsem akadt közülök ellenjelölt. Kemény a dió, hiába!
- Hát mármost mit csináljunk? - desperált Kócsy Gábor.
- Mit-e? - kiáltott fel egy fényes ötlettől felvillanyozva Csiszlik Ferenc. - Ezek úgyis koldusok, hát azért nem mernek vállalkozni. Egyet mondok kegyelmeteknek: fogadjunk jelöltet pénzért! Ezer forintért kapunk egyet!
- Micsoda? Mi fizessünk a jelöltnek? - szisszent föl Rezes István. - Hiszen ez felfordult világ lenne!
- De hát miből fizetjük ki őkemét? - kérdé Kócsy, kinek az elméjében derengett valami.
- Hát abból a pénzből - felelte Csiszlik -, amit az otthoni jelölt, Borcsányi úr ad őellene. Jut is, marad is.
- Hm! Ez az igaz! Arany a kend esze, Csiszlik uram!
Meg is kezdték rögtön az alkudozásokat a kurtanemesekkel, de még így is alig akadt rá ember.
»Nem merem elvállalni, mert a nagyurak kiüldöznek a megyéből« - mentegetőzék az egyik. »Én rontsam meg a megyei kötést, sohasem teszem« - felelte a másik. »Szél ellen nem hajt a vitorla« - rázta fejét a harmadik. »Énbelőlem ne csináljanak bolondot« - hárítá el magától a különös vállalatot a negyedik.
Végre azonban mégis találtak egy szilenciárius, nagyszájú, vén prókátort Bányban aki elfogadta az ajánlatot, s megkötötték vele a kontraktust, hogy a tekintetes úr, amiért föllép, dikciózik, bejárja a kerületet, kap a testi fáradságáért ezer forintot, ha pediglen valami sérülés történnék rajta (mert hiába, nem tudhatja az ember), sebjét ötven forintjával számítva, lészen kárpótlandó.
A prókátor (Pereszi Nep. Jánosnak nevezték) teljes életében csalfa ember volt, aki minden kliensét rászedte (nyilván azért került ideiglenes szilenciumba), most is azt cselekedte, hogy rá néhány óra múlva, ahogy a kontraktust aláírta, olyan jóízűt talált vacsorálni az áldomásnál, hogy megütötte a szél. Elment örökös szilenciumba.
Jeriko falai ledőltek, de olyan szenzációt nem csináltak, mint a Pereszi Nep. János kidőlte. A kortesek kétségbe voltak esve.
- Elárvultunk! - siránkozék Bogáth.
- Végünk van.
- Isten ujja! Az isten is a vármegyével tart!
- Most beszélj már, Csiszlik, ha ember vagy!
- Nem segít itt már férfi esze - mondá Csiszlik nagy bánatosan. - Ide már asszony ész kellene.
- Tudják mit, kegyelmetek? Menjünk be a kátányi ténsasszonyhoz útközben, kérjünk őtőle jelöltet. Ott sok mindenféle úr megfordul. Hátha még grófot is kaphatunk. (A választási műnyelven ez jelent legtöbbet.)
A kortesek, kiknek útjáról sok mindenféle adoma maradt fenn a megyében, csakugyan elmentek Kátányba Apczy Ágneshez.
Az már előre tudta, mi járatban vannak. Hiszen mindenik őróluk beszélt, élénk kíváncsisággal némelyek, nyugtalanul mások. Borcsányi a csehországi fürdőről szaladt haza a kerületbe. Mert a tréfa néha nemcsak olyan fa, amelyik a tűzön el nem ég, hanem olyan is, mely keserű gyümölcsöket terem. Hát nem kell az ilyen birizgálást lanyhán venni.
Mikor előadták neki a dolgot, Apczy Ágnes eleinte édesen nevetett az ő naiv kívánságukon. (Jaj, be szép fehér fogai vannak, komám uram! - sugdosta Nagy István Kócsy Gábornak.)
- Igen megtisztelő reám nézve, de honnan veszek én az uraknak jelöltet? Se testvérem nincs, se uram, akit odaadhatnék. Hacsak engem nem akarnak kigyelmetek megválasztani.
- Rajtunk nem múlna, kérem alássan. Hiszen tudjuk mi azt, hogy a nagyságos asszonyka találna nekünk embert, ha keresne.
- Magamnak sem találok, nemhogy másnak! - felelte csintalanul.
- De iszen, kőből volna már az, nem emberi vérből - felelte Csiszlik uram -, aki a nagyságos asszonyka kedvéért mindent meg ne próbálna! Beállna az még birkának is, nem hogy követjelöltnek.
(De iszen Csiszlik uram jól értett a hasonlatokhoz. A birka meg a jelölt majdnem egészen összeillő fogalom.)
A szép asszony úgy nevetett, úgy kacagott, hogy a könnyei is kicsordultak, s ebben a nagy nevetésben, ebből a nagy bolondságból kikombinált még egy nagyobb bolondságot.
- Jól van hát, megpróbálom a dolgot. Jöjjenek el mához egy hétre! Akkorára már meglesz a jelölt!
Az eredetibbnél eredetibb mokány alakok egyszerre vidámakká lettek erre a szóra, s háládatosan csókoltak kezet a kátányi özvegynek.
- Eljövünk érte mához egy hétre.
Csak Rezes uram jegyzé még meg nagy tapintatlanul:
- Ha lehet, szőke legyen, kérem alássan…
- Miért? - kérdi az úrnő mosolygósan.
- A szőke az asszonyok gusztusa a kerületünkben. A barna embereknek a lejthényi kerületben van becse, kérem alássan.
- Jó, nem bánom, mert éppen szőke lesz a jelölt!
Világos dolog ebből, hogy a szép asszony már akkor gondolt valakire.
S ki másra gondolt volna, mint egyik udvarlójára. De melyikre?
Beszélyírói jogomnál fogva, elárulhatom előre, hogy Dorogi Ferencre gondolt.
Dorogi Ferenc ott lakott Kátányban, a templom mellett levő sárga cserepes házban. Derék fiatalember volt, ki gondos nevelést nyert a szülőitől, nagy olvasottságot és tudományt szerzett. Jellemes lelkületéhez, becsülésre méltó tulajdonaihoz azonban nagy ambició járult, melyet csak tápláltak a nehézségek, hogy nem tartozott az uralkodó megyei dzsentrihez. Vagyonát apja mint vaskereskedő szerezte, s ez a megyékben még mindig szálka. A megyében minden más vagyon kompromittálta még pár év előtt is az embert, csak az nem, amit a királytól kaptak az ősapák. Ez pedig nagy bolondság azóta, hogy a király már nem osztogat donációkat.
A fiatal Dorogiról azt beszélték, hogy Ágnesnek nem azért teszi a szépet, mintha szeretné, nőül akarja venni, pletykázták, de csak abból az okból, mert a miniszter unokahúga. Nem Ágnes kell neki, hanem a nexus.
Ágnes talán maga is sejtette ezt, s meglehetősen fitymálva bánt Dorogival.
Most mégis őrá gondolt. Ösmerte a természetét. Éles az asszonyi szem.
Igen, ő fog a leghamarabb beleugrani. A nagyravágyás az ő szívében fogamzik meg legkönnyebben.
S ha egyszer ő beleugrik, hát az nem lesz félig sem tréfa. Mert pénze is van, népszerűsége is van, kivált a kátányi parasztok előtt. Kátányban pedig sok a szavazat, úgyhogy az a közmondás a megyében: »Akit Kátány szeret, az azt meg is segíti«.
Tudom, hogy megapprehendálnak, s még tán a lőcsnek, vasvillának is dolga lesz, ha valamelyik maradékom arra keresztülutazik, de mégis napfényre kell hoznom, hogy a kátányiakra miért szabták ezt a közmondást.
Mikor nehány évvel e történet előtt az akkor behozott furcsa, új adónemet (hiszen furcsa az mindenik, de ez mégis különösen furcsa volt), úgy adta elő itt is az illető tisztviselő, hogy írjanak alá a parasztok kölcsönt a király számára, nagy lett az elérzékenyülés a faluban.
- Hát csakugyan rászorult volna a király? - kérdezősködtek az okosabbaktól.
- Úgy ám - felelte a mezőbíró. - Azt mondják, hogy a német országait ellicitálják a többi királyok, ha nem fizet. Fizetni pedig nem tud, mert a bankóprése megromlott, nem lehet rajta nyomatni. S az a lakatos, aki csinálta, megvakult. Senki sem tudja megreperálni a prést. Nagy a baj Bécsben, atyafiak. Ne hagyjuk a királyt! (Aki azonban akkor még csak császár volt.)
- Ne hagyjuk!
Nagy lett a lelkesedés, a nyomban aláírtak tízezer forintot.
Még akkor mindjárt figyelmeztette őket a tisztviselő:
- Nem lesz sok?
- Nem árt az, kérem - vélekedék az öregbíró, a mostani Nagy János uram. - Elkel ám a pénz őfelségének.
Denique, aláírták a tízezer forintot, de bezzeg nagy szemet meresztettek, mikor aztán jött a rendelet, hogy fizessék ki.
- Nem lehet az - felelte a bíró. - Majd eligazítjuk mi azt másképp.
Az adóhivatal azonban nem tréfált, még keményebben sürgette meg a kölcsön befizetését.
Visszaírt a bíró megint, hogy másképp szándékoznak eligazítani az ügyet: ne nyugtalankodjék a tekintetes adóhivatal!
Csakhogy az váltig nyugtalankodott, mire alázatos deputációt menesztettek az adóinspektorhoz.
- Nos, kendtek miért nem akarnak fizetni? - förmedt az rájok.
- Akarunk, kérem alássan.
- Hol hát a pénz?
- Nincs nekünk pénzünk, kérem alássan.
- Minek írták akkor alá a kölcsönt?
- Hogy a fölséges királynak öröme legyen - felelte Nagy János uram, megigazítva hátul hajában a fésűt.
- Na, és miképp akarják kifizetni?
- Hiszen éppen amiatt jöttünk be, hogy ím pénzt követel a teens adóhivatal; úgy gondoltuk mi azt akkor, kérem alássan, hogy mi a tízezer forintot apródonkint leüljük a vármegyeházán. Mivelhogy az naponkint öt forintot számít az országnak.
Innen van az a híres közmondás: »akit Kátány szeret, az azt meg is segíti«. (Már legalább úgy, mint ahogy a királyt megsegítette.)
Kátány pedig szerette Dorogit. Tanácsadójuk, szószólójuk volt minden ügyes-bajukban.
Alig várta Ágnes, hogy a szeme elé kerüljön Dorogi Ferenc. Nem kellett sokáig várnia, hiszen úgyis eljött minden délután.
Szép, daliás férfiú volt, nemes arc, szőke fürtök, beszédes, kék szemek. Nem volt a modora olyan előkelő, mint a pesti uraké, de egyszerűségében mégis rokonszenves.
Ki tudja, milyen nagy súlyt fektetett Ágnes erre a dologra (asszonyok szeszélyét, észjárását lehetetlen kitudni), annyi bizonyos, nagyon óvatosan, messziről kezdte. Talán azért, mert nagyon messze akart jutni.
De ugyan hova?
Miféle célt szolgálhatna azzal, ha valakit egy olyan vállalatba ugrat be, amelyről ő maga is tudja, hogy lehetetlen.
- Ha több bátorsága volna, magának minden sikerülne - mondá Ágnes egy legközelebbi délután, midőn merész, röpke célzások már átmelegítették a társalgást.
- Minden? - kérdé Dorogi fénylő szemmel, megnyomva a »minden« szót.
- Minden - felelte Ágnes jelentősen.
- Az is, amit én gondolok?
- Az is.
És elpirult hozzá egy kicsit, mert hiszen mindenik udvarlójáról jól tudta, mit gondol.
De őróla ugyancsak nem tudta egyetlen udvarlója sem.
- Hát ugyan mit kellene tennem? - folytatá szünet után élénken.
- Nagyra kell törnie.
- Nagyra? De miképp?
- Ezer alkalom kínálkozik, csak meg kell tudni ragadni a legjobbat. Ön a közpályára van teremtve.
- Érzem magamban az erőt és kedvet.
- De hát akkor mért nem igyekszik oda? Miért nem lép fel például most jelöltnek?
- Követjelöltnek? Oh, hogy is mernék én ilyenre gondolni!
- Vajon miért nem? A szerénység és a gyámoltalanság ikertestvérek, édes uram!
- Meglehet, de ebben a megyében, ebben a kerületben föllépni most, határos lenne az őrültséggel.
Az úrnő gúnyosan kacagott.
- Az erkementi kerületben? Oh, oh, hiszen ez a legjobb talaj! A nép dühös, Borcsányi pedig készületlen.
- De a paktum!
- Az önt nem köti. Ön nem a megyei famíliákból való!
- Hiszen az a baj…
- Dehogy baj! Nincs oka törődnie az ő határozatukkal és az ő pénzükkel.
- Hiába volna, nem törődöm vele. Százezer forint nagy összeg. Azt én nem bánnám, ha elgurulna, de miképp álljak én meg a talpamon, ha énellenem költik el.
- Ej, aki mer, az nyer! A lelkesedés is ér valamit! A választók szeretete is pénz, s az urak gyűlölete is pénz. Pedig ugyancsak gyűlölni fogják, ha megzavarja a gyalázatos nyugalmat, melybe a nép legszentebb jogát fullasztották be.
Olyan méregbe jött a szép asszony a nép tirannusai ellen, hogy öklét is fölemelte.
Elérte célját, mert az elvetett mag megtalálta a hálás barázdát. A bogár bevette magát a Dorogi Ferenc fejébe, és ott nagyra hízott a hiúság ételén.
Másnap már azzal ballagott el az Apczy kastélyba:
- Föllépek, ha segít!
- Hát hogy ne segíteném - biztatta az asszony odaadó mosollyal.
Mikor a kitűzött időre eljöttek a jelöltért a kortesek, akkorra már nagy trakta várta őket Doroginál, sőt a zászlók is készen voltak. Csak szét kellett hordani az Erke folyó mentén.
Ott lengtek harmadnapra majd minden házon, s nagy lelkesedéssel hangzott minden faluban, férfiak, asszonyok kiáltották: »Éljen Dorogi Ferenc, a balpárt jelöltje!«
Az egész vármegye felröffent erre a hallatlan esetre. No, még ilyen sem történt, amióta elvettük a tótoktól ezt az országot!
A megyei urak ijedten szaladgáltak a székvárosba. »Hát megbolondult ez a Dorogi? Hogy mer az itt föllépni, mikor még csak nem is nemesember? Szörnyűség!« A főispán egész héten leveleket írt, és sürgönyöket fogalmazott. Maga Borcsányi pedig elindult Gyárfás nevű titkárával falunkint programbeszédeket tartani.
Nem mondhatni, hogy valami nagyon szívesen látták volna. Az még istenes volt, ahol csak meg nem hallgatták, mert a lőcsnek, a vasvillának is dolga akadt.
Különben sem sokat vesztettek a választók, mert a Borcsányi szónoklatain nem igen lehetett volna épülni. Az volt a nagyságos úr metódusa, hogy az összegyűlt nép előtt felállott valami állványra, s rendesen így szólott:
- Én vagyok Borcsányi Gedeon! A többit majd elmondja a titkárom, Gyárfás.
S ezzel ünnepélyesen lelépett, átadván a szót Gyárfásnak, akinek elég hatalmas svádája volt.
Ilyen kevésszavú ember Borcsányi. Csupán egyetlen egyszer szónokolt a maga személyében. De akkor is Gyárfás ült a háta mögött, és ő súgta a mondatokat. Csakhogy megjárta vele cudarul, mert Gyárfás nagy imposztor. A nagyságos úr, amint megakadt, hátra hajlik Gyárfáshoz, s halkan rámordul:
- Hogy van, Gyárfás? (Úgy értette ugyanis: hogy van a szöveg tovább?)
- Köszönöm jól vagyok - felelte a gonosz csont szörnyű udvariassággal.
Más ember elcsapta volna emiatt Gyárfást, de Borcsányi nem tette, hanem azóta vele mondatja el a beszédet, minélfogva sok bolond dolgot beszél el Gyárfás az ura képében.
Mindegy, az azért nem von le se a Borcsányi tekintélyéből, se a Gyárfás titkári hűségéből semmit.
Megvannak egymással, mint a sótartó két rekesztéke: só van az egyikben (mégpedig attikai), de paprika a másikban nincs.
IV. ASSZONYI ÁLNOKSÁG
A szomszéd faluban, egyszerű, nádfedeles kúriában lakott az öreg Csapó Gergely, aki egész életében nem csinált egyebet, mint hogy kártyázott, perlekedett vagy kötekedett valakivel.
Igazi nemes volt, noha szegény, mégis oly gőgös, mint egy spanyol grand. Azelőtt, míg bírta magát, minden héten egyszer kihozatta magához a városi cigánybandát, s összehívta a környéket dáridóra. Mióta elszegényedett, azt vallotta mindenki előtt, hogy süket, nem élvezheti a cigányzenét s hogy társaságot se fogadhat magánál mert a felesége (a környék derék »Mari nénije«) nagymérvű idegrohamokban szenved, és az élénkség, zsivaj, társalgás teszi éppen idegessé.
Sem ő nem volt süket, sem Mari néni nem volt ideges, de igen jól tudták játszani szerepüket, s ezáltal eltakarni a szegénységet (mely azóta szemlátomást fogyni kezdett, amióta szűkebben éltek ).
A környék csakhamar észrevette az öreg nemes tartózkodásában a büszkeséget, s ez imponált. Csapó Gergely bácsit lelkesedéssel választották meg a balpárt elnökének, s ezen nehéz körülmények közt is ő viselte ezt a díszes tisztet nagy dignitással és circumspektussággal.
A kátányi menyecske a zűrzavaros napok egyikén, nem tudni mit gondolt, befogatott a fehérfonatú kis kocsijába, s a penész szín pónikat maga hajtotta Alsóérdre, a jó Mari nénit meglátogatni.
Mari néni sehogy sem bírta elképzelni, mikor a nagyúri hintó szerény házuk előtt megállott, honnan kerekedett ez a nagy szerencse.
- Oh, húgom, húgom, milyen nagy kitüntetés a házamra.
Gergely bácsi is el volt ragadtatva, a lovak kifogásánál erőnek erejével segíteni akart a kocsisnak, majdhogy csaknem a tenyerén vitte be a szobába a miniszter unokahúgát. (Ilyenek azok a híres baloldali tigrisek!) Sőt talán be is vitte volna, ha a menyecske engedi, de biz az csak a maga két pici lábán lebegett be, miután a tornácon atyafiságosan össze-vissza csókolta nemcsak Mari nénit, hanem dacára lompos, tüskés szakállának, az öregurat is.
Hanem csaptak is olyan ozsonnát, hogy a régi, jobb napokban sem láttak különbet Alsóérden.
Ozsonna alatt aztán előadta Ágnes a nagy megbotránkozását, mily csúfság érte a kerületüket, tönkre van téve az egyezkedés, oda a vármegye becsülete, Dorogi föllépett baloldali programmal. Hát megérdemelt a baloldal ilyen szégyent? No, már ezt csak nem lehet úgy hagyni, Csapó bácsi! (Csapó bácsi hűségesen integetett a nagy fejével, hogy nem lehet.)
- De hát mit tegyünk, édes, kedves húgomasszonykám?
- Én bizony azt tenném, ha Gergely bácsinak volnék, hogy összehívnám a konferenciát, s kirekeszteném a pártból.
- Persze, persze - helyeselte az öreg savanyodó arccal.
- Mert tudom, a bácsi neve is ott van a százezer forintos váltón, amit most már realizálni fognak.
- Persze hogy ott van - morogta Gergely úr, a fejét szégyenlősen lesütve.
Le is süthette, mert bezzeg fölemelte a magáét Mari néni a csípőire rakván a kezeit.
- Mit? Te megint váltókat írtál alá? Te szerencsétlen ember, hova rohansz, hova? Mi lesz belőlem, mi lesz? Oh, jaj, édes húgom, soha, de soha ne menjen férjhez! No, ezt megkeserülöd, vén bűnös!
- Hallgass! Te azt nem érted! - védekezett az öregúr. - Magas politika az neked.
S ezzel összehúzott nyakkal sompolyodott ki az udvarra, hol is a fejét vakarta bosszúsan. Káromkodott, és dühösen összerugdosta az eleibe került háziállatjait. (Azoknak, szegényeknek, eszük ágában sem volt, hogy ők most politikai indokból szenvednek.)
Csapó bácsi még aznap, mihelyt Ágnes távozott, bement a székvárosba, és összehívta a pártkonferenciát.
Okos asszony az! Csakugyan lehetetlen itt mást tenni, mint Dorogit kirekeszteni a pártból. Így legalább nem lehet majd hozzányúlni a váltójukhoz. Ők megtették a magukét. A rendzavaró egyéniség nem az ő jelöltjük. Ők nem szegtek hát meg semmit.
A konferencia, mint előre várható volt, kirekesztette Dorogit a pártból, megtagadott vele minden közösséget, nagy plakátokon proklamálta, s egész terjedelmében közölte az »Erkementi Híradó« című helyi közlönyben a proskribálást.
Ki volt átkozva!
A lobogókat kezdték behúzni némely épületről, ahol megértették, mi az. De szerencsére kevés helyen értették meg.
A »báránybőr sapkák« alá el nem jutnak egykönnyen az ilyen formalitások. A báránybőr sapkások nem szeretnek okoskodni, nehezen vesznek be egy-egy nevet, de ha beveszik, az akkor ott van, ott motoszkál, és nehezen lehet többé kivenni.
A Dorogi jelöltségét sem lehetett egy proklamációval elfújni, mélyebb gyökeret vert az már. Csak annál nagyobb dühvel indult meg a korteskedés. A Borcsányi részére elpártolókat maga a nép ütötte, verte. Egypár a fogafehérét is elhagyta. Hanem Dorogit is nagy csapás érte: a legjobb kortesét, Csiszlik uramat, egy reggel halva találták, fej nélkül, a tályai erdőben.
Falujabeli fuvarosok akadtak rá, fölszedték, és hazahozták. Nem nagy dolog volt akkor egy emberélet.
Otthon volt Csiszliknek egy hülye felesége és annak egy hülye öccse (az egész família eszét magánál tartotta a derék Csiszlik), mikor az együgyű kamasz meglátta a megcsonkított testet, amint a ponyvát föltakarták róla, odakiáltott a nénjére:
- Zsuzsa, Zsuzsa! Volt-e a sógornak feje, amikor tegnap elment?
- Hát hogyne lett volna? Nem láttad, te bolond, hogy pörköltet evett vele! De miért kérdezed?
- Azért, mert ihol ni, elhagyta a fejét valahol.
Hanem iszen sok fej meg fogja még azt keserülni ezen a vidéken. Csiszlik társai bosszút esküdtek, és a népet fanatizálták. A verekedések annyira napirendre jöttek, hogy a megyei doktorok nem győzték éjjel-nappal gyógyítani, és bevarrogatni az ejtett sebeket.
Utóbb beleavatkozott a katonaság is. A főispán pedig egy szépen stilizált levelet küldött Doroginak, hogy lépjen vissza: ne engedje tovább folyni a jó magyar vért.
Dorogi kétségbe volt esve, egyrészt a fátum nehezedett rá, másrészt a bosszúvágy sarkallta.
Mikor a konferencia határozata füléhez jutott, roppant dühre lobbant, s magánkívül rohant Ágneshez.
- Kiküszöböltek! Kiátkoztak! Megvan a szörnyű szégyen! Mármost meg vagyok semmisítve. Mit tegyek? Lemondjak-e, és menjek el egy más megyébe lakni?
- Én azt tanácslom, maradjon itt és…
- És lőjem főbe magamat? Igaz, nem látok más menedéket.
- Én még látok - mondá Ágnes, s haragos villámok cikáztak a szemében. (Oh, hogy el tudta találni a méltatlankodás hangját az az asszony!)
- Mit hát még? - kérdé, csakhogy szóljon, s fáradtan roskadt le egy karosszékbe.
- Lépjen fel függetlenséginek.
- Úgy van! Megpróbálom.
Nem is nehéz dolog. Az ember valamivel több hazaszeretetet vegyít a beszédeibe, erősebb színeket használ a helyzet festésére. Előveszi valami vén, dicsekedő mameluknak egy régi programbeszédét, s azt csinálja meg - megfordítva. Ebből áll az egész.
S így jobban is tetszett az Erke folyó partján. Szűz föld az ott. Még sohasem hallottak olyan hangokat. Csak a nagy apák meséiben arról az időről, mikor még nagyobb volt a rézgarasos, és »Libertas«-nak nevezték.
…Ha az a világ még vissza is jöhetne!
V. AZ IGAZSÁG SZÉKÉN ÜL A HATALOM
Szép dolog a liberalizmus!
Igaz, hogy sokszor hirdetik olyanok, akiknek a szájába nem való, akik sértett bosszúból, számításból, feltűnési viszketegből, üzérkedésből hívei vagy olyanok, akik csak azért ragadják fel a zászlóját, mert már minden egyéb zászlót bemocskoltak, vagy olyanok, akik, mikor minden kötél szakad, beállnak népboldogítóknak - de azért a liberalizmus mégis szép.
Szűz liliomunk! Csatamezőkön nőtt fehér virágunk, be sok vér kell az öntözésedre, hogy nőhess és virágozhass, s be sokszor piszkosabb az a kéz, mely cipelni akar, mint az a láb, mely megtaposni kíván...
Ilyenforma kétkedés foghatta el egyszer Nyári Pált, amint Kossuthtal sétálgatott a Kelenföldön.
- Nem baj az! - felelte Kossuth, mialatt tovább ballagtak egy piciny patak mellett.
Nyári Pál megszomjazott séta közben.
- Igyál innen a patakból - tanácsolta Kossuth. Mire lehajolt, vizet merítve kalapjában, jóízűen megitta.
- Egészen fölfrissültem. Fölséges víz!
Azután tovább sétáltak a patak folyása ellenében fölfelé, míg végre egy helyen, ahol a patak kiszélesült, közel a forráshoz, szemetet, gazt és egy állati hullát pillantottak meg a vízben.
- Nézz oda! - kiáltá Kossuth.
- Undorító! - felelte Nyári Pál a fejét elfordítva.
- Meghiszem. De ugye jó volt a víz lent, alantabb?
- Ha ezt tudom, nem ittam volna belőle.
- Elég rosszul cselekedted volna, mint ahogy rosszul tennéd, ha a liberalizmust azért utálnád meg, mert esetleg tisztátlan helyekről is jön. A liberalizmus is üdít és erősít, mint a víz. Az mindegy, arra a szomjas ember rá sem gondolhat, hogy honnan jön, a fő az, hogy tikkadtságát enyhíthesse.
--------------
Ez az egész dolog körülbelöl benne volt a Dorogi programbeszédjeiben, melyek nagy hatást keltettek. A nép nemhogy fogyott volna zászlóinál, de folyton szaporodott. A fővárosi lapokban az elcsépelt »megválasztása több, mint bizonyos« nyugtalanítá a megyét. Borcsányi pártja egyre lazább lett, s még azok is, akik megmaradtak a Deák-párti jelöltnél, csak úgy ímmel-ámmal éltették:
Éljen Borcsányi Gedeon,
Bár az esze nem sokat nyom:
Természetes, hogy ez nagyon kellemetlen volt az uraknak. Nem voltak ugyan ijedős természetűek, de ez már mégis kihozta őket a sodrukból.
Borcsányi izgatottan szaladgált a főispán nyakára.
- Elő most azokkal a váltókkal!
A váltóaláírók ellenben szintén ott szaladgáltak, hogy ne bántsa a váltókat. A váltókat nem lehet realizálni, mert egyik párt se szegte meg, amire kötelezte magát. A baloldal ellökte magától Dorogit, tehát megmentette a váltóit.
Borcsányi bosszúságában a balpárti jelöltek kerületében kezdett alkalmatlankodni, mindenféle zavarokat csinálni, mire a balközépi jelöltek viszonzásul ráütöttek a Deák-párti kerületekre pártokat szervezni.
Ebben a zagyva hadviselésben és irtóztató felfordulásban, hol mindenki félt, hogy elveszti valamijét: legelőször is a főispán vesztette el a maga fejét (pedig jó nagy fej volt), s hogy soha meg sem találhassa többé, elszökött a sok baj elől a szép asszonyhoz Kátányba. Hadd igazgassák a vármegyét a saját kényök-kedvök szerint a mennyei hatalmak. Itt már emberi véges ész úgysem képes semmire.
Ágnes macskahízelgéssel fogadta a »menekültet«, tudta már ő azt jól, micsoda zavarokban van. Hiszen ő maga bogozta ezt az egész hálót! Vajon ki marad majd a háló legalján?
- Végem van! - lihegte őméltósága. - Szétesik az egész vármegye, mint a rosszul ráfolt kerék. A küllők mind veszedelmesen mozognak. Mit tegyek, Ágnes?
- Mondjon le!
A főispán végtelenül savanyú arcot vágott erre, majd fürkészőleg nézte a szép asszony arcát, miből tanácsol neki ilyen iszonyatos dolgot, szívből, színből?
- Lemondani, lemondani, könnyű nektek azt mondani - felelte aztán humorizálva. - Meghalni sose késő. Meghalni magam is tudok. Hanem azt mondja meg, doktorok legkedvesebbike, ha okos, miképp kell megélni? Ez a nehéz!
- Az se nehéz. Én azt tartom, el kellene fogatni Dorogit, s ezzel vége volna az összes zavaroknak. Borcsányi békén maradna, tehát a többi jelöltek is veszteg ülnének. A váltókhoz hozzá nem kellene nyúlni, egyszóval senkinek a feje se fájna.
- Kivévén a Dorogiét…
- No igen, de egy ember végre is csak egy ember.
- Igaz. El kellene fogatni. De miért?
- Gondolkozzunk. Bizony van őneki is valami »fog piszkálója«.
- Aha. Persze. Ej, ej, maga a francia forradalmat is ösmeri? No, gondolkozzunk. De engedje meg, hogy fejemet ne a tenyerembe, hanem a maga hattyúfehér vállára hajtsam.
És így bizony kellemesebb lett volna a gondolkozás, ha ugyan érdemes lenne egy szép asszony vállán egyébre gondolni, mint a szép asszony piros ajkaira.
Hanem a szép asszony még gondolkozni is ráért, hogy hol lehetne azt a bizonyos fogpiszkálót megtalálni.
- Ha másutt nem, a beszédeiben. Egy kis izgatás, fölségsértés valami efféle…
- Pompás! Csakhogy, nézze, édeském… az a baj, hogy ezek a Dorogi beszédei nincsenek meg nyomtatásban.
- Oh, oh! Hiszen ez inkább szerencse. Hát nincsen a megyének valami szertára, honnan négy olyan fület szerezni lehetne?
- Milyen fület?
- Hát amelyik hallotta, ha arra kerülne a sor.
- Ami azt illeti, hm… nem éppen lehetetlen… valóban, ilyen fülek mindig vannak.
- És lássa, ha maga azt megteszi, maga lesz a legerélyesebb főispán hírében Magyarországon.
- Hm. Maga mégis okos asszony!
Lehajolt, megcsókolta kezét a jó tanácsért, s újra elvonultak lelki szemei előtt a hivatalos lap cicerós betűi, azok a csiklandozó édes betűk.
*
Dorogi kezdett közel lenni összes reményeinek a megvalósulásához. A nép igazi fanatizmussal ragaszkodott hozzá, a mandátum majdnem bizonyos volt. (De »több mint bizonyos« azért mégsem volt.) Borcsányinak alig volt húsz embere s még azok is mind átszökdöstek lassankint a szélsőbalra, mert aki nem tartozott a Dorogi-párthoz, azt mind a Csiszlik agyonveretésével gyanúsították, s az ilyen dologból a gyanú is kellemetlen.
Kezdte magát biztosan érezni, s az a messzeségben csillámló fény, a hírnév kigyúlt körülte lobogó lánggal.
Boldog volt. Hogyne! Hiszen mindig arról álmodott, hogy nevét ott lássa lengő lobogókon, s hallja mennydörögni lelkesült tömeg ajkán. S ez most egyszerre betelt úgy, sőt még talán szebben, mint ahogy megálmodta.
Nincsen a dicsőségnél édesebb semmi, talán csak a szerelem.
Talán mondom, mert nem bizonyos. - Poéták ezer esztendeje disputálnak rajta, melyik a kéjesebb, de nem döntötték el mai napig.
Nekünk nem szükséges efölött töprengni, mert Doroginak egyszerre jutott ki mind a két édesség: a népszerűség és a szerelem.
Ágnes napról napra jobban hajlott hozzá, bizalmas suttogásban beszélték meg a napi eseményeket, egy-egy gyújtó célzás nem esett ritkaságszámba, akár onnan, akár innét. Sőt a kezét is megengedte néha, hogy Ferenc ott tarthassa a magáéban. Gyönyörrel teljes napok voltak ezek!
Némelykor kisétáltak együtt a hegyek közé. Ágnes befogatott a kocsijába, s kísérte a jelöltet, mikor az programbeszédet ment tartani a »laz«-ok  közé.
Neki jól álltak ilyen juxok!
Egy napon pláne maga Ágnes indítványozta, hogy tegyünk egy sétát a lazokba.
A »laz«-ok emberei olyanok mint a vadak, a faluban lakókhoz hasonlítva. Egész életüket künn töltik ezek a nyers tótok a sziklás bérceken a nyomorult földet erőszakolva, hogy teremjen, pedig nem akar, s a kecskéiket legeltetve.
Ágnes havasi virágokat keresett. Dorogi pedig a kunyhókat járta be, hogy onnan is választókat szerezzen, mert ezek az emberek némelykor igen nagy vagyonra tesznek szert, noha a szomszéd falunál tovább nem voltak, s templomot iskolát sohasem láttak. Élő ember ezeket nem keresi fel, csak a választások idején, akkor is csak »ha nagy melegök van az uraknak«.
E hegyi nép sokkal erősebb és egészségesebb a többinél. Az egyik kunyhónál, amint egy délután együtt ment Ágnes Dorogival, őszhajú aggastyánt láttak sírni. Melle zihált, könnyei záporkint omlottak alá napbarnított arcán.
- Miért sír, öregapó? - kérdé Ágnes részvétteljesen.
Az aggastyán alig bírta fuldokló sírását megállítani, a melle úgy tett, mint egy fúvó, csak nagy nehezen bírt érthető választ adni a tudakozódásra.
- Miért sírok? Hogyne sírnék, kérem, mikor az apám megvert.
- Mit? Kendnek apja van? - kiáltá Dorogi. - És megverte? Az lehetetlen!
- Vezessen el bennünket hozzá - szólt közbe élénken Ágnes. - No, ezt már magam is látni szeretném.
Az öreg fölcihelődött a padkáról, kitörölte szeméből piszkos ingujjával a könnyeket, de azért még folyton szivárogtak, bár gyérebben, s ő maga egyre csuklott a zokogástól.
- Ott benn van az édesapám a házban. Én ugyan be nem megyek, mert félek.
- No, csak ne féljen kend semmit, ha mi itt vagyunk.
Elöl ment a kunyhóba, hol egészen sötét volt, csak mikor a szemök jobban megszokta, láthatták, hogy egy hajatlan öreg emberke a bocskorát varrja, a földön guggolva.
- Ki az, hej? - kiáltá, és fürgén ugrott fel a jöttek elé.
- Mi vagyunk, százesztendős öregapó, mi vagyunk. Egy úr és egy úrnő.
- No, mit akartok? - kérdé nyersen.
- Ez az öregember azt állítja, hogy kend az apja.
- Fájdalom! - sóhajtott fel, s újra visszaült a bocskorvarráshoz. - Az én fiam ő, de nem sok örömem van belőle.
- Igaz, hogy megverte kend?
- Mert megérdemelte.
- Ugyan mit követett el?
- Hát azt tette a gonosz kölyök, hogy nem akarja a nagyapját ringatni.
- A nagyapját? - szisszentek fel egyszerre az ámulattól.
- No igen, az én apámat. És miért nem akarja ringatni? Egy ostobaságért! Az öregemet erőnek erejével arra kényszerítgette, hogy a kedvéért »Vivát Dorogi«-t kiabáljon, s az nem teszi. Meg vannak bolondulva ezek az emberek a Dorogival! Igaz, hogy ilyen a fiatalság, és én magam sem bánnám, de mért követeli az öregtől, aki szegény a gégéjével már csak nyögni tud.
- Teremtő isten! Hány éves a nagyapja?
- A száztizennyolcadikba lépkedne biz őkelme, ha járni tudna.
- Hát hol van?
- Ott künn fekszik a szín alatt egy teknőben.
Kimentek a színbe, s csakugyan ott feküdt összeteperedve, mint a sündisznó, egy eleven hústömeg. Nem volt annak egy szál haja sem, hanem a ráncok úgy dőltek egymásra fején, halántékán és arcán, hogy úgy tetszett, mintha piszkos pamutból lenne kötve az egész fej. Csak a szemein, melyek szertelen aprók voltak, és a mozgásán lehetett kivenni, hogy ember és még él.
Megszólították, de nem felelt.
Az unoka (a 80 éves aggastyán) megmagyarázta nekik, hogy a nagyapó süket egy kicsit. Azért is nem bírja megtanulni a Dorogi nevet.
- Hát baloldali kend?
- Az vagyok, az is leszek holtig.
- Hm, pedig az még szép idő lehet - szólt Ágnes mosolyogva, és egy ezüst tallért vett ki az erszényéből. - Itt van, rossz fiú. Ringassa ezentúl, fiacskám, szívesebben a nagypapát!
Mindezt azzal a pajzánsággal tudta adni, mely olyan nagyon elbűvölte Dorogit.
Egymás mellett haladva a bokrokkal környezett gyalogúton, Ferencnek nem egyszer karonfogva kellett vezetnie Ágnest. Ahol hegyszakadék volt, vagy hegyi patak zuhogott, ott fölfogta a szép menyecskét, és az ölében vitte át, mint a pehelyt.
Felülről a kék ég mosolygott, köröskörül a verebek csicseregtek. Minden szerelmet lehelt.
- Ágnes, oh, Ágnes, mondja meg igazán, szeret-e?
Ágnes ráütött a legyezőjével a kezére.
- Nem való olyat kérdezni, amit az ember magától is kitalálhat.
- Enyém lesz-e - lihegte - a választás után?
- Két mandátumot akar vállalni, kedves Ferenc? Majd meglássuk. Az még messze van!
- Tizennégy nap múlva!
- Addig még sok víz elfoly az Erkében…
- És sok bor a választók torkán... Szóljon, Ágnes, enyém lesz-e, ha győzök?
- Olvassa ki a szememből.
Azokban a szemekben pedig ott tükröződött az odaadó gyöngédség és az elbájoló szemérem.
- Igaz, igaz, ne szóljon semmit. Ne mondja ki szavakkal, érthetően, mert nekem már ez is sok a boldogságból. Félek, összeroskadnék, ha több érne. Oh, Ágnes, azt mondják, hogy nincs tökéletes boldogság a nap alatt. Hazudnak. Az én szívem tele van azzal, és nincs parányi hely sem benne üresen...
E pillanatban egy fedeles hintó bukkant elő a hegyi kanyarulatnál.
Mikor közelebb ért, látták, hogy egy pandúr ül a kocsis mellett a bakon, s hátul is két pandúr áll.
A hintó egyszerre megállt s belsejéből Széll Gábor, a csendbiztos alakja gurult ki.
- Szervusz, Gábor! - sietett eléje Dorogi. - Hol jársz erre, ahol a madár sem jár?
- Hivatalos dolog - morogta a csendbiztos kedvetlenül, s hogy a zavarát eltitkolja, elkezdte szidni a rossz utakat. - Csak már süllyedne el ez a tájék!
- Csak nem jöttél te is virágokat szedni ide, úgy mint mi? - faggatta féltréfásan Dorogi.
- Ki tudja, milyen bokrétát kötök innen én is a vármegyének!
- Mi az? Hát már kezet sem nyújtasz nekem?
Az fanyar mosolyra vonta a szájszegleteit, s visszahúzta kezét a feléje nyújtott baráti jobb elől.
- Én hivatalos minőségben vagyok itt!
- Teringette, hát ok ez arra, hogy az embernek a kezét el ne fogadd?
Ezt enyelegve mondta Dorogi. Nem gyanított semmi különöset, hanem csak arra gondolt, hogy talán egy ügyűségből vonja vissza kezét a csendbiztos. Nem merte beletenni egy szélsőbaloldali rebellis tenyerébe. Mind ilyen rabszolgalelkűek ezek a hivatalnokok!
- Ok - felelte a csendbiztos -, mert olyan a megbízásom, hogy össze nem illik ez a mi két kezünk egymással összefűzve.
- Ejnye, mi az ördög! Mondd meg hát ezt a kitalálhatatlan rébuszt.
A csendbiztos egészen közel lépett hozzá.
- Jöjj egy kicsit félre - súgta a fülébe.
Dorogi vállat vont, és a szemével Ágnes felé intett, mintha mondaná: »Nem illő itt hagyni az asszonyt«.
- A kénytelenség nagyobb úr az asszonyoknál is.
- Olyan sürgős?
- Olyan.
- És nem mondhatod meg hat szem közt?
- A te érdekedben nem.
- Bocsássa meg - szólt Ágneshez fordulva Dorogi -, de azt mondja a barátom, hogy sürgős beszéde van velem. Azért itt hagyom egy pillanatra. Szedjen addig egy szép bokrétát. Nézze azokat a szép kökörcsineket odalent a tisztáson…
- Jobb lesz, ha végképp elbúcsúzol őnagyságától, mert az ügy igen hosszadalmas.
- Hogyan? - kiáltá Ágnes kedves ijedelemmel. - Hát ön el akarja vinni a lovagomat? Ej, ej, ön ilyen udvariatlan.
- A vármegye az udvariatlan, nagyságos asszonyom.
- Ugyan menjenek azzal a vármegyével - duzzogott a szép asszony -, valahányszor valami rosszat tesznek, azt mindig a vármegye cselekedte, de ha valami szépet tesznek (ámbár hiszen nem nagyon tesznek), azt akkor mindig önök cselekedték, nem a megye. Nos, hát csak végezze a dolgát, Dorogi, én addig lassan megyek hazafelé a gyalogúton, ha hamar kibeszélik magokat, hát utólér, ha nem, úgy sem baj, innen már hazatalálok magam is.
S mosolyogva hamiskásan intett búcsút az ujjával s a szemével; kecses, kislányos himbálózással tovalépkedve a fűzfabokros selyem réten.
- No - mondá a csendbiztos -, most már szólhatok. De nem akartam hat szem között, mert az a két szem, meglehet, drága előtted. Mire való lett volna egy esetleg nevetséges szcénát provokálni? Asszonnyal szemben nem lettem volna elég bátor, s te nem lettél volna elég engedékeny.
- De hát mit akarsz? - kérdé Dorogi foghegyről.
- El akarlak fogatni.
- Mit? Elfogatni? Engem? Miért? Ne bolondozz, kérlek.
- A legszárazabb valót beszélem. Azért hát ülj be a kocsiba. Menjünk.
- Nem! Én protestálok.
- Itt vannak a pandúraim. Erőszakhoz kell nyúlnom az esetben. Intézzük el a dolgot csendesen.
- Az lehetetlen - kiáltott fel Dorogi. - Mutasd az elfogatási parancsot!
- Nem mutatok semmit. Egy, kettő, három, felülsz vagy nem ülsz fel? Ez a kérdés!
Dorogi elsápadt és rimánkodásra fogta a dolgot, hivatkozott jogra, személyszabadságra, de mindez nem használt semmit.
Előhozta, hogy legalább az okot mondja meg, amiért elfogják éppen most, mikor követjelölt, mikor egész életét, jövőjét, reményeit összetiporják. Istenem, miért éppen most?
A csendbiztos gúnyosan nevetett: ő tudta, miért most.
- Látod, pajtás, mindig jó embered voltam, te megkönyörülhetnél rajtam, és megmenthetnél. Mondd annak, aki elfogatni parancsolt, mit bánom én, akárki az, hogy nem találtál otthon, s ne találj meg sehol, csak nehány napig, akkor aztán, esküszöm neked, magamtól állítok be a megyeháznál: »Itt vagyok, eljöttem, csináljatok velem, amit akartok, ha valamit vétettem«. No, ugye belenyugszol, ugye jó lesz?
- Kellesz is te már nekünk két hét múlva! De meg különben is téged akkor már az immunitás fog védeni.
Eleinte azt hitte Dorogi, hogy valami rossz tréfa vagy valami borzasztó tévedés van szóban, talán valami rabló rávallott, lehet, hogy a Csiszlik fejének leszegésével gyanúsíták valamely fölmerült körülmény folytán - de most kezdett a fejében derengeni, hogy ennek az elfogatásnak aligha nincs komoly célja. Hiszen elárulta a csendbiztos megjegyzése: »Kellesz is te már nekünk akkor«.
Elvörösödött, fölemelte az ökleit, és most már fenyegetőzni kezdett.
- Megkeserülitek még ti ezt a dolgot, majd meglássátok! Hacsak le nem nyakaztok, majd előkeresem én valamennyiteknek a fejét: majd diskurálunk még mi együtt erről a dologról. Meg lesz torolva ez a hallatlan gazság, arra esküszöm!
- Az meglehet, de most azért mégis velem kell jönnöd.
- Hiszen volnék csak otthon, az embereim között, majd megmutatnák azok nektek: merre viszen az út Kátányból kifelé!
- Minek az a sok beszéd, Feri pajtás? Hiszen azért foglak el éppen itt a pusztán, mikor egyedül vagy, hogy ne legyenek itt az embereid. Hiszen azért teszlek zárt hintóba, hogy mikor végigmegyünk a falvakon, ne lássanak, ne tudják, hol vagy, miért nem jössz. Úgy tetszessék, mintha a föld nyílt volna meg, hogy egyszerre benyeljen.
Dorogi felordított.
- Te hát tudtad, hogy itt találsz?
A csendbiztos vállat vont:
- Meglehet.
- Akkor az az asszony egy nyomorult kígyó! - kiáltá. - Ő árult el?
- Nem tudom.
Kezét halántékára tapasztá, s lankadtan dőlt egy száradó fűzfa törzséhez.
»Úgy van, neki tudnia kellett - motyogta magában. - Hiszen ő hítt, hogy ma ránduljunk a hegyekbe. Miért hítt volna éppen ma? Semmi kétség«.
Tántorgó léptekkel ment a kocsihoz és beült.
- Jól van, menjünk! - hörögte tompán.
A pandúrok felültek, a csendbiztos melléje telepedett, s a nagy, idomtalan bárka megfordult.
A kocsis őrült sebességgel hajtott a székváros felé. Szótlanul ültek egymás mellett a fogoly és a csendbiztos, csak a falvakon figyelmeztette, húzza be a fejét, hogy ne lássák.
Dorogi elfásultan engedelmeskedett, mint egy megtört gyermek. Csak néha rezzent össze, midőn a gyerekek sivító hangon utána kiáltottak a hintónak: »Éljen Dorogi Ferenc követünk!«
- Hm - mondá a csendbiztos. - Ha tudnák, hogy itt ülsz!
Későn, estszürkületkor értek be a városba, s behajtottak egyenesen a börtön udvarába, ahol Elek István, a várnagy várta a kiszállókat nagy, rozsdás kulcscsomaggal.
Elek István jó barátja volt Doroginak, de most úgy tett, mintha sohasem látta volna az életben.
- Ez a fogoly? - kérdé a csendbiztostól.
- Ez!
- Menjen elöl - szólt, s megcsörögtette az átkozott kulcsokat.
Sok szurtos folyosón keresztül vezette mogorván, s azután kinyitott egy cellát.
- Itt marad, ebben - mondá mogorván.
Dorogi belépett, s kérő, szelíd arcát az öreg Elek felé fordítá:
- De hát az isten szerelméért, miért cselekszik velem mindezeket?
- Hja, ki tudhassa azt, hogy a vármegye mit miért tesz!
S ezzel rácsapta az ajtót, és bezárta.
Az egész megyeházában komor, ünnepélyes csend volt. Csak a főispán járkált még az ambituson, amint Elek István végiglépkedett az udvaron.
- Megjött a fogoly?
- Megjött, méltóságos uram.
- Jó kosztot kell neki adni, az én konyhámról. Szépen bánjanak vele. De neve nincs. Megértette, várnagy úr?
- Megértettem, méltóságos uram.
Dorogi úgy tűnt el, mintha a föld nyelte volna be. Senki sem tudott róla semmit. A kerületben el nem bírták gondolni, hova lett. Kalandosabbnál kalandosabb regék keletkeztek.
Az egyik fél azt állította, kiment Garibaldihoz, és bizonyosan puskát hoz majd azzal a bizonyos Türr Pistával.
- Ugyan mire való lenne már itt a puska? - mondogatta a másik fél. - Legfeljebb verebeket lövöldözhetnénk vele.
Olyan ember is volt, aki azt a hitet szórta, hogy a kormány fölhivatta Dorogit, és megfizette, hogy hallgasson, és álljon odébb. Ez volt a legrosszabb föltevés, tehát ezt hitték el legkönnyebben.
Az elfogatás senkinek sem jutott eszébe. Nem tudta azt, csak a csendbiztos, a főispán, Elek István és Apczy Ágnes. Ezek pedig mélyen hallgattak róla. Még maga Borcsányi is abban a nézetben volt, hogy a sors avatkozott a dolgaiba, azért mennek most jól. Lepihent a vihar a megyében. Kezdett minden a maga kerékvágásában menni.
Új jelölt jött ugyan Pestről, az újságok azon hírére, hogy Dorogi csudálatos módon nyomtalanul eltűnt a földszínéről (»Rejtélyes dolgokról suttognak az Erkementén« - többnyire e frázissal végződtek az illető újdonságok), de annak szomorú vége lett.
Valami pesti prókátor volt (mert mind pesti prókátor az, aki úgy szerencsét megy próbálni), gondolom, Timár Mihálynak hívták.
Az erkementi kerület választói már fel voltak dühödve, s midőn Doroginak híre-hamva veszett, arra is gondoltak, hátha Borcsányi sikkasztotta el valamiképp, tehát sehogy sem akartak a Borcsányi megválasztásába belenyugodni, s örömmel fogadták az új jelöltet, ki egy szombati napon érkezett meg, egy öreg, volt képviselő társaságában. Mert az új emberek mindig visznek magokkal garde-dame-okat.
Kátányban szálltak meg, s minthogy Apczy Ágneshez nem mertek elmenni, a másik úri háznál, Doroginál meg be volt csukva minden, pap, tanító, jegyző kormánypárti lévén, a falusi korcsmába vettek lakást. A korcsmát egy öreg zsidóasszony haszonbérelte, s igen csinos extra szobát tartott.
Úgy volt, hogy másnap a délelőtti istentisztelet előtt fogja megtartani az új jelölt a programbeszédjét. Szombaton délután özönlött a nép a szomszéd falvakból is meghallgatni a jövevényt.
Persze mindjárt rossz hatást tett, hogy a nagy hazafiak, a nép igaz barátai csak a púpos Szálinál vannak szállva. A nép szereti a külső pompát, s négy lovas hintóban óhajtja látni a jelöltjét: négylovas hintóból panaszkodjék, hogy »nincs mit ennünk, tisztelt választók!«
- Milyen a jelölt? Hogy néz ki?
Javában folytak a kérdezősködések, s nyomban utánuk a válaszok.
- Csinos fiatalember. Megjárja. Hanem vékonypénzű legény lehet.
- Hogy jöttek? Ki hozta őket?
- Fogadott kocsin érkeztek. Vele van egy ősz öreg úr is. Azt mondják, valami nagy ember, de a képéből nem néz ki. Láttam, mikor kiszálltak a korcsma udvarán. Egy-egy kis pakktáskát hoztak csak magokkal.
- Olyanok biz azok, mint a vándorló legények - jegyzé meg gúnyosan Naspolya Gábor, a legmódosabb gazda Kátányban.
- Majd elválik, mit fognak beszélni holnap. Mert a madarat is a hangjáról ösmerni fel, hallják kendtek.
- Nekem a neve sem tetszik. Timár! A tímár maradjon tímár!
Ilyen eszmecserék folytak szerte a faluban, de azért a hangulat nagyjában mégsem volt rossz, egész éjjel hallatszottak a kurjangatások: »Éljen Timár Mihály!«
Bent, a korcsma extra-szobájában a két nagy hazafi legalább jót reménylett a holnapi naptól. A remény színes virágaival varrták ki annak minden óráját.
- Délelőtt itt tartod meg, öcsém, a programbeszédet, délre bemegyünk a városba, ott megebédelünk becsületesen, délután pedig bejárjuk a többi falvakat, s egy-egy rövid dikciót mondasz mindenütt.
Már jóval éjfél előtt eloltották a lámpát, és elaludtak. Timár Mihály álmában nemcsak a mandátumot bírta, de már szónoklatokat is tartott volt a Házban, sőt éppen a beszédjét olvasta a Pesti Naplóból, mely tele volt spékelve »zajos helyeslésekkel«, midőn fölébredett valami zörgésre.
- Ki az? Mi az?
Az ablakon kopogtak. Timár felugrott és odament. Egy ember állt künn.
- Mit akar?
- Sürgönyt hoztam.
- Kinek a számára?
- Lipóczy Gábor.
- Az a társam. Adja be!
A sürgöny az öreg hazafinak szólt, kit most ezért föl kellett ébreszteni.
Az öreg hazafi feltörte nagy álmosan a sürgönyt, s egyszerre elmúlt minden álmossága. A sürgönynek ez volt a tartalma: »Nőd halálán van, siess rögtön haza.«
- Hát mármost mi lesz? - kérdé elsápadva Timár.
- Kocsit fogadok a korcsmárosnétól, és megyek rögtön - mondá az öregúr szomorúan, és öltözködni kezdett.
- De velem mi lesz?
- Elmondod holnap a programbeszédet.
- Igaz.
- Hát te csak feküdj vissza, aludd ki magad nyugodtan, hogy ne légy izgatott reggel, és a hangod szépen csengjen. El ne feledd beleszőni azt a szép frázist, amit mondtam, hogy »a kormány önkényének maró vasbotja«, ahol pedig az ország bajait fested, fakadj könnyekre, édes öcsém. Mert öreg kópé vagyok, tudom, mi tetszik a parasztnak.
A jelölt visszadőlt a vánkosaira, Lipóczy pedig útra készült, felverte a korcsmárosnét, aki befogatott neki, majd sietve bepakolta a ruháit, s miután Timár jóízűen hortyogott, fel sem költötte, felült a kocsira, és elhajtott a vasúti állomásra.
Reggel, midőn fölkelt a jelölt, odaszólt az öreghez:
- Ébredez-e már bátyámuram?
Csak mikor nem kapott semmi választ, s odapillantott az üres ágyra, jutott eszébe apródonkint patrónusának éjjel közbejött esete.
»No, semmi. Majd csak tán megélek magam is.«
Egy kicsit elszenderült még, midőn nemsokára jött a bíró, három tanácsbeli és egy kortes tisztességtudó kopogtatással.
- Szabad! - kiáltá felriadva.
- Eljöttünk, kérem alássan, jelenteni, hogy a nép már gyülekezni kezd a faluháza előtt. Jó lesz, ha a nagyságos úr is fölkel.
- Kelek, azonnal kelek! - szólt vidáman. - Várjanak meg kigyelmetek addig az udvaron.
Kiugrott az ágyból, és öltözködni kezdett.
- Ninini, hol a cipőm?
Körülnézett a szobában, majd ijedten az ágy alá guggolt, de a cipő nem volt ott.
Rémület festekezett arcán. Kétségbeesetten hányt összevissza mindent, de a cipő mégsem volt meg.
Azt nagy sietségében bepakolta Lipóczy.
S minthogy csak egy cipőt hozott magával, mármost hogy tartson ő programbeszédet mezítláb?
Leírhatlan komikus állapot volt ez. Mit csináljon? Elkezdett ordítani segítségért.
A künt várakozó küldöttségi tagok erre eszeveszetten rohantak oda.
- Nagy baj van! Az útitársam az éjjel, mikor gyorsan csomagolt, tévedésből betette pakktáskájába az én cipőmet is. Nem lehetne itt hirtelen cipőt kapni valahol?
A küldöttségi tagok nem mertek nevetni, pedig mindnyájának félreállt a szája, hanem merő udvariasságból gondterhelten hajtották le a fejüket.
Itt bizony nem lehet. Egyetlen csizmadia volt, azt is agyonütötték. De talán jó is, hogy agyonütötték, mert topánt az se tudott készíteni.
- Pedig topán kellene, mégpedig mindjárt.
- Az lehetetlen. Legfeljebb a városba lehetne beküldeni, csakhogy az legfeljebb estére lehet itt.
A jelölt a kezét tördelte.
- A nép azonban vár, ugye?
- Mind együtt van és türelmetlenkedik.
- De hát akkor, istenem, mit csináljak?
- Most már legokosabb lesz, ha az úr újra lefekszik, és elalussza ezt az országgyűlést.
Szót szóra minek rakjak nagyhiába; az lett a vége a dolognak, hogy a pesti fiskális visszament szégyenszemre, a nép hahotái között. Tudom, megfogadta ő, hogyha mégegyszer követjelölt lesz, két pár cipőt visz ezentúl magával.
A Timár szerencsétlen fölsülése után beletörődött a nép a változhatlanba, s midőn végre fölvirradt a választási nap, csendes volt a megye, nem történt sehol semmi rendetlenség, meglett mindenütt egyhangúlag az a jelölt, akit a paktum kijelölt.
A nép örült, éljenzett, tombolt, kurjongatott. Nagy bankettek tartattak, s fényes tósztok mondattak el.
A nép azt hitte, választott.
Oh, szegény, áldozatra szánt birkák, akik azt hiszitek néha magatokról, hogy oroszlánok vagytok.
Mért nem tudjátok már egyszer összetörni dirib-darabra azt a hamis tükröt, amely nektek ezt így mutatja.
*
A választás utáni reggelen megcsikordult a kulcs a börtönajtóban.
Maga Elek István uram is megjelent a foglárral, s beszólt az ajtón:
- Feri, itt vagy? Gyere ki! Szabad vagy!
Dorogi ráugrott, mint egy tigris, és megragadta a nyakát:
- Hát miért voltam én becsukva?
Elek István uram édes nyájassággal felelte:
- Ha én azt tudnám, Feri pajtás. Hiszen tudod, hogy én csak a várnagy vagyok.
És mindenütt ilyen kitérő választ kapott. A hosszú ámbitusokon, amerre átment, a megyei urak vidám mosollyal üdvözölték: »Szervusz Feri« - mintha semmi sem történt volna. Maga a főispán barátságosan szorongatta meg kezét a kapu alatt: »Hogy van hogy, barátom uram de régen láttam«. A vicispán ebédre invitálta, a szolgabíróné az ablakból intett neki a szép fehér kezével. Mindenünnen a napfény sütött rá, sohasem volt még ő ilyen népszerű.
Meg-megállt a homlokát megdörzsölni, ébren van-e? Nem álmodik-e ő arról, hogy most így szeretik itt, vagy hogy az imént álmodott a börtönbeli időzéséről?
S az még nagyobb csalódásba ejté, hogy amint kérdezgetni kezdett, egyszerre elborult minden homlok, és senki sem emlékezett semmire. (Ilyen csodálatos kétszínű hatalom a vármegye!)
Mit is hihetett volna egyebet, mint hogy ő van teljesen megbolondulva.
A megyei urakkal teljesen kibékülve, elérzékenyült hangulatban tért vissza Kátányba.
Otthon a cselédjei úgy fogadták, mint egy kísértetet.
- Jézus Mária, Szent József - kiáltott fel a szakácsné, keresztet vetve magára, és elfutott.
Csak a faragó béres mert vele szóba eredni, de az is babonás ember volt, és egy kört csinált magának az ámbituson, az atya, fiú és szentlélek isten nevében.
- Mondd meg, tekintetes lélek - kiáltá a bűvkörből Dorogi felé -, igazi ember vagy-e vagy pedig ördög, és alvilági lény vagy-e, aki a gazdánk alakját vetted magadra.
A tekintetes lélek odaugrott a faragó béreshez, s olyan csattanós pofont adott neki, hogy az legott megszabadult mindenféle babonás sejtelmektől.
- Ejnye, hát csakugyan a tekintetes úr az?
- Láthatja kend?
- Látom már, kérem alássan. Hát hol volt a tekintetes úr annyi ideig?
- Bizony magam sem tudom megmondani. Mi újság van itthon?
- A nagyságos asszonyka már délelőtt tudakozódott a tekintetes úr után, hogy itthon van-e, de mi bizony azt hittük, az esze ment el. Itt azt beszélték, kérem alássan, hogy bizonyosan nincs már életben, ha a választásra sem jött haza. Az öreg Garabosné a templom-soron, látta a minap az eget kinyitva, ahol szent processziót járnak a népek, az angyalok kíséretében, s a processzió közt esküdözött rá, ott volt a tekintetes úr is, a volt kántorunkkal mendegéltek volna, úgymond, együtt. De biz én Tamás voltam benne, megvallom, mert az sehogy sem fért a fejembe, miképp jutott fel az a mi volt részeges, gaz kántorunk a mennyégbe?
- Ne fecsegjen kend annyit. Hát az asszony tudakozódott ma utánam?
S a Dorogi arcán piros láng lobbant fel e kérdésre.
- Igen, tudakozódott, azért hittük bolondnak, pedig nagy esze van, mert ő már tudta, hogy a tekintetes úr hazajön.
- Tudta, - susogta elborulón Dorogi, kezét a szívére nyomva. - Az a baj, hogy tudta!
- Megkért, hogy üzenjük meg, mihelyt hazajön.
Egy darabig föl s alá sétált a szobában, önmagával tépelődve, azután tompán mondá:
- Nos, tehát üzenjétek meg neki!
S ökleit fölemelte, szeme zöldes fényt hányt, mint a kígyóé.
Még egyszer, egyetlenegyszer találkozni akart Ágnessel.
Összetöröm, szétzúzom a fejét. Az lesz neki a halálos perce, amikor lát.
Maga a favágó béres szaladt a falu túlsó szélén levő kastélyba megvinni a hírt, hogy az úr megérkezett.
- Üzenje meg az úr, hogy ő akar-e ide jönni, vagy én menjek-e hozzá? Mert fontos megbeszélnivalónk van.
A favágó egy jó óra múlva tért vissza.
- Azt üzeni az én uram, kérem alássan, hogy ő egy tapodtat sem mozdul. Nincs már őneki semmi mondanivalója nagyságodhoz ezen a világon.
Erre ugyancsak meghosszabbodott az Ágnes ábrázata, de midőn odaállt a tükör elé, a tükörtől azt kérdezve: »Mit szólsz ehhez, kis tükröcském?«. A tükör azt felelte: »Szép vagy, szép vagy, Apczy Ágnes, elbódítod, aki meglát«.
Kijött újra az ámbitusra.
- Ha az urad nem jött, hát majd elmegyek én őhozzá, egy jó óra múlva.
Nagy fejcsóválással ment haza a béres: »No, iszen furcsa lesz az, ha az asszony maga megy el a legényhez. Mennyi mézes pálinkát kapok én ennek az elbeszéléseért a Seregélyi kisasszonyoktól! No, lesz ebből olyan pletyka a vidéken, hogy isten a megmondhatója… Hanem már ezt kilesem a kulcslyukon, ha addig élek is«.
Azt az egy órát pedig igen különösen használta fel a szép asszony. Bement az öltöző kamrájába, lehányta magáról a szép selyemruháit, kivett a szekrényből egy zöld rózsás szoknyát, aminőt a fiatal kackiás tót menyecskék viselnek, ahhoz ezer helyen kilyukasztott ingvállt. Az apró tillek arra valók, hogy a szép rózsaszín testből kikandikáljon itt-ott egy parányi darabka.
A másik szekrényben kordován csizma volt, gavalléros, ráncos; azt a piciny lábára húzta, a fejére föltette a csipke főkötőt a két fityegővel a fül irányában, egy garabolyt vett az egyik kezébe, s egy fehér papirost hagyott kikandikálni a pruszlik mögül.
Úgy ment el hetykén a falusi csűröknek kerülve a Dorogi házába.
Útközben találkozott a kántorral, nagy »dicsértessék a Jézus Krisztus«-t mondott. Kántor uram szembe nézte a takaros menyecskét, s élénk hangon viszonzá: »Mindörökké ámen, édes fiam« - amiből világos, hogy még a kántor sem ösmerte meg.
A cselédek nem ösmerték meg. Éppen a faragó állt a kapunál, s leste a nagyságos asszonyt: jön-e az úton?
- Itthon van-e a tekintetes úr? - kérdé Ágnes.
- Itthon. Mit akarsz vele, húgom?
- Levelet hoztam neki.
- Add ide, majd beviszem.
- Nekem magamnak kell átadni, bátyó, mert pénz van benne.
- No, az éppen elkel most nekünk, mert ahol ni, hat ember vár már az ámbituson a választási kontóval.
- Mind adósok azok?
- Kortesek, akik a számláikat hozták. Szerencse, hogy Csiszliket agyonütötték, mert az is itt volna! No, eredj be, húgom, végezd el a dolgodat az úrral, de szaporán ám, mert olyan nagy várandóságban vagyunk, hogy könnyen ki találsz fogyni az időbül.
A tót menyecske betipegett az ajtón. Dorogi éppen a revolverét töltötte. Sötét volt az arca, ki tudja, mit gondolt hozzá.
- Ki az? - szólt hátra nagy mogorván.
- Egy levelet hoztam a tekintetes úrnak.
Ágnes kivette a kebléből a levelet és átadta Doroginak, az rögtön megösmerte az Ágnes írását, és izgatottan bontotta, fel.
Az asszony ránézett a reszkető kezére, és megértette, hogy még mindig szereti ez az ember. De nem bírta megsajnálni egy percig sem. Amire egy asszony el van határozva, az azt véghez viszi, s amíg véghez nem vitte, sem nem hall, sem nem lát.
A levélből ezt olvasta Dorogi:
»Eljöttem, itt állok előtted, tudom, hogy megölhetsz, de azért mégis eljöttem, mert szeretlek.«
Dorogi fölkiáltott:
- Ágnes! Te vagy?
Keze akaratlanul a pisztoly után nyúlt, de erőtlenül esett le.
- Én vagyok. Eljöttem, Ferenc - rebegte.
- Üljön le, asszonyom! Mit parancsol velem? - kérdé tompán.
- Mentegetőzni jöttem - felelte szelíden, mint egy galamb.
- Van még valami terve velem?
- Van! Meg akarlak bosszulni.
- Így már értelek, ne játszd a galambot, mert nem ösmerek rád, de játszd a kígyót, s mindjárt elemedben vagy. No, mondd meg hát, mit akarsz?
- Tönkre akarom tenni a főispánt. Panaszt kell emelni a miniszternél, s be kell adni a kérvényt Borcsányi választása ellen, hogy megsemmisítsék.
- Mi hasznom lenne nekem abból? - morogta Dorogi bánatosan.
- Mi hasznod? Látod, nem bízol bennem? Te azt hiszed hogy én csaltalak meg, hogy én szolgáltattalak ki a vármegyének, pedig nem igaz. Tudom, hogy a látszat ellenem bizonyít, de ravaszul kivették titkaimat, kikémleltek… verje meg őket az isten.
Oly meggyőződéssel tudott beszélni, mintha érezné, de Dorogi kétkedve rázta a fejét.
- Ne ámíts, ne ámíts!
- Én ámítani, téged? Látod, ma minden bolondságot megteszek a kedvedért, milyen maskarát csináltam magamból, hogy idejöhessek. Nézz a szemem közé, így néznek-e ki a csalók? Gyere, no, ide közelebb.
S amint közelebb jött, bizony meg nem állhatta, hogy még közelebb ne menjen, olyan közel, hogy a szép asszony azt mondta neki:
- No, csókolj meg annak a jeléül, hogy nem haragszol.
Annyira ostoba már nem volt az én hősöm (noha elég ostoba volt különben), hogy meg ne csókolta volna Ágnest, s amint megcsókolta, azontúl vakon hitt neki újra megint.
Ilyen bolond ereje van a csóknak!
Midőn elváltak, Ágnes ezt mondta Doroginak:
- Tehát abba maradunk, hogy holnap megírja a panaszos kérvényt a miniszterhez. Én pedig felviszem hozzá magam.
Mire hazaért Ágnes, már ott várta Bolykai báró a kis kék ebédlőben.
Előbb levetette a parasztruhákat, csak azután ment be hozzá. Az kezet csókolt neki, a szép asszony megsimogatta az állát kedélyesen.
- Hol jártál, kis néni?
- Hol jártam? A főispáni székedet illesztgettem össze, Örülj, mert már majdnem kész.
*
Fölment az intrikus asszony még azon a héten Budára, a miniszterhez. Előadta ott a panaszt, telelármázta az irányadó embereket, hogy milyen rettenetes dolgot követett el Geréby gróf.
Mekkora vihar lesz ebből majd az összegyűlő országgyűlésen! Megrecsegnek ettől a miniszterek székei is! Az ellenzék így meg úgy feni már a fogát. (Akkoriban pedig még nem volt az ellenzék foga plombírozva, mint most!)
Hallatlan dolog is, kérem, egy követjelöltet elfogatni ok nélkül. A szép asszony igazi forradalmat csinált odafent, amint ezt a Geréby-kérdést fölvetette. Éppen szélcsendes idő volt, sem háború, sem más botrány, az újságok is kaptak rajta. Hazudtak hozzá az akasztófáravalók annyit, hogy otthon a vármegye maga is hüledezni kezdett tőle. A klubban is ez volt a beszélgetés tárgya napokig.
Ágnes mindent megmozdított, különösen nagybátyját, a minisztert tudta ijesztgetni ügyesen.
- Nem lehet - mondá a miniszter az első attaknál. - Nem tehetem. A miatyánkban benne van, édes húgom, hogy bocsáss meg a miellenünk vétkezőknek, de a miniszterek miatyánkjában meg inkább van, hogy bocsáss meg a miérettünk vétkezőknek.
De a mindenféle rémhírek, melyeket Ágnes kolportált s a fenyegető hírlapi cikkek, melyeket Ágnes sugalmazott, végre megrendítették a minisztert, úgyhogy így szólt egy nap az unokahúgához:
- Majd meglátom, mit fogok tehetni. Annyi bizonyos, hogy ezen még sokáig fogok gondolkozni.
De mint egy igazi miniszterhez illő, mégsem gondolkozott sokáig: egy hó múlva már megjelentek a hivatalos lapban azok a cicerós betűk, melyekről Geréby álmodott… azaz hogy nem éppen azok a bizonyosak:
»… Geréby László grófot fölmentem, s helyébe kinevezem báró Bolykai Pált.«
Nagy szenzációt okozott a fölmentés és az új kinevezés a megyében. Ilyen tacskót neveznek ki a nyakunkra! Olyan érdemes embert dobnak el csak szeszélyből! Forrongtak egy darabig a kedélyek, de nem sokáig. Az emberek hamar belenyugosznak a változhatlanba. S végre is mi rossz történt ezzel a fordulattal? Semmi! Egy új installáció lesz, s egy új főispáni ebéd. Igaz, hogy egy ebéd csak egy ebéd, de az is valami!
Derengeni csak akkor kezdett az elmékben a fordulatnak háttere, mikor híre ment, hogy a kátányi kastélyban megtörtént az eljegyzés az új főispán és Apczy Ágnes között. Ott is van már a karikagyűrű mind a kettőjök ujjain!
Ahá! Hát ez az asszony csinálta az egészet? Férjet szerzett magának, de előbb rangot szerzett a férjének! És még azt merik mondani, hogy: hosszú haj, rövid ész! Hosszabb ennek az esze a telegramm-drótnál is!
Nagy boldogságban úszott a fiatal báró titulussal és vitulussal egyszerre, de annál jobban kétségbe volt esve Dorogi.
A bosszú nem elégítette ki, ha Ágnest újra elveszti. A kérvény sorsa is kétséges lett, melyet a képviselőházhoz beadott a Borcsányi választása ellen.
Ugyanis az a csodálatos körülmény merült föl, hogy nem lehetett volna beigazolni, mintha ő csakugyan fogságban lett volna a választás előtti napokban.
A csendbiztos, a várnagy, a börtönőrök, az alispán mind azt vallották, hogy nem tudnak róla semmit. Dorogi megnevezte a napot, amikor a csendbiztos elfogta, a csendbiztos erre nézve alibit hozott fel, hogy ő akkor otthon betegen feküdt. Két orvostól volt róla testamentuma. Dorogi megmutatta a börtönt, ahol ült. A megyei urak bebizonyították jegyzőkönyvekből, hogy ott egy Irtási Gábor nevű juhász élvezte a hűvös temperamentumot. Maga a nagy birkalopó is előállt, és vallotta.
Lehetetlen a nemes vármegyén kifogni!
Mind jobban-jobban meggyökeresedett az a nézet, hogy Dorogi Ferenc meg van őrülve.
A »kis főispán« mindenáron bizonyítani akart volna, de nem lehetett. Minden erőlködés megtört a vármegye merev összetartásán.
A csomó mindig jobban gomolyodott. Maga a miniszter is kezdett töprengő lenni: »Miért is mozdítottam én el voltaképpen Gerébyt?« S egy magánlevelet írt Bolykainak, hogy ne feszegesse a dolgot.
Most a főispán is elhagyta a szegény Dorogit, akit felvittek Pestre a »Rókus megfigyelő osztályába«: nincsen-e valami baja?
A rókusi doktor kapott rajta, és őrültnek deklarálta: elszállították a Lipótmezőre.
Még most is ott van, s most is évek múlva, abból a rögeszméből gyógyítják, hogy ő a börtönben ült. Váltig azt állítja szegény.
Egypár ember otthon a megyében néha bor között el-elmeséli, hogy csakugyan ott ült, de ha komolyan kérdeznék tőle, bevallaná másnap, hogy be volt csípve, bolondokat beszélt össze-vissza; nem igaz abból az egész dologból egy szó sem, de ha igaz lenne is, éppen abból kellene megtanulni, hogy a vármegyének tanácsos békét hagyni.
…Én magam sem merem feszegetni tovább.
.oOo.